DOUGLAS ADAMS

ZVEZDNA LADJA TITANIK

(ali kako je avtor Štoparskega vodnika po Galaksiji sklatil novo zvezdo uspešnico)

Izvirni naslov:

STARSHIP TITANIC Terry Jones, Douglas Adams

Prevedel Uroš Kalčič

Založba Quatro-Gnosis, 1999

1

»Kje je Leovinus?« je vprašal gat, glavni količinski nadzornik celotnega severovzhodnega plinskega okrožja planeta Blerontina. »Ne! Nočem še enega frdamanega kruhka z ribjim namazom!«

Pravzaprav ni uporabil ravno besede »frdaman«, saj je v blerontinskem jeziku ni bilo. Izraz, ki ga je uporabil, bi lahko dobesedneje prevedli z »velik približno kot levi ušesni mešiček«, a po pomenu je bil vsekakor bližji besedi »frdaman«. Sicer pa tudi tistega »ribjega namaza« ni uporabil, saj rib na Blerontinu ni, vsaj v takšni obliki ne, da bi jih lahko imeli za ribe. Toda če prevajaš iz jezika civilizacije, o kateri ne verno nič in ki prebiva nekje daleč v osrčju Galaksije, ti pač ne preostane drugega, kot da se zadovoljiš s približki.

Tako navsezadnje tudi gat ni ravno »količinski nadzornik«, pa tudi izraz »severovzhodno plinsko okrožje« ne pove tako rekoč nič o veličastnosti in vzvišenosti njegovega položaja. Pravzaprav bi bilo nemara res še najboljše, ko bi začel znova.

»Kje je Leovinus?« je vprašal gat, najpomembnejši in najvišji državni predstavnik na vsem planetu Blerontinu. »Brez njega ne moremo izstreliti ladje.«

Odposlali so bili več nižjih uradnikov, da bi poiskali tega velikega moža. Medtem je velikanska množica komaj še krotila neučakanost pred velikim montažnim dokom, kjer je stala nova zvezdna ladja, odeta v mično rožnato svileno pregrinjalo. V vsej tej množici ni bilo žive duše, ki bi videla en sam samcat vijak ali matico z ladje, pa se je vendar njena slava kakor blisk raznesla po Galaksiji, od enega konca spirale do drugega.

Na izstrelitveni ploščadi so še vedno vročično čakali na velikega Leovinusa. Neki nižji uradnik je že kdove katerič razlagal gatu, zakaj so kruhki z »ribjim namazom« tako nujno potrebni.

»V običajnih okoliščinah, vaše mogočno in prevzvišeno veličanstvo, bi imeli zastran tega, da izstrelitve zvezdne ladje ni treba zaznamovati s tako povzdignjeno slovesnostjo, povsem prav. A ta zvezdna ladja, kot sami veste, je nekaj posebnega; je največja, najveličastnejša, tehnološko najbolj izpopolnjena zvezdna ladja, kar smo jih kdaj zgradili - to je ladja vseh ladij - največji kibernavtični dosežek te in katerekoli druge dobe in je povsem neuničljiva. Medgalaktičnemu svetu se je potemtakem zdelo primerno, da njeno izstrelitev uvrsti med dogodke, ob katerih se jedo kruhki z ribjim namazom.«

Gata je stisnilo v grlu. Pred očmi so se mu sesuli še zadnji obrambni okopi, in vedel je, da mu je usojeno še pred koncem obeda pojesti najmanj en kanape z ribjim namazom. Okus po njem se mu bo, to mu je bilo jasno ko beli dan, potlej še mesece valjal po ustih. In blerontinski mesec je trajal več življenj, če si bil doma z Zemlje. Kar pa seveda nihče od tamkaj navzočih ni bil.

Pravzaprav nihče izmed tiste neznanske množice kakih petdesetih milijonov Blerontincev, ki so pridrli gledat izstrelitev najmogočnejše zvezdne ladje v zgodovini vesolja, še svoj živi dan ni slišal za Zemljo. In če bi jih povprašali glede tega, vas niti ne bi razumeli, saj ob dogodkih, kjer so se jedli kruhki z ribjim namazom, nošnja prevajalskih mehurčkov ni bila dovoljena. To je bila pač še ena izmed tistih bedastih šegic, ki so gata spravljale v bes.[1]

Leovinusa pa še vedno od nikoder.

»Tu vsakdo zadržuje dih in drži figo,« je šepetal glavni poročevalec Blerontinskih novic v svoj nevidni mikrofon.

»Živa duša še ni imela te sreče, da bi - pa čeprav le za bežen hipec - uzrla to veličastno stvaritev, pa vendar je vsakomur jasno, da gre ne le za tehnološko najbolj izpopolnjeno, temveč tudi najlepšo zvezdno ladjo, kar jih je bilo kdaj narejenih. Navsezadnje je duhovni otrok Leovinusa, čigar arhitektonskemu geniju dolgujemo veliki severojužni most, ki dandanes povezuje naša pola, čigar glasbeni navdihnjenosti se imamo zahvaliti za blerontinsko državno himno ,Slavé naj naši kanapeji zmago vsakodnevno' in čigar neprekosljivemu obvladovanju balistike in biomasne energetike smo dolžni naše tretje sonce, ki nam danes sije s svojim slavnim samopreklopniškim žarom... Ampak pravkar smo dobili novico... kaj pa je to?... Gospe in gospodje in tako naprej, vse kaže, da se je veliki Leovinus zgubil neznano kam! Že od jutra ga nihče ni videl. Seveda ladje ne bodo mogli izstreliti brez njega... toda množica valovi od neučakanosti in zahteva svoje... In - oho - kaj pa je to?«

Mrzlo je oprhnilo množico, ko si je gruča nizko raščenih mož, oblečenih v zlizane delovne pajace in neugledne čepice, nenadoma utrla pot med gledalce. Vpili so v jeziku, ki ga nihče ni razumel (saj so bili prevajalski mehurčki prepovedani), in mahali z nerazumljivimi transparenti.

»Vse kaže, da si je jasakanski delegaciji uspelo izsiliti vstop!« Glas glavnega poročevalca je preplašeno zadrhtel. To pa zato, ker si je bil večino svojega poročila napisal že vnaprej - kakor vselej. Misel na to, da se bo moral spričo tega nenadejanega dogodka ravnati po tem, kar se dejansko dogaja, in temu primerno improvizirati, je bila mora, ki ga je preganjala v snu že vsa leta, kar jih je prebil v poročevalskem poslu.

»Mm,« je rekel glavni poročevalec. In v glavi je začutil praznino. »Ee!« Začel je loviti sapo, v želodcu ga je zvilo. »Se pravi. Hm. Kako naj rečem?« Molil je, da bi našel prave besede. V svojih ponavljajočih se morastih sanjah - tistih, ki jih je imel vselej, kadar je jedel snorkljevo drobovino - se je znašel v enakem položaju: zgodilo se je nekaj nenadejanega - kaka nevidna roka mu je izmaknila besedilo - besed pa kar ni in ni hotelo biti.

Treba pa je, glavnemu poročevalcu v zagovor, dodati, da se je na Blerontinu med javnimi dogodki le redkokdaj zgodilo kaj nenadejanega, saj so imele oblasti te reči dokaj čvrsto na uzdah.

»Gre pa tamle kdo?« je vzkliknil glavni poročevalec. Tedajci mu je nevidna roka izmaknila besedilo, da je začutil toplo praznino v vsem spodnjem delu trebuha.

»Uspelo mi je! Resno! Jasakani so, kdo pa drug! Jih že vidim!« To pa sta bila tako rekoč debela dva stavka! Res mu je uspelo! »Škrlataste ščipurke imajo! O jezes!« Eno je bilo, da se ni mogel ničesar domisliti - drugo pa, da je lahko bleknil takšen popoln nesmisel! Tega pa niti v njegovih morah ni bilo. To je bilo še hujše!

Gre pa za to, da je bila ta osebna polomija glavnega poročevalca samo ena v nizu polomij, ki so spremljale gradnjo Zvezdne ladje. Sušljalo se je, da so pri gradnji vsevprek varčevali na račun kakovosti: kibernetski golobje-iskalci niso dosegali standardov, veličastni motor ni bil pravilno nameščen, Leovinus se je sprl s predsednikom družbe Zvezdogradnja, prepirala sta se Leovinus in njegov vodja projekta Brobostigon, pa Brobostigon in Leovinusov knjigovodja Scraliontis, pa Scraliontis in Leovinus in tako naprej in tako naprej.

Dejstvo je, da je gradnja Zvezdne ladje spravila na boben tako rekoč vsakogar, ki je sodeloval pri njej, vštevši celoten planet. Jasaka je bila namreč dotlej cvetoče domovanje dela- voljnega ljudstva in se je ponašala z najbolj učinkovito in zanesljivo gradbeno industrijo v vsej osrednji Galaksiji. Jasaka je uživala dolga stoletja mirnega razcveta in dobrega slovesa. Njeni prebivalci nikdar niso zaračunavali več, kot je bilo treba. Blago so vselej dobavljali pravočasno. Nikdar niso varčevali na račun kakovosti. Bili so rasa ponosnih rokodelcev, ki niso hoteli imeti nič z raznimi intergalaktičnimi tekmovanji v pripravljanju kanapejev in so lahko zato svoje bogastvo namenili blaginji lastnega ljudstva.

Tako je bilo, dokler se niso lotili gradnje Leovinusove mojstrovine - kronskega dragulja njegove veličastne poklicne poti - Zvezdne ladje, ki se tudi še zdajle skriva pogledom na izstrelitveni ploščadi, čakajoč na ceremonialno odkritje tančice.

»Vrnite nam srečno življenje!« vzklikajo jasakanski demonstranti v nerazumljivem jeziku blerontinskim gledalcem.

»Planeti, ne pa Zvezdne ladje!« rohnijo njihovi transparenti - zbegani množici v brk.

»Spravite mi te barabe od tod!« zarenči Flortin Rimanquez, načelnik policije in zajcev.

»Pa kje je Leovinus?« zastoka gat.

2

Kaj je res šele dan tega, kar je Leovinus blestel na svoji novinarski konferenci? Kakšno brezmejno samozadovoljstvo ga je prevevalo, ko je stopil na oder! Njegovo belo brado mu je bil prav za to priložnost oskrbel Pheronis Pheronisis, najslavnejši frizer na Blerontinu, čelo pa mu je krasilo dvoje obrvi, za katere zajamčeno nihče ni mogel reči, da so umetne. To je bil v mnogočem najveličastnejši trenutek v njegovem življenju.

»Kako se počutite ne le kot največji arhitekt, kar ga je kdaj rodila Galaksija, temveč tudi kot največji kipar, največji matematični genij in svetovni mojster v dekoriranju in aranžiranju kanapejev?« Vprašanje, kakršno si je Leovinus lahko samo želel.

Bili so časi v njegovih mlajših letih, ko bi bil nemara odgovoril: »Pojdi lizat rit komu drugemu, osel! Mene zanimata samo Resnica in Lepota!« Toda nekako si je moral priznati, da čim več gub lahko našteje na svojem čelu in čim več težav ima z zadrževanjem vode, tem bolj se mu prilega malce laskanja.

»Vaše Pandaxovo poslopje z izmenljivimi sobami in možnostjo popolne premontaže se mi zdi izredno!« je vzkliknila mlada novinarka pripravnica žametnih oči in očarljivega oprsja.

»Lepo zahvalim,« je zasijal Leovinus veličastno, a hkrati priljudno.

»Sijajno ste videti!« je zaklicala neka druga.

Leovinus se je ravno skušal odločiti, katero izmed obeh novinark pripravnic z očarljivim oprsjem naj potlej za odrom povabi na kozarček - ali pa naj nemara povabi kar obedve in se šele nato odloči - ko se je čez dvorano razlegel moški glas:

»S kakšnim znanstvenim eksperimentom, gospod, pa ste se pravzaprav ukvarjali ob svoji nedavni nezgodi in ali je res, da se vam odtlej obrvi še vedno niso obrasle?« Leovinus je odbil naval preplaha in si dopovedal, da so obrvi videti povsem brezhibne. Novinarček je bil pač nesramen in si ga je hotel za vsako ceno privoščiti. A takoj zatem je moral odbiti naval preplaha, ki ga je začutil spričo dejstva, da ga je pravkar popadel preplah. »V tvojih letih so navali preplaha povsem vsakdanja reč!« si je rekel strogo in hkrati na svoje olajšanje zaznal val zadrege, ki je opljusknil zbrane poročevalce. »Srečen si lahko, da pri svojih letih nimaš angine pectoris in pobešene zadnjice!« Leovinus je znal vselej ceniti svoje blagre.

Toda nekaj je bilo vsekakor hudo narobe s tole tiskovno konferenco.

Neki žurnalist iz ozadja je postavil vprašanje z glasom, ki še malo ni zvenel dobrikavo. Pravzaprav je bilo v zvenu tega glasu nekaj tako izrazito nedobrikavega, da je Leovinus komajda razumel, kaj je rekel.

»Vprašal sem,« je ponovil Žurnalist z enako neprilizljivim glasom, »kaj pravite na trditve, da so pri gradnji Zvezdne ladje zbijali stroške na račun kakovosti, in da so se pokazale finančne nepravilnosti, v katere sta zapletena vaš vodja projekta Antar Brobostigon in vaš knjigovodja Droot Scraliontis?«

»Takšna podtikanja,« je odvrnil Leovinus in pri tem grozovito naščeperil svoje umetne obrvi ter se zravnal v kar se da dostojanstveno in strah zbujajočo držo, »niso vredna besede. Gospod Brobostigon je mož neomadeževanega slovesa in pravilni postopki so pri njem v največjih čislih. Droot Scraliontis pa je moj knjigovodja že trideset let in njegovo ravnanje je bilo vseskozi neoporečno.«

Začutil je, da se mu je ena izmed obrvi zrahljala. Čudno: vedno je mislil, da se z leti, ko si bo nabral samozavesti, ne bo več potil vsakič, ko bo moral izreči očitno laž. Pa se je še vedno.

»Ampak ali ni res, da se je standard izdelave na Zvezdni ladji znižal, odkar so gradnjo preselili z Jasake na Blerontin?«

»Popolna budalost!« je oznanil Veliki Genij, z glasom, ki je govoril: »Kako si drzneš kratiti čas geniju, kakršen sem jaz?« (v katerem se je bil zadnje čase mojstri! in ki ga je zdaj obvladal že do poslednjih tančin). »Osebno preverjam raven izdelave vsakega delčka ladje, in lahko jamčim, da so se standardi, ,odkar smo gradnjo preselili na Blerontin, kvečjemu zvišali.« Na čelu je začutil, da mu odstopa še druga obrv.

»Kaj pa pravite na zlom jasakanskega gospodarstva, gospod Leovinus?« Bil je še vedno isti odurni žurnalist, ki očitno ni nameraval odnehati. Zakaj ga rajši ne vprašajo, kaj mu je bolj pri srcu: arhitektura ali kvantna fizika, ali pa, ali je po njegovem slikarstvo višja oblika umetnosti kot aranžiranje kanapejev? To so bila vprašanja, s katerimi je znal v teh časih opraviti kakor s čarobno paličko. »Se čutite količkaj osebno odgovornega za sedanje trpljenje jasakanskega ljudstva?«

Leovinus se je oprijel obrambe poslednjega vratarja pri mreži[2]: »Jaz sem umetnik, dragi gospod,« je rekel s svojim značilnim glasom, ob katerem je odrasle može spreletel srh strahospoštovanja, novinarke pripravnice z očarljivim oprsjem pa dražesten občutek, da so se navlažile od glave do peta. »Seveda globoko obžalujem to strašno uničenje celotne kulture, ki ga je prineslo neustrezno vodenje gospodarske politike, in ob tej priložnosti jasakanskemu ljudstvu izrekam najgloblje sožalje. Že ob sami pomisli, da je uresničitev mojega videnja utegnilo kakorkoli pospešiti njihov finančni zlom, me obhaja najgloblje obžalovanje. Toda, vidite, jaz sem umetnik. Moja odgovornost je moja umetnost. In izdajal bi sveto dolžnost svojega genija, če bi svoje videnje uklanjal zahtevam proračunskega zdravja!«

»Oh! Oooooh! Ahh!« je vzdihovala ena izmed novinark pripravnic in se presedla na drugo ritnico.

Toda Leovinusa je vseeno preveval občutek, da je ves potek novinarske konference ušel z vajeti in da zdaj drvi proti nekakšnemu katastrofalnemu razpletu, ki se mu mora za vsako ceno izogniti - tudi če bi se bilo treba odreči opojni pijači z opojnima novinarkama pripravnicama, ki sta še vedno strmeli vanj s svojimi čedalje opojnejšimi očmi in čedalje opojnejšima oprsjema. Sploh pa je zelo dobro vedel, kako se končajo takšni zmenki: njuni smehljaji bi se mu prav kmalu priskutili, njuni pogledi bi postali utrujajoče obločnice banalnosti, in nazadnje bi novinarkama pripravnicama obupan in razočaran pobegnil. Vedno je bilo tako. Kajti globoko v sebi je vedel, da nihče ni dovolj dober zanj. Zakaj bi potlej rinil še enkrat skozi vse to?

Leovinus je obotavljivo vstal. »Hvala lepa,« se je poslovil, in že ga ni bilo več.

Največji genij svoje dobe - in niti pokimal ni proti novinarkama pripravnicama, ko je odhajal! Kdo bi si mislil!

Leovinus pa kljub častitljivim letom, sijaju in geniju ni bil vselej razumen mož. Imel je namreč tudi strasti. Strasti, ki so se kotile v notranjosti njegovega bitja in se polaščale njegovih veličastnih možganov, kakor se kolera polašča mesti In niso se vse te strasti sukale okrog mladih novinark pripravnic. Trenutno je bila ena izmed poglavitnih strasti Zvezdna ladja. Ta veličastna stvaritev. Ta krona in slava njegovega življenjskega dela.

Leovinus se je po nedavni nezgodi le nerad odpravljal na tuje, deloma zato, ker so mu bili sklepi nekoliko otrdeli, deloma pa zato, ker ni maral, da bi ga videli brez obrvi. Nečimrnost mu namreč ni bila povsem tuja. Zato se je navadil gradnjo Zvezdne ladje nadzorovati kar s pomočjo navidezne resničnosti in teleprezence - ki so ju blerontinski znanstveniki izpilili do tolikšne popolnosti, da je bilo včasih težko vedeti, kaj je res - še zlasti, če si bil že nekoliko v letih in so ti misli uhajale na izreze.

Zakaj prav tja so bile Leovinusu zdaj že kar lepo število mesecev uhajale misli - pa ne na izreze na oblekah mladih novinark pripravnic. Ne. Leovinus je bil obseden z izrezi podatkovnih tokov, ki so se cepili v naključna miselna polja; z izrezi nevronskih povezav, ki so se cepile v spominsko skladišče in sistem navezovanja čutnih povezav, z izrezi ločevalcev in povezovalcev, ki so ločevali oziroma povezovali poglavitna življenjska procesa: mišljenje in čutenje. Obseden je bil z osrčjem svoje zvezdne ladje. Imenoval ga je Titanija.

Titanija je bilo srce, razum, duh, duša ladje.

Za pogon ladje je bil seveda potreben orjaški sistem kibernetske inteligence, vendar zdaj že vemo, da inteligenca sama, brez čutenja, ne deluje. Robot ali računalnik je namreč lahko še tako pameten, pa ne bo naredil drugega kakor to, kar mu bomo ukazali. Da bi tudi sam mislil, pa mora to tudi hoteti. Biti mora motiviran. Ne moreš namreč misliti, če ničesar ne občutiš. Zatorej je bilo treba inteligenci ladje vdihniti čustva, osebnost. In ji dati ime: Titanija.

Zvezdna ladja je bila Leovinusova stvaritev. In Titanija prav tako.

Leovinusu je torej nekaj časa povsem ustrezalo, da se je lahko kar od doma posvečal temu bistvenemu delu ladje, toda zdaj se je na lepem zavedel, da na ladji ni bil tako rekoč že... pravzaprav niti ni več vedel, kako dolgo!

In tako si je veliki mož tiste noči po tiskovni konferenci nataknil dolg plašč iz snorkljeve dlake in se odpravil proti montažnemu doku, kjer je stala njegova mojstrovina in čakala na jutrišnjo izstrelitev.

Tik pred tem je prejel dvoje teleklicev, od vodje projekta Antarja Brobostigona in glavnega knjigovodje Droota Scraliontisa. Oba sta prekipevala od hvaležnosti, ker ju je na tiskovni konferenci tako viteško branil, in s tolikšno samozavestjo sta gledala na skorajšnjo izstrelitev, da je začutil, da mu je v desnem bedru začela potrzavati žilica in sta se mu po glavi začeli brez kakršnekoli zveze z okoliščinami motati besedi »papagajevi iztrebki«.

Neopažen je smuknil skozi oskrbovalni vhod, se potajil v senco in počakal, da se je robot varnostnik spravil k svojemu rednemu počitku (kakor je predpisoval blerontinski zakon). Nato je pohitel skozi odprto preddelovišče in poniknil v senco začasnih delavskih lop. Saj ne da ne bi imel pravice biti tam - samo običajnim fanfaram in sprejemom se je hotel izogniti, pa uradnemu vodenemu obhodu in vsemu tistemu direndaju, ki je ponavadi spremljal njegove javne obiske. S svojo stvaritvijo je pač hotel biti sam.

Ozrl se je navzgor. Nad njim se je vzpenjal mogočni dok in se zarisoval visoko, visoko v nočno nebo. Vzpenjal se je dobro miljo visoko, zvezdna ladja - njegova Zvezdna ladja, njegovo dete, pa še nadaljnje pol milje nad njim - pripravljena, da naslednjega dne opoldne šine kvišku. Natanko opoldne.

Svileno pregrinjalo je prhutalo v vetru, ki je vel čez opazovališče, čez upravne zgradbe in okrog konstrukcij v doku. Leovinusa je preplavilo silovito čustvo in se oklenilo njegovih sijajnih možganov. Srce mu je nekajkrat pozabilo udariti. Kolena so se mu zmehčala v želatino. Toda ni bil ponos spričo te veličastne stvaritve ta, ki mu je prebudil metuljčke v trebuhu; in ni bila vznesenost ob dejstvu, da je bila ladja po vseh teh letih naposled končana, kriva, da se je počutil kakor šolarček na svojem prvem zmenku; ne, vzrok za to, da mu je drhtela dlan, ko je šel z njo skozi svoje siveče pramene las, je bila misel, da ga tam notri - v tistih prostranih dvoranah in razkošnih sobanah - čaka Titanija.

3

Ko se je Leovinus nagnil proti Zvezdni ladji, se je veter okrepil in začel odnašati strohnelo listje, odvržene zavitke od malic, strgane verske časnike, strani s sentimentalnimi stihi in pletilskimi vzorci in sploh vsakršno običajno smetje, ki ga puščajo za sabo gradbeni delavci, čez oskrbovališče. Ponjava, ki je prekrivala Zvezdno ladjo, je divje zaplahutala, kakor Veliki Duhovin iz starega dobrega filma Veliki Duhovin seje strah med ljudstvom. Leovinus je vzdrhtel ob spominu na otroški strah. Nato je vzdrhtel še enkrat, zakaj na lepem je zagledal neko postavo, ki je smuknila izpod izstrelitvene ploščadi v sence nasproti glavnega stopnišča Zvezdne ladje.

In v trenutku, ko jo je zagledal, je globoko v kosteh začutil, z gotovostjo, ki ni dopuščala niti najmanjših dvomov, da se stvari ne bodo odvijale tako, kot bi se morale, in da je polomija, strašna, grozljiva polomija, neizbežna.

Še sam se je previdno odtihotapil v sence, kamor je poniknila tista postava.

»Aha?« mu je rekel tedaj neki glas iz teme. Bil je glas, ob katerem se mu je želodec ovil okrog kolen - glas, ob katerem si je zaželel, da bi zbolel - da bi bil kjerkoli drugje, le tu ne, kjer je bil. Ozrl se je naokrog, da bi našel kak izhod, a je bilo prepozno. »Še malo inšpiciramo tik pred zdajci, a?« Postava se je izvila iz sence in se razkoračila predenj. Bil je tisti odurni žurnalist s tiskovne konference.

»Kaj me niste že dovolj namučili? Kaj mi niste že uničili dneva, ki naj bi bil eden izmed najimenitnejših v mojem življenju?« To je bilo tisto, kar je imel Leovinus na jeziku - a zamomljal je samo: »A! Vi ste.«

»Se bojite, da izstrelitev ne bo potekala tako, kot bi morala?«

»Pa kaj še!« Leovinus je ubral primerno mrzli ton, ki ni ničesar izdajal. »Samo poslovit sem se prišel.« Všeč mu je bilo, če je v očeh javnosti veljal tudi za kanček sentimentalneža, ne le za možganskega silaka.

»Oh, dajte no! Gotovo vas tudi majčkeno skrbi. Saj vsakdo ve, da izdelava tu na Blerontinu ni niti senca tiste na Jasaki - pravzaprav obadva dobro veva, da Blerontinci še zdaleč niso dovolj mojstra, da bi dokončali tako zapleteno ladjo.«

»Samo zato, ker je blerontinska vlada sklenila zaposliti gradbene enote združenih neporočenih mladoletnih mater, še ni treba misliti, da je bilo delo količkaj zanikrno opravljeno,« ga je zavrnil stari Leovinus. »Povsem zaupam njihovemu delu.«

»Ne verjamem vam,« je odvrnil Žurnalist.

»Prav! Pokažem vam!« Veliki mož je videl, da je njegov zasebni tete-a-tete s Titanijo odpihnil veter, ki se je zaganjal vanju, medtem ko ju je majhna, neosvetljena delovna ploščad peljala navzgor po enem izmed oskrbovalnih odrov, ki so obdajali veliko Zvezdno ladjo.

Šele s te višine, je pomislil Žurnalist, se lahko zaveš resnične veličastnosti tega podjetja. Izstreliščna ploščad spodaj je tonila v temo in tihoto, ko sta drdrala navzgor ob boku velikanske ladje - vse višje in višje - dokler se njen gredelj ni razširil in sta prišla do trebuha ladijskega trupa. Naredila sta še nekaj korakov po drugem odru in že sta bila pred glavnim vhodom v vesoljsko plovilo. Vstopni kodirnik je sprejel Leovinusov prstni odtis in ga navzkrižno primerjal z njegovim krvnim vzorcem, zadnjo oceno njegove plešavosti in njegovo najljubšo rekreacijsko dejavnostjo. Vrata so se razprla in moža sta vstopila.

Žurnalist je bil seveda že ničkolikokrat na zvezdnih ladjah, še nikoli pa ni bil na takšni, kot je bila tale. In ta je bila resnično veličastna, dih jemajoča. Grajena je bila z mislijo na razkošna medzvezdna potovanja. Grajena je bila za večno. Grajena je bila z namenom, da ljudem jemlje dih. In kar je še več, še vedno so jo gradili! Ravno v trenutku namreč, ko sta Leovinus in Žurnalist zakoračila v vkrcališčno preddverje, sta v oskrbovalno dvigalo vstopila dva delavca.

»Še par reči porihtava,« je zamomljal eden izmed njiju, in že ju ni bilo več.

»Hm,« je rekel Leovinus na način, ki si ga je Žurnalist svobodno prevedel takole: »Kaj, hudiča, pa imata tadva za bregom? Kaj pa imata popravljati tako rekoč tik pred izstrelitvijo? In kako da ne vem za te popravke? Boljše bo, če vse skupaj preverim.« In ta prevod je bil, kot si lahko mislite, hudo svoboden.

»Porka baze podatkovne!« je vzkliknil največji živeči genij v Galaksiji. »Poglej si no tole!«

Žurnalist je pogledal. Videl je čedno oblečenega robota s slušalkami na glavi, ki je stal na zleščenih marmornih tleh ene izmed najelegantnejših sob, kar jih je kdaj videl. Slog je bil značilno pozno leovinski, a je bil hkrati poln nekega novega duha. Izdihoval je lahkotnost, ki so jo nekateri kritiki zaman iskali v njegovih zgodnejših delih, in barve so bile sijoče, a tople in vabeče obenem. Nemara je bil Leovius naposled le prišel v stik z žensko platjo svoje narave - ali pa je bilo milejši, prijaznejši nadih notranjosti Zvezdne ladje pripisati deloma tudi neštetim drobnim dodelavam, ki jih je prispevala Titanija.

Žurnalist si je zaman razbijal glavo z vprašanjem, kaj neki je vélikega moža spravilo v tolikšen bes, a Leovinus je že koračil proti oddaljeni steni. Tam je zamahnil proti okrasni opažni plošči. »Narobe obrnjeno!« je zavpil. »Včasih si mislim, da bi bil moral celotno ladjo zgraditi z lastnimi rokami!« Izvlekel je izvijač in se lotil obračanja plošče v pravilno lego. »Kaj res ne vidijo, da ravno takšnole omalovaževanje detajlov ruši celotno ambientalno strukturo prostora?«

Žurnalist je brž posnel opazko na svoj napalčni snemalnik.

»Dobrodošli na zvezdni ladji Titanik.« Čeden robot je nagovarjal ogrodje za luči, ki je štrlelo iz stene. »Dovolite mi, da vam razkažem ugodnosti, ki so na voljo potnikom drugega razreda.« Stvar se je izbrano zavrtela na petah in odpeketala naravnost v najbližja zaprta vrata. Zažvenketalo je, in robot se je zvrnil vznak na prelepa marmorna tla. »Tu lahko vidite Veliki vzdolžni kanal, drugi razred!« je oznanil ponosno in stegnil belo orokavičeno dlan proti stropu.

Žurnalist je posnel še drugo opazko na svoj napalčni snemalnik.

Na Žurnalistov napalčni snemalnik pa se je posnel tudi opis Leovinusovega odziva na opisano robotovo nerodnost. Začel se je z »golo nejevero«, končal pa z »razkačenostjo«; vmes je občuteno osenčil vse mogoče tančine čustvovanja, zakaj Žurnalistu ni prav nič ušlo: »nejevoljno presenečenje« je hitro zamenjalo »osuplo ogorčenje«, to pa je takoj zatem postalo »trpki gnev«, ki pa se je enako hitro spremenil v »žgočo žejo po maščevanju« in čisto nazadnje v »razkačenost«.

»Brobostigon!« je zamomljal veliki mož. »Ta baraba je očitno skoparil pri sintonevronih!«

Žurnalist si je hotel narediti še en zaznamek, a se je Leovinus tako nanagloma ozrl vanj, da si je vtaknil palec v usta in hlinil, da ga sesa.

»To se na tej ladji ne bi smelo dogajati,« je rekel Leovinus in pobral padlega robota. »Vsak robot portir ima v svoje elektronsko vezje vgrajen nevron, ki preprečuje vsakršno nerazumno dejavnost, kakršni sva bila ravnokar priča. To so sicer drage reči, ampak - upam, da se boste strinjali z mano - vredne svojega denarja.«

Žurnalist je pokimal in se delal, da si izdira trščico iz konice palca.

»TA BARABA BROBOSTIGON PA JIH JE OČITNO ČRTAL! Ko ga bom videl, ga bom...« Leovinus je umolknil sredi stavka.

»Najbrž tuhta, kaj še vse drugega je narobe z ladjo,« je pomislil Žurnalist čedalje bolj razburjen. Že je namreč videl zgodbo, ki se mu je zarisovala pred očmi - veliko zgodbo, epohalno zgodbo - najlepše pa je bilo, da mu še s prstom ni bilo treba migniti: vse se je lepo kar samo od sebe odmotavalo pred njim. O, saj je vedel. In seveda, še preden je Žurnalistu uspelo zaigrati, da je našel neobstoječo trščico, je Leovinus na hitro naravnal robota portirja, tako da so se vrata pred njim odprla in je s sklonjeno glavo stopil na hodnik onstran njih.

»Uživajta medene tedne, srečneža!« je radostno vzkliknil robot za njim. Žurnalist si je zabeležil tudi to, nato pa pohitel za velikim arhitektom in ladjedelcem, ki je pravkar zavijal desno v enega izmed najbolj neverjetnih prostorov, kar jih je kdaj videl.

Bila je ovalna dvorana, zakoličena s stebri. Obodna stena je bila poslikana s frizom, na katerem je bilo upodobljeno najljubše razvedrilo ustanovnih očetov Blerontina: poziranje za slikarje frizov. Leovinus je stal in strmel navzgor v orjaški kip krilate ženske, ki je stal na drugem koncu. Toda Žurnalistu je oko zablodilo navzdol... navzdol in še bolj navzdol, v nekakšno brezdanje brezno, zakaj tam pred nogami se mu je odpiral veliki osrednji vodnjak, ki je segal prav do konca velikanskega gredlja. Bil je nekakšna hrbtenica ladje in ob njem so, kakor živčni dražljaji, nenehno drsela dvigala gor in dol in oskrbovala bivalne predele, ki so bili nagrmadeni spodaj - nadstropje za nadstropjem. Daleč daleč spodaj, prav na dnu ladje, so bili apartmaji supergalaktičnega luksuznega razreda; nad njimi poslovni dupleksi drugega razreda; in nad temi, visoko nad njimi, sijajno opremljene razkošne sobe prvega razreda.

Toda Žurnalist je komaj utegnil vpiti vso to čudo, kajti Leovinus je šel že naprej - koračaje skozi ostebričeno dvorano proti daljnemu vestibulu - in trenutek zatem izginil v njem.

Ko ga je Žurnalist dohitel, je Leovinus stal na pomolu še sijajnejšega in prelestnejšega čuda zvezdne ladje Titanik: na Velikem vzdolžnem kanalu.

Od osrednjega vodnjaka Zvezdne ladje sta vodila dva velika kanala: eden naprej in drugi nazaj. Hladila sta motorje, obenem pa sta bila tudi na moč elegantni rekreacijski pripravi. Gor in dol po njiju so namreč plule gondole in avtomatski gondoljerji v njih so popevali vsak svoj izborček blerontinskih ljudskih viž - še največ pa tisto o zali mladi akrobatki, ki se je zaljubila v gondoljerja in mu dala šest pnedov (približno milijon funtov šterlingov) napitnine.

Leovinus je spet preigraval svoj repertoar izrazov, ki je segal od gole nejevere do popolnega besnila. Žurnalist si je posnel zaznamek.

»Saj vendar ne bi smeli prepevati, kadar nimajo potnikov!« Leovinusa je očitno dušilo, ko je lezel v najbližjo čakajočo gondolo. Petje je pri priči ponehalo.

Žurnalist se mu je pridružil, rekoč: »Mogoče jih pa preizkušajo? In je zato vse na glavo obrnjeno.« Česa drugega spodbudnega se pač ni mogel domisliti.

»Ne trapajte!« je odsekal Leovinus. Očitno ni bil pri volji, da bi se pustil bodriti. »K dvigalu za sprehajalno ploščad!«

»Si! Skrbna gospodinja in bogaboječa Mati Dvojčkov!« se je odrezal avtomatski gondoljer. Leovinus se je zdrznil in začutil, kako mu v bedru potrzava žilica.

Leovinus je pustil, da je razdraženost kipela v njem, ko je poravnal eno izmed pofl-art mojstrovin, ki je krasila vežo z dvigali.

»Dober dan želim gospod, gospa in ostali onega. In kako lahko danes ustrežem vašim željam zastran navpičnega prevoza?« Robot liftboj je bil napol vraščen v steno dvigala in je s prosto roko počival na ročici, ki mu je štrlela iz prsi.

»Samo do sprehajališča me peljite, pa nič ne gobezdajte!« je odsekal Leovinus. Včasih je obžaloval osebnostne značaje, ki so jih ti roboti očitno privzeli, a tako je pač bilo: če so ladijski inteligenci dopustili čustva - in seveda nihče ni dvomil, da je bila Titanija izrazito čustvena - si ji moral dovoliti tudi to, da je sama izbirala značajske poteze robotov, ki so ji bili blizu. Tu bi bilo vsako vsiljevanje nespametno. Čeprav je Leovinus Titanijo zastran nekaterih značajev, s katerimi se je obdajala, tu in tam prav trdo prijel. Po drugi strani pa je bilo tudi res, da je bila Titanija tako strpna, tako razumevajoča do človeških hib in napak, da je lahko shajala tako rekoč z vsakim. Takšno jo je pač naredil.

*

Velikanska sprehajalna paluba je bila Leovinusova mala ljubljenka. Potniki so lahko postopali pod njenim širnim presojnim svodom in občudovali dih jemajočo bleščavo Galaksije, skozi katero so pluli. Umetno steklo varispeks, iz katerega je bil svod izdelan, je učinkoval tako, da je bil bleščeči sij zvezd še svetlejši, hkrati pa je opazovalcu omogočal, da je že ob primernem zasuku glave videl - podrobno kakor skozi močan teleskop - katerokoli posamezno zvezdo, ki mu je razvnela domišljijo. Okrog oboda je drsel pelerator (nekakšno vodoravno dvigalo, nastalo po Leovinusovi zamisli) ki naj bi omogočal nekoliko manj dejavnim potnikom, da bi potovali po palubi, ne da bi po nepotrebnem pregibali mišice.

To je bila teorija. Tako si je bil reči z velikim zadovoljstvom zamislil Leovinus, na svojem teleprezentatorju in na svojem domačem kukalu za navidezno resničnost. Toda to se malo ni bilo tisto, kar je sedaj videl pred sabo. Resnična resničnost je bila drugačna.

Temu, kar je videl sedaj, v arhitekturi pravijo »mesarsko klanje«. Velikanski stekleni svod se je že resda bočil zgoraj, kot je bilo treba, in razkrival brezmejne ploskve rožnatega svilenega pregrinjala, ki je prekrival ladjo; toda spodaj je bila popolna zmeda. Prelepi zloščeni parket je bil položen le po kaki desetini tal - preostalo so bile razgaljene traverze in kabli, zevajoče luknje, štrleče žice in plastični kozarci. Kjer bi se morala bohotiti velika pivnica za potnike drugega razreda, se je bohotil samo širen prazen prostor, nasmeten z odpadki delavcev in s plastičnimi kozarci. Kako je bilo to mogoče? Saj na Blerontinu sploh niso uporabljali plastičnih kozarcev! Tu pa so bili! Nič ni moglo prikriti pošastnega, nepojmljivega dejstva, da sprehajalna paluba ni bila dokončana - in da, kot je bilo očitno, tudi do jutrišnje izstrelitve ne bo.

Žurnalist se je ozrl in videl Leovinusa, kako je padel na kolena. Nenadoma je bil videti ves star - kar je tudi zares bil. Vsa našopirjenost in uglajenost, sicer zaščitni znak njegovih javnih nastopov, sta bili izpuhteli iz njega, da je bil kakor sesedla prazna vreča.

»Saj ne more biti res,« si je momljal v brado. »Še celo Brobostigon... še celo Brobostigon se ne bi mogel zlagati tako... Se pravi... saj mi je še to jutro zagotavljal, da je vse v najlepšem...«

»Dobro jutro, gospod, vam smem postriči nosne dlake?« Robot portir se je bil nenadoma vključil in ju je očitno vabil v betonski mešalec.

Leovinusu je končno prekipelo.

»BARABE!« je zakričal v plahutajoče svilene ponjave nad svodom. »BARABE!« je zatulil v nedokončana dela.

Tedajci so nekakšni premiki za enim izmed stebrov priklenili njegov pogled. Na Žurnalistovo osuplost se mu je mahoma vrnila vsa živahnost: zakadil se je čez parket in planil za steber. Tam je čepel osamljen delavec v delovnem pajacu peščene barve in se skušal izmuzniti skozi špranjo v nedokončanih tleh.

»Kaj, hudiča, pa počnete tu?« je zatulil Leovinus.

Delavec je zvito vstal in se delal, da poravnava zrahljan konec žice. »Samo tole v red spravljam,« je rekel.

»V RED spravljaš?« je zavpil Leovinus. »Temule praviš RED?« Divje je zamahnil z roko nad širnim nedokončanim prostranstvom krova. »Jutri izstrelimo ladjo, tu pa je še za mesece dela!«

»Ja... Pa je res... majčkeno... dlje trajalo...« Delavec jo je mahnil proti vitkemu dvigalu iz nerjavečega jekla, v katerem je videl edino rešitev pred starim norcem.

»Kaj pa ste ravnokar delali?« je strogo vprašal stari norec.

»Jaz? Ravnokar?« je odvrnil delavec.

»Ja! Videl sem vas, kako ste nekaj delali!«

»Jaz? Ne vem, da bi kaj delal; samo po svojo papigo sem prišel.« Bilo je, kot da bi besede, ko so se mu prikotalile iz ust, na zraku zmrznile in nato druga za drugo kakor ledene kepe zadele Leovinusa, da se je od udarcev opotekel nazaj.

»Papigo?« je rekel. »Papigo!!! Kakšno papigo?«

»No ja... papigo pač... saj veste... par perutnic in takšno... saj veste...«

»Kaj pa PAPIGA dela na krovu moje prelepe ladje?« je hotel vedeti pobesneli genij.

»Aha! Lift je prišel!« je rekel delavec, in hip zatem je bil že v njem, z Žurnalistom za petami; vrata so se zadrlesnila in moža sta se pogreznila proti nižjim nadstropjem.

»Papiga! Na moji zvezdni ladji! Kaj, hudiča, pa se dogaja?« Trenutek zatem je veliki, mogočni, zavist zbujajoči Leovinus ves zgrbljen čepel v kotu in jokal nad kipom krilate ženske.

»Titanija!« je hlipal. »Titanija! Kaj se dogaja? Kaj nama je storiti?«

Titanija! Leovinusov genij ni bil nikjer tako očiten kot v tej njegovi zadnji in najljubši stvaritvi; Titanija so bili možgani ladje in njen kip se je kazal vsepovsod na krovu; bil je oči in ušesa in povezovalno bistvo ladjinega razuma. Toda ladjin razum je bil prežet tudi s čustvenim življenjem. In prav tu je Leovinus prekosil samega sebe. Titanija niso bili samo možgani, temveč tudi srce ladje.

Titanijino čustveno inteligenco je bilo treba izdelati kar se da skrbno, da je bila kos svoji nalogi. Da bi lahko upravljala tako orjaško in zapleteno ladjo, vodila njeno posadko in poskrbela, da bi se vsa ta velikanska množica potnikov različnih ras, vrst, miselnosti in telesnih ustrojev počutila zadovoljna, varna in lepo oskrbovana, je morala biti Titanija neznansko pametna, prijazna, modra, skrbna, vedra, topla... in bila je vse to.

Tako kot Titanijina podoba - ves tisti roj orjaških angelov, ki so stali v vsaki sobi v vsakem nadstropju - bi moral tudi njen duh prežemati vso ladjo. A je seveda ni.

4

»Antarja Brobostigona, prosim,« je pljunil Leovinus v telefon.

»Bojim se, da gospoda Brobostigona ni tu. Bi morda govorili z gospo Brobostigon?«

Leovinus je od nekdaj na skrivaj pomiloval ženo vodje projekta. Ni si mogel predstavljati, kako je mogoče živeti s tako hinavskim, hladnokrvnim egomanijakom, kakršen je bil Antar Brobostigon - njegovo pomilovanje je le malo blažila zavest, da je bila Crossa Brobostigon kvečjemu še malce bolj hinavska, hladnokrvna in sebična. Nemara pa sta se njuni nravi med seboj izničevali in sta zakonca živela toplo, zaupno in ljubeče družinsko življenje. To je bila za velikega iznajditelja skrivnost.

»Kako lepo, da te slišim, Leo,« je rekla Crossa Brobostigon. Leovinusa je zmrazilo, kadar so ga ljudje tako nagovarjali, in vedel je, da ona ve, da on ve, da ona ve. »Kako kaj družina?«

»Nobene družine nimam, Crossa,« je rekel Leovinus z namenoma poudarjeno prisiljeno potrpežljivostjo. »Kje pa je Antar?«

»Mislim... pravzaprav sem prepričana, da je na ladji. Z Drootom je odšel tja kaki dve uri tega. Bila je nekakšna panika v zvezi s kaj vem čim - saj veš, kako se tadva ženeta za tvojo ladjo.«

Vedel je: nekako tako, kot se žene anakonda za kozo, ki jo je pravkar požrla.

»Te lahko kam pokličeta, ko se vrneta?«

Leovinus se je znebil telefona. Občutek zle slutnje se mu je razširil od stegen čez trebuh in prsi do srca.

»Brobostigon in Scraliontis na ladji! Kaj, hudiča, pa naklepata?« Občutek zle slutnje se je nenadoma spremenil v ostro zbadanje v želodcu. Zmrazilo ga je. Obšla ga je slabost. Nagovoriti je moral edino osebo, ki mu je lahko pomagala: Titanijo.

Odpravil se je dol do kanalov in nato vzdolž Velikega vzdolžnega kanala proti osrednji kupoli. Prišel je do orjaškega kipa Titanije, ki je vladal osrednji kupoli in vrhu osrednjega vodnjaka, in zginil v vratih pod enim izmed njenih kril. Dolgo stopnišče ga je popeljalo do osrčja ladje: do skrivne sobane Titanije same.

Leovinusa se je dolgo držal sloves začetnika ironične arhitekture. Slavna je bila hiša, ki jo je narisal za Gardisa Arbledonterja, profesorja matematičnih implavzibilnosti na univerzi v Blerontisu, in v kateri so bila vrata v resnici radijski aparati, vanjo pa se je prišlo in iz nje odšlo skozi kopalnico. Tu, na Zvezdni ladji, pa mu je uspel eden izmed najbolj posrečenih ironičnih domislekov: Titanijina skrivna kajuta, srčika ladijske umetne inteligence, je bila spravljena prav v središču osrednje kupole; skrita je bila v orjaškem lestencu, ki je visel nad osrednjim vodnjakom. Skrivno srce ladje se je torej skrivalo tik pred nosom slehernega potnika in člana posadke.

Kajuta je visela obrnjena na glavo, vendar jo je obdajalo obrnjeno gravitacijsko polje, tako da ob vstopu vanjo tega sploh nisi opazil. Nazobčana rebra, ki so prečila veliko kupolo, so bila videti, potem ko si vstopil v to obrnjeno polje in se prepustil zavajajočim učinkom obrnjene gravitacije, pravzaprav kot dolga, na glavo postavljena stopnišča, ki so vodila do kajute, velika kupola pa kot prostrana vbokla tla na dnu velikanskega osrednjega vodnjaka, ki se je na glavo obrnjen razpotegoval tam nekje zgoraj, da je obiskovalcu, ki se je prvič znašel tamkaj, jemalo sapo in begalo um.

Leovinus se je pognal po stopnišču, preskakovaje dve stopnici na mah. Misel je bila ena sama: Titanija! Ljubezen njegove starosti. Obsedenost njegovega starajočega se srca: razumna, prijazna, modra, ljubeča, vedra, topla... Titanija!

Planil je v skrivno kajuto in hlastnil za zrakom. V glavi se mu je zavrtelo - in če imaš tako zajetno pamet, kot jo je imel Leovinus, je takšna vrtoglavica prav neverjeten občutek. Bruhnil je. Z največjo muko se je prisilil, da je gledal v strahoto pred sabo, in hkrati ni mogel odtrgati oči od nje: Titanija - njegova Titanija, njegova ljuba stvaritev, njegova radost - je bila raztelešena. Ležala je sredi sobe, z lasmi in perutnicami v popolnem krogu razstrtimi okrog sebe. A glej, njena prelestna, dražestna glavica je bila groteskno zmaličena: ustnice je imela odtrgane, oči iztaknjene, nos izpuljen in iz zevajočih votlin se je kazalo golo mikrovezje.

Toda še preden je lahko zamrmral besedo »hudiči«, se je zavedel, da je v sobi še nekdo. Njegova postava je čepela za podstavkom s sesalobusom.

»Brobostigon!« Leovinus je izbljunil besedo kakor kos hrustanca. »Kaj, v imenu Teme, se pa greš?« In ne da bi še kaj dosti mislil, je navalil na vodjo projekta. Majhna svetlikajoča se srebrna črepinja je padla iz Brobostigonovega prijema in zacingljala po tleh. Leovinus je pogledal navzdol in videl, da mu ob nogah leži ena izmed Titanijinih neznansko nežnih možganskih arterij - srčika njenih možganov. »Saj jo vendar uničuješ!«

Brobostigon je odrinil Leovinusa, da se je starec opotekel nazaj in padel na razstrta krila svoje ljubljene stvaritve.

»Slep si, Leovinus! Sediš tam gori v svojem slonovinastem stolpu, prevzvišen in prečist, da bi si mazal roke z nemarnimi zadevami, kot sta posel in denar! In vsa tale zadeva gre v maloro prav zaradi tebe!«

»Kako to misliš? O čem pa govoriš?« Leovinusu je šlo malodane na jok.

»Ves ta projekt je čista finančna katastrofa! Kaj ti res ni bilo jasno? Tik pred popolnim proračunskim zlomom smo!« Brobostigon je skušal priti do vrat, vendar se je Leovinus s presenetljivo čilostjo spet postavil na noge in mu zastavil pot.

»In kaj bi torej zdaj rad?« Toda še preden je do kraja izrekel vprašanje, se mu je mahoma posvetilo. »Zavarovalnina!« je dahnil zasoplo. »Naluknjati si hotel mojo neprecenljivo ladjo in pobrati zavarovalnino!«

»Odrasti!« je zagodrnjal Brobostigon. »To je resnični svet...« Toda dlje ni prišel. Postarni genij se je vrgel nanj in ga s povsem zemeljskim aperkatom zadel naravnost v brado. Brobostigon se je opotekel nazaj, se spotaknil ob eno izmed Titanijinih perutnic in se zvrnil na sesalobusov pladenj.

Robot se je nemudoma vključil. Sklonil se je naprej, stegujoč svoj medeninasti rilec: »Odstraniti vaše smeti mi je vedno v največje veselje,« je oznanil in posesal Brobostigona. Oglasilo se je nekakšno neprijetno škrtanje, sledil je rahel »plop!«, in vodje projekta ni bilo več!

Sistem sesalobusov je bil nekoliko sporen del ladijskega načrta. V dobi teleprezence se je zdelo dejansko, fizično prenašanje predmetov po ladji, se pravi skozi sesalne cevi, nekam zastarelo in nazadnjaško. Toda Leovinus je vztrajal pri njem. Bila je pač še ena izmed malih ironičnih domislic, ki so mu bile tako pri srcu. Naposled je obveljala njegova, saj se je skliceval na varnost. Fizični prenos je bil vselej manj tvegan kot teleportacija ali kakršenkoli drug navidezni način potovanja. Vrh tega so njegovi sesalni roboti znali razločevati in razvrščati vse, kar si jim nastavil na pladenj - tako da so samodejno poslali, kar si jim dal, tja, kamor je bilo treba, tudi če si jim pozabil ukazati.

Sistem seveda ni bil namenjen sesanju ljudi, in sesalobus naj bi bil programiran tako, da bi zavrnil slehernega živega človeka, ki bi utegnil pasti na njegov pladenj. Seveda pa so očitno varčevali tudi pri tem, in Leovinusa je čudno zaščemelo ob misli, da je Brobostigon postal žrtev lastne spletke in da je v tem trenutku že stisnjena kocka odpadkov, na poti v ladijski trebuh.

In šele tedaj se je veliki mož do obisti zavedel celotnega položaja. Bil je tule - največji genij, kar jih je kdaj rodila Galaksija - dan pred izstrelitvijo njegove največje mojstrovine, z nedokončano ladjo, s finančno krizo (o kateri se mu še sanjalo ni bilo) in z mrtvim glavnim izvajalcem, ki ga je zasačil sredi sabotaže. To pa mu v uradnem življenjepisu ne bo v kras.

In - saj res - kje pa je bil Scraliontis? Crossa Brobostigon je rekla, da je šel njen mož na ladjo zato, da bi se sestal s knjigovodjo.

Leovinus je pokleknil poleg zmaličene Titanije in ji ljubeče vstavil srebrno črepinjo v živčno središče ob lobanjskem dnu. Ob spoznanju, da manjka tudi druga arterija, mu je zadrhtela dlan; pravzaprav - zdaj si je vse skupaj natančneje ogledal - ji je manjkala kar večina možganov - kako da tega ni bil že prej opazil? Titanijini možgani! In tako nežni so bili! Vsak najmanjši pretres ali praska sta jih lahko za vekomaj poškodovala.

Tako zapletena ladja pa seveda ni mogla brez delujočega živčevja. Zadnje čase se je precej govorilo o nekem novem pojavu: nekakšni utrujenosti visokotehnoloških kovin, ki je lahko prizadela izdelke, v katere je bilo vgrajenih preveč logičnih sistemov, in ki se ji je reklo tudi SVEP. Samodejna vsesplošna eksistenčna polomija. Leovinus je vedel, da je teoretično mogoč, čeravno malo verjeten. Vedel pa je tudi, da je bila tako rekoč sleherna molekula na zvezdni ladji Titanik tako ali drugače del ladjinega logičnega sistema. In če bi ladjo izstrelili v njenem sedanjem stanju, kdo ve, kakšna katastrofa bi jo doletela.

Zatorej ni smel zgubljati časa. Zbrati je moral vse Titanijine manjkajoče dele in jih sestaviti, še preden bi se zgodilo sam bog vedi kaj.

5

Nekaj trenutkov kasneje je bil Leovinus že v vkrcališčnem preddverju na desni strani ladje in vpil na robota receptorja: »Seveda poznate Scraliontisa, kako da ne!« Robot receptor je sicer ostajal brezhibno vljuden, ni pa kazal nobenih nagnjenj do tega, da bi mu bil v pomoč.

»Mršav možiček! Z očali! Knjigovodja vsega tega projekta je, za božjo voljo!« je vztrajal Leovinus. »Vsaj tisočkrat ste ga že videli vohljati tod okoli!«

»Mi je zelo žal, gospod, na moč prizadevno pregledujem svoje baze podatkov o znanih osebah, pa ne najdem nikogar, ki bi ustrezal opisu, ki ste ga izvolili dati. Lahko pa vam priskrbim ležišče na desni strani ladje, na supergalaktičnem potniškem oddelku E. Sobe so tam rožnato popleskane in hrup iz oddelka za odpadke je komaj slišen.«

»Vedeti moram, kje je Scraliontis,« je zavpil Leovinus in zabliskal z majhno zlato kartico pred robotom. Na kartici je pisalo: »Klub šestdeset milijonov milj«.

»Seveda, gospod!« se je vzravnal robot receptor. »Predlagam, da gospoda Scraliontisa poiščete v restavraciji prvega razreda.«

Restavracija prvega razreda je bila kraj, kamor si smel samo s črno kravato, zato je bil robot glavni natakar seveda pretresen, ko je vanjo na vrat na nos planil nekakšen neotesan starec in zavpil: »Scraliontis! Vem, da si tu!«

»Kakšna čast, da vas imamo tu, gospod!« je blagohotno vzkliknil robot glavni natakar. »Vsekakor pa sem prepričan, da bi bilo gospodu udobneje v pivnici drugega razreda...«

»Drži gobec!« je rekel Leovinus.

»Kakopak, gospod. V največje veselje mi bo ne le držati gobec, temveč tudi zavezati ga, nehati blebetati in se vam na ljubo nasploh povsem odstraniti, gospod, toda ali smem pripomniti, da bi nam bilo vendarle v veliko veselje, ko bi lahko gospodu ustregli s primerno opravo, in če bi bil gospod tako prijazen in bi mi sledil...«

Leovinus je bil medtem zasledil Scraliontisa, ki je stal pri upravljalcu teleprezentacijskega robota, skušaje nekaj vstaviti sesalobus. Ko je zaslišal Leovinusov glas, je dvignil pogled, se neopazno nasmehnil in skril tisto reč v svoj smoking.

»Ali smem gospodu, ki se nikakor ne bi hotel počutiti manjvrednega glede na druge obedovalce, priporočiti, da se preobleče, še preden se loti koktejlov?« Robot glavni natakar je Leovinusu, ki jo je mahal proti Scraliontisu, zastavil pot. Veliki mož je za trenutek zgubil knjigovodjo izpred oči, saj mu je robot poskakoval in se pozibaval, hodeč v cikcaku in klanjajoč se mu, tik pred nosom.

»Tak, spravi se mi že s poti!« je zarenčal vanj.

»Z največjim veseljem, gospod, toda ali vas smem spomnili, da je treba imeti za restavracijo prvega razreda, kjer je kajenje sicer dovoljeno, suknjič in kravato, in bojim se, da bom moral poklicati na pomoč, če bo šel gospod še naprej...«

»Prepozen si, Leovinus!« je zavpil Scraliontis. »Tale reč ni za nikamor! In tja bo tudi šla, jutri, točno opoldne!« Knjigovodja je že od nekdaj rad govoril v eliptičnih stavkih, v katerih ni bilo bogve koliko smisla; navdajali so ga z občutkom, da se izraža literarno, svojemu poklicu v brk.

»Pri priči odnehaj, karkoli že počneš!« je zaklical Leovinus.

»Nadvse cenimo vaš obisk, gospod, in upamo, da vas bomo v prihodnje še velikokrat videli, toda ali ne bi vendarle nekoliko znižali glasu, pokazal bi vam izhod, kakor hitro...«

»Rekel sem, da drži gobec!« se je Leovinus mahoma zasukal proti robotu, ko se je ta še enkrat priklonil pred njim, ga vzdignil s tal in ga z vso silo treščil v Scraliontisa.

»Vam smem priporočiti zasilni izhod, gospod? Prepričan sem, da se bo preprostost tamkajšnjih hodnikov gospodu zdela primernejša za njegovo trenutno opravo...« je pripomnil glavni natakar, ko je treščil knjigovodji naravnost v obraz in ga poslal na pod. Predmet, ki ga je bil Scraliontis skrival, je žvenketaje padel na tla - bila je še druga možganska arterija Titanijinih možganov! Hip zatem se je robot razpočil na elegantnih tleh restavracije. Scraliontis se je skobacal na noge, zgrabil eno izmed robotovih nog in jo zalučal v Leovinusa. Starec je odskočil, pobral robotovo desnico in se grozeče postavil pred knjigovodjo.

Nekaj trenutkov sta moža krožila drug okoli drugega. Prvi je napadel Scraliontis, in sicer z drznim zamahom čez odprto črto - robotova noga je zadela Leovinusovo ramo in mečevalcu prislužila visokega zunanjega. Leovinus je odgovoril s preprostim pariranjem s četrte pozicije, zarisujoč spreten krog z robotovo roko, kar mu je navrglo pravico za bliskovit riposte. Toda Scraliontis se je očitno branil po drugačnem pravilniku, saj je kljub Leovinusovi pravici do riposta šel naravnost v redoublement. Velikega genija je popadel bes. Zalučal je robotovo roko v Scraliontisa, česar nedvomno ni najti v nobenem pravilniku, in se mu, požvižgavši se na vsakršno dvobojevavsko etiketo, približal corps a corps.

Zdaj je Leovinus držal Scraliontisa za vrat. »Brobostigon!« je zavreščal ta. »Na pomoč!«

»Brobostigon je izmeček!« Sicer blagi in mili Leovinusov obraz se je obarval z zlohotno zelenim nadihom. Največ zaslug za to je imelo dejstvo, da je bila svetilka pri mizi, nad katero sta se ruvala, tik pod njegovo brado.

»Že mogoče, da je izmeček,« je zasopihal Scraliontis, »a ima pištolo!«

»Mrtev je!« je zavpil Leovinus in njegovi prsti so začeli stiskati knjigovodjo za vrat. Ko bi bil vedel, da je Brobostigon imel pištolo, bi se ga bil lotil nekoliko previdneje.

»Arrrrgh! Zadušil me boš!« je zavreščal Scraliontis.

»Vem! Saj prav to nameravam!« Leovinus je skušal to povedati čim bolj prepričljivo, a je hkrati ugotavljal, da le z največjimi težavami dopoveduje prstom, da bi zares stisnili knjigovodjin mršavi vrat. Skratka, rekli bi lahko, da Leovinus pač ni imel razvitega ubijalskega nagona.

Zato pa ga je imel Scraliontis. Ko mu je postalo jasno, da Leovinus nikdar ne bo dokončal začetega dela, se je oklenil namizne svetilke - običajnega kipca Titanije, katere krila so dajala svetlobo. In ko je začutil, da genijeve dlani, ki so ga držale za vrat, popuščajo prijem, je sunil nasprotnika v mednožje, hkrati pa dvignil namizno svetilko in jo treščil ob veličastno lobanjo, v kateri so bili spravljeni veličastni genijevi možgani.

Leovinusove dlani so omahnile s knjigovodjevega vratu; mož je telebnil na kolena. Tresk! Scraliontis je neutrudno treskal s svetilko ob Leovinusovo lobanjo... Izredni in sijajni um je zaznal, da ni vse tako, kot bi moralo biti. Izključil je občutek za bolečino, potem ko je spoznal, da se dogaja nekaj zares strašnega, pa je modro sklenil, da do nadaljnjega povsem prekine stik z zunanjim svetom. In Leovinus se je nezavesten zavalil po tleh restavracije; z glave mu je curljala kri.

Scraliontis je buljil vanj. Moj bog! Ubil je velikega moža!

Ves paničen se je razgledal po restavraciji prvega razreda. Odstranjevanje trupel je bilo zanj sicer povsem novo opravilo, vendar tudi takšno, da se je njegov knjigovodski duh v njem zares odlikoval, in nekaj trenutkov kasneje je živahno, kakor da bi mu korak gnala nevidna vzmet, hitel iz restavracije prvega razreda. Vendar je v brezglavem strahu pozabil tisti lesketajoči se srebrni drobec, ki je zdaj ležal na tleh, pomešan med ostanke glavnega natakarja.

Leovinus pa je bil varno zahomatan v enega izmed veličastnih zastorov, ki je pomagal restavraciji prvega razreda zbujati videz pristnega razkošja in elegance.

6

Medtem ko se je Leovinus ukvarjal s poslovnimi zadevami, je skušal Žurnalist iztisniti kak podatek od delavca, ki je trdil, da je prišel na ladjo po svojo papigo.

»Dajte no!« je rekel Žurnalist. »Kdo vam bo pa verjel! No, povejte, za kaj gre.«

»Papigo imam, takšno domačo,« je odvrnil delavec, trdovratno se oklepajoč svoje nesmiselne štorije. »Vedno jo vzamem s sabo, kadar grem na delo. Vem, da gospod Leovinus ne bi dovolil imeti ptiča na ladji, pa sem jo imel na skrivaj. Ko pa sem se malo prej vrnil, da bi jo vzel, sem videl, da je neka baraba odprla vratca kletke, in je ušla.«

Žurnalist je zavil z očmi v nebo. Navajen je bil vseh mogočih pravljic za lahko noč, a tale o papigi in barabi se niti ni trudila, da bi se odlepila od spolzkih tal cenenosti. »Poglejte,« je rekel. »Novinar sem. Dobro vem, kadar kaj smrdi, in vem tudi, da nekaj skrivate. Lahko se zmeniva za kupčijo!«

Delavec se je ozrl vanj: »Čisto sem preč! To papigo sem imel res rad!«

»Vi mi povejte vse, kar veste o Zvezdni ladji, jaz pa na firmi Zvezdogradnja ne bom povedal za papigo.«

Pravkar sta bila prišla na področje osrednje kupole in delavec je pohitel skozi galerijo, ki je obkrožala osrednji vodnjak, proti vkrcevališču.

»Zakaj dela tako zamujajo? Varčevali so pri izvedbi, a ne? Leovinus, kot kaže, sploh ni vedel za to. In vse te govorice o finančnih problemih - so resnične, a ne? Kako pa bo jutri? Saj ladje v takšnemle stanju ne bodo mogli izstreliti, a ne?«

»Točno tako!« je rekel delavec, ko je korakal čez vkrcališčno preddverje. »Vse, kar pravite, je res.«

»Če vam je bivanje na krovu všeč, zakaj ga ne bi proslavili z večerom v Salonu zmagovitih kanapejev - kjer so vam na voljo slastni kruhki z vseh blerontinskih finalov zadnjih šestih stoletij?« je zaklical robot receptor.

»In?« je rekel Žurnalist.

»In?« je ponovil delavec in se ozrl vanj, kakor da bi ga prvič videl. »Če boste videli mojo papigo, ji dajte tole.« Žurnalistu je stisnil v roko droben kovinski obroček in zginil skozi glavna vrata. Žurnalist si je ogledal kos kovine na dlani; na njem sta bila vtisnjena naslov in telefonska številka, v katerih je prepoznal naslov in telefonsko številko jasakanske ambasade v Blerontisu.

Žurnalist je naslednje pol ure ali nekaj takšnega prebil tako, da je na lastno pest stikal po ladji. Odkril je še več nedokončanih področij. Vkrcališčno preddverje na desni strani ladje, denimo, je bilo povsem nedokončano. V pretežnem delu potniškega oddelka drugega razreda ni bilo okrasja, ponekod pa niti postelj ne. Vse si je skrbno zabeležil, nato pa se vrnil v osrednjo kupolo. Tedajci je okrog stebrov privršela neka postava in trčila vanj.

»Droot Scraliontis!« je vzkliknil.

»Vem, kdo sem!« je odsekal knjigovodja.

»Natanko ta, ki sem ga iskal!« se je nasmehnil Žurnalist.

»Aj!« Scraliontis se je zdrznil in njegove oči so polne krivde ustrelile čez Žurnalistove rame, kakor da bodo vsak lup ugledale policijski oddelek za umore in njegove neusmiljeno izurjene »zajce«, ki vdirajo na ladjo, da bi prijeli morilca največjega genija, kar jih je kdaj rodila Galaksija. »Saj ni mrtev! Prisežem!«

»Kdo ni mrtev?« Žurnalist kar ni mogel verjeti, koliko sočnih zgodbic se mu ponuja to noč - ko bi le lahko vsaj eno trdno zgrabil. »Kdo pa ni mrtev?«

Scraliontisu se je posvetilo, da ga je polomil. »Pojdite mi spod nog!« je zavpil.

»Kam se pa tako mudi!« je vzkliknil Žurnalist, a Scraliontis je že prestopil mejo vljudnosti. Odrinil je novinarja nazaj v steber in se pognal v beg. Žurnalist se je brž pobral, se zapodil za knjigovodjo in ga položil na tla s prijemom, ki bi mu lahko rekli rugbijski, če bi na Blerontinu igrali to igro.

Scraliontis se ga je otepal s silovitostjo v pasti ujete živali. Grebel ga je po obrazu, ga suval in brcal. Naposled sta se le nekako skobacala na noge, še navdilj obdelovaje se kakor dva snorklja na kupčku pomij (star blerontinski rek). Žurnalist, ki je bil mlajši in močnejši, je knjigovodjo kmalu stisnil ob ograjo velikega osrednjega vodnjaka. In medtem ko je skušal obvladati otepajočega se Scraliontisa, mu je pogled zdrsnil mimo njega v prepadne globočave vodnjaka... brezdanje, neskončne globočave... pogled, ki mu je jemal dih in ga plašil, hkrati pa nekako navdihoval.

»Povejte mi, kaj se dogaja!« Žurnalist je Scraliontisu zvijal roke. »Za kakšno lumparijo gre?«

»Lumparijo?« se je posmehnil Scraliontis. »Nikoli ne boste izvedeli!«

»O, pa bom!« je rekel Žurnalist.

»Prav! Vam pa vse povem!« je odvrnil Scraliontis. Žurnalist, ki je bil pripravljen na nove ugovore, bi bil že skoraj rekel: »O ne, pa mi ne boste!« a se je še pravi čas ugriznil v jezik.

»Zelo lepo od vas,« mu je uspelo reči, vendar ni bil tako neumen, da bi spustil Scraliontisove roke.

»V zrak jo bomo pognali! Kaj pravite na to storijo?«

Žurnalist ni bil tako neumen, da bi spustil Scraliontisove roke.

»Hočete reči, da je na krovu Zvezdne ladje podtaknjena bomba?«

»Ampak je ne boste nikoli našli!« se je zarežal Scraliontis. »Ker ne boste tako dolgo živeli!« In nenadoma se je nekaj znašlo v njegovi roki. Žurnalist ni videl, kaj, pač pa je začutil ubod v rebra. Opotekel se je nazaj in se ozrl navzgor: Scraliontis je stal nad njim, držeč v roki eno izmed namiznih svetilk iz obednice prvega razreda; z ostre osvetljene konice je kapljala kri.

Tedajci se je od nekod razlegel strašen vrišč in roj barv je hušknil čez prostor: izpod obokov je bila prifrčala velika papiga in se zakadila naravnost v Scraliontisa. Ta se je je skušal otepsti, a žival ga je neutrudno mlatila s perutmi po obrazu in ga kljuvala s kljunom v nos, da se je knjigovodja opotekel nazaj k ograji, mahaje z rokami, in vreščal: »Spravite jo stran! Spravite jo stran!«

In tedaj se je zgodilo.

Bil je eden izmed tistih ironičnih trenutkov, ki se je izvrstno ujemal s trenutnim Leovinusovim arhitekturnim slogom, in ki je dal Žurnalistu prvi oprijemljiv dokaz za to, da so pri gradnji zvezdne ladje Titanik resnično varčevali.

Scraliontis je bil seveda poglavitni pobudnik načrta za zmanjševanje stroškov gradnje Zvezdne ladje. Postalo je bilo namreč jasno, da se projekt nikdar ne bo izplačal - kaj šele prinašal dobička. Pravzaprav je bil obsojen na popolno finančno katastrofo. Njegovo in Brobostigonovo dobro ime in osebno premoženje so viseli na nitki. Ostala je ena sama učinkovita, preprosta in razumna rešitev: navrtati ladjo in zahtevati zavarovalnino.

Ladja je bila seveda že tako in tako izdatno zavarovana, in Scraliontis je poskrbel, da so bile police primerno napihnjene in da se je imel ves denar od zavarovalnine stekati prek družb, katerih lastnika sta bila on sam in Brobostigon. Stroške gradnje so oglodali do kosti in izdelavo omejili zgolj na kozmetične rešitve. Brez Leovinusove vednosti je naročil izvajalcem, naj prepolovijo in nato še prečetverijo specifikacije za vse sestavne dele ladje.

Eno izmed gradiv, pri katerem so odločno varčevali, je bila tudi kovina, ki so jo uporabili za ograjo, ki je obkrožala veliki osrednji vodnjak. »Navsezadnje,« je pripomnil Scraliontis, »tako in tako ne bo nobenih potnikov, ki bi se naslanjali nanjo; čemu neki bi jo potlej po nepotrebnem delali močno?«

Razlog za to, se mu je posvetilo zdaj, je bil ta, da se potniki nemara resda ne bodo naslanjali nanjo, se bo pa zato morebiti knjigovodja projekta, ki se bo v obrambi pred napadalno papigo v trenutku pozabe naslonil nanjo. Toda spoznanje je prišlo prepozno. Scraliontis je zaslišal šibak kovinski pok, in naslednji trenutek je že padal vznak v brezno.

Ko je zgroženi Žurnalist pritekel do polomljene ograje in se zazrl v globino, je bil Scraliontis že drobna postavica - še vedno ne več kot tretjino poti po velikem osrednjem vodnjaku navzdol - ki se je ljubko vrtela, mahala z rokami in z zamirajočim vpitjem sporočala: »Preklete papige!«

Zadevna papiga pa je sedla na Žurnalistovo ramo.

»Preklemanski knjigovodje!« je rekla.

7

Hudobni zajci so bili obvladani. Šef policije je pomiril razvnete specialce, in jasakanski uporniki so stokaje ležali v zmalinčenih krvavih kosih na zemlji. Poseg iz obvladovanja množice je povsem uspel. Flortin Rimanquez je strumno sa lutiral, ko je poročal gatu blerontiškemu.

»Vse je pod nadzorom, vaša prevzvišena dobrotljivost,« je rekel. »Lahko nadaljujete izstrelitev.«

»Ampak Leovinusa še vedno ni,« je odvrnil gat, ki ga je hudo skrbelo, da bo zamudil to redko priložnost in ga ne bodo mogli fotografirati z ramo ob rami z največjim genijem, kar jih je rodila Galaksija. Prav tega je namreč spričo usihajoče priljubljenosti med ljudstvom najbolj potreboval, mu je pojasnil njegov agent za stike z javnostjo. »Delaj, kar hočeš, samo da boš na fotografiji skupaj z Leovinusom.« In res, to je bilo edino, kar je gatu hodilo po glavi ves čas priprav.

»Žal mi je, vaše visočanstvo,« je rekel šef policije in še enkrat ostro salutiral, »ampak tamle doli je petdesetmilijonska množica. Ljudje postajajo izredno nestrpni. Zatorej pokorno predlagam, da izstrelitev opravimo, da jih bodo moje fantje lahko začeli razganjati, sicer nam utegne biti še žal.«

Gat je vedel, kaj ima v mislih. Množica je bila že obstopila trupla nesrečnih jasakanskih demonstrantov in po vsem izstrelišču so vzplamtevali pretepi.

»No, pa naj bo,« je zavzdihnil. »Ne, hvala,« je dodal takoj zatem, ko mu je neki nižji uradnik ponudil kruhek z ribjim namazom.

»Bojim se, da morate, vaše visočanstvo; to je vse del slavnosti!« mu je z nujnostjo v glasu prišepnil uradnik.

Gat je zagodrnjal in kruhek z ribjim namazom vzel. Godba je urezala blerontinsko državno himno, in množica se je nemudoma postavila na glavo - kakor vselej, kadar je bilo treba izkazati spoštovanje monarhiji.

»Gospodje, gospe in tako naprej,« se je odkašljal gat Blerontiški v slavnostni mikrofon. »Tale kruhek z ribjim namazom je naravnost izboren!«

Množica je radostno vzvalovala. Gat je znova zavzdihnil; kakšna bedna slovesnost, si je mislil. »V čast mi je, da lahko izstrelim to - to najsijajnejšo zvezdno ladjo, kar jih je bilo kdaj zgrajenih! Bratje Blerontinci, to je ponosen trenutek za vse nas. To ladjo imenujem... Titanik... Naj sreča spremlja vse, ki letijo z njo.«

In to rekši, je zavihtel za trak privezano steklenico francoskega šampanjca[3], da se je raztreščila ob ladijskem trebuhu. V istem trenutku je nižji uradnik potegnil za vrvico, in svilena ponjava, ki je dotlej pregrinjala mogočno Zvezdno ladjo, se je v dražestnih rožnatih kaskadah sesedla na tla.

Iz množice se je razlegel stok. Celo ljudje, ki so bili vajeni pogleda na velike zvezdne ladje, še nikdar niso videli česa tako mogočnega in brezhibno oblikovanega.

»Ali ni lepa!« so vzdihovali številni možje, ljubitelji zvezdnih ladij, in s svojimi daljnogledi križarili po ladijski lupini, da bi odkrili registrsko številko.

»Tvoja mamica jo je delala...« so mrmrale premnoge neporočene mladoletne matere svojim otrokom.

»To je zmagoslavje!« je vzkliknil glavni poročevalec, ki se je na lepem domislil, kaj je pisalo v njegovem besedilu za ta del dogodka.

Tedaj se je oglasilo nekakšno onstransko bučanje, kakor od morij, ki butajo ob daljne obale onkraj obzorja misli, in orjaška, mogočna, veličastna ladja se je odlepila od doka. Pospešila je hitrost, malce zanihala, se malček opotekla, se divje zagugala in, tik preden je množica zavreščala od groze in nejevere, izpuhtela. Kar tako: tebi nič meni nič izpuhtela. Doletelo jo je namreč tisto, kar je potem zaslovelo kot SVEP (samodejna vsesplošna eksistenčna polomija).

V pičlih desetih sekundah je bilo vsega veličastnega podjetja konec.

8

»Kopalnico bova imela tule, vrata pa tule,« je rekel Dan.

»Krasno,« je rekla Nettie. »Samo...«

»Mislila sem, da bo kopalnica tamle, vrata pa tule,« je rekla Lucy.

Zakaj ga je vedno kje polomil? Dan se je vselej na vso moč trudil, pa mu je vendar nekako uspelo, da je - ne glede na to, kako se je trudil - vse, o čemer sta se z Lucy komaj dan poprej temeljito pomenila, že kako pomešal ali sfižil.

»No, saj tako sem mislil,« se je popravil Dan.

»To je krasno,« je rekla Nettie. »Ampak, nekaj ti moram reči...«

V besedo ji je segel Nigel, ki je vohljal okrog po kleti. »Stoletja vinskih radosti dehtijo iz tegale opečnega zidu!« je zavpil od spodaj.

»Hiša je stara samo sto osemdeset let!« mu je Lucy zavpila nazaj.

»Zgrajena je bila kot župnišče,« je Dan zamrmral Nettie.

»Mmmm, krasno,« je rekla Nettie. »Ampak glej, Dan...«

»Resno!« Dan je začutil naval navdušenja, ki ga je zajel vsakič, ko je bilo treba. »Restavracijo bomo imeli tule, desno od vhoda - pa ne tisto tvojo nouvelle cuisine, ampak vrhunsko kalifornijsko. Tule bo pa barček.«

Lucy ga je pomilovalno pogledala, a se ga je usmilila in ga ni popravila. Oh, seveda-zdaj se je spomnil. Restavracija naj bi bila na levi; najprej naj bi bila na desni, potem sta jo prestavila na levo, nato pa spet nazaj na desno, ampak potem je Lucy ugotovila, da bi bilo boljše, če bi bila kuhinja na drugi strani, in sta jo postavila nazaj na levo. In kako, hudiča, naj bi si vse to zapomnil?

»Krasno,« je rekla Nettie. »Ampak glej...« Njen glas je zamrl, ko se je ponovno prikazal Nigel. Nettie je bila videti naravnost očarljiva v svoji preprosti gapovi majčki, ki ji ni segala povsem čez prepono, in ročno pleteni brezrokavni jopici. Nigel jo je objel.

»Kako se ti zdi?« je vprašal.

»Mmmm,« je rekel Dan.

»Hiša, mislim,« je rekel Nigel. Dan ni mogel prenašati te lahkotne, sluzave vzvišenosti, ki jo je lahko njegov poslovni partner odpiral in zapiral kakor vodovodno pipo. Ampak čakaj malo! Saj je bil samo še »bivši poslovni partner«. Potovalne agencije »Pop potnik« ni bilo več. Pravkar sta jo bila prodala za vsoto, ki se je Danu zdela smešno zajetna.

»Točno to je, o čemer sva z Lucy vedno sanjala, a ne, zlatičica moja?« je rekel Dan. Lucy ni prenesla, da jo je pred drugimi klical z ljubkovalnimi vzdevki, a tega mu nikdar ni rekla, zato je krivdo vzela nase. Videla je, da živi v prepričanju, da ji je to všeč, in ta mala zabloda se je bila zdaj vlekla že tako dolgo, da mu tega kratko malo ni več mogla povedati. Kako dolgo pa sta bila že skupaj? Gotovo že vseh trinajst let - pravzaprav že vse od prvih dni potovalne agencije Pop potnik, ko jo je Nigel spoznal v nekem barčku v Santa Monici in jo nato predstavil svojemu poslovnemu partnerju.

Lucy je bil uglajeni Anglež sprva močno všeč, toda ko sta se do obisti spoznala, se ji je zazdel Dan, tihi univerzitetni fant z Vzhodne obale, stvarnejši in razumljivejši. Čim bolj sta se pravzaprav spoznavala, tem bolj se je spraševala, kako da nikomur že na prvi pogled ni jasno, kakšen neverjeten sluzavec je Nigel.

»Imenovala ga bova hotel Watergate,« je rekel Dan.

»Kaj ne bo to odvračalo republikancev, ki bi si še vedno radi prisluškovali?« je vprašala Nettie.

Nigel jo je potrepljal po njeni jedri zadnjici. »Daj, pojdi obrnit avto, bodi pridna punčka,« je rekel. In Nettie je odštorkljala na svojih visokih petah po stopnicah elegantnega zgodnjeviktorijanskega župnišča v noč.

Kako mu more pustiti, da takole dela z njo, si je mislila Lucy, rekla pa samo: »Kdaj pa misliš podpisati še zadnje papirje za odjavo firme, Dan?«

»Eee... ne vem...« Dan je na lepem postal živčen. »Ne vem, če jih Nigel sploh že ima...«

»Papirji bi naju morali čakati v hotelu,« je rekel Nigel, še preden je Lucy lahko zavrelo. Zavrelo pa bi ji zaradi Nigela, ki se ji je zdel čedalje bolj samemu sebi podoben. Tokrat se je vžigalna vrvica sicer vnela, vendar bo tlela vse dotlej, dokler se ne bodo vrnili v hotel in odkrili (glej no glej!), da tisti papirji sploh niso prišli in da je tista preklemanska dostavna služba že spet pustila Nigela na cedilu. Ubogi Nigel! Vedno je imel pripravljen takšen ali drugačen izgovor.

Pogasili so luči v prazni hiši in se v temi odpravili čez privoz. Na hladnem nočnem nebu nad njimi so mežikali roji svetlih zvezd.

»Zakaj pa Netti ni obrnila avta?« Nejevoljni trzaj je Nigelovo uglajenost zarobil z ledeno ostrino.

Ko so prišli do avta, je Nettie ravno mežikala skozi leče enooke minolte, ki jo je bila postavila na avtomobilsko streho.

»Kaj, za boga, pa počneš, bog?« Kadar se je Nigel takole šalil, je bil vselej najbolj nevaren.

»Psst!« je rekla Nettie. »Hišo slikam. Nikar ne majaj avta.«

»Ne vem, ali si opazila, Einsteinka...« Iz Nigelovega glasu je zvenela čista razposajenost. Nadvse rad se je norčeval iz svojih punc. »Ampak noč je.«

»Vem!« je odvrnila Nettie, ne da bi za las premaknila svojo plavolaso glavico. »Snemam fotografijo z naslovom ,Danov in Lucyjin hotel pod zvezdami'. Kakor nalašč bo za album! Mogoče ga še uokvirita in obesita v vežo?«

»Ne moreš fotografirati ponoči, če nimaš bliskavice, buča.« Nigel je odprl avtomobilska vrata.

»Na! Pa si ga zamajal!« je kriknila Nettie.

»Spravi se noter, genialka,« je rekel Nigel.

»Mislim, da je bil dovolj dolgo odprt,« je rekla Nettie Danu.

»Krasno,« je rekel Dan.

Ravno so nameravali zlesti v avto, ko je čez župniščno trato zavel nenaden piš in so se drevesa upognila skoraj tako, kakor da bi vanje buhnil orkanski veter - le da so se upogibala v vse smeri.

»Jezus!« je vzkliknil Dan in se oprijel stranice avta. »Kaj pa je bilo to?«

»Glejte!« je dahnila Lucy in pokazala v nebo. »Utrinek!«

»Nekaj si zaželite!« je zavpila Nettie.

»O hudimana!« je zagodrnjal Nigel, ki je bil takšne baže človek, da je imel rajši kapitana Kljuko kot Supermana. »Poglejte si no tole!«

Nad njimi se je dogajalo nekaj nadvse nenavadnega. Tik na glavami se jim je naredil nekakšen obroč iz oblakov in se nato razširil - kakor ob eksploziji atomske bombe - da je bilo nazadnje vse nebo prekrito z gomazečo plastjo zlovešče oblačevine. Nigelu so se zmehčala kolena; Lucy je oblila zona; Dana je stisnilo v želodcu; Nettie pa je samo zijala.

Ampak najboljše je šele sledilo.

Četverica Zemljanov je tedajci zaslišala nekakšno onstransko bučanje, kakor da bi morja butala ob daljnjo obalo onkraj obzorja misli, in iz oblaka se je brez opozorila spustil velikanski, mogočni, orjaški kovinski rogelj in presekal njihovo elegantno nekdanje viktorijansko župnišče (z občinskim dovoljenjem za spremembo namembnosti) na dvoje.

Nigel je zijal; Lucy je zijala; Dan je zijal.

»Krasno!« je zamrmrala Nettie.

Ničesar ni bilo slišati, samo veter, ki je divje zavijal okrog dreves, kakor da bi v njih iskal zavetja, in občasno bobnenje podirajočih se zidov tistih delov župnišča, ki jih ona reč, ko je treščila na tla, ni pometla.

»Ona reč« je bila bleščeča in pokončna in se je dvigovala visoko v oblake. Bila je tako velikanska - tako zelo vsenavzočna - da se je zdelo, kot da ima vso pravico, da je tam. Ko so jo gledali, je ob njenem boku zdrsnila navzdol drobna lučka in se zgubila v razvaline hiše. Nato je spet šinila navzgor.

Vrtinčasti oblaki so se bili medtem zredčili, in ko se je tista drobna lučka drugič spustila navzdol, so se bili že povsem razkadili in v celoti razgalili pošastno veličastnost one reči. Širno rezilo oziroma rogelj, ki se je zaril v hišo, se je vzdigoval in vzdigoval, skoraj miljo visoko v nebo, tam pa se, kot je kazalo, razširil v neizmeren kovinski trup, podoben velikanski podmornici.

»To je vesoljska ladja,« je zamrmrala Nettie in se kakor uročena, s kamero, ki ji je pozabljena bingljala z zapestja, odpravila proti njej. Nenadoma je tista drobna lučka spet šinila navzgor.

»Nikar!« je zavpil Dan. »Nettie! Vrni se!«

A tedaj je bila že tudi Lucy stekla za njo. Tako Danu ni preostalo drugega, kot da steče za Lucy. Nigel pa je medtem poskušal pomagati tako, da se je skril pod volan.

»Nikar ji ne hodi blizu!« je rekel Dan.

»Nettie!« Lucy jo je vlekla za roko in jo skušala spraviti nazaj k avtu. »Saj... saj ne vemo, kaj je!«

»Čudovita je...« je mrmrala Nettie. Nekaj v njenem glasu je vse tri pripravilo do tega, da so se zazrli v velikansko reč in opustili svoje početje... Spričo nečesa tako neizmernega, kar je tako zelo presegalo njihove izkušnje in domišljijo, se jim je vse, kar so počeli, nenadoma zazdelo nepomembno, nesmiselno.

Tista drobna lučka se je bila še drugič spustila v hišo in iz veže je zdaj žarel nekakšen sij. Ko je trojica pogledala nazaj na zemljo, je otrpnila: na oknu vhodnih vrat se je prikazala senca.

»Nekaj prihaja!« je vzkliknil Dan in začutil, da mu kolena klecajo. Lucy je še močneje povlekla Nettie za roko. Toda Nettie je šla naprej - kakor da bi na vsak način rada pozdravila one, ki je prav tedaj odpiralo vhodna vrata razdejanega župnišča...

»Ahhh!« je vzkriknila Lucy, ko se je oné prikazalo v zvezdni svetlobi.

»Dober večer, neznane življenjske oblike,« je reklo one. »Lastnik Zvezdnih potovanj d.d. bi se rad opravičil za vsakršno nerodnost, ki vas je nemara doletela spričo nenamernega zasilnega pristanka njegovega vozila.«

»Arrrghhh! Aaaaarrrhhhh!« Lucy je zdaj že naravnost imenitno vreščala. Nigel si je pokril ušesa in se skušal prihuliti še globlje pod volan.

»Je že dobro, Lucy,« jo je skušal miriti Dan.

»Arrrrghhh! Aaaaaarrrghhhh! Arrrrggggghhhhhh!« Lucy niti na misel ni prišlo, da bi se dala komu pomiriti. Pred njo je stalo neznano bitje iz vesolja, in vreščala bo, kolikor ji bo srce poželelo.

»Psst!« je rekla Nettie. »Nekaj nam govori!«

»Res,« je reklo one iz vesolja. »Ali se vam lahko v opravičilo oddolžimo z brezplačnim križarjenjem na naši zvezdni ladji?«

»Mogoče kakšen drug dan...« je rekel Dan.

»Aaaaarrrrggghhhhh! Arrrgh! Aaaaaah! Aaaaaggghhhh!« je nadaljevala Lucy.

»Ja!« je vzkliknila Nettie. »Z veseljem.«

»Pojdite z menoj, gospa,« je reklo one iz vesolja in se z izbranimi gibi vrnilo v porušeno hišo.

»No? Dajte, no!« je rekla Nettie. »Kaj še čakate?« In še preden sta jo Lucy ali Dan lahko ustavila, je stopila za njim skozi vhodna vrata.

Dan se je obotavljal, nato pa uvidel, da nima izbire; in še preden je lahko Lucy znova začela vreščati, je že tekel za Nettie - Lucy pa za njim.

One je stalo v osvetljenem preddverju, in zdaj so lahko videli, da očitno ni bilo nič hujšega kakor čedno oblečen robot s slušalkami na glavi, ki se jim je vljudno priklanjal in se opravičeval, ker jih mora povabiti v dvigalo za oskrbo.

»Nikar se ne bojte, prosim,« je rekel s pomirjujočim glasom. »Zagotavljam vam, da je zvezdna ladja Titanik najbolj razkošna in tehnološko izpopolnjena medgalaktična ladja, kar jih je bilo kdaj zgrajenih; vsaka soba ima hladno in toplo tekočo vodo in barvni televizor.«

Znova se je priklonil in jih popeljal noter, in na lepem so se Dan, Lucy in Nettie, ne da bi vedeli kdaj in kako, zalotili, da se vzpenjajo po stopnicah k dvigalu. In še preden so se zavedeli, kaj se dogaja, so se stopnice za njimi zložile in je robot obrnil stikalo.

»Se enkrat se opravičujem, da sem vas moral napotiti na oskrbovalno dvigalo,« je pripomnil robot. »Ponavadi se na Zvezdno ladjo vstopa skozi vkrcevališče.«

»Hej!« je vzkliknil Dan. »Kako da govorite angleško?« Zdaj, ko se je domislil oprijemljivega vprašanja, se je malce bolje počutil.

»Se oproščam, vendar ne govorim... kako že pravite - angleško'? Vse robotske funkcije na tej ladji so opremljene z infravijoličnimi prevajalskimi tipali, ki v možganskih dražljajih potnikov samodejno razbirajo jezikovne vzorce. Te vzorce nato preuredimo tako, da lahko razumete in razumljivo govorite, dokler ste na ladji. Zdajle v resnici govorite in razumevate blerontinščino. Kakor nalašč za pisce znanstvene fantastike, kaj?«

Dan ni vedel, kaj naj si misli o zadnji pripombi - mu je mar robot hotel povedati, da ni drugega kakor izmišljija kakega pisateljskega uma, in da se vse skupaj v resnici sploh ne dogaja? Toda še preden si je lahko kakorkoli odgovoril na vprašanje, so ga povsem prevzele fantastične okoliščine, v katerih so se zdaj znašli: drveli so navpično navzgor po orjaškem gredlju, proti trupu Zvezdne ladje, kako miljo nad površino zemlje.

Nigel je odtipkal številko na svoj prenosni telefon in malodušno zaklical skozi avtomobilsko okno: »Dan? Lucy? Nettie?« Toda njegov glas je komaj dosegel opečnate razvaline porušene hiše.

Že naslednji trenutek pa je zaslišal nekakšno onstransko bučanje - kakor od morij, ki butajo ob daljno obalo.

»Halo?« je rekel njegov prenosni telefon. »Oxfordska policijska postaja. Želite?«

Nigel ni odgovoril. Preveč je bil zaposlen z bolščanjem v tisto orjaško, neverjetno reč, ki se je vzdigovala v nebo in se nazadnje zgubila nekam proti Rimski cesti.

»Halo? Tu oxfordska policijska postaja,« je vztrajal prenosni telefon. »Kdo je tam?«

Nigel se je ozrl v sesuto viktorijansko župnišče in v privoz, kjer so še nekaj trenutkov prej stali njegovi prijatelji, in postavil telefon nazaj v držalo. »To ni res,« je zamrmral sam pri sebi. »To že ni res.«

Nemara ste v načinu, kako so se zleknile njegove rame, opazili ščepec olajšanja, a to je bil samo plod vaše bujne domišljije.

Zakaj že hip zatem je Nigel postal spet napet ko struna. Pravzaprav toliko da ni skočil iz svojih Armanijevih hlač; vsekakor pa je treščil z glavo ob streho avta. »Auuu!« je zavpil. Na sopotnikovem sedežu je namreč tiho sedel starec z valovito belo brado; v očeh so se mu pobliskavale solze in ena obrv je bila tik na tem, da odpade.

9

Ko se je ladja odlepila od tal, je Dan začutil kamen v želodcu. To je bila seveda samo posledica neverjetnega pospeška, ki je deloval na njegovo telo. Toda Dan, ki ni vedel, da je ladja vzletela, je mislil, da so po sredi živci. Kamnu v želodcu je kmalu sledil še odliv krvi iz možganov, in posledica je bila nenadna omotica, ki ji je sledila popolna tema.

Če se Danu ne bi stemnilo, bi opazil, da je vzlet enako učinkoval tudi na Lucy in Nettie - čeprav ne ena ne druga ni vedela, kaj se godi.

»Nič se ne bojte, gospod, gospa in ostalo onega.« S slednjim je uglajeni robot menda naslavljal zdaj že mrtvično Nettie. »Povsem običajen vzlet. Ve življenjske oblike lepo zadremajte, medtem ko bomo me naprave še naprej upravljale ladjo.« Tedajci se je stemnilo še samemu robotu portirju, da se je zdruznil na lični kupček - medtem ko je ladja s hitrostjo, ki je daleč presegala njene prvotne specifikacije, pospeševala proti neznanemu predelu medgalaktičnega prostorsko-časovnega kontinuuma.

*

Roboti na krovu so očitno prej prišli k sebi kot ljudje. Ko je Nettie odprla oči, je ležala slečena in zamotana v postelji v tesni kabini, ki je bila približno tako velika kot njeno stanovanje v Harringayu.

Razen velikosti ji je bilo vse drugo v tem prostoru tuje. Rjuhe so bile iz blaga, ki je bil na otip podoben svili, le da je bil precej debelejši in težji. Lonček z zobno ščetko je krasila slika neke postarane egipčanske operne pevke - ali pa se je vsaj Nettie tako zdelo. Nekoč je namreč dobila razglednico z neko postarano egipčansko operno pevko in jo je nato hranila v predalu. Tudi zobna ščetka je bila precej čudna, saj je kar naprej sklanjala svojo ščetinasto glavo in se z njo drgnila po ročaju - kakor ptica, ki si s kljunom trebi perje.

Nasproti postelje je stal televizor, a edino razvedrilo, s katerim je menda lahko postregel, je bil snežni vihar. Nettie je pobrala daljinski upravljalnik, pomerila v televizor in začela pritiskati gumbe. Iz tal se je dvignila omarica s koktejli; iz garderobne omare je prilezel robot čistilec, pobral neviden drobec prahu, čivknil »Hvala za vašo skrb za čisto okolje!« in brž spet izginil; odprla so se vrata; prižigale in ugašale so se luči, televizor pa se je še naprej neomajno upiral, da bi pokazal kaj drugega kot snežni vihar.

»O! Pozdravljeni! Me veseli, da ste našli svojo osebno elektronsko stvarčico; imejte jo, prosim, ob sebi ves čas, saj je vaša zveza z zvezdno ladjo Titanik. Dobrodošli na ladji.« Nettie je ugotavljala, da jo je bila nagovorila stoječa svetilka, ki je stala v kotu kabine. Samodejno si je potegnila rjuho čez prsi.

»Fijuu! Te kar razumem, da tako mirkaš tiste svoje cuckice!« je vzkliknila stoječa svetilka.

»Bi se lahko, prosim, obrnila proč, medtem ko se oblačim?« je rekla Nettie. Svetilka se je ubogljivo obrnila. Zadaj je bila enaka. »Bi šla lahko, prosim, proč?«

»U! To pa takoj! Tako in tako se mi ne ljubi več postavati v tej kabini!« Stoječa svetilka je imenitno odkorakala proti vratom. »Oh, saj res,« je rekla mimogrede, »jaz sem tvoj robot strežnik. Karkoli si želiš - kar reci. Zunaj bom stal. Uau! Kako dobro dene takšnale sprememba okolja!« In je zaprla vrata za sabo.

»Robot se že ne bi smel takole vesti, če kaj vem,« si je rekla Nettie, potem ko je vrgla obleko nase in si začela ogledovati tisto reč, ki jo je pomotoma imela za televizijski upravljalnik. Na njej je bilo vse polno gumbov. Na enem izmed njih je bi narisan robot strežnik; pritisnila je nanj, in vrata so se znova odprla in v sobo je pokukal robot strežnik.

»Uhuhu! Super zgledaš v tejle majčki!« je vzkliknil.

»Bi se prosim vzdržal osebnih pripomb?« je jezno odsekala Nettie.

»Ojej, sranje! Brez zamere, gospa!« Strežaj je očitno iskreno obžaloval. »Kaj lahko storim za vas?«

»Prvič, rada bi se dobila s svojima prijateljema. In drugič, najbrž nas bo zanimalo, kako naj pridemo iz ladje.«

»U mater!« Strežaj je s kovinskim plenkom tlesknil s prsti. »Hočeš reči, da je še več takihle cukrčkov tod okoli ?«

»Za androida se vedeš skrajno nevljudno!« Nettie je vedela, kako je treba z roboti. »Bi lahko, prosim, zadržal svoje pripombe zase, sicer te bom prijavila - in najbrž veš, kaj to pomeni.«

Robot strežaj je odrevenel. »Ja gospa! Jaz sem vendar robot s 'preneseno osebnostjo', če še ne veste. Takšen je pač moj značaj!«

»No ja, meni ni všeč. In ti si tukaj zato, da mi strežeš; zato pri priči nehaj.«

Robot se je začel kujati. »Prav! Pa nikar ne pripovedujte o tem naokoli.«

»Kaj ne veš, kje sta moja prijatelja?«

»V sosednjih sobah mogoče?« je poskusil robot.

Nettie je odneslo iz kabine. Vsaka vrata vzdolž ozkega hodnika, ki se je v zavoju zgubljal v daljavi, so imela kakšen napis.

»Kaj pravi tole?« je vprašala. Robot je v odgovor izvlekel očala in ji jih ponudil. Nettie je malce oklevala, nato pa si jih nataknila.

»Prevajalniki,« je z nesrečnim glasom pojasnil robot.

Netti je zdaj lahko videla, da je na vsakih vratih ime: »Hijacinta«, »Jasmin«, »Ostrožnik« in tako naprej.

»Kako osladno,« je zamrmrala in za začetek potrkala na »Cvetači«. Po kakem ducatu neuspešnih poskusov pri različnih rastlinah se je obrnila k robotu strežaju, ki je tiho koracal za njo, z rokami spodvitimi na hrbet. »Poslušaj! Ali veš ali ne veš, kje sta moja prijatelja?«

»Ne vem.«

»Ali veš ali ne veš, kako naj ju poiščem?« Nettie je skrbno oblikovala stavke.

»Vem,« je rekel strežaj po krajšem razmisleku.

»Potem mi pa povej,« je rekla Nettie.

»Seznam gostov,« je oznanil robot.

»In kje je ta?«

»Robot receptor - vkrcališko preddverje - vkrcališko nadstropje,« je odgovoril robot.

»Kaj ga ne morem poklicati kar iz svoje sobe?«

»Iz apartmajev supergalaktičnega potniškega razreda že ne.«

»Potem mi pa pokaži, kod se gre v to vkrcališko preddverje,« je rekla Nettie.

»Ah!« je odvrnil robot. »Bojim se, da ne smem zapustiti te etaže, toda če boste šli do dvigal, bo robot liftboj poskrbel za vaše potrebe v zvezi z navpičnim prevozom, robot portir pa vas bo pospremil do vkrcališkega preddverja.

Nettie je zavzdihnila. Zdaj je že vedela, da potovanje v supergalaktičnem razredu ne bo kdove kakšna terna.

Lucy je v zavest priklicalo glasno trkanje. Usedla se je pokonci in se razgledala po neznani sobi. Bila je majhna, utesnjena, z grozno stoječo svetilko v kotu. Televizor ni deloval, kot bi moral, in vse je bilo v odurni rožnati barvi. Iz tal se je nenehno oglašalo nekakšno mletje, za nameček pa še to zoprno trkanje na tisto, v čemer je počasi začela prepoznvati vrata.

»Lucy!« Lucy se je zavedela, da trkanje spremlja glas. »Odpri!« Bil je Dan.

»Kako?«

»S tistim malim daljincem, ki ga imaš - njega uporabi,« je vpil Dan.

Po krajšem motoviljenju ji je uspelo odpreti vrata, in zagledala je Dana, ki je stal v mračnem hodniku in si kakor vedno zarival prste v lase.

»Hvala bogu, da si v živa in zdrava!« Nasmehnil se je s svojim širnim smehljajem in Lucy se mu je vrgla v objem, kakor da bi se bila utapljala.

»Kaj se je zgodilo?« je vzkliknila.

»To bomo še videli.« Njegov glas je, hvala bogu, izzveneval samozavest, ki je sam ni občutil.

»Na tisti vesoljski ladji smo, kajne?« Lucy si je želela, da bi bila videti samozavestnejša - zdaj ko je bi! Dan ob njej, je čutila, da bo še vse v najlepšem redu.

»Poiščiva Nettie, potem pa čim prej iz te ladje,« je rekel Dan. »Za naslove sopotnikov lahko očitno zveva samo v recepciji. Človek bi si mislil, da bo imela takale silna reč vsaj sobne telefone!«

Z vhoda v dvigala v supergalaktičnem potniškem razredu se ni videlo osrednji vodnjak. Zato te je njegova mogočnost toliko bolj prevzela, ko si vstopil v dvigalo in se ti je odprl pogled nanj. Lucy in Dan sta ostala brez besed.

»No?« je rekel robot liftboj. »Če bi gospod, gospa ali onega izvolili nakazati svoje potrebe glede navpičnega potovanja, bi se lahko spet lotil dela.«

»Vkrcališko preddverje, prosim,« je rekel Dan.

»Mene prosite, naj grem gori«

»Ja - in?« je vprašal Dan.

»Vkrcališko preddverje je na vkrcališki etaži, gospod,« je rekel robot z glasom, s katerim bi si večina ljudi upala nagovoriti samo najbolj brezupne primere bedakov.

»Potem bi pač rada šla tja.«

»Gor?«

Liftboj je zastokal iz svojih globin in zamrmral sam pri sebi: »Današnja mladina! Briga jih za tiste, ki so šli skozi pekel dveh svetovnih vojn, vojn, ki sta marsikoga izmed nas pustili brez ene roke in z razdrtim zakonom.«

Lucy je dregnila Dana, ki je že hotel nekaj ugovarjati. »Samo lepo v vkrcališko preddverje naju zapeljite,« je rekla s svojim preskušenim, kakor špricer hladnim glasom, ki ga je uporabljala, kadar je kupovala starinske preproge.

Robot je za silo prikril svoj pomilovalni nasmešek, si položil roko na ročico, ki mu je molela iz prsi, in jo vzdihovaje potisnil navzgor. Dvigalo je pospešilo in potnika sta še enkrat ostala brez besed spričo veličastnosti Zvezdne ladje.

Lucy je prijela Dana za roko. O tako veličastnih in sijajnih prostorih se ji je bilo resda že tu in tam sanjalo, a takrat je vselej vedela, da so samo plod domišljije. Tule pa je bila v resničnem svetu, ki je bil njenim sanjam povsem kos. Staro župnišče, na katero je bil Dan tako nor, se je zdelo v primerjavi s tem prava revščina.

Od strani je ošinila Dana. Zaman je ugibala, kaj si misli. Kakor vselej. Ko sta izstopila iz dvigala v polodprt obokan prostor vrh velikega osrednjega vodnjaka, sta za hip uzrla plavolaso žensko postavo v visokih petah, ki se je ravnokar izgubljala skozi neka oddaljena vrata. In ko sta prišla v vkrcališko preddverje, sta zagledala Nettie, ki je bila očitno vsa zatopljena v pogovor z namizno svetilko.

»To je vkrcališko preddverje, gospod in gospa,« je rekel robot portir, ki se bil pri priči od nekod prikotalil in je zdaj z nesmiselnimi kretnjami mahal pred njima. »Kot vsi supergalaktični potniki smeta hoditi po tem preddverju, ne smeta pa uporabljati sedišč ali stranišč. Tovrstne ugodnosti supergalaktičnega razreda so vama na voljo samo na vajinih etažah.«

»Poslušajte, saj midva sploh ne potujeva,« je rekel Dan. »Samo izvedela bi rada, kako naj prideva od tod.«

Tedajci se je Nettie, ki pri tisti namizni svetilki očitno ni bila ničesar dosegla, obrnila in ju opazila. »Hej! Tamle sta!« je zaklicala, nato pa se obrnila nazaj k namizni svetilki in rekla: »Poslušaj, ti buča svetilna, kar sama izpolni tiste svoje prošnje - zaradi mene v treh izvodih - in si jih zatlači v senčnik!« Namizna svetilka je naslanjala glavo na dlani in se delala, da gleda nekam drugam.

»Kako naj prideta od tod?« je robot portir ponavljal sam pri sebi, ko se jim je Nettie pridružila.

»Ja!« je odvrnil Dan. »Rada bi šla odtod - in sicer kar najhitreje.«

»Ne. Kaj res?« se je začudila Nettie. »Se ne bi poprej še malce razgledala tod okoli?«

Dan je ugotavljal, da ga ta nenavadna ženska vse bolj preseneča. »Razgledala tod okoli?« je vzkliknil. »Kaj te ni nič strah?«

»No ja, majčkeno že, ampak ko je pa tako vznemirljivo! In tele reči se zdijo popolnoma nenevarne.« Nettie je požgečkala robota portirja pod brado. Ta je posmrknil in se delal, da krca nekakšen kosem z rokava. Od stene je šinil robot čistilec, pobral namišljeni kosem, zaškripal in se pognal nazaj k steni.

»Hecno, kaj?« je rekla Lucy negotovo.

»Neverjetno!« se je strinjala Nettie.

»Ampak ohraniti moramo trezno glavo,« je rekel Dan s svojim razumnim, pokroviteljskim tonom, ki je razorožil vsakogar. »Najti moramo izhod - da bomo vedeli, kje smo - in potem - mogoče - lahko zaradi mene tudi malo raziščemo tole reč, če res hočeta.«

»Se bojim, da ne bo šlo, gospod,« je zanosljal robot portir na posebni način, ki daje vsem tistim, ki nadutim potovalnim agentom v Kensingtonu niso plačali celega premoženja za karto, vedeti, da so zaželeni približno toliko kot prhljaj.

»Kaj pa ne bo šlo?« je vprašala Lucy.

»Bojim se, da ne boste mogli zapustiti ladje,« je odvrnil robot portir. »Zdaj pa, če bi prosim malce pohiteli na svoj oddelek -«

»Čakajte no!« Dan je sklenil, da bo malce pokazal roge, kar je bilo približno tako, kot če bi roge sklenil pokazati polž. »Kaj pa naj to pomeni: ,ne boste mogli zapustiti ladje'?«

»Smo mar ujetniki?« je vprašala Nettie za kanček razburjeno.

»Ne, gospa in onega, seveda niste ujetniki; gre le za objektivno nezmožnost, da bi ladjo v tem trenutku zapustili, saj je sredi poleta.« Robot portir se je odkašljal in pokazal na loggio in veliki osrednji vodnjak. »Predlagam, da se vsi skupaj napotite v restavracijo supergalaktičnega potovalnega razreda, kjer vam bodo v prav čedni dvorani postregli s preprosto domačo kuhinjo.«

Novica, da letijo, je na tri prijatelje močno delovala. Če bi bilo kje kako okno, bi se nedvomno vsi trije pognali k njemu. Ker pa ga ni bilo, so morali vso tisto energijo, ki bi jo potrošili za poganjanje, porabiti kako drugače. Nettie jo je tako, da je naredila nekaj aerobičnih gibov, ki naj bi lajšali napetost. Lucy in Dan pa tako, da sta začela vpiti na Nettie.

»Vidiš, kaj si storila! O moj bog! V vesolju smo! In samo ti si kriva!« Dan je bil sklenil, da bo obtoževal kolikor mogoče neprizanesljivo.

»Saj sem vedela!« Lucy je bila rajši izbrala samoobtoževanje, ki je zbujalo občutek krivde pri drugih. »Vedela sem, da ne bi smela iti za to puhloglavo peroksidno barbiko!«

»Vzdržite se, prosim, vpitja na vkrcevališču. Lahko da so potniki prvega ali drugega razreda kje v bližini. Pač pa smete po želji vpiti na oddelkih supergalaktičnega potniškega razreda,« je rekel robot portir in znova pokazal navzdol.

Nettie je dvignila roke. »Hej! Hej! Ljudje! Pomirite se!«

»Zakaj pa naj bi se pomirili!?« Dan je postal teatralen. »Ravnokar si nama uničila prihodnji dom! Zvlekla si naju v nekakšno tujo vesoljsko ladjo! In zdaj še na Zemlji nisva več! Sam bog ve, kako in kdaj se bova sploh vrnila nanjo!«

»Prosim te!« je ugovarjala Nettie. »Nisem vama uničila prihodnjega doma...«

»Ne! Ne! Saj vem! Žal mi je! Zaneslo me je!« Dan ni vedel, zakaj je to rekel.

»In če smo res v takšnem položaju, kot nam dopoveduje tale robot, rajši ohranimo trezno glavo in se domislimo, kako bi prišli od tod.«

»Arrrggggggghh! Agggggggghhhhhh! Arrrrghhhhhhhhhhhh!!« Lucy je bila sklenila, da bo za nekaj časa nehala občudovati prelestno ladijsko okrasje in bo rajši spet poskušala s prakrikom.

»Prosim, kričite lahko samo na oddelkih supergalaktičnega potniškega razreda!« jo je rotil robot portir.

»Nekaj moramo storiti,« je začela Nettie.

»STORITI?!« je zavpil Dan. »STORITI?! KAJ PA SPLOH LAHKO STORIMO?«

»Predlagam,« je rekla Nettie odločno, »da poiščemo kapitana - saj nekje vendar mora biti - mu razložimo kako in kaj in ga poprosimo, naj nas odpelje domov.«

»Lepo! Čudovito!« Dana je kar razganjalo od sarkazma. »LEPO! Poiščemo kapitana! Le zakaj se jaz. nisem na to spomnil? U, pa ja! Krasna ideja!... Ne res, čisto resno: odlična ideja!«

»Arrrgh! Aaaaaagh! Arrrrgh!« je nadaljevala Lucy po krajšem premolku.

»Molči!« je rekel Dan. Bilo je prvič, da je Lucy rekel kaj takega, in ta je presenečeno umolknila.

»Kje lahko dobimo kapitana?« se je obrnila Nettie k robotu portirju, ki se je zaskrbljeno oziral naokrog, da bi se prepričal, ali vse to vpitje ni zmotilo kakega drugega potnika iz supergalaktičnega potniškega razreda.

»Kapitana, gospa ali onega, najdete na kapitanskem mostičku,« je rekel robot z mrzlo, ubijalsko logiko.

»In kje najdemo tega?«

»Saj ga ne,« je rekel robot odločno. »Na kapitanski mostiček se pride samo iz oddelka prvega razreda.«

»No, saj menda lahko gremo skozenj? Samo toliko, da pridemo do mostička?« je predpostavljala Nettie.

»Bojim se, da ne,« je vzvišeno zanosljal robot. »Na tej ladji se strogo držimo vseh oddelčnih omejitev.«

»Oh, dajte no!« je vzkliknil Dan. »Saj gre vendar za nujni primer!«

»Tukajle!« je rekla Nettie. Ravnokar si je bila nataknila prevajalnike na nos, tako da je lahko na vratih na dragem koncu preddverja prebrala napis »ODTOD NAPREJ SAMO ZA POTNIKE PRVEGA RAZREDA«.

»Dobra pogruntavščina!« je vzkliknil Dan, ko mu je Nettie pojasnila, kako je uganila, kam naj gredo.

»Arrrrgh!« je rekla Lucy. »Pardon! Nisem hotela zavreščati! Samo ta robot tako hitro gre!« In res je bilo: kakor hitro so Dan, Nettie in Lucy zakoračili proti vhodu v prvi razred, jih je robot portir prehitel in se postavil mednje in hodnik.

»Žal mi je, gospod, gospa in onega...«

»Nehaj že s tem ,onega', prosim lepo,« je rekla Nettie.

»Potniki supergalaktičnega razreda ne smejo od tod naprej. Bodite tako prijazni in se vrnite na svoj oddelek...«

»Daj, spravi se že s poti, mora,« je rekel Dan in se prerinil mimo robota.

»Gospod bo videl, da so vrata zapahnjena,« je zanosljal robot portir, »in če se ne boste vrnili na svoj oddelek, bom prisiljen poklicati ladijske varnostnike. So strupeni kot le kaj.«

Dan in Lucy sta zdaj že potiskala in vlekla vrata prvega razreda, a njun trud je bil očitno zaman.

»Gotovo je še kak drug način,« je rekla Nettie. Nekaj v njenem glasu je pomirjalo Dana in Lucy in jima vračalo prisebnost.

»Dobro!« je rekel Dan. »Kar meni prepusti zadevo. Navsezadnje je potovanje - oziroma je vsaj doslej bilo - moj posel. Tule imamo opraviti z najbolj običajno nevšečnostjo, s katero se srečujejo potniki po vsem svetu. Kako lahko brezplačno prestopimo v prvi razred?«

Robot portir je molčal.

»Ha!« Dan je nemudoma prepoznal odgovor: nesramen agencijski molk! »Če nam pri priči ne poveste, kako lahko brezplačno prestopimo v prvi razred, vas prijavim potovalnemu združenju.« Bilo je prazno zastraševanje, a je menda uspelo.

»Tu vam ne morem pomagati, gospod.« Prezir v robotovem glasu je bil tako otipljiv, da se je Danu naježila koža. »Povprašati boste morali pri receptorju.« In pokazal je na namizno svetilko, s katero je bila malo prej govorila Nettie.

»Ha!« se je posmehnila Nettie. »Tista ropotulja pomaga približno toliko kot večerna obleka brez naramnic ob izstrelitvi!«

Toda Dan se je bil že pognal k robotu receptorju, pripravljen, da se junaško poniža.

»Poslušajte,« je začel. »Narobe oddelek so nam dodelili. Tole je - kot menda sami vidite - Gloria Stanley, igralka.« Dan je pokazal na Nettie, ki je brž doumela njegovo nakano in nemudoma vrgla receptorju zapeljiv pogled. »Njen agent sem, tale mlada gospa pa njena odvetnica.« Lucy je bila v svojem črtastem poslovnem kostimčku dokaj primerna za to vlogo. »Dati bi nam morali vozovnice prvega razreda, pa je naš agent zamočil pri rezervaciji. Nas lahko, prosim, nemudoma prepišete?«

Receptor je dvignil senčnik oziroma glavo in se s svojima dvema žarnicama zastrmel naravnost v Dana. Ta se je nemirno prestopil, a je ohranil prisebnost.

»In katera potovalna agencija naj bi to bila?« se je pozanimal receptor.

»Pop potnik.« Zdaj je bil Dan že ves v svoji vlogi.

Receptor je nekajkrat pomežiknil, kakor da bi nekje v globinah svojih podatkovnih zbirk prečesaval datoteke. Naposled je nekaj zacingljalo, in s prsti je pobobnal po mizi. »Po mojem seznamu v Galaksiji ni nobene potovalne agencije s tem imenom.«

»Zagotavljam vam, da je,« je rekel Dan, premišljevaje. »Pravzaprav je bila, vse do danes zjutraj.«

»Poslušajte, nujno nas morate prepisati v prvega,« se je sklenila vmešati Lucy.

»O, pa ja, gospa.« Receptor je postal nesramno-vljuden. »In na čigav račun naj gre ta ,prepis'?«

»Mayem, Bader in Lizt,« je rekla Lucy. Bilo je ime njene odvetniške pisarne.

»Ta firma ni na našem seznamu,« je odvrnil receptor.

»Saj sploh niste preverili v svoji podatkovni zbirki!« je vzkliknila Lucy ogorčeno.

Receptor je parkrat pomežiknil, in spet je zacingljalo. Sklonil se je naprej: »Prvi razred vam lahko dam samo na vnaprejšnje doplačilo.«

»Koliko pa je to?« Dan je zaslutil, da so se znašli na spolzkih tleh.

»Sedemdeset milijonov pistrov oziroma dva pneda. Gotovine ne sprejemamo; plačate lahko samo z zlato galaktično kreditno kartico.«

»Bojim se, da vam ni čisto jasno, kdo je Gloria Stanley...« je Dan sklenil zamenjati taktiko.

»Dol mi visi, kdo je ta ,Gloria Stanley',« je nenadoma in dokaj presenetljivo odsekal robot receptor. »Prvi razred vam lahko dam samo za doplačilo, in sicer če ga plačate vnaprej in z zlato galaktično kreditno kartico.«

»Oh, pusti,« je zamomljala Nettie, ki so ji šle takšne reči na živce.

»Poslušajte,« je rekla Lucy odvetniško spravljivo, »gotovo nam lahko na kak način uredite prestop v prvi razred. Dobre in cenjene stranke smo.«

Receptor je tokrat menda na hitro nekaj preveril na majhnem namiznem zaslonu. »Supergalaktični razred - darilne vozovnice,« je pisalo. »Brezplačne vozovnice imate?!«

»Natanko tako! Cenjene stranke smo! Slavne osebnosti!« je poslal Dan previdnost rakom žvižgat. Toda receptor je odmajal s senčnikom. Ko bi imel ustnice, bi jih našobil.

»Žal mi je, potem vam nikakor ne morem pomagati. Saj vendar ne morete v prvi razred iz supergalaktičnega razreda - kaj šele, če imate darilne vozovnice. Če bi imeli drugi razred, bi se nemara dalo še kaj storiti.«

»Poslušajte!« je rekla Nettie namizni svetilki. »Nam je malo mar, v katerem razredu potujemo...«

»Meni že ni!« je ugovarjal Dan.

»Meni tudi ne!« je vzkliknila Lucy.

»Samo za to nam gre,« je nadaljevala Nettie, »da se pogovorimo s kapitanom. Nas lahko spravite do njega?«

»Stiki s kapitanom niso v moji domeni,« je odvrnil receptor. »Sploh pa je zoper poslovno politiko naše družbe, da bi dovolili potnikom iz supergalaktičnega razreda - še zlasti tistim z darilnimi vozovnicami - dostop do kateregakoli višjega častnika.«

»Moj bog!« je zamomljala Nettie proti drugima dvema. »Tega ne prenesem. Saj mora biti kak način, kako se pride do kapitana.«

»Kako pa se lahko prepišemo v drugi razred?« Lucy je vedela, da je Dan zdaj dokončno in ves, kar ga je, v primežu tiste najmočnejše človeku poznane sile: želje po brezplačnem prestopu v višji razred. Nič ga ni moglo ustaviti.

»Če vas morda še zdaj ne prosim preveč?« Dan se je napol dobrikal, napol moledoval.

Receptor se je resnobno zazrl v strop.

»Lep senčnik imate,« se je Lucy odločila za drugačen pristop.

»Barve naše družbe, nič drugega,« je odvrnil robot.

»Ampak vam pristoji.«

Dan je zavil z očmi.

»Poslušajte!« Skušal je obdržati pogovor na vajetih, a ga je receptor prekinil.

»Potrdila o brezplačnem prestopu imate v svojih sobah. Zdaj pa, če mi dovolite - imam pametnejše delo.«

10

»Potrdila?« je godrnjal Dan, ko so odhiteli nazaj skozi loggio na vrhu osrednjega vodnjaka. »Če ni ta potovalna industrija povsod enaka! Zakaj ti tega rajši lepo ne povejo?«

Robot liftboj je bil tokrat nekoliko vedrejše volje - a le nekoliko. »Dol?« je rekel. »To mi je Chalky White zavpil pred tistim strelskim jarkom v Ypresu. Bilo je zadnje, kar je rekel. Leteča granata ga je zbrisala - ista granata, ki je meni vzela roko in nogo. ,Dol! 'Še danes slišim njegov glas...«

Preden je dvigalo pripeljalo v oddelek supergalaktičnega potnišklega razreda, so trije prijatelji slišali popolno poročilo o osnovnih zdravniških uslugah, ki so na voljo na caenski sanitetni postaji, tehnične podrobnosti čiščenja gangrene iz globokih ran in skoraj popoln seznam rekvizicijskih tehnik, ki so jih zavezniške sile uporabljale na Cipru. Za robota iz civilizacije, ki ni vedela ničesar o Zemlji, je bil to vsekakor prepričljiv nastop.

»O jezes, upam, da nam tega dvigala ne bo treba še velikokrat uporabiti,« je zagodrnjal Dan, ko se je trojica zapodila po hodniku supergalaktičnega potniškega razreda.

»Primula... Dalija... Krizantema...« je Nettie prebirala imena s svojimi prevajalniki.

»Saj sploh ne veva, kaj piše na najinih,« je zamomljala Lucy.

»Aha! ,Zelje',« je rekla Nettie. »Tale je moja!«

Odprla je vrata s svojim »psom« (PES: personalna elektronska stvarčica) in našla omenjeno potrdilo na zadnji strani izvoda Supergalaktičnega popotniškega zabavnika - takoj za člankom o brezcarinskem nakupovanju.

»Poslušajta!« je rekla drugima dvema. »Medtem ko bosta iskala svoji sobi, grem uredit prepis. Nečesa sem se domislila.« In je pohitela nazaj v vkrcališko preddverje, skušaje preslišati liftbojevo pripoved o življenju z vojaško pokojnino in brez invalidnine, in medtem ko ji je receptor le nerad žigosal vozovnico z oznako drugega razreda, se je pozanimala:

»Strojnica je najbrž zadaj, ne?«

»Na koncu Velikega vzdolžnega kanala, skozi katerega zdaj smete. Tu imate še eno potrdilo, ki vam daje pravico do brezplačnega kozarca ,mesečeve župce' v baru.« Robot je Nettie izročil še drugo karto, nato pa se izključil.

Nettie se je na moč podvizala - njene visoke pete so odmevale po loggii - proti vhodu v oddelek drugega razreda.

Medtem pa sta Lucy in Dan klavrno blodila po hodnikih supergalaktičnega potniškega razreda, se ustavljala pri vsakih vratih in namerjala svoji elektronski stvarčici vanje. A vse je bilo zaman.

»Kaj neki je nameravala Nettie?« je sklenil Dan odvrniti pozornost duha od svojega brezupnega početja... »Nekaj je omenjala strojnico,« je zamomljala Lucy.

»Mogoče se pa spozna na stroje,« je rekel Dan.

»Nettie? Pa ja! Hej! Tule je nekaj kliknilo! Prisežem!« Lucy je poskusila ena od vrat, a so ostala trdovratno zaprta.

»A veš, da je tale Nettie, glede na to, da je samo ena izmed Nigelovih pupic, še kar brihtna,« si je pokimal Dan.

»Oho! Nisem vedela, da se zanimaš za njeno pamet,« je odvrnila Lucy.

»Kaj pa hočeš s tem reči?« se je začudil Dan.

»Odpirajo se!« je vzkliknila Lucy, ko se je za hip zazdelo, da se ena izmed vrat vdajajo. »Oh, saj se ne...«

»Čisto prijetna punca je,« je rekel Dan.

»Ti že veš. Že od večerje buljiš vanjo... Moj bog! Kdaj je že bilo to! Saj je že cela večnost od tedaj!«

»Nič nisem buljil vanjo.« Bili so dnevi, ko je bila »ranjena nedolžnost« pri Danu v neverjetno visokih čislih.

»Sploh pa -« si je Lucy sklenila dati duška - »če je Nettie res tako pametna, kako da potem Nigelu pusti, da dela z njo kakor s kakšno barbiko?«

»Kaj mu res?«

»Ob takšnih ženskah mi gre na kozlanje! Zakaj se ne postavi zase?«

»Ampak pametna je lahko kljub temu,« je poskusil Dan brez posebnega upanja. Lucyjina moč prepričanja ga je vselej zatolkla.

»Nobene zveze ni med velikostjo možganov in velikostjo joškov, penisač ti!« Lucy je znala biti tudi okrutna.

»Pa jih imam!« Dan je bil ravnokar nameril svojega »psa« v neka vrata, in ta so se - čudovito in ljubeznivo - odprla.

»Prevajalnike!« je zalajala Lucy v svetilko, našla Supergalaktični zabavnik zataknjen v stojalcu tik ob brošuri o urah aerobike, seznamu možnosti samodejnega pranja perila za potnike supergalaktičnega razreda, 132 strani debel vprašalnik, v katerega si vpisoval ocene svojega zadovoljstva s potovanjem, in majhen letak z naslovom »Kaj storiti v primeru požara«. Priporočal pa je ta letak potniku, naj ohrani mirno kri in hladno glavo. Pa to, naj ostane ves čas v kabini in naj ne skuša navezati stika z osebjem. Nasploh pa, mu je bilo še enkrat položeno na srce, naj se nikakor ne vznemirja, ampak naj preostanek leta čim bolj uživa.

»Se ti ne zdi, da se je nekam shladilo?« je vprašala Lucy, ko je iztrgala enega izmed bonov iz revije.

»Sploh pa,« je rekel Dan, »nisem buljil v Nettie.«

Nettie je drgetala, medtem ko je čakala, da se odpro vrata oddelka drugega razreda. Za hip si je zaželela, da bi ji majica segala do pasu. Toda že naslednji trenutek, ko so se vrata odprla in je stopila skoznje, je ob pogledu, ki se ji je odprl, pozabila na vse drugo. Znašla se je na glavnem pomolu Velikega vzdolžnega kanala, ki se je pod simuliranim nebom zgubljal v dalj. Široki stebri so zakoličevali elegantno zakrivljene stene, nabrežje so razsvetljevale goreče plamenice. Gor in dol po kanalu so leno plule avtomatizirane gondole in roboti gondoljerji so ljubko popevali pesem, ki je na glavno prometno žilo zvezdne ladje Titanik prinašala ubranost in spokojnost:

Ljubezen mu je podarila,

se divje zazibala nad njim!

Na ustno nasmejano ga je poljubila.

Gondoljer pa z veslom sredi vala

zapel je z glasom žametnim.

Šest pnedov napitnine mu je dala!

Nettie je zlezla v najbližjo gondolo, in petje je ponehalo. »Odpeljite me v strojnico,« je velela.

»Si! Stara sablja, slavnega trenerja kompanjon!« je rekel gondoljer, in že sta drsela vzdolž Velikega vzdolžnega kanala.

»Povejte mi,« je rekla Nettie. »Ali ni tako, da bi morali peti, kadar imate potnike, ne pa obratno?«

»Si! Bistroumna gospa ortodontinja!« je odvrnil robot, vdihovaje enakomerno in skladno z veslanjem. »Očitno je nekaj narobe z osrednjim ladijskim računalniškim sistemom.«

Nettie je pokimala in si podatek zapisala v spomin.

Gondola jo je odpeljala naravnost na sredo Velikega vzdolžnega kanala. Plovba je bila zložna in celotno prizorišče tako malo podobno tistemu, kar si je od nekdaj predstavljala, kadar je pomislila na vesoljsko ladjo - da se je, ne da bi vedela kdaj, zleknila nazaj na blazine in se prepustila mislim...

Čudila se je, kako da jo položaj, v katerem se je znašla, ni bolj potrl. Bilo je skoraj tako, kot da bi čutila navzočnost nekakšnega dobrodejnega bitja na ladji - nečesa ali nekoga, za katerega je vedela, da bo poskrbel zanje - in vendar je nekaj manjkalo. Otresla je z glavo - misli so bile vendarle nekoliko preveč meglene, da bi bil v njih kak smisel.

In kaj je z Nigelom? Kako da ga bolj ne pogreša? Že tri mesece se je vse njeno življenje vrtelo okrog njega. Vseskozi je gledala, da je bil njegov rokovnik brezhiben in da e redno gledal vanj. Skrbela je, da si je vsak dan preobuval nogavice, in mu na roke prala spodnjice. Se pravi, da ga je imela precej rada! In vendar ji je bilo zdaj jasno, da ga na lepem ni več, da je kratko malo odšel iz njenega življenja... Pa ne le zato, ker jih je ugrabila tuja vesoljska ladja, polna nekakšnih robotov... sveta nebesa! Saj je navsezadnje vedela, da se bodo vrnili na Zemljo. Vedela je, da jim ne bo nič hudega. Ampak Nigela takrat zanjo ne bo več. Nekaj se je pretrgalo, in njej očitno niti ni bilo žal.

Gondola je trčila ob pomol.

Gondoljer s pogledom koprnečim jo prestreza,

ona meče mu poljube spod trapeza...

je zapel gondoljer, kakor hitro je Nettie stopila iz gondole.

»Hvala!« je rekla Nettie.

»A tedaj gospa oprijem zgubi,« je pel robot.

Nettie si je namestila prevajalnike na nos in takoj zagledala napis »Samo za posadko in osebje«. Sledila je smerokazu in šla naprej skozi hodnik iz nerjavečega jekla proti sijočim modrim vratom.

Medtem ko se jim je bližala, ni slišala nobenega hrupa motorjev - razen če to ni bil tisti daljni šumot listja - ali pa nemara tisto bučanje morja ob daljni obali? Nettie je začutila, da jo je oblil srh - a takoj nato ji je postalo jasno, da je to samo od hladu. Na ladji je res postajalo čedalje hladneje. In ali je res tudi vse težje dihala - ali pa se ji je tako samo zdelo?

Pred sijočimi modrimi vrati je Nettie pomahala s svojo nakupovalno kreditno kartico in rekla z ukazovalnim glasom, ki ga dotlej še nikdar ni uporabila: »Posebna carinska in davčna preiskava. Odprite!«

Sijoča modra vrata so za hip omahovala. Za kak prst so se odškrnila, pa se takoj nato spet priškrnila, spet malce pooklevala, nazadnje pa se ubogljivo oddrlesnila.

Strojnica je bila tako zelo podobna strojnicam iz znanstvenofantastičnih filmov, da se je Nettie počutila kakor doma. Le tega ni vedela, kaj je tista smolnato črna tema onkraj debelega okna. Zdelo se je, da tam sploh ničesar ni, pa vendar je očitno vsa napeljava vodila tja.

Ozrla se je naokrog, da bi našla notranji telefon. Sklepala je povsem preprosto: ker bi radi govorili s kapitanom, pa niso mogli na njegov mostiček, da bi se osebno pomenili z njim, ga bo poklicala iz strojnice. Gotovo je kakšna zveza med mostičkom in strojniki.

Kota se je tiščala majhna omarica. Mogoče je bila pa ta? Odprla je vratca in našla dvoje gumbov. Pod enim je pisalo: »Prikaz stanja bombe«, pod drugim pa »Sprožilec«. Nenaden hlad, ki je bil še hladnejši od siceršnjega hladu na ladji, je oblil Netti po telesu. »Bomba?« Mar je bomba na krovu?

Pritisnila je na gumb, pod katerim je pisalo »Prikaz stanja bombe«. Vljuden glas je rekel: »Hvala za zanimanje, ki ste ga pokazali v zvezi s stanjem superrušilne megamine 8D-96, izdelkom družbe Megamina - ,matere vseh bomb' - ki je vam na ljubo nameščena na Zvezdni ladji. Z veseljem vam sporočam, da megamina ta trenutek ni aktivirana. Še enkrat hvala za vaše zanimanje za bombe.«

»Kakšno olajšanje,« je pomislila Nettie. »Kje pa je interkom?«

Kaj je bilo potem, je povsem zavito v meglo. Vsaj Nettie se nič ni spominjala. Oziroma se je spominjala le tega, da je splezala po lestvi do tistega oklepnega okna. Pa tega, da se je še bolj zmrazilo, da je še težje dihala in da je nato začutila, kako jo je pograbila nekakšna sila... in jo vlekla proč od lestve... tako neznanska sila, da je že pomislila, da jo vase sesa črna luknja ali kaj podobnega... in je padala vodoravno, proč od lestve, proti tistemu pač, kar je že bilo za onim neprebojnim steklom... in naslednje, česar se je zavedela, je bilo, da jo v krogih nosi po črnini - in da se bori za življenje...

11

Dan in Lucy sta imela težave.

Oba sta sicer našla svoja bona in sta receptorja nekako pripravila do tega, da ju je prepisal v drugi razred, nekoliko bolj kočljivo pogajanje glede prestopa v prvi razred pa se je izkazalo za hudo morečo izkušnjo.

»Nobene kreditne kartice nimata. Nista člana kluba Šest milijonov milj. Še na seznamu 'pogostih popotnikov' vaju ni. Vse tole pregovarjanje je nesmiselno. Sploh pa bosta videla, da ugodnosti drugega razreda na tej ladji za vajine potrebe povsem zadostujejo.«

Kako je mogoče, da je lahko celo robot tako neverjetno in vztrajno nadut, se je čudil Dan.

»Dan!« je rekla Lucy. »Pusti! Nima smisla!

Sploh pa - ne vem, ali se mi samo zdi ali pa je res, da se čedalje težje diha?«

Dan je vdihnil. Lucy je imela prav. Pa tudi hladilo se je. »Jezus,« je zamrmral.

»Zrak in gretje sta v normalnih mejah,« je oznanil robot portir.

»Pa kaj še!« je odsekala Lucy. »Čedalje hladneje je in čedalje težje se diha!«

»Zagotavljam vam, da sta oskrba z zrakom in temperatura naravnana tako, da je potnikom supergalaktičnega razreda kar najugodneje,« je rekel portir.

»Hočeš reči, da imate za različne potniške razrede različno oskrbo zraka?« je vzkliknil Dan.

»Ne, ponavadi ne, gospod,« je odvrnil portir. »Če pa ladja potuje brez potnikov prvega in drugega razreda, se raven kisika in ogrevanja - kot se samo po sebi razume - zniža tako, da ustreza potrebam potnikov supergalaktičnega razreda.«

»Jezus!« je vzkliknila Lucy nejeverno. »Če vi niste najbolj cinična banda, kar sem jih kdaj srečala!«

»Naravnost na potovalno združenje bom šel, samo da pridem domov!« je Dan nehal zapravljati čas. Kljub mrazu mu je na čelo stopila potna sraga strahu. »Saj vendar ni dovolj zraka za dihanje!«

Lucy se je bila medtem vrnila k receptorju in udarila po pultu.

»Žal mi je, gospa,« je rekel robot receptor, »toda poslovna politika naše družbe je takšna, da ladjo oskrbujemo z zrakom in gretjem prvega in drugega razreda samo v primeru, če so na krovu potniki prvega in drugega razreda.«

»Pa saj zdaj sva midva potnika drugega razreda!«

»Nobenih potnikov drugega razreda nimam na seznamu.«

»Ampak saj ste naju vendar sami pravkar prepisali nanj. Potrdili imava!«

»Bojim se, da potrdili ne bosta šli v obdelavo pred koncem meseca. Hvala lepa za poizvedbo.« Robot receptor se je nenadoma izključil.

»Dobro... Počakaj...« Dan se je skušal zbrati in se preklopiti na »odločnost«. »Nujno je, da ostanemo vsi skupaj. Pojdi poiskat Nettie, jaz pa bom skušal medtem urediti to kolobocijo.«

»Toda če bom šla po Nettie, ne bomo mogli biti skupaj.« Lucyjina zdravorazumarska žilica se je skušala vmešavati vselej, kadar je Dan preklopil na »odločnost«.

»Prav! Bom šel pa jaz ponjo.«

»Ampak saj to je isto! Sploh pa, kaj te tako skrbi za Nettie?«

»Saj me ne! Mislim samo, da bi morali biti vsi trije skupaj, če bi kateri od nas potreboval pomoč.«

»Kakšno pomoč pa si bomo dajali, če nam bo vsem pošel zrak in bomo vsi zmrznili od mraza?«

»Prav! Pa ne pojdi iskat Nettie! Potlej mi pa ti povej, kaj naj narediva!«

Dan je bil ves obupan, ves zgubljen - in vendar ga je Lucy bogve zakaj takega imela rajši kakor odločnega.

»Pogledala bom, če se da kje stakniti kako zalogo kisika. Spravi naju v prvi razred!«

»Ampak zaradi tega še vedno ne bomo nič bolj skupaj!« je zamomljal Dan.

»Saj nikoli nisem rekla, da moramo biti skupaj. To je bila tvoja domislica,« je rekla Lucy. Nato se je oklenila Dana in mu pritisnila moker poljub na lice. »Razvedri se, potnik drugega razreda! Prepričana sem, da bo še vse v redu!« To rekši, je odšla, in Dan se je na lepem začutil silno osamljenega.

Tako osamljenega... Čutil je, da bi lahko z rokami pobral to svojo osamljenost in jo popestoval... hkrati pa mu je postalo jasno, da ga s praznino v notranjosti ni navdajala Lucyjina odsotnost. Bilo je nekaj drugega.

12

Lucy je glava prav dobro služila, pa čeprav je že vse življenje živela v Los Angelesu. Kljub nenehni izpostavljenosti ogljikovemu monoksidu in ljudem iz filmske industrije je ohranila bister um. Doštudirala je advokaturo in v firmi, kjer je bila zaposlena, so jo imeli v čislih. Njeno področje je bilo sicer zabavniško pravo, toda še vedno je rada uporabljala možgane, in zdaj se ji je odprla lepa priložnost za to.

»Kje neki bi hranili kisikove zaloge?« se je spraševala na glas, ko je stopala po loggii vrh osrednjega vodnjaka. »Že vem!« Na lepem se ji je posvetilo, kje naj išče. Fant! Kako lepo je biti bister! Od nekdaj je hvalila zvezde, da se ni rodila kot kakšna prsata kura, tako kot nekatere, ki jih je poznala.

»V trgovskem središču,« si je rekla, »je pri dvigalih gotovo načrt trgovin... Tako...« In res je bil! Prav pri dvigalih - pa čeprav to sploh ni bilo trgovsko središče. Pritisnila je na gumb, in osvetlila se je velika ploskev, ki je prikazovala načrt zvezdne ladje Titanik. Še več: z nekim drugim gumbom je lahko poljuben odsek povečala. To je bilo boljše kot karkoli pri Macy's.

Lucy si je nataknila svoje prevajalnike in prebrala: »Ambulanta«. Tam bo našla kisik! In ne da bi se menila za posebne ponudbe, ki naj bi po zagotovilu načrta osrečevale potnike drugega razreda, je pohitela proti ambulanti.

Ambulanta zvezdne ladje Titanik je zavzemala celih tristopetdeset metrov širok odsek glavnega trupa - pod vkrcevališčem. Bila je slepeče nova in čista in je rekla: »Pozdravljeni in dobrodošli v ambulanti zvezdne ladje Titanik. To je kraj, kjer boste uživali in se naslajali ob dobrih stvareh življenja, dokler jih še kaj imate - ne pa samo bolehali! Zagotavljamo vam, da ne boste čutili nobene bolečine več, kakor hitro boste vtaknili kreditno kartico v našo kartično napravo.«

»Jezus,« je pomislila Lucy, »pa si ne bi omislili kakega drugega pisca besedil?« Vse težje je dihala in tudi vse hladneje je postajalo. Ozrla se je naokrog, ali ni kje kaj kisikovi bombi podobnega, in na lepem otrpnila - pa ne od mraza.

Ambulanta je bila, v nasprotju s preostalo ladjo, očitno naseljena. Zagledala je namreč dva človeka - če sta sploh bila človeka. Na tleh sta sedeli dve postavi, in ena od njiju je gledala naravnost vanjo. Lucy se je zastrmela nazaj vanjo. Nekako ji je bilo jasno - jasno ko beli dan - da tisto tam ni bil človek. Bil je sicer videti kot človek, vendar je bilo na njem nekaj nedoločljivo »drugačnega«. Nekaj neotipljivega... komaj paznega... vznemirljivega... In nato je opazila, da ima prelepe oranžne oči...

Lucy je zavreščala in se obrnila, da bi zbežala, a tisto tuje bitje je bilo v hipu na nogah, in vrata ambulante so se zaprla pred njo. Bila je vsa iz sebe od strahu, in celo njeni mogočni možgani se niso mogli domisliti, kako naj jih spet odpre.

Močna roka jo je zgrabila za vrat in glas, ki ji je nagnal srh skozi telo, je rekel: »Ne upiraj se. Lahko ti zlomim vrat.«

Lucy je na lepem vsa omlahnela. Pozneje je vztrajno trdila, da ni čisto zares omedlela, toda Žurnalist - ta je bil namreč tisti, ki jo je držal za vrat - je povedal, da jo je odvlekel na najbližjo posteljo in jo položil nanjo, kjer je nato več minut nezavestna ležala.

Ko se je Lucy ovedela, je videla, kako se njen s krvjo pomazan napadalec sklanja nad neko truplo. Pri priči se ji je posvetilo, da ima pred sabo ponorelega klavca, ki stika po oblačilih svoje žrtve - sila nenavadnih oblačil, kot je lahko opazila: čudnih barv, čudnega kroja, iz čudnih blagov... Takrat se ji je tudi posvetilo, da je privezana na posteljo.

In tedajci se je mahoma zavedela vsega grozodejstva svojega položaja, in to spoznanje je treščilo vanjo, kakor štiridesettonski tovornjak trešči v izložbeno okno: razsula se je na tisoč koščkov in njen alarm se je sprožil. »Aaaaarrggh! Aarrrrrggrh! Arggggggggggh!« je kričala.

Žurnalist se je ozrl proti njej in nejevoljno tlesknil z jezikom ob zobe.

»Tiho bodi!« je zarenčal.

O moj bog! Morilec jo je nagovoril! In ona je bila tu - brezmočna ženska, privezana na posteljo, in čakala, da ta nori sadist neha prazniti žepe svoje zadnje žrtve in nato pride še k njej in naredi... naredi kaj... karkoli pač hoče! Tako, vidiš! Naredi njej! Lucy Webbrovi - njej, ki je diplomirala pravo na UCLA!

»Aaaaaaaaaargh! Arrrrrrgh! Aaaaarggggghhh!« Lucy še nikdar v življenju ni vreščala tako silovito in tako učinkovito. Žal to vreščanje ni učinkovalo tako, da bi pritegnilo Dana in bi pritekel na pomoč, ampak tako, da je pritegnilo nezaželeno pozornost njenega morilskega napadalca.

Prišel je k njej in se ji zazrl v oči. Kriki so ji zamrli na ustnicah, ko je zaznala okruten trzaj njegovih ust in sadističen poblisk v njegovih prelepih oranžnih očeh. In takoj zatem je videla, kako ji okrvavljena dlan pokriva usta.

»Poslušajte!« je rekel Psihopat. »Na tej ladji je bomba! Eksplodirala bo in nas odnesla s sabo, če je kar najhitreje ne najdem! Zato UMOLKNITE ŽE ENKRAT - to vreščanje me spravlja v blaznost!«

O bog! je pomislila Lucy, natanko tako je kot v enem izmed tistih filmov, kjer se junakinja znajde v ujetništvu serijskega morilca in posiljevalca - ki pa jo proti njeni volji čudno privlači. »Kakšne blodnje pa so zdaj to?« Lucy se je odločno vzela v roke. »Aaaaah! Aaargh!« Vreščanje se je v resnici zdelo edina razumna možnost.

»Niste slišali, kaj sem rekel?« Morilec-Posiljevalec ji je spet strmel v oči. Lucy je čutila, kako medli od strahu, in dihala je še poredkeje kot prej. »Bomba je nekje tu. Najti moram bombo.«

Lucy je umolknila in malo pomislila. Bomba nikakor ni nič dobrega obetala.

Morilec se je vrnil k svoji žrtvi in ji naprej brskal po žepih - ki jih je bilo kar precej. Scraliontis se je bil namreč od nekdaj rad drago oblačil, in prepričan si bil lahko, da je na njegovi obleki več žepov kot na katerikoli drugi - takšna je bila pač trenutna moda.

»Kriščeve supernove!« je pomislil Žurnalist. »Toliko žepov pa še nisem videl!«

»Čemu to počnete?« Lucy je presenetila prisebnost njenega glasu.

»Gledam, ali ima kje kak načrt ali kaj podobnega, iz česar bi bilo razvidno, kje je bomba,« je rekel Žurnalist.

»Zakaj pa bi imel kaj takega?« je vprašala Lucy.

»Nikar ne sprašujte toliko,« jo je zavrnil on.

»Samo to me zanima, zakaj.«

»Zato, ker je on vgradil bombo.«

»Aha,« je rekla Lucy. »Hvala lepa.« Nato pa je pomislila: »Zakaj neki sem tako vljudna do nekoga, ki me misli vsak čas umoriti? Nemara najprej celo posiliti! Ali pa nemara niti ne.« Mogoče so pa kake olajševalne okoliščine na njegovi strani. Mogoče pa Psihopat sploh ni psihopat? Mogoče je pa skrben družinski mož, ki ima žilico za uvodno vznemirjenje, človek, ki se znajde v vsaki nevarnosti, a se je po drugi strani voljan podrediti volji močne in ljubeče ženske...

»Ste ga zato ubili?« Lucy je presenetila otročjost vprašanja. »Zato ker je nastavil bombo?«

»Saj ga nisem ubil!«

Zdaj je ugledala morilca v povsem novi luči. Predvsem torej ni bil morilec. In vrh tega je opazila, da je bil sam ranjen; očitno ga je nekaj močno bolelo, ko se je sklanjal nad truplo. Mogoče je tudi sploh ne bo posilil ali umoril.

»Ahaaaa!« je zavpil Žurnalist, da se je Lucy zdrznila.

»Ste jo našli?« je vprašala živčno.

»Tiho!« je rekel Žurnalist. Našel je bil majhen listič in si ga je zdaj tlačil v enega izmed svojih številni žepov (čeprav jih ni imel niti približno toliko kot Scraliontis.)

»Hej! Hej! Pa me menda ne boste tu pustili!« Hlapčevska groza, ki jo je čutila dotlej, je odstopila mesto klečeplaznemu ogorčenju hitreje, kot se pri večini ljudi trenutek dobrega počutja izmenja z drugim trenutkom dobrega počutja.

»Ne smem zgubljati časa!« je odsekal Žurnalist. »Vsak trenutek lahko eksplodira!« In je pohitel proti vratom.

»NE PUŠČAJTE ME TU, PRIVEZANE IN OB TRUPLU!« je zakričala Lucy. Nekaj v njenem glasu - nemara že samo njegova glasnost - je Žurnalista ustavilo. Obrnil se je in si jo ogledal - v njenem črtastem poslovnem kostimčku, privezano na posteljo, s črnimi lasmi, ki so ji zagrinjali obraz.

»Sranje!« je rekel. Dejanski blerontinski izraz se je glasil pravzaprav: »Severno od Pangalina!« (Pangalin je bilo še posebno neprijetno predmestje Blerontisa, prestolnice Blerontina), njegov pomen pa je bil prej ko slej: »Sranje!«

Skočil je k postelji in odvezal Lucy.

»Samo v napoto mi ne bodite,« je rekel.

»Kako pa govorite z mano!« je ustrelila Lucy.

»Aha! V veliko pomoč mi boste, že vidim!« je odvrnil Žurnalist in se odpravil po hodniku proti stopnicam, ki so vodile na vkrcevališče.

»Čakajte!« je zavpila Lucy za njim. »Najti moram zalogo kisika!«

»Pustite to!«

»Ampak saj težko diham!«

»Pa ne tako težko, kot boste takrat, ko boste v drobcenih koščkih frfotali po vesolju!« je odvrnil Žurnalist.

Lucy je zdaj že tekla ob njem. »Vi ste tuje bitje, ali ne?« je rekla, medtem ko sta čakala, da robot portir odpre vrata oddelka drugega razreda.

»Ne,« je odvrnil Žurnalist. »Vi ste tuje bitje. To je blerontinska zvezdna ladja, če še mogoče niste opazili.«

»Jemljem na znanje,« je pokimala Lucy. Ni bila vajena, da bi takole govorili z njo. Dan si že ne bi upal. »O moj bog!« je vzkliknila, ko so se vrata odprla in se je pred njo prvič odprl veličastni pogled na Veliki vzdolžni kanal.

S trapeza ljuba mu je pala,

v glavo trdo ga zadela,

šest pnedov napitnine mu je dala!

so prepevali gondoljerji.

»Ohh!« je zastokal Žurnalist, ko je stopal v najbližnjo gondolo in zgrešil korak. Lucy ga je ujela in ga za hip podržala.

»Ranjeni ste,« je rekla.

»Greva naprej!« je odvrnil on. »Nič ne vemo, za kdaj je nastavljena bomba.«

Lucy mu je pomagala v gondolo, in petje je ponehalo.

»Odpelji naju v strojnico,« je zastokal Žurnalist, držeč se za trebuh.

»Si! Si! Zaničevalci dušika, častilci faširane teletine!«

»In podvizaj se!« »Si! Si!«

Gondola je zaplula vzdolž kanala enako hitro kot vse druge. Lucy se je ozrla k svojemu bivšemu napadalcu: gugal se je naprej in nazaj, objemajoč se.

»Vas zebe?« je vprašala Lucy. Njo že je. Toda Žurnalist ni odgovoril; samo škrtnil je z zobmi, in Lucy se je mahoma posvetilo, da prenaša hude bolečine.

»Kaj pa se je zgodilo?« je vprašala in se dotaknila njegove roke.

»Ta baraba - Scraliontis - me je zabodel z namizno svetilko,« je zagodrnjal bivši morilec.

Lucy je premagala smeh. »Kako pa te lahko zabodejo z...«

»Imela je ostro konico,« ji je prestrigel besedo Žurnalist.

»Pa vas hudo boli?« se je pozanimala Lucy. Žurnalist je nekaj zagodrnjal. Nagnila se je k njemu in mu odmaknila roke od trebuha. Vonj po bitju s tujega sveta jo je zalotil nepripravljeno - ni bil neprijeten vonj - prav nasprotno - a vseeno se ji je zavrtelo v glavi.

»Pustite me!« je zarenčal.

»Dajte, da pogledam!« Povlekla ga je nazaj na blazino in mu skušala odpeti obleko na mestu, kjer je bilo največ strjene krvi. »Pojma nimam, kako se to odpne,« je rekla.

»Telepatsko,« je rekel, in nenadoma so se oblačila razpela, tako da jih je Lucy lahko odgrnila in razgalila Žurnalistovo navrtano meso.

»Oh! To je pa grdo!« je rekla. »Glejte!« Nenadoma je naredila sunkovit gib, da je Žurnalist zatulil, in mu iz trebuha izvlekla veliko stekleno črepinjo. Kri je zalila rano.

»Te pa nisem videl!« je zastokal. »Hvala!« In ji je pomolil enega izmed žepkov. »Tukajle!« je rekel.

»O, hvala,« je rekla Lucy, sprejemajoč darilo s primernim izrazom hvaležnosti. »Kaj pa je to?«

»Obliž,« je rekel Žurnalist. »Prilepite ga gor, še preden do smrti ne izkrvavim.«

»Je rekla ena gospa, da bi morali peti, medtem ko so potniki v gondoli, na pa obratno,« se je zaupal robot gondoljer, ki je očitno začutil potrebo po kramljanju. »Mislimo, da mora biti nekaj hudo narobe.«

»Samo do strojnice naju pripelji, prav?«

13

Preden so prišli do strojnice, je Lucy uspelo prepričati Žurnalista, da ji je res ime Lucy.

»Pa veste, kaj to pomeni v blerontinščini?« Žurnalistu je krohot povzročal nemajhne bolečine. Naposled mu ga je le uspelo obrzdati; Lucy je bila malenkost užaljena.

»Ne,« je rekla hladno. »Kaj pa pomeni?«

»Ne morem vam povedati,« je odvrnil.

»Pa bi rada vedela.«

»Ne ne ne - res ne morem!«

»Kaj pa je tako smešno? Dajte no, povejte mi že vendar!«

»Mogoče pozneje, ko vas bom bolje poznal - oh! auuu! ha ha ha! Kako boli!«

»No, kako pa je vam ime?«

»Žurnalist,« je odgovoril Žurnalist.

»To ni ime, to je poklic,« je ugovarjala Lucy.

Žurnalist je skomignil z rameni. »Na Blerontinu časnikarjem niso dovoljena osebna imena - to je star zakon - mislim, da je nekaj v zvezi z zatiranjem čaščenja osebnosti ali kako.«

»Saj vas vendar ne morem klicati Žurnalist!«

»Kar Žur mi recite,« je rekel in odprl sijoča modra vrata v strojnico.

Ob bežnem pogledu v notranjost mu je pozornost nemudoma ušla k manjši omarici v kotu. Zakoračil je naravnost k njej, odprl vratca, si ogledal gumba in brez obotavljanja pritisnil na tistega, pod katerim je pisalo »sprožilec«.

Odprla se je loputa in iz vrha omarice je pogledalo veliko črno jekleno jajce s plavutmi. Hkrati je iz njene notranjosti zabobnel glas: »Pravkar ste aktivirali superrušilno megamino 8D-96 - ,mater vseh bomb' - ki jo je nalašč za vas izdelala družba Megamina iz Dormiljona. Eksplozija bo precejšnja, zato se, prosim, umaknite na varno razdaljo - kakih 22.000 milj. Odštevanje se začenja. Tisoč... devetsto devetindevetdeset... devetsto osemindevetdeset... devetsto sedemindevetdeset...«

Lucy ni mogla verjeti svojim očem. Tista dva gumba si je še enkrat ogledala s prevajalniki na nosu. »Zakaj, človek božji, pa ste pritisnili na gumb, pod katerim piše ,sprožilec'?« je vzkliknila.

Žurnalist je skakal okrog po strojnici in se tolkel po glavi.

»Nisem vedel, da je dormiljonska bomba!«

»Pa kaj potem? Bomba je pač bomba!«

»Ne morem razložiti!«

»Moram vedeti!« je vztrajala Lucy.

»Ne, ni vam treba!«

Imel je popolnoma prav. Lucy še sama ni vedela, zakaj se je tako obesila na to. Zgrabila je Žurnalista za rame in ga stresla.

»Poslušajte, vi prismode! Pravkar ste storili nekaj resnično bedastega, in mislim, da imam pravico vedeti, zakaj!«

»Prav!« Žurnalist se je bil očitno pomiril. »Samo za to gre, da je dormiljonski izraz »sprožilec« zelo podoben blerontinskemu izrazu »pasja hrana«. Bil je torej samo prevajalski nesporazum!« je zagodrnjal. »Tudi sam sem se spraševal, kaj ima pasja hrana opraviti s tem!«

»No, krasno!« je rekla Lucy. »Zdaj sva resnično v riti!«

»Devetsto triindevetdeset... devetsto dvaindevetdeset... devetsto enaindevetdeset je nadaljevala bomba.

»KAJ BOVA STORILA?« je zavpila.

»Ohranila bova mirno kri,« je rekel Žurnalist.

»Bistro, Žur!« je prhnila Lucy, črpajoč iz svojih niti ne tako neznatnih zalog pikrosti. »Tvoj um gotovo dosega velikost nadlahtne mišice Arnolda Schwarzeneggerja! Zmanjkuje nama kisika. Temperatura bo vsak čas primerna za arktično zimo na Plutonu! Pravkar si aktiviral sicer neškodljivo bombo, in zdaj se me upaš učiti, naj ohranim mirno kri!«

»Kdo pa je Arnold Schwarzenegger?« je vprašal Žurnalist.

»Arrrrghhhhhhhhh!« Lucy je bila sklenila, da je glede na okoliščine pošten krik najbrž še najpametnejša poteza.

Tedaj je na lepem zakričal še Žurnalist. Lucy je utihnila in ga pogledala. »Oprosti,« je rekel. »Ampak ne morem misliti, če to delaš.«

»Oprosti tudi ti.« Lucy se je neumno počutila. Žurnalist se je nasmehnil, nato pa jo - brez kakega jasnega razloga - poljubil na lice. Lucy je bila tako presenečena ob dejstvu, da jo je poljubil nezemljan s prelepimi oranžnimi očmi, da je samo stala tam in ga poslušala, kako ji je govoril: »Ura odšteva po innimih! Se pravi, da bo do ničle prišla v približno šestnajstih edih!«

»Koliko pa je en innim?« je hotela reči Lucy, a je usta niso ubogala. Samo strmela je lahko v tiste nenavadne in prelepe oči.

»Poiskati morava rešilne čolne!« ga je slišala reči.

Dan je bil še vedno globoko sredi prerekanja z namizno svetilko v vkrcališkem preddverju. To je bilo prerekanje, kakršnega se je bil privadil v letih, ki jih je preživel v »Pop potniku«. Le da je bilo tu nekaj narobe. Nekako mu ni in ni uspelo uveljaviti svojih stališč. Ta prekleta namizna svetilka ga je vedno znova zatolkla. Nato se mu je posvetilo, da je težava v zraku - se pravi, v njegovem pomanjkanju - očitno pač ni dobival tiste količine zraka v možgane, ki jo potovalni agent potrebuje, če naj se uspešno poteguje za brezplačni prestop v višji razred.

Sopihal je in stokal. Za nameček je klečal in v glavi se mu je začelo vrteti.

»Če bi radi, da zadevo razbobnam tisku in jo primerno napihnem - prav, jo pa bom, v veselje mi bo...« Vedel je, da je primer, kadar se zatečeš k takšnemu napadu, zate po vsej verjetnosti zgubljen. Nikoli ne bosta prišla v prvi razred, nikoli ne bosta prišla do kapitana in vsi skupaj bodo pomrli od zadušitve in podhladitve. Krasno!

Tedajci je zaslišal, da nekdo teče čez loggio pri osrednjem vodnjaku, in hip zatem se je v vkrcevališče vsa izčrpana opotekla Lucy, v spremstvu čudnega moža s svetlimi oranžnimi očmi. Zgrudila sta se poleg Dana in obležela tam, loveč sapo.

»Kdo pa je to?« Dan je bil presenetljivo ogorčen za nekoga, ki je imel umreti od zadušitve.

»Bomba!« je zasoplo dahnil Žurnalist.

»Vi da ste bomba?« je vprašal Dan.

»Ne!« Lucy se je zazdelo, da bo morala pojasniti. »Žur, to je Dan. Dan, to je Žur.«

Dan je nekajkrat pomežiknil.

»Bomba je na krovu! Razneslo jo bo!« Žurnalistu se je uspelo skobacati na noge. »Priti moramo do rešilnih čolnov!«

»V prvem razredu so!« je pojasnila Lucy. »Jasno.«

»Ne, ampak to je pa od sile!« Dan je hvaležno pograbil to novo zalogo streliva in se obrnil k receptorju. »Če pa tole povem potovalnemu združenju, bo vaše usrano ladjevje za vekomaj na črni listi!« Uhuhu! To pa je bila grožnja! Dan je dobro vedel; že neštetokrat jo je slišal na agenciji Pop potnik.

Robot receptor je potapljal s prsti po mizi in se zazrl v strop.

»Ste slišali?« je vzkliknil Dan. »Vso tole vašo gnilo kompanijo bom spravil na kant!«

»Poslušaj, ti butasti robot!« Žurnalist je zgrabil receptorja za njegovo mršavo stojalce. »Gre za življenje in smrt! Tule je bomba, ki bo eksplodirala čez...« Pogledal je na uro. »Čez deset edov! Pangalin!«

»Kako dolgo pa je to?« je vprašal Dan, a Žurnalist ga ni poslušal. Preveč je imel opraviti s stresanjem robota.

Nenadoma je nekaj počilo in se zabliskalo, in za trenutek so vse luči ugasnile.

»Hej!« so vsi zavpili, in luči so se spet prižgale - čeprav ni bilo nobene vzročne zveze med krikom »Hej!« in ponovno osvetlitvijo.

»Žal mi je. Ničesar ne morem storiti, če nimate zlate galaktične kreditne kartice,« je simulirano zagolčal robot.

»Pangalin!« je ponovil Žurnalist.

»Izbirajte, prosim, besede,« je zakrakal receptor.

»Kaj nimaš kreditne kartice, Žur?« je vprašala Lucy - presunjena ob pomisli, da njen novi prijatelj nemara ne spada med imovitejše prebivalce Blerontina.

»Pa ne glaktične zlate,« je odvrnil.

»Ampak kdo je to?« Dan je bil spet sklenil, da bo »ogorčen«.

»Zaslužiti moraš najmanj sedem pnedov na teden, če hočeš dobiti eno od teh lepotičk!« Žurnalist je še vedno davil receptorja.

»Zdaj se pa res že težko diha!« je sopla Lucy.

Na robu mize se je začel delati led. Dan je pokazal nanj in brez sape izdavil: »Temu pravite udobje supergalaktičnega razreda?!«

»Ne stiskajte me za kable!« se je dušil robot. »Bo še enkrat kratek stik!«

»Spravi nas v prvi razred! PRI PRIČI!« je dušeč se zakašljal Žurnalist. »Ali pa ti razbijem senčnik!«

Lucy se je zgrudila na tla, in Dan je pohitel k njej. »Kje si pa našla tega tipa?« ji je šepnil na uho.

»Varčuj... s... sapo...« je sopnila Lucy.

»Argh!« je zavreščal robot. »Varnostniki!«

»Da bi gnil v Pangalinu!« je zavpil Žurnalist.

Tedajci se je zgodilo nekaj sila nenavadnega. Ali bolje, tedajci je v recepcijo, čez brezhibno zleščena tla, vse tja do receptorja, prilezla neka sila nenavadna reč.

Bila je očitno živa - čeprav komajda - in zelo stara, zelo zelo stara. Bila je vsa izsušena, nagubančena in očrnela. V svojih trščicam podobnih prstih je držala »personalno elektronsko stvarčico«. Pomahala je z njo pod receptorjevim nosom in zakrakala s starikavim glasom: »Prepiši v prvi razred... Vse nas!«

Robor receptor je nemudoma planil v pozor in postal opazno prisebnejši.

»Seveda! Gospa! V največje veselje mi je pozdraviti vas v prvem razredu zvezdne ladje Titanik! Videli boste, da mu v vsej Galaksiji ni enakega! Vstopite, prosim, in prijetno potujte!«

Kakor hitro je ladja zaznala prihod potnikov prvega razreda, se je začel zrak sikajoč vračati v kabine in temperatura je naglo narasla. Vrata v oddelek prvega razreda so se na široko odprla in Dan in Lucy in Žurnalist in tisto starikavo bitje so prestopili v neki drug, še bolj osupljiv svet.

14

»Nettie!« je vzkliknil Dan. »Moj bog! Saj si vendar ti, Nettie! Kaj pa se je zgodilo s tabo?« Toda starikavo bitje, ki ga je Dan po pravici prepoznal kot Nettie, ni moglo odgovoriti. Kakor hitro so prestopili v oddelek prvega razreda, se je zgrudilo na tla in obležalo kakor mrtvo. Tista oprijeta majica je zdaj kakor kak preohlapen pulover plahutala na njenem usahlem životu. Ves tisti nakit na njenih izsušenih zapestjih in vratu se je zdel bedast in neokusen. Kaj, za boga svetega, se je zgodilo z njo?

Zgodilo pa se je tole.

Zvezdno ladjo Titanik je poganjal najnovejši in najneverjetnejši izum Leovinusovega genija. Nihče ni vedel, kako mu je uspelo, in tudi sam nikomur ni hotel ničesar povedati, toda Zvezdno ladjo - svojo ljubljeno mojstrovino - mu je nekako uspelo vpreči v najsilnejši vir energije v vsem verjetnem vesolju: v ujeto črno luknjo.

Seveda je treba s tako mogočno rečjo, kot je črna luknja, nadvse previdno ravnati in jo obdati s prav neverjetno množico varnostnih ukrepov. Žal pa je bila varnost ena izmed reči, ki jim ne Scraliontis ne Brobostigon nista pripisovala največjega pomena, ko sta začela varčevati pri gradnji ladje.

»Saj v strojnici sploh nikogar ne bo,« je razlagal Scraliontis, ko je celo Brobostigon podvomil o upravičenosti varčevanja pri debelini stekla na oknu, ki je gledalo v črno luknjo in ki ga je izdelala Družba za proizvodnjo neverjetno močnega stekla.

»Ampak saj veš, kakšne so črne luknje.«

Scraliontis pravzaprav ni vedel; bil je pač knjigovodja, ne pa inženir. Vsekakor pa je bila tehnologija črnih lukenj povsem nov sad Leovinusovih možganov. »Upoštevaj pač najnižji Leovinusov parameter za zaščitno steklo!« je odsekal. »Česa boljšega si ne moremo privoščiti.«

Pogubne posledice takšnega Scraliontisovega varčevanja pa je odkrila prav Nettie, ko je splezala po lestvi, iskaje telefonsko zvezo s kapitanovim mostičkom. Sila črne luknje jo je kratko malo odtrgala od lestve in jo posesala skozi podstandardni izdelek Družbe za proizvodnjo neverjetno močnega stekla.

Ko se je znašla v črni luknji, se je začela vrteti in se je vrtela - vsaj kar je zadevalo njeno telo - na stotine let, pri čemer je v majhnih krogih prepotovala na milijone svetlobnih let. K sreči je še vedno imela pri sebi svojo »personalno elektronsko stvarčico« in ta je vestno beležila vse milje, ki jih je prepotovala.

Nettie pravzaprav niti ni vedela, kako je ušla črni luknji. Izvrglo jo je namreč iz nje takrat, ko je Žurnalist povzročil kratek stik na robotu receptorju. Nettie je bila po nekakšnem čudežu še vedno živa in - kar je bil še večji čudež - še vedno tako prisebna, da se je zavedala, da si je nabrala na milijone svetlobnih let vesoljskih milj - kar je bilo dovolj, da so vsi trije dobili brezplačno pravico do prestopa v prvi razred.

»Samo še slabih osem edov\« je vzkliknil Žurnalist. »In še to samo pod pogojem, da bomba ne odšteva pospešeno!«

»Ampak kaj naj storim z Nettie?« je kriknil Dan, teatralično držeč starikavo bitje v rokah.

»Pustite jo! Najti moramo rešile čolne!« In Žurnalist je stekel vzdolž nabrežja Velikega vzdolžnega kanala, z Lucy tesno za petami.

»Daj no, pridi, Dan!« je zaklicala.

»Saj je ne morem kar takole pustiti!« je Dan zavpil za njima. A onadva sta bila že izginila za vogalom. Dan je skušal Nettie dvigniti, a je bil, čeprav je je bila sama kost in koža, preveč izčrpan, da bi jo lahko kamorkoli nesel.

Ozrl se je naokrog in se prvič zavedel veličastnega razgleda na Veliki vzdolžni kanal. Če je beseda »imenitnost« sploh kdaj kaj pomenila, potem je pomenila prav to. Bilo je čisto razkošje. Bilo je »de luxe«. Bilo je drago. In za nameček blago začinjeno z opernim petjem robotov gondoljerjev:

Vrv za prepadno hojo,

pomagal natirati je s kredo svojo,

da zali ljubici podplat,

ne omahnil hi v prepad...

Dan je od nekdaj sovražil opero. »Pojdiva nekam, kjer bo mir,« je pošepnil Nettie, si jo končno zavihtel v naročje in se opotekel v najbližji hodnik.

*

Lucy in Žurnalist pa sta bila medtem odkrila, da Zvezdogradnja d. d. vsaj pri kažipotih za rešilne čolne (prvi razred) ni skoparila. Skoraj povsod, kamorkoli si pogledal, so namreč kazali veliki, pomirjujoči znaki. Bili so osvetljeni in v nekatere so bile vdelane utripajoče puščice. Zato sta že v pičli minuti prispela v zbirališče za reševanje z rešilnimi čolni.

»Samo še sedem edov\« je upehan dahnil Žurnalist.

In ko je to rekel, sta oba z Lucy hkrati odkrila, da Zvezdogradnja d.d. sicer resda ni skoparila pri smerokazih k rešilnim čolnom, zato pa toliko bolj pri samih rešilnih čolnih. In pri čolnih je skoparila zares temeljito in tako rekoč do skrajnih meja.

»Čemu bodo rešilni čolni,« je razmišljal Scraliontis čedalje bolj živčnemu Brobostigonu, »če pa ne bo nobenih potnikov?«

»Barabe!« je zarenčal Žurnalist.

»Pa smo tam!« je rekla Lucy.

»Po nas je! Razneslo nas bo v kozmični prah, in sicer natanko čez šest edov in petinštirideset innimov!« Žurnalist je zdrknil na kolena. Volja do boja ga je bila povsem minila. Zdel se je tako nebogljen, tako zgubljen. Lucy si ni mogla pomagati. Misel na skorajšnje uničenje je odgnala vso njeno običajno previdnost. Mahoma je prišla do sklepa, o kakršnem se ji v običajnih okoliščinah najbrž še sanjalo ne bi.

»O bog!« je kriknila. »Ljubim te!«

In še preden se je Žurnalist zavedel, kaj se dogaja, je bila Lucy na njem in ga poljubljala na ustnice ter se mu s prsti zarivala v lase.

»Au! Auva!« je kriknil Žurnalist. »Pazi na mojo rano!«

»Oprosti! Oprosti!« je vpila Lucy. »Ampak ostalo nama je samo še šest edov! Karkoli je že to! Še nikoli nisem do nikogar takole čutila... Tisti hip, ko sem te zagledala... O bog! Nihče nikoli ne bo vedel! Zdaj je tako in tako vseeno. Sploh ne vem, kaj čutim! Ampak pohiti že vendar! Naredi nekaj!« In se je začela ruvati z njegovimi oblačili. »Sploh te ne morem sleči!«

»Saj sem ti rekel! Na telepatijo je!« Obleka se je na lepem razpela, in hip zatem je Lucy zalučala svoj črtasti poslovni kostimček na prazno rampo za rešilni čoln. Njeni prsti so spolzeli po nezemljanovem telesu, ko se je povzpela nanj.

»O bog!« je kriknila in začutila, kako ji je kri šinila v spodnji del trebušne votline, kakor jata sestradanih galebov šine na poslednjega slanika. »Zdaj nama je najbrž ostalo samo še pet tistih tvojih one!«

»Edov!« Žurnalist se je na vso moč trudil, da ne bi vpil od boleče rane. »Še pet edov nama je ostalo! To je neverjetno!« je zakričal. »Na Blerontinu tega ne počnemo takole!«

»Zakaj pa ne?« Lucy je bilo. malo mar.

»Ker je nezakonito!« Žurnalistu so usta režala od enega ušesa do drugega. »Samo po snorkljevo smemo! Saj veš - z glavo navzdol in od zgoraj!«

»Oh, tiho bodi!« Lucy ga je divje poljubljala. »Morala sem ti povedati! Morala sem! Ljubim te! Vedno sem te ljubila! To je bilo tisto, kar je manjkalo! Ah! Ah!«

»Hitro!« je kriknil Žurnalist. Samo še šestdeset innimov je manjkalo do eksplozije.

»Ja! Ja!«

Poljubljala sta se in prekopicevala, ne da bi se menila za hladna kovinska tla rešilne rampe pod njuno golo kožo. »Življenje je kratko!« Lucy ga je nenadoma zgrabila za roko in pogledala na njegovo uro. Ničesar ni razumela.

»Trideset innimovl«

»Samo toliko?« je zavpila.

»Ja!« je zavpil Žurnalist. »Ja!«

»Ljuuuuubim te!« je kriknila Lucy.

»Uuuuuuhhh!« je kakor odmev kriknil Žurnalist in zdruznila sta se drug v drugega, ko je ura odbila nič...

Ležala sta tam, čakajoč, da raznese bombo, ki bo za vekomaj končala njuno kratkotrajno ljubezen. Toda v nasprotju z ljubimcema njej ni prišlo.

»Kaj pa se je zgodilo?« je prva spregovorila Lucy.

»Ne vem,« je odvrnil Žurnalist. »Ne vem!«

15

Ravno tedaj se je Nettie uspelo dvigniti na kavču, na katerega jo je položil Dan, in zakričala je: »O moj bog! Samo še pet minut, in bomba bo šla v zrak!«

»Pet minut!« je pomislil Dan. »To je trenutek, ko se ljubimca iz pogrošnega romana, soočena z neizbežno pozabo, na lepem vržeta v strasten objem.«

»K njej moraš in govoriti z njo!« ga je rotila.

»Kaj?« se je začudil Dan.

»Zdaj ne morem razlagati! Samo verjemi mi! V strojnici je! Pohiti!«

»Kaj?« je ponovil Dan nekako tako, kot da mu ni nič jasno.

»POHITI! V STROJNICO! GOVORI Z BOMBO!«

Dan je preudaril, da za nedoumevanje, akoravno ima svoje mesto na sporedu človeških odzivov, zdaj ni ne pravi čas ne kraj. Zapodil se je torej iz lepotilnega salona (v katerem sta po vsem sodeč bila) in stekel vzdolž Velikega vzdolžnega kanala, skušaje preslišati neizbežni zborček:

Tam na podu trdem je ležala,

drhteča ga za roko je držala,

šest pnedov napitnine mu je dala.

Prvo, kar je videl, ko je planil v strojnico, je bila velika bomba, ki je molela iz omarice. Iz nje je donel prijazen glas:

»Oseminpetdeset... sedeminpetdeset... šestinpetdeset... petinpetdeset... štiriinpetdeset...«

Dan ni vedel, kaj naj reče. Navsezadnje še nikdar ni nagovarjal bombe. Pojma ni imel, kaj bi takšnole bombo sploh lahko zanimalo.

»Zdravo,« je rekel.

»Triinpetdeset... dvainpetdeset... zdravo... enainpetdeset... petdeset...« je odvrnila bomba priljudno.

»Je kakšna možnost, da ne eksplodiraš?« je sklenil Dan odkriti karte.

»Ne... oseminštirideset... sedeminštirideset...«

Dan ni bi najbolj domiseln človek na svetu. To je vedel. Vedela je Lucy. In vedel je tudi Nigel. Odlikoval se je s predanostjo, delavnostjo, zvestobo, temeljitostjo - z vsemi tistimi vrlinami, ki sijih želimo od vsakršnega tovariša. Toda domišljijski preskoki niso bili njegova dika. In vendar se mu je zdaj en posrečil. Mahoma se je namreč domislil, kaj nedvomno zanima vsako bombo.

»Pa bi res rada to naredila?« je vprašal. »Hočem reči, ali ni to nekam samomorilsko?«

»Šestinštirideset... petinštirideset... štiri - Poslušajte! Jaz sem samo preprosta naprava, ki zna odštevati in se razpočiti, in nisem opremljena za filozofsko razpravo,« je odvrnila bomba. »Prosim, ne govorite z mano, medtem ko odštevam. Na, hudič! Pa sem zgubila nit! Vidite? Odštevam ponovno. Tisoč. Devetsto devetindevetdeset. Devetsto osemindevetdeset...«

»Pa sem jo nape!!« je pomislil Dan. Pogledal je na svojo uro in jo primerjal z bombinim štetjem. Imeli so približno šestnajst minut, preden se bodo morali spet pomeniti z njo. Obrnil se je in oddirjal nazaj k Nettie.

Ko je tekel, mu je misel na Nettie premešavala možgane, kakor pokeraš premešava kupček kart. Marija! Kako pametna je vendar! Le kako je mogla tako hitro odkriti bombino slabost? Ob bistrini njenega uma se je sam sebi zdel tako navaden in uboren.

Nato pa se je mahoma domislil, kako stara in izžeta je bila videti: bogve kaj vse je bila doživela! Tista brhka, čudovita Nettie! A že hip zatem se je zalotil ob kar se da nenavadni misli: seveda je bilo strašno, če se je Nettie res kaj zgodilo (in kaj se ji je pravzaprav zgodilo?), ampak zdaj ima on, Dan, vsaj kakšno možnost pri njej!

Lucy se je malce mudilo, ko si je metala obleko nase. Dejstvo, da ju z Žurnalistom ni razneslo v kozmični prah, jo je spravljalo v hudo zadrego. Pravzaprav ni vedela, kam naj gleda.

Žurnalist si jo je radovedno ogledoval. »Na vašem svetu pa te reči počnete precej drugače,« je rekel.

»Aja?« Lucy je skušala dajati vtis, da je vse tako, kot mora biti.

»Ja,« je rekel. »Na Blerontinu moramo, preden gremo skupaj spat, skozi vse mogoče trapaste obrede. Med drugim hodimo na ,zmenke', kot se temu reče: fant in dekle hodita ob večerih ven, kar pa ne pomeni, da morata nujno ,do konca', kot pravimo. Potem se ,zaročamo', kot se reče, pri čemer si izmenjujemo prstane. Krona vsega pa je strašno zapleten obred, imenovan ,poroka', s poročno torto pa z ,nevestinimi družicami' in ,govorom ženinove priče' - da ne omenjam ,medenih tednov'! Ne moreš si predstavljati, skozi kakšne vse kolobocije moramo, preden se lahko damo dol. Ta vaš zemeljski način mi je dosti bolj všeč.«

»Bomba lahko še vedno vsak hip eksplodira!« ga je spomnila Lucy.

»Bomba? O, Pangalin! Sem čisto pozabil!« Žurnalist si je brž telepatsko nadel obleko.

Ko sta tekla vzdolž Velikega vzdolžnega kanala, nista vedela, da ju je od tega, da bi trčila v Dana, ki se je prav tedaj vračal v lepotilni salon, ločevala natanko ena osemstoštiriinšestdesetina sekunde - kar je bilo po nekem čudežnem naključju natanko tisto število, ki ga je odštevala bomba, ko sta se Lucy in Žurnalist vrnila v strojnico.

»Osemsto štiriinšestdeset... osemsto triinšestdeset...« je rekla bomba.

»Kako pa da je prišla šele do osemsto triinšestdeset?« se je začudila Lucy.

»Tako lepa si!« je odvrnil Žurnalist.

Lucy se je zavedela, da jo še vedno nekam čudno pogleduje, in na lepem si je zaželela, da bi se raje osredotočil na njun problem.

»Mogoče pa sploh ne šteje, če naju ni tu notri?« je ugibala. Potegnila je svojega spremljevalca ven skozi vrata, toda ko je začela prisluškovati, je na prsih nenadoma začutila nezemljanove dlani.

»Ohhh! Lucy! Ne morem nehati misliti nate!« je mrmral in jo ljubkoval po vratu.

»Osemsto dvainšestdeset... osemsto enainšestdeset...« je nadaljevala bomba, pa čeprav ju ni bilo v prostoru. Se pravi, da moja teorija ne drži, je pomislila Lucy, izmotavaje se iz Žurnalistovega objema.

Ko sta se vrnila v strojnico, se je zastrmela v bombo in skušala misliti, a to je bilo težko, zakaj nezemljan ji je ves čas vtikal jezik v uho in ji razlagal, da jo ljubi bolj kot vse na svetu.

»Prosim te, Žur!« je vzkliknila Lucy. »Zdajle nimava časa za to...«

»Sama si začela...« jo je spomnil on. »Kadar se blerontinski možje razvnamemo, radi mislimo samo še na eno.«

»Poznam takšne,« je rekla Lucy in ga skušala odriniti.

»Daj, položi mi še enkrat ročice na ta malega!« ji je zašepetal na uho.

»Nehaj!« je zavpila Lucy.

»Kaj?« se je oglasila bomba. »O prekleto! Sem pa mislila, da govorite z mano! Zdaj sem pa zameštrala! Odštevam ponovno. Tisoč... Devetsto devetindevetdeset...«

»Ljubim te!« je rekel Žurnalist. »Ti si vse, o čemer sem kdaj sanjal!«

»To je!« je vzkliknila Lucy. »Samo govoriti je treba nenehno z njo!«

»Daj, položi roko semle...« je rekel Žurnalist.

»Poslušaj!« je zaklicala Lucy bombi. »Katero baseballsko moštvo je dobilo prvenstvo leta tisoč devetsto osemindevetdeset?«

»Tisoč devetsto sedemindevetdeset... tisoče devetsto šest - ali vam nisem rekla, da me ne prekinjajte, medtem ko odštevam? Če bi radi bombo, s katero se lahko naklepetate, bi morali izbrati megamino pro, ki ima vdelan mnogoopravilni softver z zmožnostjo razumevanja govora in splošnega klepeta in se zato precej dražje razpoči. Tako pa imate pač mene, in trudim se, kolikor se pač morem v teh čedalje napornejših okoliščinah. Odštevam ponovno. Tisoč... Devetsto devetindevetdeset...«

»Kako čudovito kožo imaš,« je zamomljal Žurnalist in dokaj močno ugriznil Lucy v uhelj.

»Auuu!« je zakričala. »Poslušaj, Žur, ostani lepo tukaj in kar naprej govori z bombo, jaz pa bom šla gor poiskat kapitanski most.«

»Ne bi prenesel ločitve od tebe!« Zgrabil jo je za roko.

»Če ne boš ostal tu in govoril z bombo, naju bo obadva odneslo v zrak!« je odvrnila.

»Samo še enkrat me nažgi!« jo je rotil Žurnalist. »Potem bom lahko trezno mislil. Častna beseda! Blerontinski možje morajo imeti dva orgazma, preden lahko trezno mislijo. To je splošno znano!«

Lucy je zavzdihnila, pogladila nezemljanu lase in pomislila, v kaj, za boga svetega, se je bila spustila...

16

Medtem ko se je šel Dan pomenit z bombo, je prerano ostarela Nettie izrabila priložnost in se razgledala po sobi, v kateri se je znašla. Sprva je pomislila, da je v nekakšni mučilnici ali pa vsaj v zasliševalnici. Ko pa si je nataknila prevajalnike, ji je postalo jasno, da je v ladijskem frizerskem in lepotilnem salonu. Vijaki za stiskanje palcev so bili v resnici zapleteno izdelani ščipalniki za nohte, električni stoli nadvse ergonomske sedalne priprave, plinske komore za eno osebo pa sušilniki za lase. To je postalo še toliko bolj očitno, ko si prebral napis nad vhodom:

»DOBRODOŠLI NA LEPOTNI TERAPIJI IN LASNI OBDELAVI ZVEZDNE LADJE TITANIK. ODTOD BOSTE ŠLI LEPŠI IN MLAJŠI.«

Nettie je stegnila izsušeni kazalec in pritisnila na gumb na steni poleg ležišča, pod katerim je pisalo: »Pritisni za uslugo«. Nad ležišče se je nenadoma sprožila kovinska kletka na kolenasti ročici in zabingljala nekaj palcev pred njenim nosom. Hkrati se je izpod stropa počasi spustil velik steklen zaboj in pokril njo in ležišče. Nato je rekel pomirjujoč glas: »Ocenili smo vaše lepotilne potrebe, in čeprav vidimo, da imate resne težave, vam lahko zagotovimo, da za nas nobena želja, ki bi jo utegnili imeti v zvezi s tem, ni neuresničljiva; za to gre zahvala pomlajevalnim in lepotilnim tehnikam, ki jih je Leovinus prvikrat uporabil v tej napravi. Ulezite se torej vznak in sprostite, mi pa vas bomo vrnili v cvet mladosti. Običajno bi naša terapija trajala le nekaj minut, toda v kočljivih primerih, kakršen je vaš, traja nekoliko dlje. Za to se vam opravičujemo.«

Trenutek zatem ji je kletka pokrila obraz in stekleni zaboj se je napolnil z nekakšnim škrlatnim plinom. Nettie je prvi hip zledenela kri v žilah, a se je umirila, kakor hitro so ji vonjave napolnile nosnice: to so bile erotične vonjave, eksotične vonjave - dišave, o kakršnih dotlej še sanjala ni, dišave daljnih in čudežnih krajev... obenem pa je na obrazu začutila nepopisno mehkobo in milino. Zleknila se je in se prepustila upanju, da je Danu uspelo nagovoriti bombo.

Ko je Dan pritekel nazaj iz strojnice, je odkril, da Nettie ni več. Tam, kjer jo je bil pustil, je bil zdaj nekakšen steklen zaboj, napolnjen s škrlatnim plinom.

»Nettie!« je kriknil in potolkel s pestmi po steklu, a brez učinka. Ogledal si je vso tisto reč, pa ni mogel najti nobenega stikala za izklop oziroma nobenega vzvoda, s katerim bi lahko dvignil tisti pokrov z nje - če je sploh bila spodaj.

Po malodane petnajstih minutah jalovih prizadevanj se je nenadoma domislil, da bo moral spet nagovoriti bombo. Oddirjal je torej nazaj v strojnico, kolikor so ga nesle noge.

Medtem pa je Žurnalist še vedno skušal vtakniti roko pod krilo Lucyjinega poslovnega kostimčka.

»A veš, mi pač nismo navajeni priložnostnega seksa,« ji je zagotavljal. »Blerontinke delajo takšen cirkus okrog tega. A veš... hočejo, da jim dajemo darilca, da smo pozorni do njih, da jih vodimo v drage restavracije in takšno sranje. Spoznati žensko kot si ti, je zato kratko malo čudovito! Dajva še enkrat!«

»Rekel si: dvakrat, pa bom lahko mislil!« je ugovarjala Lucy, ki se je skušala osredotočiti na to, kar se je njej zdelo najnujnejše.

»Ja, ampak tole z roko ne šteje zares. Sploh pa mi, blerontinski moški, bleknemo vse mogoče, kadar smo razvneti.«

»Triinšestdeset... dvainšestdeset... enainšestdeset je rekla bomba.

»Hej! Bomba! Kaj, za božjo voljo, pa počneš?« je vzkliknila Lucy, ko se je domislila, kaj bi morala pravzaprav ona sama početi.

»Pardon? Šestdeset...« je rekla bomba.

»Rekla sem: Bomba! Kaj, hudiča, pa počneš?«

»Nikar ne govorite z mano! Nič ne govorite! To je nevarno! Devetinštirideset... ne! Devetinpetdeset... se pravi osem... prekleto! prekleto! Na, pa sem se spet dala premotiti. In samo vi ste krivi! Odštevam ponovno. Tisoč...«

»In jaz sem zdaj razvnet,« je nadaljeval Žurnalist.

Tedajci je v strojnico planil Dan in zalotil nezemljana, ki ga je že tako in tako imel precej v želodcu, kako je klečal za Lucy in se ji očitno drgnil ob hrbet.

Lucy je odneslo na noge. »Dan!« je vzkliknila. »Hvala bogu, da te ni razneslo!«

»Devetsto šestindevetdeset...« je rekla bomba.

»Oho? Mogoče pri čem motim?«

»Ja!« je rekla bomba. »Zdaj bom morala začeti še enkrat znova! Tisoč...«

Lucy je videla, da Dan ni ravno najboljše volje. »Ne!« je odvrnila. »Pravkar sva odkrila, kako zamotiti bombo.«

»Da govoriš z njo,« je rekel Dan. »Ja, vem. Je že Nettie ugotovila.«

»Ah! Jasno, ona, kdo pa drug!«

»Devetsto štiriindevetdeset...« je nadaljevala bomba.

»Zemeljska spolnost je, kot kaže, zelo drugačna od blerontinske,« je pripomnil Žurnalist.

»Kaj res?« Dan je ocenjeval nezemljanov stas in se skušal odločiti, kam naj ga zadene najpoprej.

»Ja,« je rekel Žurnalist in objel Lucy okrog pasu. »Na Blerontinu moški postanemo ,ljubosumni', kot temu rečemo. Če kak moški zaloti drugega, kako ljubkuje njegovo dekle, lahko postane celo izredno nasilen.«

Dan si je bil za prvo tarčo ravnokar izbral nezemljanov nos, ko se je Lucy končno izmotala iz objema zaljubljenega Žurnalista in stekla k njemu. »Čim prej moramo z ladje. Predlagam, da Žur ostane tu in govori z bombo, midva pa greva medtem poiskat kapitana.«

»Ampak, ti ne razumeš...« je začel Žurnalist.

Dan je sklenil začasno zadržati svojo maščevalsko jekleno pest. Rajši jo bo prihranil za kako drugo priložnost. »Še predobro razumem,« je odvrnil. »Prisiliti moramo kapitana, da nas pri priči odpelje nazaj na Zemljo!« In že se je pognal iz strojnice in oddirjal vzdolž Velikega vzdolžnega kanala proti ladijskemu kljunu.

»Poslušaj - lepo se je bilo ljubiti s tabo,« je rekla Lucy Žurnalistu, ki je stal za njo in spet skušal ljubkovati njene prsi, »ampak zdaj se morava vrniti v resničnost! V našo resničnost!« In skušala je odriniti njegove dlani z bluze.

»Ampak blerontinski moški ne moremo kar tako tebi nič meni nič ,izklopiti'!« je pojasnil Žurnalist. »Potrebna nam je večkratna zadovoljitev, preden se lahko vrnemo v stanje ravnovesja!«

Lucy je, potem ko je končala študij prava, dve leti hodila na tečaj samoobrambe in je vedno malce obžalovala, da nikoli ni imela priložnosti uporabiti svojega znanja v praksi. Zato ji je bilo celo v nekakšno zadovoljstvo, ko se je na lepem zavedela, da se ji je takšna priložnost ponudila zdaj. Sklenila je, da bo uporabila običajni prijem obrambe pred ljubkovalnim zadenjskim napadom zaljubljenega neznaca. Bil je primer iz priročnika. Z vso močjo ga je sunila z desnim komolcem v želodec.

»Uummfff!« je vzelo sapo Žurnalistu.

Nato se je zavrtela v polkrogu, ga zgrabila za levo zapestje in ga vrgla čez rame na tla strojnice.

»Uummfff!« je zastokal Žurnalist.

Nato ga je nagovorila odločno, s svojo najizbornejšo odvetniško izreko: »Ti ostani tukaj in govori z bombo! Jaz pa grem medtem poiskat kapitana!«

Nato je odšla skozi vrata in pohitela za Danom.

»Ne razumeš,« je zaklical Žurnalist za njo, »saj ni nobenega kapitana na ladji!« A Lucy že ni bilo več.

»Devetsto sedemin...« je rekla bomba.

»Saj ne veš, kaj počneš!« je zavpil Žurnalist. »Potrebovala me boš!«

»Pardon?« je odvrnila bomba.

»Nisem s tabo govoril!«

»Prekleto!« je rekla bomba. »Odštevam ponovno. Tisoč... Devetsto devetindevetdeset.«

17

Ko je Lucy dohitela Dana, je bil ta že našel pot do kapitanskega mostička zvezdne ladje Titanik.

Poglavitna značilnost tega mostička je bila, kot jima je skušal dopovedati že Žurnalist, odsotnost kogarkoli oziroma česarkoli, čemur bi v kakršnikoli obliki ali podobi lahko rekli »kapitan«. Pravzaprav tam ni bilo - ne v tej ne v oni obliki ali podobi - sploh nikogar.

»Jezus! Kaj pa naj zdaj?« je zamrmral Dan, ko se ga je Lucy oklenila za roko.

Vzdolž mostička je bila vrsta oken, skozi katera sta se kazala mogočna brezdanja črnina vesolja in bleščeči krak Rimske ceste, po katerem so potovali. Na konzoli pod okni je bilo več zaslonov z ustreznimi upravljalniki. Prvi je prikazoval niz kock, ki so brez posebnega reda padale z vrha zaslona na dno. Na drugem se je videla nekakšna dirkalna steza, na tretjem strelska igra, na sosednjem pa igra, ki je očitno zadevala Zvezdno ladjo samo.

»Saj to so same video igrice!« je vzkliknila Lucy, upravičeno ogorčena. »Saj to sploh niso komande!«

Pravzaprav je bil kar ves kapitanski mostiček komaj kaj več kot prvorazredna video igralnica. Načrtovan je bil pač tako, da bi na dolgih in dolgočasnih medgalaktičnih potovanjih kapitanu kolikor mogoče krajšala čas, saj je bila Zvezdna ladja malone povsem avtomatizirana in se je sama upravljala. Navsezadnje je bila Titanija - srce umetne ladjine inteligence - neprimerno sposobnejša sprejemati ustrezne odločitve in izdajati povelja kot katerokoli živo bitje.

»Torej?« je rekel Dan.

»Torej je rekla Lucy. »Mislim, da bo še najboljše, če poskusiva odkriti, kako bi lahko sama krmarila tole barčico in jo preusmerila na Zemljo.«

»Torej - kaj imata ti in tisti... tisti stvor...«

»Noben ,stvor' ni - ampak čisto normalen nezemljan, in čisto nič nimava.«

»Če te je pa za joške držal.«

»Ne, ni me!« Lucy je šel takšenle Dan strahotno na živce. Zakaj ji ni pustil dihati? Zakaj je moral vse po nepotrebnem zapletati in izkrivljati? Pomembna sta bila samo ona dva: Lucy in Dan.

»Samo midva sva važna,« je rekla Lucy, povzemajoč prejšnjo misel. »Ti in jaz.«

»Ti in jaz in še vsakršna življenjska oblika, s katero se lahko spečaš!« jo je zavrnil Dan.

»Jezus! Dan! Kako si težak!«

»Samo dejstva navajam.«

»No ja, če te že ravno zanimajo dejstva: nikdar nisem spala z Jurgenom Zenzendorfom.«

»Nisem govoril o Jurgenu Zenzendorfu!« Jasno, je pomislil Dan, Lucy bo vedno od nekod privlekla kako tretjo zadevo, samo da ji ne bo treba govoriti o tem, o čemer bi morala. »Saj nikoli niti posumil nisem, da si šla v posteljo z Jurgenom Zenzendorfom. Hočem reči, ta Jurgen je bil popoln kreten.«

»Ne, pa ni bil! Značilno zate, da klevetaš moje prijatelje, samo zato, ker si tako neverjetno, tako bolestno ljubosumen!« Lucy je streljala iz vseh topov. Dan se je naglo umaknil.

»Okej! Okej! Se strinjam s tabo glede Jurgena! Bil je v redu tip! Čisto všeč mi je bil. Všeč mi je bila njegova zbirka vešč. Všeč mi je bila njegova mama. Jurgen je bil KRASEN...«

»Ali pa Jimmy Clarke!«

»Aha! Zdaj pa vem, da lažeš!«

»KAKO MOREŠ REČI KAJ TAKEGA?«

»Jimmy Clarke mi je sam povedal, da si šla v posteljo z njim.«

»Je pač svinja lažniva!«

»Saj je vseeno! To je bilo, še preden sem te spoznal! Nočem govoriti o tem.«

»Zakaj si pa potem začel?« Lucy je zdaj kričala, kolikor ji je grlo dalo. Dan je začutil, da je tisto v njem, kar ga je poprej gnalo, da bi storil, kar je že pač nameraval storiti, na lepem uplahnilo in utonilo v zmedenosti. Na lepem ni več vedel, zaradi česa sta se sploh začela pričkati.

»Oh, Dan!« Lucy mu je vrgla roke okrog vratu. »Zakaj si zmeraj tako daleč?«

»Saj sem vendar tu, Lucy!«

»Ampak je vseeno tako, da nikdar ne morem čisto do tebe. Tako rada te imam.«

»Jaz pa tebe,« je odvrnil Dan in jo poljubil - in ona je začutila, kako daleč je zares od nje.

»Oh, Dan, poročiva se,« je rekla.

»Pa ja! Na nekakšni marsovski vesoljski ladji sva, bogve koliko svetlobnih let od Zemlje, in ti bi rada priredila svatbo.«

»Saj veš, kaj mislim.«

»Ni se dobro prenagliti s temi rečmi.«

»Dan, trinajst let že živiva skupaj! Kako neki naj bi se potlej prenaglila?«

»Najprej spraviva hotel na noge, potem se bova pa menila,« je rekel Dan razumno.

»Pa ti je res tako všeč tisto župnišče?«

»Jasno, da mi je. Nor sem nanj.«

»Škoda le, da ga ni več.«

»Ga bova pa ponovno sezidala - Nigel je od prodaje Pop potnika iztržil mastne denarce. Na novo ga bova zgradila - boljšega, kot je bil - in iz njega naredila najboljši hotelček na svetu.«

»Če bova sploh kdaj prišla nazaj.«

»Če bova prišla nazaj,« se je strinjal Dan.

Razgledala sta se po tako imenovanem kapitanskem mostičku, s knjižnico, pa zbirko video igric, šahovskimi deskami in kartaškimi mizicami, z džakuzijem, biljardnimi mizami, s sklopom kinodvoran in telovadnico, in vprašala sta se, kako, za hudiča, bosta sploh kdaj odkrila, kako naj krmarita nekaj, kar očitno sploh ni imelo nikakršnih krmil.

»Lucy,« je rekel Dan.

»Oh! Nikar spet ne začni! Saj ničesar ni počel!«

»Saj nisem govoril o tem,« je odvrnil Dan.

»Dobro!« je odvrnila Lucy. Točka zanjo.

»A veš, tale video igrica, ki se očitno dogaja na Zvezdni ladji sami...«

»Mmm?« Lucy je strmela skoz okna nad igralnimi konzolami.

»No ja, nekako spreminja se.«

»Vem, da je tole majčkeno bedasto...« je rekla Lucy. »Ampak kaj, če ta računalniška igrica ni računalniška igrica?«

»Hočeš reči: kaj, če zaslon prikazuje to, kar nam dejansko prihaja naproti?« Zdaj je že tudi Dan strmel skoz okno. Proti Zvezdni ladji je drvela eskadrilja majhnih vesoljskih plovil okornega videza. Dan je preveril. Njihovo gibanje je ustrezalo gibanju vesoljskih plovil na zaslonu.

»O moj bog!« je zamrmrala Lucy. »Napadajo nas!«

Tedajci je na kapitanski most planil Žurnalist.

»Ladja je avtomatična!« je dahnil ves zasopel. »Toda osrednjim elektronskim možganom manjka nekaj delov. Zato ladje ne moremo upravljati, če poprej ne ugotovimo, kateri so ti deli, in jih ne vstavimo tja, kamor spadajo!«

»Prepozno!« je rekla Lucy in pokimala proti oknu. Zdaj so bili že povsem obkoljeni s tistimi ladjicami.

Žurnalist je zamrmral: »Sveti Pangalin!«

Tedajci je iz ladijskih zvočnikov zadonel mogočen glas: »Obkoljeni ste. Nemudoma se predajte, sicer odpremo ogenj!«

»Hitro!« je zavpil Dan in potisnil Žurnalista h konzoli. »Kako se nemudoma predamo?«

»Pojma nimam,« je odvrnil Žurnalist.

»Če se v tridesetih sekundah ne boste predali, bomo odprli ogenj,« je rekel glas iz sovražnega ladjevja.

»PREDAMO SE!« je zavpila Lucy, a njen glas je onemoglo odmeval po kapitanskem mostičku.

»NAREDI ŽE KAJ!« je kriknil Dan.

»Saj sem že rekel! Ladji manjkajo bistveni deli! Ne vem, kaj naj storimo!« Žurnalist je vročično in kar vse vprek prestavljal stikala, a brez posebnega učinka.

»Ker nočete sodelovati...« je zagrmel glas.

»SAJ SODELUJEMO! SAMO PRILOŽNOST NAM DAJTE!« Lucy se je bila povzpela na konzolo in je divje mahala z rokami proti vesoljskim ladjam, v obupnem poskusu, da bi zbudila njihovo pozornost.

»... ker nočete sodelovati, nam ne preostane drugega, kot da odpremo ogenj.«

Okolica Zvezdne ladje je nenadoma zasijala v slepečem ognju, po njenem orjaškem trebuhu se je razlegel strahoten trušč in jemal sluh njenim potnikom. Lucy je padla s konzole, Dan in Žurnalist pa sta se oba vrgla na tla, si pokrila ušesa z dlanmi in drhteč obležala.

Sledil je premor.

Tisti glas je spet zadonel iz zvočnikov: »Se predate?«

»JA! JA! PREDAMO SE!« so v en glas zatulili vsi, kar jih je bilo na kapitanskem mostičku.

»Prav, kakor hočete! Ne puščate nam izbire!«

In po Zvezdni ladji se je razlegel še en strašanski hrušč; tokrat ga je spremljalo drhtenje od eksplozij zunaj. Potem je spet vse potihnilo. Tiste ladjice so se še nekoliko približale.

Nato je znova zadonel glas. »Poslušajte! Ne bi radi poškodovali Zvezdne ladje, toda če ne boste sodelovati, nam ne bo preostalo nič drugega.«

Žurnalist se je tedaj končno dokopal do nekakšnega mikrofona. Pritisnil je na stikalo in zarjovel vanj.

»STOJTE! STOJTE! PREDAJAMO SE! STOJTE!« Njegov glas je oglušil vsakogar na krovu Zvezdne ladje, a povsod drugod je še naprej vladala grobna tišina. Še zadnjič so zaslišali sovražnika:

»Imeli vas bomo za odgovorne za vsakršno škodo, ki utegne nastati na Zvezdni ladji!«

Trenutek zatem se je od glavnega ladjevja odcepil roj manjših plovil in šinil proti njim. Iz njihovih topov so štrcnili prameni svetlobe, in zvok parajoče kovine je pretresel mogočni Titanik.

»O moj bog!« je kriknila Lucy.

Nihče izmed trojice, ki se je stiskala na kapitanskem mostičku, vam ne bi mogel natanko reči, kako dolgo je trajal napad, a zdelo se jim je, da več življenj. Trušču, drhten ju, nabijanju in treskanju ni bilo ne konca ne kraja. Vmes je Lucy začutila, da jo Žurnalist grabi za prsi, vendar je sklenila, da ne bo rekla nobene.

Ko je bilo naposled vsega konec, so še malo počakali, nato pa vstali, vsi drhteči in drgetajoči. Prvi roj se je vračal k matičnemu ladjevju - a že se je drugi odlepil od njega.

»Že spet grejo!« je zavpil Dan in se skupaj z Lucy znova prihulil pod konzolo. Žurnalist pa je kar stal, s čudnim izrazom na obrazu.

Lucy in Dan sta se v pričakovanju topovskega ognja objela... a ognja ni bilo od nikoder. Namesto njega se je oglasilo neko čudno, prav nič bojno razbijanje po ladijskem trupu.

»Jasakani!« je zamomljal Žurnalist. Lucy in Dan sta pomislila, da je to še ena izmed nezemeljskih kletvic, in sta ostala v zaklonu, a potem je Žurnalist dregnil Dana in rekel: »Poglej!«

Dan je previdno pomolil glavo iznad konzole in se zastrmel skoz okno: druga jata vesoljskih ladjic se je bila ustavila in obkolila Titanik in po njegovem trupu je rojila vojska majhnih, čokatih postav v vesoljskih oblekah ter vihtela s kladivi in varila.

»Kaj, hudiča...« je vprašal Dan.

»Škodo odpravljajo,« je pojasnil Žurnalist. »Jasakani so pač takšni! Ne prenesejo, če se dela škoda na hardveru!«

»Kaj pa softver?« je vprašala Lucy in si popravila nedrček.

»Potrebovali bomo puške!« je zavpil Žurnalist. »Pojdita za mano!« In so stekli, zviti v dve gube, s kapitanskega mostička, medtem ko so zunaj čedalje bolj vneto nabijali s kladivi in varili.

Tedaj je iz zvočnikov spet zadonel glas: »Napad bomo nadaljevali, kakor hitro bo prva škoda odpravljena! Če se ne boste predali, bomo prišli na krov in odstranili vsakogar, ki ga bomo našli.«

V prostorih za posadko je Žurnalist odkril skrito orožarno. Podal je orožje Danu in Lucy.

»Kako pa se to uporablja?« je vprašal Dan, vrteč čuden pihalnik v rokah. Imel je nekakšen kratek one, pa nekakšne čebulaste stranske one, pa še neko one, ki je šrtlelo ven in na katero je Dan pritisnil: čez prostor za posadko je šinil laserski žarek in na drugem koncu eksplodiral v ognjeni žogi.

»Tako, ja,« je pokimal Žurnalist, »samo ni treba ciljat v vnetljivo opremo.« Pognal se je proti gorečem zastoru, ki ga je Dan pravkar zažgal, in zgrabil gasilnik.

»Tega že ne bova uporabljala!« je kriknila Lucy.

»Potem so bosta morala pač sprijazniti s tem, da vaju bojo vrgli z ladje v vesoljsko brezno. Tile Jasakani se ne igrajo! Na! Dan! Tole daj nase!« Vrgel je čelado Danu.

»Kaj pa je to?« je vprašal ta.

»Na Zvezdni ladji sta dve resničnosti: ena je podatkovna, druga pa snovna. Ko se bodo Jasakani vkrcali, bodo skušali dobiti nadzor tako nad eno kot nad drugo. Zato mora biti eden izmed nas pripravljen, da se z njimi sooči tudi tam!«

»Pojma nimam, o čem govoriš,« je odvrnil Dan.

»To je čelada NR-čelada navidezne resničnosti. Natakni si jo, in raziskal boš lahko podatkovno plat resničnosti in videl vse, kar Jasakani naklepajo v njej!« Žurnalistu je očitno zmanjkovalo potrpljenja.

»Daj si jo že na glavo!« je zavpila Lucy.

Hrup, ki se je razlegal od popravljanja trupa, je postajal neznosen.

»Pa kaj, hudiča, delajo tam zunaj?« je vzkliknil Dan.

»Daj si že vendar čelado na glavo!« je zakričala Lucy. In Dan si jo je dal.

»Uuu, pišuka!« je vzkliknil. »Že vidim, kaj misliš! Prav notri v ladji sem... Hej! Pa to je genialno! Lahko grem v konzole! Uuu, jebela! Zdajle tečem po napeljavi! Ej! Tiskana vezja so kakor velemesta! Pismo!«

Kakor hitro si je Dan nataknil čelado na glavo, je Žurnalist zgrabil Lucy in jo začel poljubljati, kakor da je sodni dan - kar navsezadnje, kot se je bal, niti ni bilo tako zelo nemogoče.

In Lucy, kot da bi bila tudi sama to pričakovala, je začela poljubljati njega, a se mu nato nenadoma iztrgala in se zaskrbljeno ozrla k Danu, ki se je prav tedaj vzpenjal po nekakšnih nevidnih stopnicah v svoji navidezni resničnosti, zatem pa se obrnil in si dal opraviti z nekimi nevidnimi predmeti ter pri tem ves čas spuščal vzklike navdušenja.

»Oh, ne skrbi zanj!« je sopihal Žurnalist. »Ne more naju ne videti ne slišati. Midva sva še vedno v snovni resničnosti. Ta reč ga bo čisto posrkala - zmeraj je tako - ko si daš prvič tole na glavo, te ponavadi odnese vsaj za pet ali šest ur! Pusti ga!«

A Lucy ga je še naprej odrivala. »Jasakani napadajo ladjo!« je ugovarjala.

»To drži!« je odvrnil Žurnalist. »Komaj bova opravila, preden pridejo! Daj, hitro!«

»Kaj ti res ne gre nič drugega po glavi?« je zagodrnjala. Žurnalist jo je od zadaj z nosom drgnil po vratu, da so jo po hrbtenici spreletavali srhki.

»Saj sem ti rekel: ko se blerontinski moški razvnamemo...«

»Arrgh!« je nenadoma kriknila Lucy. »Kaj pa bomba?!«

»Pangalin!« je vzkliknil Žurnalist. »Na to sem pa čisto pozabil!« Nenadoma je iz enega od svojih številnih žepov potegnil majhno slušalko in jo vključil.

»Petindvajset... štiriindvajset... triindvajset...« je štela bomba.

»Brezzobi zajci!« je zavpil Žurnalitst. »Saj je že skoraj na koncu!«

»Dvaindvajset...« je rekla bomba.

»Hej! Bomba!« je zavpil Žurnalist v telefon.

»Ne pogovarjaj se z mano!« je zamomljala bomba. »Sem že skoraj pri koncu... triindvajset... ne, to sem že rekla...«

»Napadajo nas!« je zavpil Žurnalist.

»Dvain-oh... ne! Prekleto! Odštevam ponovno. Tisoč...«

Žurnalist je izključil telefon in začel poljubljati Lucy po vratu in ji odpenjati obleko. »Tole je bilo pa za las!« je dahnil.

»Opale! Skoraj bi pohodil tranzistor!« je rekel Dan. In Lucy je mahoma zgrabila Žurnalista ter ga potegnila na tla. »Ti si nor!« je mrmrala...

18

Razbijanje po ladijskem trupu se je bilo dotlej, ko sta se Lucy in Žurnalist na vrat na nos zahomatala nazaj v svoja oblačila, že poleglo. Dan, ki je še vedno stikal okrog nekakšnih nevidnih ovir v podatkovni resničnosti, je nenadoma zavpil: »Na ladji so!«

Žurnalist je zgrabil vse orožje, kar ga je mogel nositi, in odhitel v prostor za posadko. Tam na daljnem koncu Velikega vzdolžnega kanala je zagledal majhne, čokate postave, ki so se že plazile na pomol. Žurnalist se je namestil za velikim podstavkom, na katerem je gorela ena izmed bakel, in nameril. Ko se mu je Lucy pridružila, je pritisnil na sprožilec, in vrsta eksplozij je zamajala pomol in prisilila napadalce, da so si v vodi poiskali zaklon.

Hip zatem je zrak okoli Lucy in nad njo zažarel in zadonel, zakaj Jasakani so udarili nazaj.

»Hej! Ta zračnik se sploh nikjer ne konča!« Lucy se je zavrtela naokrog in videla, da je bil Dan (ki je imel še vedno čelado na glavi in ni imel pojma, kaj se dogaja v snovni resničnosti) odtaval skozi odprta vrata sobe za posadko in jo je zdaj mahal naravnost proti Velikemu vzdolžnemu kanalu.

»DAN!« je kriknila in stekla proti njemu, ko so njegova stopala pristopicala do roba nabrežja. Hip zatem ju je spet obdala eksplozija svetlobe in trušča, kajti Jasakani so ponovno udarili. A Lucy je Dana že držala za rokav. Uspelo ji je, da ga je zasukala, tik preden se je zvrnil v kanal, in ga potisnila nazaj proti sobi za posadko. Žurnalist pa je medtem kolikor mogoče hitro streljal tja nekam proti napadalcem. Toda zdaj je bilo že vsepovsod toliko dima, da nobena stran ni kaj prida videla.

»Spravimo se od tod!« je zavpil Žurnalist in se z Lucy opotekel za Danom proti sobi za posadko.

19

»Kdo je zažgal zavese?« je vprašal Bolfass, kakor hitro je vdrl v sobo za posadko. Pokimal je, in par jasakanskih vzdrževalcev je pohitel k njim, da bi jih zamenjal. Bolfass je bil pripeljal svojo specialno jurišno enoto skozi zadnji oskrbovalni hodnik do prostorov za posadko, medtem ko sta Yellin in Assmal vodila čelni napad vzdolž glavnih prometnih žil Zvezdne ladje.

Bolfassu je bila silno všeč končna obdelava stropa oskrbovalnega hodnika. Občutil je spokojno zadovoljstvo, ko se je takole sredi nočne teme predajal zavesti o rokodelskem mojstrstvu in prvovrstnih materialih, ki so se bohotili celo v oskrbovalnih oddelkih ladje.

»Takšne gradnje še ni bilo v zgodovini našega ljudstva,« je rad pravil svojim vnučkom, kadar so zvečer posedali okrog odprtega ognjišča in jedli ragu s cmoki in snorkljeve ocvirke. »Celo zavese v prostorih za posadko so stkane iz dlake svilnatega kanadila, ki živi visoko v gorah Merlorja in ki ga je mogoče ujeti samo z ljubeznijo in prijaznostjo. Kanadilova dlaka je tako nežna, da jo moraš tkati pri svetlobi lun, saj bi se pri sončni stalila kakor sneg.« Otroci so z odprtimi usti in žarečih oči poslušali te povesti o mojstrskih rokodelskih in inženirskih spretnostih.

Zato je Bolfassa v živo zadelo, ko je videl, kako ravnajo s takšnimi dragotinami. Pravzaprav ga je naravnost razkačilo.

Tedajci se je v sobo opotekla postava z NR čelado na glavi, sledili pa sta ji še dve, od katerih je bila ena več kot očitno blerontinska. Črni srd je preplavil Bolfassa; izvlekel je svoj SU pihalnik in tri prišleke razpihnil v kozmični prah - njihova telesa so se razpočila s silovitostjo supernove, a k sreči je njihovo drobovje in zmlinčeno mesovje, ki se je hitro segrelo do belega žara, izgorelo, še preden bi lahko oškropilo in umazalo prelepe, ročno lakirane stene.

Lucy je v ušesa udarila divja kakofonija hrupa, oči ji je prebodla slepeča svetloba. Kriknila je, zgrabila po Žurnalistu in se brez zavesti zgrudila na tla. Tako strašno je bilo.

Bolfass se je zarežal in odpihnil dim s svojega SU pihalnika. Jeza se mu je polegla; zavrtel je pištolo okoli prsta in pustil, da mu je zdrknila nazaj v tok.

Na tem mestu je treba povedati, da so bili Jasakani miroljubna, blaga rasa - predana rokodelstvu in skrbnemu delu. Mnogi med njimi pa so bili dovzetni za slep, krvoločen bes, ki jih je popadel vsakič, kadar so se znašli iz oči v oči z določenimi rečmi: denimo z nemarno izdelavo ali očitnim omalovaževanjem finega rokodelstva. V daljni preteklosti je takšno besnenje povzročilo strašno razdejanje, tako življenja kot imetja, a ker se je tako naglo razkadilo, kot se je razplamtelo, tudi neznosno kesanje mnogih tisočev izmed tega sicer dobrohotnega in ljubečega ljudstva. Jasakanski znanstveniki so zato razvili tako imenovano SU orožje, katerega namen je bil - v nasprotju z večino železnine, ki so si jo izmislili vojaški učenjaki - zmanjšati število mrtvih in uničenje, ne pa povečati ju. Orožje za simulirano uničenje - oziroma SU streljalnik - je dalo uporabniku trenuten vtis, da e opravil krvavo maščevanje, po katerem je hlepel njegov divji bes - pri tem pa ni naredilo nobene dejanske škode. Sovražnika je vselej presenetilo in začasno ohromilo, to pa je bilo tudi vse.

Lucy, ki o tem ni nič vedela, je bila več kot osupla, ko je odkrila, da je še vedno dovolj živa, da je lahko slišala vodjo napadalcev, kako je rekel: »Aretirani ste! Kje so drugi?«

»Pišuka! To je genialno! Zdajle grem dol po enem izmed kibernetskih živčnih poti! Kot da bi se dričal po vodi! Jupiii! Izredno!« je vzkliknil Dan.

»Snemite mu to bedasto reč z glave!« je odsekal Bolfass. Jasakani niso imeli časa za navidezno resničnost. Ukvarjali so se izključno s snovnostjo. Dva izmed napadalcev sta zgrabila Dana in mu potegnila čelado z glave.

»Ej! Pa ravno sem užival v... O madonca! Kaj pa se dogaja?« je rekel Dan, ko je doživel NVSR - nenadno vrnitev v snovno resničnost.

»Rekel sem: kje so drugi?« je ponovil Bolfass.

»Saj ni nobenih drugih,« je odgovoril Žurnalist zadirčno.

»Dajte no! Saj nisem odraščal v blerontinskih državnih jaslih![4] Kdo upravlja ladjo?« Bolfassa je spet grabila razdraženost; ravnokar je bil namreč opazil pomilovanja vredno obdelavo jedilnih miz: blerontinski mizarji so uporabljali neizsušen lintinski bor s severnega Blerontina - manjvreden les, ki se je po nekaj desetletjih rabe močno skrivil... in... pri Fakniških slapovih! Niti toliko se niso potrudili, da bi skrili živi rob lesa pod vezne člene! Pa to še ni bilo vse: ko je pogledal pobliže, je videl, da so zatiči komaj zaklinjeni - tako da je na vrhu zagozde ostalo komaj dovolj lesa za zaklinjenje! Pa kaj se ti ljudje niso naučili niti najosnovnejših mizarskih spretnosti? Bolfass je segel po svojem SU pihalniku...

Toda še preden je lahko dal duška svoji strašni uničevalski sli in se maščeval ustvarjalcem te šušmarske gnusobe, se je zgodil čudež.

Vrata kajute so se odprla in vstopila je prikazen - tako omamno in nedopovedljivo lepa, da se je Bolfass pri priči do ušes in za vekomaj zaljubil vanjo. Njegovo življenje odtlej nikdar več ni bilo takšno, kakršno je bilo.

Povesil je svoj SU pihalnik in se z otroškim občudovanjem zastrmel predse.

Nettie, ki je pravkar opravila pomlajevalno kuro v izrednem Leovinusovem lepotilnem salonu, se je bila ne le obnovila njena mladostna polt, ampak je bilo tudi njeno telo dobilo nekdanje obline. Pravzaprav je bil njen pas zdaj še za malenkost vitkejši, njene prsi še za spoznanje čvrstejše, njen trebušček še za odtenek lepše zaobljen. Bila je torej še bolj ljubka kot kadarkoli, kajti kljub mladostni svežini, ki se ji je vrnila na lica, je njen obraz žarel v modrosti, ki pride od več milijonov let dolgega življenja. Stari Leovinus je pač vedel, kaj dela.

»Nettie!« je zamomljal Dan.

»Kdo, praviš?« je odsotno vprašal Bolfass.

»Zdravo, vsi skupaj!« je rekla Nettie. »Kaj ko bi se vsi lepo predstavili? Jaz sem Nettie.«

»Stotnik Bolfass, sluga ponižni,« je rekel Bolfass v pozoru. »In tole so desetarji: Yarktak, Edembop, Raguliten, Desembo, Luntpaarger, Forzab, Kakit, Zimwiddy, Duterprat, Kazitinker-Rigipitil, Purzenhakken, Roofcleetop, Spanglowiddin, Buke-Hammadorf, Bunzlywotter, Brudelhampon, Harzimwodl, Unctimpoter, Golholiwol, Dinseynewt, Tidoloft, Cossimiwip, Onecrocodil, Erklehammerdrat, Inchbewigglit, Samiliftodft, Buke-Willinujit (mrzli bratranec Buke-Hammadorfa)...«

»Zdravo, Nettie!« je rekel eden izmed jasakanskih napadalcev.

»Barnzipewt,« je nadaljeval Bolfass, »Spighalliwiller, Memsiportim, Itkip, Harlorfreytor, Pullijit, Beakelmemsdork, Uppelsaftat, Bukhumster, Rintineagelbun, Bootintuk, Poodalasvan, Sumpcreetorkattelburt...«

»Poslušajte! Nerad prekinjam,« ga je prekinil Žurnalist, »ampak na krovu te ladje je bomba, ki bo eksplodirala čez...« Vključil je prenosni telefon.

»Deset... devet...« je odštevala bomba.

»O sranje!« je vzkliknil Žurnalist.

»Tišina! Blerontinski kramar z ničvredno robo!« je zavpil Bolfass in zgrabil prenosni telefon.

»On že ni kramar z ničvredno robo!« je vzkliknila Lucy (ki jo je, pravici bodi zadoščeno, odziv na Nettiin prihod nekoliko spodsekal).

»Osem...« je rekla bomba.

»Dajte mi to!« je kriknil Žurnalist in se pognal za telefonom. Bolfass ga je urno podal desetarju Inchbewigglitu.

»Sedem...« je štela bomba.

»Je že pri sedem!« je zavpil Žurnalist.

»Odpeljite tega blerontinskega šušmarja v celice!« je ukazal Bolfass, in desetarja Spanglowiddin in Rintineagelbun sta s polovičnim nelsonom zgrabila Žurnalista in odkorakala z njim iz kajute.

»Šest...« je rekla bomba, in desetar Inchbewigglit je vrgel telefon proč.

»Tadva tudi!« je pokazal Bolfass na Lucy in Dana.

»Ne!« sta kriknila Lucy in Dan. »Bomba!« A so ju že zrinili ven.

»Stotnik Bolfass,« je rekla Nettie hladno. »Ni časa za razlago. Dajte mi, prosim, telefon.«

»Bojim se, da vam glede tega ne morem ustreči, Nettie,« je rekel stotnik Bolfass. »Iz varnostnih razlogov.«

»Kakšnih, recimo?«

»Lahko bi poklicali okrepitve.«

»Stotnik Bolfass, besedo vam dam, da ni, vsaj kolikor je meni znano, nikogar drugega na ladji. In besedo vam dam tudi, da nas bo vsak hip razneslo v kozmični prah, če mi ne daste telefona.«

Bolfass je za delček sekunde okleval, nato pa pokimal desetarju Inchbewigglitu. Desetar Inchbewigglit je okleval še za manjši delček sekunde in izročil telefon Nettie. Ta ga je vključila.

»Dva...« je rekla bomba.

»O, bomba!« je rekla Nettie. »Nettie tukaj. Se me kaj spomniš?«

»Ee... ena...« je rekla bomba.«

»Koliko je osem deljeno s štiri?«

»Ee... ee... Niii.«

»Ne... Kolikokrat je osem deljeno s štiri?«

»Ee... ee... Dve?« je rekla bomba.

»In koliko je šest deljeno z dve?«

»Tri...« je rekla bomba.«   -

»In koliko je dvanajst deljeno s tri?«

»Štiri,« je rekla bomba. Za hip je umolknila, nato pa nadaljevala: »Pet... Šest... Sedem...«

»Phu!« se je oddahnila Nettie. »S tem si bomo pridobili nekaj časa.«

»Čemu ste pa dali to bombo na našo ladjo?« je vprašal Bolfass.

»Vašo ladjo?« je vzkliknila Nettie.

»Zakaj se pa tako čudite?« je vzkliknil Bolfass. »Kaj mislite, da nismo sposobni zgraditi česa tako imenitnega?«

»Oh ne!« je odvrnila Nettie. »Sploh ne mislim tega - samo kako da ste jo potem napadli? Nič ni videti, da bi bila vaša last.«

»Seveda je naša last!« Nettie se je zazdelo, da se je stotnik Bolfass nekoliko povlekel v obrambo. »Pravno in moralno! Ta ladja nam gre po vsej pravici, kot povračilo za vso bedo in muke, ki smo jih pretrpeli pod Blerontinci!«

»Poslušajte! Ne bi rada, da bi me imeli za neumno...«

»Nikoli vas ne bi mogli imeti za takšno, Nettie,« ji je zagotovil stotnik.

»Hvala...« Nettie je čutila, da jo je ta čokati čedni tujec, v čigar rokah je očitno tičala njena usoda, očaral. »Ampak jaz ne poznam zakulisja vsega tega...«

»In jaz vam bom z veseljem povedal vso zgodbo, draga gospa -« Bolfass se ji je globoko priklonil - »toda še prej moram opraviti neprijetno dolžnost in vas še enkrat vprašati: Čemu ste nastavili bombo na ladjo?«

»Saj je nismo!« Nettie se je malce zasmejala, da se je stotniku srce sesedlo nekam proti njegovim zmehčanim kolenom. »Čisto po naključju smo na tej ladji...« In je povedala Bolfassu vso štorijo: kako sta hotela Dan in Lucy staro župnišče preurediti v hotel, z denarjem od potovalne agencije Pop potnik, in kako je Zvezdna ladja treščila v hišo; kako jih je vljudni robot povabil na ladjo in še o vsem, kar se jim je pripetilo na njej, preden so jih napadle sile dobrega stotnika.

Ko je končala, je zavladal daljši premolk; naposled je dodala: »In to je vse... Res.«

Bolfass se je očitno šele tedaj zavedel okolice - kakor da bi bil sanjal, medtem ko je ona govorila. Skočil je v pozor in kar se da spoštljivo tlesknil s petami.

»Popolnoma vas razumem, draga gospa,« je rekel, priklanjaje se in poljubovaje ji dlan. Sploh je bil stotnik Bolfass videti čedalje bolj tak, kot da bi pravkar stopil iz kakega romana Jane Austen.

»Samo na Zemljo bi se radi vrnili, to je vse,« je rekla Nettie.

»Se razume!« Stotnik Bolfass je znova tlesknil s petami, in sicer tako, da je Nettie prijetno poščegetalo pri srcu. »Povsem sem vam na uslugo. Pridite!«

In Nettie je odšla za njim, da so njene visoke pete kleketale po prelepo obdelanih tleh obratovalnega predela ladje.

20

Danu ni bilo čisto jasno, zakaj ga je tako presenetilo dejstvo, da imajo na zvezdni ladji Titanik jetniške celice. Po svoje je v tem nekakšen smisel, je pomislil, pa vendar so se zdele sredi vsega tega razkošja in uglajenosti skrajno neumestne. Celica, v katero so vrgli njega in Žurnalista, je bila, kot nasploh rado velja za celice, pusta in mrzla. Bila pa je tudi vlažna, kar je sicer spet lastnost, ki bi jo človek od celice pričakoval, a tu, na tem tehnološko tako dognanem vozilu, je bila vendarle presenetljiva.

»Lucy je tako dobra češplja,« je rekel Žurnalist in občudujoče odmajeval z glavo. »Srečen si lahko!«

»Poslušaj,« je rekel Dan, »ne bi te rad razočaral, ampak na Zemlji imamo do teh reči nekoliko drugačen odnos kot vi Blerontinci...«

»Pa še kako!« je vzkliknil Žurnalist. »Ko mi je Lucy prvič predlagala, da bi se dala dol, skoraj nisem mogel verjeti svojim ušesom!«

»Kaj da je naredila?« je vzkliknil Dan.

»No ja - mislila sva, da bo bombo vsak hip razneslo, pa je rekla... Hej! Ko sva že pri tem. Misliš, da tista druga tvoja prijateljica - kako ji je že ime?«

»Predlagala da je... da bi se dala dol?«

»Tista plavolaska - Nightie!«

»Nettie.«

»Misliš, da Nettie ve, da je treba govoriti z bombo?«

»Tega pa že ne verjamem, da ti je Lucy ,predlagala', da bi se dala dol!« je odvrnil Dan.

»Takrat mi je postalo jasno, kako drugače gledate na vašem planetu na seks!«

Dan je umolknil. V vseh teh letih, kar je poznal Lucy - in tega bo že koliko? Oh, gotovo že trinajst - (najbrž pa še več, saj sta zdaj potovala s svetlobno hitrostjo!) - v vseh teh letih ni pomnil, da bi Lucy enkrat samkrat samcatkrat dala pobudo za posteljo. V prvih letih je včasih prebedel celo noč, čakajoč, ali bo morebiti vendarle kaj začela, a je nazadnje vselej obupal. Sicer je te reči vedno čisto rada počela, a pobudo je moral zmeraj dati on. In zmeraj si je domišljal, da je pač takšna.

»Hej! Ječar!« je zavpil Žurnalist skozi rešetke.

»Žur! Si to ti?« se je razlegel Lucyjin glas iz celice na koncu hodnika.

»Lucy!« je kriknil Žurnalist. »Frule pangalinske! Odkavsnil bi ti zdajle rit, če bi mogel!«

»NEHAJ!« je zatulil Dan in se vrgel na Žurnalista. Zavalila sta se po razmočenih tleh jetniške celice; Dan je udarjal in brcal, presenečeni Žurnalist pa se ga je skušal ubraniti.

»Dan! DAN! Si to ti?« je vpila Lucy. Lahko ju je slišala, kako sta se mikastila. »Nehajta! Varčevati moramo moči! Priti moramo od tod!«

»Lucy ima prav!« je sopihal Žurnalist, Dana pa je na lepem popustila vsa bojevitost. Nenadoma se je vprašal, zakaj je sploh tako ljubosumen.

»Zakaj si me pa napadel?« je zanimalo Žurnalista.

Dan mu je že hotel pojasniti to in ono v zvezi z zgodovino spolnih običajev na Zemlji, a si je premislil. »Poslušaj!« je rekel rajši. »Skleniva premirje. Samo o seksu ne govoriva več ta dan, prav?«

»Če bi rajši... Ampak nikar ne skrbi zame. Mene moralna razpuščenost zemljanov ne pretresa tako zelo...«

»Samo zaveži že enkrat in vsaj nekaj minut ne govori o tem!«

»Okej!« je odvrnil Žurnalist.

»Poslušaj zdaj,« je rekel Dan. »Kaj ko bi mi povedal vse, kar veš o ladji, na kateri tičimo; mogoče bi se pa lahko skupaj domislila, kako bi prišli z nje.«

»Dan! Ljubim te!« je zavpila Lucy iz svoje celice.

»Jaz tudi tebe!« je Dan zavpil nazaj.

»Jaz tudi!« je zavpil Žurnalist.

Dana je imelo, da bi ga treščil, a se je zadržal. »No, povej mi, kar veš,« je rekel.

In Žurnalist je povedal Danu, kako je gradnja zvezdne ladje Titanik spravila planet Jasaka na boben in kako je potem Zvezdogradnja d. d. odpovedala gradbena dela, ne da bi bila odplačala dolgove. Povedal mu je o govoricah o finančnih težavah, ki so spremljale nadaljnjo gradnjo ladje na Blerontinu, o domnevno nemarno opravljenem delu neporočenih mladoletnih mater, ki so jih uporabili za delovno silo, in o tem, kako so na vsakem koraku varčevali. Povedal mu je o Leovinusu, arhitektu, inženirju, umetniku, skladatelju in največjem vsestranskem geniju v Galaksiji, in o tem, kako ga je srečal na noč pred izstrelitvijo. Povedal mu je o tem, kako je srečal Scraliontisa, knjigovodjo, in o tem, kako mu je ta, tik preden ga je napadla papiga in ga pahnila v smrt, povedal za bombo in za peklenski načrt, po katerem naj bi potopili mogočno Zvezdno ladjo, nato pa zahtevali zavarovalnino.

Žurnalist je Danu še povedal, kako se je kljub temu, da je bil ranjen, sklenil kot slepi potnik vkrcati na ladjo, da bi prišel do senzacionalne zgodbe, ki se je bila dotlej trdovratno izmikala njegovi novinarski karieri: nameraval je razkriti zakulisje gradnje Zvezdne ladje, hkrati pa priskrbeti poročilo iz prve roke o tem, kako je biti edini potnik na krovu. (Načrt je bil namreč tak, da naj bi ladjo izstrelili avtomatično in jo nato odpeljali na Dormiljon, kjer naj bi šele pobrala prvo posadko in potnike.)

Povedal je še, kako je ladjo kmalu po izstrelitvi doletela SVEP (samodejna vseobsežna eksistenčna polomija) in kako je treščila na neki neznan planet v neraziskanem zakotju Galaksije. Naposled je opisal še, kako je, potem ko je treščila, zaslišal krike, ki so prihajali izza zastorov obednice prvega razreda. Tedaj je našel Leovinusa, ki ga je tamkaj pustil Scraliontis, misleč, da je mrtev. Žurnalist ga je osvobodil, nato pa skušal starcu preprečiti, da bi zbežal iz ladje - a mu ni uspelo. Leovinus ga je kljub častitljivim letom ugnal (takrat je Žurnalist še vedno zgubljal kri), in veliki genij je, vpijoč po maščevanju in vihteč bleščečo srebrno črepinjo v roki, po vsej priliki v prepričanju, da je še vedno na Blerontinu, izginil v temi tujega sveta...

»Stotnik Bolfass bi vaju rad videl,« je nenadoma rekel ječar in prekinil to dolgo zgodbo. Žvenkljajoč s ključi, je odprl vrata te zavržene celice in potegnil Žurnalista ven.

Stotnik Bolfass je bil medtem pospremil Nettie na kapitanski mostiček. Tam ji je predlagal, naj srkne nekaj čaja in prigrizne kak cimetov kolaček, medtem ko bo sam pripravil vse, kar je bilo potrebno, da bi spravil Zvezdno ladjo nazaj na planet Zemljo.

»Nočem, da bi me imeli za nespoštljivega,« ji je pojasnjeval, »ampak to ni planet, o katerem bi kaj dosti vedel - čeprav, kakopak, mu po krasoti ni para, če je dom tako ljubkega in očarljivega bitja, kot ste vi.« Spet se je poklonil, in Nettie je spet prijetno poščegetalo pri srcu, da ravnajo z njo kakor z junakinjo Northangerske opatije.

»Prepričana sem, da ste nas več kot sposobni popeljati domov,« je rekla in pobesila oči.

»Ah! Draga moja gospa!« je vzkliknil stotnik. »Saj nisem vendar jaz tisti, ki nas bo popeljal, temveč ladja sama. Natančni položaj planeta Zemlje je namreč zabeležen v njenih elektronskih možganih. In nič hudega, da se nikomur izmed nas še sanja ne, kje je tisti vaš planet; vse, kar mi je storiti, je, da rečem Titaniji - tako je namreč Leovinus imenoval svoj kibernavtični sistem - in poiskala ga bo ter nas odpeljala tja.«

Stotnik Bolfass je pritisnil na majhen gumb na eni izmed konzol, takoj zraven video igrice, ki je bila narejena po nekem novejšem blerontinskem filmu... in tu se je na lepem nehal roman Jane Austenove.

»Saprabolt!« je vzkliknil Bolfass. »Nekaj je narobe! Sploh se ne odziva!«

Zemlja in dom, ki sta se tokrat Nettie zdela res blizu - za en sam pritisk na gumb oddaljena - sta se na lepem spet pogreznila v brezdanjo vesoljsko temo.

»Stotnik Bolfass!« je skoraj brez sape in ves iz sebe vzkliknil desetar Buke-Willinujit (mrzli bratranec desetarja Buke-Hammadorfa). »Osrednja enota elektronski možganov! Nekdo ji je odstranil najpomembnejše funkcije!«

Bolfass se je obrnil k Yellinu, ki je bil zaposlen z eno izmed arkadnih igric. »To je maslo tistega blerontinskega vandala! Pri priči mi ga pripeljite!«

Ko so Žurnalista vrgli na noge, je bil Bolfass že pošteno razkačen - ne sicer tako razkačen, kot če bi zvedel, da so za ograjo okrog osrednjega vodnjaka uporabili manjvredne materiale, ali če bi mu prišlo na nos kaj v zvezi s škandalozno nedodelanostjo ladijskega dna in mlinov za odpadke (za katere je bilo neporočenim mladoletnim materam zaukazano, naj jih ne brusijo, kaj šele lakirajo!) - a še vedno dokaj razkačen.

»Kaj si storil s Titanijimi možgani?« je zarjovel.

Žurnalist je sunil brado naprej in rekel: »Lahko vam povem samo svoje ime, čin in številko.«

»To ni Veliki pobeg!«[5] je vzkliknil Bolfass in posvetil z lučjo Žurnalistu v oči. »Povej mi, kar veš! Ali pa bom Horstu tukajle ukazal, da te vzame v pest!«

»Moje ustnice so zapečatene!« ga je zavrnil Žurnalist in odvrnil glavo vstran.

»Prav! Kakor želiš!« je zarenčal Bolfass in klofnil Žurnalista s svojo usnjeno rokavico po licu.

»Prav!« je rekel Žurnalist. »Povem vam vse, kar hočete! Vse!«

»Kaj ne bi rad, da bi te poprej še malo mučili?«

»Ne! Rajši vam kar zdaj povem.«

»Zelo dobro! Vemo, da si namenoma pokvaril Titanijine možgane, da bi nam preprečil vrnitev na Jasako! Povej nam, kaj si storil s tistimi deli!«

Žurnalist je bil videti presenečen. »Za ta del zarote mi pa Scralisntis ni nič povedal!«

»Kakšne zarote?« Bolfass je na skrivaj občudoval sposobnost svojega blerontinskega nasprotnika, da je ohranil mirno kri tudi v okoliščinah, v kakršnih bi se kak slabotnejši mož zlomil. »Skoda,« je pomislil, »da se ne vojskujeva na isti strani. Po drugi strani pa se niti ne vojskujeva.« Bolfass je storil vse, da bi ohranil prisebnost.

Žurnalist je nato povedal vse, kar je vedel o tem, kako sta se Scraliontis in Brobostigon zarotila, da bosta razstrelila Zvezdno ladjo in potem zahtevala zavarovalnino. Bolfass ga je poslušal z obrazom, ki je bledel od srda. Nettie je videla, kako v njem vse vre od besa.

»Ni tale možak kriv!« je vzkliknila.

Bolfass je omahoval - njegova roka je bila že na SU pihalniku - a nekaj v Nettijinem glasu je pohladilo njegovo jezo. Odmaknil je roko z orožja.

»Scraliontis in Brobostigon sta bila na ladji noč pred izstrelitvijo,« je rekel Žurnalist. »Najbrž nista hotela zbujati pozornosti s tem, da bi hodila noter in ven, zato sta po mojem vse, kar sta vzela iz osrednjega računalniškega sistema, skrila nekje na ladji.«

»To je prav mogoče,« je rekel Assmal, drugi jasakanski poveljnik, ki je bil ves ta čas naravnost blestel pri tetrisu.

»No, prav!« je rekel Bolfass. »Preiskali bomo ladjo od kljuna do kobilice. Te dele je treba najti, sicer nikdar ne bomo mogli spraviti Nettie nazaj na njen planet. Pravzaprav bomo lahko še zadovoljni, če se nam bo uspelo pricijaziti nazaj do Jasake!«

»To, mislim, bo šlo, kapitan!« je rekel Rodden, inženir navigator. »Zdajle smo v območju Stariusa E-D 3278, na odseku Praksima-Betril Notranje galaksije. Domov nas lahko spravim s približno cenitvijo položaja, če bo le Assmal lahko ročno upravljal ladijski pogon.«

Assmal je pokimal. »Zdaj nadzorujem dovolj funkcij, da lahko krmarim. Toda potovanje bo dolgo - vsaj nekaj ur.«

In tako je zvezdna ladja Titanik zasukala svoj orjaški trup v zvezdni temoti vesolja in se odpravila na naporno potovanje nazaj na planet Jasako.

21

Iskanje manjkajočih delov možganov Zvezdne ladje je bilo težavnejše, kot si je bil kdorkoli lahko mislil. In sicer predvsem zato, ker so se ladijski roboti vedli čedalje bolj čudaško. Roboti portirji so dobivali privide: odpirali so vrata neobstoječim živalskim ljubljenčkom potnikov prvega razreda in se udvarjali enotam za odstranjevanje odpadkov. Roboti liftboji so vztrajno propadali, saj so bili prepričani, da se lahko propadu civilizacije, kolikor so pač vedeli o njem, izognejo le tako, da jedo manj beljakovin. Roboti smetarji so izza stenskih zarob nenehno pulili kosme, ki so bili tako veliki, da si se lahko spotaknil vanje, in jih puščali na tleh...

Največja težava pa je bila v ladijskem baru, kjer se je robot barman ujel v nekakšno nenavadno kiberpsihotično zanko, in sicer ob dejstvu, da so na polici za njim, med barvitimi kozarci in steklenicami, vsi jasno videli kos Titanijinih možganov.

»Da da, gospod! Samo trenutek... Še tale koktejlček... kar izvolite, gospod... zmešam...« Barman je nihal nekje med očarljivo nerazumljivostjo in bojevito okajenostjo.

»Samo tistile košček kibervera na polici tamle zadaj nam dajte...« je poskusil desetar Golholiwol. Toda barman ga je kratko malo ugriznil v nos. »Au!« je kriknil desetar Golholiwol.

Vsakršen poskus, da bi splezali čez točilni pult in prišli do želenega predmeta, je barman preprečil s presenetljivo odločnostjo, in miroljubni Jasakani so se bili prisiljeni umakniti.

Ko so naposled našli vse manjkajoče dele razen enega, je bila zvezdna ladja Titanik že na dogled planeta Jasake.

Vrnitev domov je bila od nekdaj ječarjevo najljubše opravilo. Še malo, in že bo lahko stegnil noge pred gorke plamene domačega ognjišča. V roki bo pestoval vrček staromodnega piva in njegovi domači bodo tekali sem ter tja in pripravljali večerjo ali pa se zunaj na verandi igrali v žarkih zahajajočega sonca.

Zatorej si je dokaj židano požvižgaval, ko je odklenil vrata jetniške celice in nakazal Danu, da je svoboden.

Ko bi imel Dan več posluha, bi v ječarjevem napevu prepoznal »Mademoiselle iz Armentiersa« - francosko popevčico, ki je bila zelo priljubljena med prvo svetovno vojno. Razlog, zakaj je ječar požvižgaval prav njo, ni povsem nepovezan z že omenjenim dejstvom, da so na Blerontin prek časovne zanke tihotapili francoski šampanjec. Zakaj, resnici na ljubo, ječar ni bil nihče drug kot desetar Pilliwiddlipillipitit - razvpiti tihotapec in kolovodja zloglasne Pilliwiddlipillipititove tolpe, enega izmed neprijetnih znamenj organiziranega kriminala, ki se je razbohotil na razvalinah jasakanskega gospodarstva. Pilliwiddlipillipit se je bil zakrinkal v običajnega desetarja jasakanskega vesoljskega ladjevja, da bi si ogledal zvezdno ladjo Titanik in jo pozneje po potrebi izropal. Ampak to je že druga zgodba.

Kakor hitro se je Dan znašel na prostosti, jo je po najkrajši možni poti urezal k Lucy, ki je stala na kapitanskem mostičku z Žurnalistom in Nettie in gledala skozi okno mogočno oblo bližajočega se planeta.

»Lucy!« je zašepetal. »Bi se lahko šla pomenit nekam na

samo?«

»Ne zdaj!« je Lucy zašepetala nazaj. »Poglej! Si že kdaj videl kaj tako veličastnega?«

»Spominja me na tvoje joškice,« je zamrmral Žurnalist. Dan je zatrl željo, da bi kar tam, vpričo vseh, Žurnalista ubil; namesto tega je zgrabil Lucy za roko in jo zvlekel na drugi konec mostička.

»Ti si predlagala! Sam je tako rekel!« Dan je skušal biti bolj ogorčen in obtožujoč kakor tarnajoč, a vse skupaj se je izrodilo v navadno jadikovanje.

»Dan! Bil je samo trenutek šibkosti...«

»Zakaj pa nisi nikoli imela teh ,trenutkov šibkosti' z mano? V vseh teh trinajstih letih...«

»O čem, hudiča, pa govoriš, Dan? V postelji se odlično ujemava - ali mogoče ne?« Lucy je začelo minevati potrpljenje.

»No... saj je res... Ampak...«

»Tako prekleto ljubosumen si! Domišljaš si, da se onegavim z vsakim moškim, ki se mu zdim privlačna!«

»Nikoli nisem rekel tega!« Dan je, kakor vselej, tudi tokrat začutil, da mu pogovor polzi z vajeti. Tokrat pa ga je iz neizbežnega dialektičnega ponižanja rešil presenetljiv in nevaren razplet dogodkov, ki je imel spremeniti celotni potek zgodbe.

Bolfass je Nettie kazal celine in dežele Jasake. Čutil je, da mu srce hitreje bije - deloma od ponosa, ki ga je preplavljal spričo svojega sveta, še bolj pa zato, ker se ga je bila Nettie oklenila za roko in je kakor uročena in občudovanja polna strmela z njim skoz okno. Ni dosti manjkalo, pa bi mu zmanjkalo tal pod nogami. Vohal je dišave prelestnega bitja poleg sebe, čutil nežen dotik njenih mehkih dlani na svoji roki in srce, ki je utripalo za njenimi jedrimi prsmi tik za njim. Bolfass skorajda ni vedel, kaj naj reče.

»In tamle, draga gospa, lahko vidite Ocean izdelovanja nadokenskih štukatur. Tamle je Dežela lončarske umetnosti, oh! in tamle, draga gospa, če izvolite nekoliko zasukati oči, boste videli mojo domovino: Tesarske otoke. To je prelep kraj, naseljen z žlahtnimi rokodelci in najodličnejšimi tehniki. Se pravi... vsaj bil je, preden...« Bolfassu se je glas zlomil, da se je Nettie ozrla dol k njemu: njegove robate poteze je pooblačila senca žalosti.

»Preden je bilo kaj, stotnik Bolfass?« je nežno vprašala Nettie.

»Ah, Nettie, ne bi vas rad obremenjeval s tegobami našega sveta,« je viteško odvrnil stotnik.

»Pa bi vseeno rada vedela.« Vzela je stotnikovo dlan v svojo in jo nežno pogladila, in mislim, da bi dobrosrčni stotnik od čiste radosti kar tam in pri priči omedlel, ko ga ne bi premotilo nekakšno gibanje okrog oboda planeta.

»Rodden! Kaj pa je to?« Bolfass je mahoma postal ves napet.

Častnik navigator se je zasrepel v daljno meglico, ki je obkrožala Jasako. Pritaknil si je daljnogled k očem in iz grla se mu je izzvil nehoten stok.

»Blerontinci!« je zamrmral.

Bolfass je zgrabil daljnogled. Res! Prav lepo je videl celo ladjevje bojnih vesoljskih plovil z blerontinskimi registrskimi tablicami, pa brez vsakršnih drugih oznak. Očitno ni šlo za uradno blerontinsko floto.

»Plačanci!« je zamrmral Assmal.

»Se pravi, da bodo težave!« je rekel Yellin.

»Hitro!« je zavpil Bolfass. »Vsi k orožju! In izključite način SU. Tokrat bomo streljali prave naboje!«

Med Jasakani je završalo: skočili so na noge, zgrabili orožje in se pognali na vnaprej določene položaje. Misel, da bodo streljali s pravimi naboji, ne pa s strelivom za simulirano uničenje, jih je navdajalo z vznemirjenjem in grozo hkrati. Že res, da so tudi ob naskoku na Zvezdno ladjo uporabili živo municijo, a tedaj je bila tarča neživ predmet - tokrat pa bodo streljali v žive tarče. Seveda ne bodo ciljali naravnost na sovražnika, to se razume samo po sebi, a čakalo jih je veliko popravil, in tega so se seveda veselili!

Bolfassov obraz se je mahoma pomračil in ves resnoben se je obrnil k Nettie. »Nettie!« je rekel. »Hudo mi je, da to počnem, in upam, da mi boste lahko odpustili, a žal vas moram, pa tudi vaše prijatelje, prositi, da se umaknete v kak varnejši konec, medtem ko se bomo dajali s sovražnikom.«

Medtem ko je Bolfass to govoril, so blerontinski plačanci privršeli (s skoraj svetlobno hitrostjo) k Zvezdni ladji in jo obkolili. Bilo je kakih petdeset ali šestdeset plovil - značilnih krip, ki so jih priredili za vojaško rabo. Takšne ad hoc flote so se po zlomu gospodarskega sodelovanja med svetovi in destabilizaciji Medgalaktičnega varnostnega sveta močno razpasle na obnebjih tega dela Galaksije.

Nenadoma je iz zvočnikov Zvezdne ladje zadonel oster glas: »To je uradna flota blerontinske zavarovalniške družbe Magna. Delamo s pooblastilom in v skladu z blerontinskim zakonom o škodnih inšpektorjih, pooblaščenih za likvidacijo preostalega premoženja Zvezdogradnje d.d., Zvezdne ladje holdinga d.o.o. in Zvezdnih potovanj d.d., po zavarovalniškem pravilniku, 6. odstavek, 3. člen. V imenu zgoraj omenjene zavarovalniške družbe Zvezdno ladjo topogledno vračamo v zakonito posest dotične zavarovalniške družbe. Ladjo, prosim, zapustite mirno in urejeno.«

»Gnide snorkljeve!« je zavpil Bolfass. Znal je ravnati z ladijskim komunikacijskim sistemom, in njegov glas je tako silovito zagrmel okrog vesoljskih plovil plačancev, da so ga lahko slišali na Zvezdno ladjo. »Mi smo zgradili to ladjo! Mi smo ji brez vsakršnih zadržkov in godrnjanja posvetilo vso svojo skrb in znanje! Mi smo nakupili najboljših materialov in se zadolžili, trudeč se zadostiti čudovito visoko zastavljenim merilom, ki jih je določil gospod Leovinus. In za to nikdar nismo dobili niti fičnika. In potem, ko so nam odvzeli izdelavo, smo se z družinami znašli v uboštvu in lakoti. Ta ladja je potemtakem naša po vsakršnem moralnem pravu v Galaksiji. Pa ne le to: naša je tudi zato, ker smo jo rešili pred brodolom! Našli smo jo in jo pripeljali nazaj tja, kamor po pravici spada! Jebite se!«

Že medtem ko je govoril, so se plačanci s štirimi izkrcovalnimi čolni prilepili Zvezdni ladji na bok. Z železnimi kavlji so se oklenili njenega trupa in se zavrtali v nepredušno zaprte zračnike.

Že v istem trenutku pa je okrog plačancev zapokalo, se zabliskalo in zakadilo, zakaj Jasakani so odgovorili z besnim protinapadom.

Medtem so bili Nettie, Dan, Lucy in Žurnalist ugotovili, da so spet aretirani in da jih pol ducata razburjenih jasakanskih stražnikov žene proti celicam. Bili so nekako na pol poti ob Velikem vzdolžnem kanalu, ko je iz vkrcevališča nenadoma planila jurišna patrulja blerontinskih plačancev in užgala proti njim. Trije zemljani in Žurnalist so se vrgli na tla, Jasakani, ki so bili vajeni SU orožja, pa so za sekundo oklevali, in ta sekunda je bila usodna. Desetarjema Inchbewigglitu in Kazitinker-Rigipitilu je še uspelo priti v zaklon, desetarji Yarktak, Bunzlywotter, Tidoloft in Forzab pa so se znašli sredi ognja. Zgrbili so se in njihovo orožje je zažvenketalo po tleh.

Nettie se je prva dograbila do enega izmed odpadlih streljalnikov in ga brez oklevanja namerila na plačance. Glede na to, da še nikdar v življenju ni držala puške v roki, je jasakanski »strelomet« vihtela presenetljivo spretno. Očitno ji je bilo nemudoma jasno, kje ga je treba prijeti, pa tudi petelin je takoj našla. Pomerila je, pritisnila, iz cevi so bruhnili plameni, in dva plačanca sta se zgrudila na tla.

»Ne! Ne!« je vpil desetar Inchbewigglit ves iz sebe. »Nad glavo jim meri!«

»Pa še kaj!« je zavpila Nettie in potolkla še enega Blerontinca. Dotlej so se bili do orožja prigrabili tudi Lucy, Dan in Žurnalist in začeli še sami nažigati po napadalcih.

Njihovi jasakanski stražarji so bili očitno presunjeni. Blerontince pa je vse skupaj doletelo popolnoma nepripravljene. Že res, da so bili navajeni besnenja jasakanskih SU pihalnikov, v skrajnih okoliščinah tudi tega, da so jim Jasakanci streljali s pravim orožjem nad glavo; a tole je bilo nekaj čisto novega! Pa tudi skrajno skrb zbujajočega! Tisti maloštevilni Blerontinci, ki so še ostali na nogah, so pogledali svoje padle tovariše, se ozrli na nasprotnike, ki so celo zdaj nažigali naravnost vanje, in se, ne da bi čakali na novo ognjeno točo, obrnili in pognali v beg.

Jasakanski stražarji so ostali brez besed. Še nikdar v zgodovini teh dveh narodov Blerontinci niso bežali pred jasakanskim obstreljevanjem!

Nettie se je bila medtem pognala proti vratom vkrcališkega preddverja in tam še naprej neusmiljeno tolkla po umikajočih se Blerontincih - le da jim je tokrat streljala nad glavo. Toda plačancem ni bilo nič do tega, da bi postavali tam okoli in ugotavljali, kam natanko meri - hip zatem so bili že nazaj v svojih zračnikih, zapahovaje lopute za sabo.

»Pazi na belež!« je sopihal desetar Inchbewigglit.

»Dobro opravljeno!« je kriknil Dan, ki je prav tedaj pritekel k Nettie. Tudi ta je bila vsa zasopla, in ko se je Dan postavil tik za njo, je lahko čutil gorkoto, ki je žarela iz njenega telesa. Nenadoma se je zavrtela naokrog.

»O moj bog! Bomba!« je vzkliknila in izvlekla prenosni telefon iz žepa.

»Dva...« je rekla bomba. »Ena.«

»Zdravo, bomba! Nettie tukaj!«

»Zdravo, Nettie!«

»Si v redu, bomba?«

Sledila je tišina. Dan je za hip že pomislil, da so zgubili zvezo z njo.

»Bomba? Si tam, bomba?« je zaklicala Nettie v telefon. A bomba še vedno nič.

»Bomba!« je Dan grabil za slušalko in zavpil vanjo.

»Oh! Pa ja! Moška zadeva, kaj pa!« je rekla Nettie.

»Bomba? Si še tam?« Dan ni poslušal Nettie. »Govori z mano!«

»Govorila sem z Nettie,« se je naposled oglasila bomba kujavo.

»Aja!« je rekel Dan in vrnil slušalko Nettie. »Se opravičujem,« je zašepetal.

»Nettie tukaj,« je rekla Nettie v telefon. Bomba je spet molčala. »Bomba?« je ponovila Nettie.

Spet tišina.

»Bomba!« V Nettijinem glasu je zazvenela napeta struna. »Govori z mano!«

Nato je bomba spregovorila... zelo tiho... »Jaz sem Megamina...« je rekla.

»Tako ti je ime?« je vprašala Nettie.

»Da,« je rekla bomba. »Bomba sem.«

»Vem, da si,« je odvrnila Nettie.

»Rada slišim tvoj glas, Nettie,« je rekla bomba.

»Pa ne praviš tega... kar tako?«

»Ne. Zelo nežen glas imaš, glede na to, da je elektronski. Lep je.« Nettie se je za hip zazdelo, da bomba ihti. »Pa ne bi, meni na ljubo, spet začela odštevati?«

»Če že res hočeš,« je rekla bomba.

»Ja, res,« je potrdila Nettie.

»No, prav,« je rekla bomba. »Štela bom - samo zate, Nettie. Ampak tole je zadnjič. Tisoč... Devetsto devetindevetdeset

Nettie se je bila tako zelo osredotočila na to, da ustavi bombo, da sploh ni vedela, kako strah jo je bilo; toda že naslednji trenutek je zvedela: kolena so ji odpovedala poslušnost in omahnila je v Danove roke, ki so jo k sreči čakale, da jo prestrežejo.

*

Bolfass je stal na kapitanskem mostičku zvezdne ladje Titanik in ni mogel verjeti očem, ko je videl, da se blerontinski plačanci umikajo v svoje izkrcovalne čolne.

»Kaj, na Jasaki, se pa dogaja?« je vzkliknil. »Blerontinci se vendar ne predajajo kar tako - ponavadi se bojujejo do zadnjega našega moža!« Toda za dobro mero je vendarle ukazal še eno salvo vesoljskega ognja, da sta črnino okrog napadalčevega ladjevja še enkrat napolnila blisk in grom. Razmajana flotilja razcapanih škodnih inšpektorjev se je hitreje, kot se snorkelj podela na krožnik, obrnila in, puščajoč za seboj perjanico razbeljenih raketnih ognjev, izginila med zvezdami onkraj prelepega zelenega planeta Jasake.

Prav takrat sta Dan in Nettie spet planila v kapitanovo kajuto.

»Morali bi biti v celicah!« je odsekal Bolfass.

»Naravnost v sovražnika so streljali!« je vzkliknil desetar Inchbewigglit, ki se je prikazal za njima. »Zato so plačanci zbežali!«

»Nekaj moramo storiti z bombo!« je zavpila Nettie. »Pravi, da tokrat odšteva zadnjič.«

»To je strašno!« je vzkliknil Bolfass, ves mračen v obraz.

»Ja! Pravi, da bo tokrat res eksplodirala!«

»Merili da ste naravnost v Blerontince?«

»Kaj niste tudi sami to hoteli?« je vprašala Nettie.

»Ne, nikakor ne!« je vzkliknil Bolfass. »Mi se strogo držimo svojih moralnih zakonov! Draga moja gospa! Saj vendar ne boste rekli, da ste dejansko merili vanje?«

»Jasno, da je!« Danu je začelo pohajati potrpljenje. »Samo tako smo jih lahko ustavili. Ampak kaj bomo naredili z bombo?«

»Samo še črta je ostala za njimi, ko so ugotovili, da Netti nažiga vanje!« je navdušeno vzkliknil Inchbewigglit.

»Vse vas bom moral dati pripreti!«

»Stotnik Bolfass,« je rekla Nettie kolikor mogoče očarljivo. »Običaji, po katerih živite na Jasaki, nam niso znani, in nanje se lahko odzivamo samo kot zemljani; na Zemlji, se bojim, pa ljudje merijo kar lepo drug na drugega ter se pobijajo in pohabljajo. Zato pa tudi je orožje! Meni to že ni všeč - a tako pač je. Nismo hoteli kršiti vaših postav časti - samo rešiti smo skušali vas in Zvezdno ladjo pred škodnimi inšpektorji. Zdaj pa poslušajte...« In je vključila prenosni telefon.

»Devetsto dvaindvajset...« Bomba je še vedno štela.

»Še kakšnih trinajst minut imamo!«

»Prav,« je rekel Bolfass, še vedno nasršenega obraza. »Blerontincem se bomo morali opravičiti.«

»Ampak saj so skušali ubiti vas!« je vzkliknila Nettie.

»To je zato, ker nimajo nobenega moralnega zakona, ki bi jim to prepovedoval,« je odvrnil Bolfass z neovrgljivo logiko. »Napisal jim bom opravičilno pismo, kakor hitro si bom lahko odtrgal minuto časa.«

»Če ne bomo nekaj ukrenili glede bombe,« je vzkliknil Dan, »bomo vsi skupaj za vekomaj odtrgani od časa!«

»Prav imate!« je rekel Bolfass. »Pri priči jo bom dal deaktivirati!«

*

Nettie je hotela biti na vsak način navzoča pri deaktiviranju bombe. »Mislim, da sem ji to dolžna,« je rekla, ko jo je Dan hotel odvrniti od namere. »Sploh pa, če jo bo razneslo, je čisto vseeno, kje na ladji je kdo od nas!«

Jasakanski izvedenec za onesposabljanje bomb je odložil torbo z orodjem poleg bombe in pokimal, češ da se strinja z Nettie.

»Štiristo štiriintrideset...« je rekla bomba.

»Zdravo, bomba!« je poskusila Nettie.

»Štiristo triintrideset...« je nadaljevala bomba. Nettie je nekaj reklo, da se tokrat ne bo dala premotiti. To je bilo zadnje odštevanje.

»Kako se počutiš, bomba?« je vprašala Nettie.

»Prosim, ne govori z njo, medtem ko ji odstranjujem vžigalnik,« je rekel izvedenec za onesposabljanje bomb. »Lahko bi bilo nevarno.«

»Boste imeli dovolj časa?« je vprašal Dan.

»Štiristo dvaintrideset...« je rekla bomba.

»Odvisno,« je odvrnil izvedenec za onesposabljanje bomb, odvijajoč kovinsko ploščo z omarice. »Če bo še naprej štela enako hitro, bo najbrž šlo, ampak včasih ob zadnjem odštevanju rade pospešijo. Tole je megamina 8D-96 - če bi bila 8G, ali pa zaradi mene tudi 9A. ne bi imeli težav. Te imajo vgrajene pomožni kontrolni mehanizem, ki odpravlja to težavo. Ampak pri 8D... hm... nikoli ne veš... Aha! Tole je očitno v redu...«

To rekši, je izvedenec za onesposabljanje bomb odstranil kovinsko ploščo, in pod njo se je pokazal umazano rdeč gumb, na katerem je pisalo: ,DEAKTIVIRANJE BOMBE'.

»K sreči so v D8 še vedno vgrajevali tale samodejni prekinjevalec - zato pač, da bi nam, izvedencem za onesposabljanje bomb, olajšali delo.« Pritisnil je na gumb. Bomba je nemudoma nehala šteti. Sledila je tišina. Nato se je oglasila sirena, gumb, na katerem je pisalo ,DEAKTIVIRANJE BOMBE', se je prižgal in začel utripati, čezenj pa je zdrsnil steklen pokrov, ki je preprečeval, da bi se ga kdo dotaknil.

»Čakaj no ma...« je rekel izvedenec za onesposabljanje bomb. »Tole pa ni čisto tako, kot bi morali biti...«

»Čestitke!« se je oglasila bomba. »Uspešno ste deaktivirali megamino 8D-96. Megamina je povezana s kibernetskimi možgani te ladje, a ti so žal trenutno nepopolni. Zato se je bomba preklopila na ,privzeti način'. Glejte, prosim, priročnik.«

»Kje je pa priročnik?!« je vprašal izvedenec za onesposabljanje bomb - in v njegovem glasu je zadrhtela struna nečesa, kar je Nettie (čeprav si je obupno prizadevala najti pomirljivejši izraz) lahko opisala edinole kot »brezglavi strah«.

»Saj ste vendar izvedenec za onesposabljanje bomb,« je rekel Dan.

Medtem je bila Nettie odkrila majhno knjižico, zataknjeno pod ohišje bombe. Mrzlično je polistala po njej.

»Kako nastaviti časomer za peko večjih kotletov!« je prebrala.

»To je priročnik za plinski pekač!« je vzkliknil izvedenec za onesposabljanje bomb, ga izpulil Nettie in ga začel hlastno brati. Jasakane je namreč zanimal prav vsak tehnični priročnik. V njem so vselej našli tolažbo in zavetje - še zlasti, kadar so bili pod pritiskom.

Dan in Nettie sta medtem preobračala strojnico, da bi našla pravo knjižico. Izvedenec za onesposabljanje bomb je ravno vzkliknil: »Glejta! Samočistilno funkcijo ima!« ko je Dan našel »Pripraven in preprost priročnik za uporabo megamine 8D-96, vaše uporabiško prijazne bombe«, zatlačen za nekakšnimi vodovodnimi cevmi.

»Megamina 8D-96 je zasnovana kot vrhunska, z uporabnikom prijazna eksplozivna naprava,« je bral. »Vsi postopki so preprosti in lahko umljivi...«

»Daj mi to!« je zavpil izvedenec za onesposabljanje bomb in izpulil Danu priročnik iz rok. »Privzeti način,« je bral. »Če se bomba zaradi nepopolnega sistema računalniškega upravljanja ladje preklopi na ,privzeti način', so posledice tele: ne morete več doseči gumba za deaktiviranje; ne morete se več dotakniti bombe oziroma ohišja le-te; ne morete storiti ne tega ne onega in sploh ničesar več, kar je v zvezi z bombo. Zato jo pustite pri miru. Razumeli? Dobro. Megamina 8D-96 bo eksplodirala natanko šest milijonov dormiljonskih dni potem, ko se je preklopila na ,privzeti način'.«

»Sranje!« je rekel Dan.

»Sranje!« je rekla Nettie.

»Sranje!« je rekel izvedenec za onesposabljanje bomb.

22

»Dormiljonski dan? Koliko pa je to?« Nettie se je prva domislila vprašanja, ki se je ponujalo samo od sebe.

»Šestintrideset dormiljonskih ur,« je rekel izvedenec za onesposabljanje bomb.

»Koliko je pa dormiljonska ura?« je vprašal Dan.

»Oseminsedemdeset dormiljonskih minut,« je rekel izvedenec za onesposabljanje bomb. »To je... približno... hja... kako bi vam povedal? Nobenega drugega merila ni.«

Trojica se je za nekaj časa zamislila, in že se je bila pripravljena strinjati, da je nemogoče izraziti časovno enoto enega ozvezdja s časovno enoto kakega drugega, ko je Nettie na lepem vzkliknila:

»Že vem!«

Ne mislim vam razkriti, kako ji je uspelo izračunati; le to vam povem, da je šlo za kaj bistroumen domislek. Če ne boste mogli sami izračunati, pišite izdajatelju tele knjige, da vam pošlje brošurico z naslovom »Kako je Nettie izračunala dolžino dormiljonskega dne«.

»Se pravi... šest milijonov dormiljonskih dni je potem takem približno toliko kot deset zemeljskih!« je rekla Nettie, potem ko je na hitrico nekaj preračunala.

»Madona, Nettie!« je rekel Dan. »Si ti pametna! Zakaj se nisem jaz tega spomnil?«

Trojica je šla raportirat nazaj na poveljniški mostiček.

»Kako pa jo bomo spravili iz privzetega načina?« je vprašal Bolfass izvedenca za onesposabljanje bomb.

»Naše edino upanje je, da najdemo manjkajoči osrednji del ladijskih možganov,« je odvrnil ta. »Če ga vstavimo tja, kamor spada, bom najbrž lahko deaktiviral bombo. Sicer pa bo šla v zrak čez šest milijonov dormiljonskih dni.«

Bolfass se je obrnil k svoji zbrani posadki. »Možje! Sami ste slišali, kako resen je položaj. Naš ljubi jasaški dom je opustošen zavoljo gradnje te ladje in zaradi nezmožnosti Blerontincev, da bi nam plačali, kar so dolžni. Gradili smo v dobri veri. Ves svoj način življenja smo stavili na kocko, samo da bi zgradili najveličastnejšo in najlepšo zvezdno ladjo, kar jih je videla Galaksija. Blerontinci so izdali naše zaupanje. Edina možnost, ki jo ima naš svet, da zaživi v nekdanji blaginji, je, da Titanik zaplenimo. Če ga bo ta izdajalska bomba odnesla v zrak, je prihodnost našega sveta zares mračna.

Zatorej vam ukazujem, da znova preiščete ladjo. Vem, da smo pretaknili tako rekoč vsak palec na njej, toda manjkajoči del možganov mora biti nekje na krovu, in mi ga moramo najti...

Tedajci se je iz zvočnikov razlegel krik.

»Lucy!« je vzkliknil Dan.

*

Na tem mestu moram pojasniti, kaj se je zgodilo z Lucy in Žurnalistom po tem, ko je pred vkrcevališčem za kratek čas spregovorilo strelno orožje. Ko so Nettie, Dan in desetar Inchbewigglit stekli za umikajočimi se Blerontinci, je Žurnalist zgrabil Lucy in jo potegnil v neko stransko kajuto ob Velikem vzdolžnem kanalu.

»Kaj, hudiča, pa počneš, Žur?« je vzkliknila Lucy, čeprav je bilo dokaj očitno, da ne počne drugega, kot da kolikor mogoče hitro odpenja gumbe na njenem črtastem poslovnem kostimčku, obenem pa očitno skuša dognati, kako globoko v uho ji lahko vtakne jezik. »Žur!« je kriknila Lucy. »Nehaj!«

»Ne! Ne! Ne!« je momljal Žurnalist. »Kadar nas blerontinske moške razvname kaka ženska, traja dolga leta - včasih pa kar vse življenje - da se ohladimo do nje.«

»Kaj pa govoriš, Žur?« je vzkliknila Lucy.

»Poroči se z mano, Lucy!« je kriknil Žurnalist in ji zakopal obraz v zdaj že razgaljeni nedrček.

»O ja! Ja! Ja! Žur!« je kriknila ona.

»Kreks!« je kriknilo nekaj drugega.

»Lahko se zaročiva, in potem bo svatba, pa poročna torta, pa Dan bo poročna priča in bo imel govor, in nato greva na medene tedne!« je vzkliknil Žurnalist.

»Kreks!«

»Ljubi moj Žur!« je kriknila Lucy s solzami v očeh. »Kaj vendar počnem? Kaj govorim?« Del Lucyjine pravniške vzgoje je mahoma dvignil glavo. In rekel nekaj takšnega: Nikar se ne obveži k ničemur, kar bi pozneje utegnila obžalovati. »Ampak jaz se bom vendar poročila z Danom! Hotel bova imela! Kaj pa tako čudno vrešči?«

»Kreks!« je rekla reč, ki je vreščala.

»Tole!« je vzkliknil Žurnalist, in nenadoma je iz temačnih zakotij kajute priletela velika papiga in pristala na Žurnalistovi rami. Bilo je torej takrat, ko je Lucy kriknila; in ker je sreča hotela, da je, medtem ko je kriknila, z roko ponevedoma pritisnila na enega izmed gumbov za ladijski interfon, se je njen krik razlegel po vsej zvezdni ladji Titanik.

»Kreks!« je rekla papiga. »Preklemanski genij!«

Na kapitanskem mostičku je stotnik Bolfass zastrigel z ušesi. »Kaj je rekla papiga?«

»PREKLEMANSKI GENIJ!« je zakričala papiga čez interfon.

»Papiga!« je zavpil stotnik Bolfass. »Kaj nam hočeš povedati?«

»Preklemanski genij!« je ponovila papiga.

»PAPIGA!« Je zavpil Bolfass v interkom. »Iščemo manjkajoči delček osrednjega dela Titanijinih možganov - mogoče veš, kje je?«

Nastala je tišina.

»PAPIGA!« je zavpil Bolfass, a Lucy je bila takrat že odmaknila roko z gumba za interfon in jo je zdaj uporabljala za to, da je božala Žurnalista po obrazu, kakor da bi bilo njegovo gladko obličje jasnovidkina kristalna krogla.

»Zakaj pa stotnika Bolfassa tako zanima, kaj pravi papiga?« je Nettie pobarala desetarja Inchbewigglita.

»Po jasakanskem izročilu,« je zašepetal desetar Inchbewigglit, »so papige sli resnice. Naše rek pravi: ,Iz ust detet in papig'.«

Lucy pa si je medtem razbijala glavo z vprašanjem, zakaj je privolila v vse, kar ji je Žurnalist malo prej predlagal. Pomislila je, da ga je po vsej priliki strahovito polomila. Ko bi le lahko videla prihodnost v tistih njegovih nenavadnih oranžnih očeh. »Ti si nor!« je rekla.

»Ohhh!« je zamomljal Žurnalist in se z zobmi zažvečil v naramnico njenega nedrčka.

»Ahhh!« je rekla Lucy.

»Haaaa!« je zamrmral Žurnalist.

»Oh-uh!« je odvrnila Lucy.

»Oooooh!« je dahnil on.

»Oh! Uh! Oooh!« je pristavila Lucy.

»Ja! Ha! Haa?« je vprašal Žurnalist.

»Uh!« je potrdila Lucy.

»Uh?« je ponovno vprašal Žurnalist.

»Uh!« je ponovila Lucy.

»Uuuuuuhh!« Žurnalist zdaj že skoraj ni več mogel najti ustreznih besed. Toda Lucy je poskrbela, da pogovor ni zamrl.

»OH!« je rekla.

»Ah?« Spraševal se je, odkod ji tolikšna gotovost.

»AH!« je pokimala. Zdaj si je bila že povsem gotova. »AH!«

In v tistem trenutku je celotna druščina s kapitanskega mostička planila v stransko kajuto ob Velikem vzdolžnem kanalu in obstala kot vkopana ob pogledu na visoko usposobljeno odvetnico z Wilshire Boulevarda in ne preveč uspešnega predstavnika blerontinskega tiska, ki sta drug z drugim počela reči, ki udeležence sicer navdajajo z nedopovedljivo radostjo in slastjo, pri priložnostnih opazovalcih pa zbujajo kvečjemu posmeh, in potemtakem o njih ne bom podrobneje razpredal. Bodi dovolj, če rečem, da je v trenutku, ko je druščina z mostička planila v kajuto, papiga spustila dotlej svoj najglasnejši vrisk in je Lucy padla z mize Žurnalistu na obraz.

»LUCY!« je kriknil Dan.

»Papiga!« je zavpil Bolfass. »Kje je manjkajoči del Titanijinih možganov?«

»Preklemanski genij!« je zakričala papiga.

»Ne klati oslarij!« je zavpil Bolfass.

»PREKLEMANSKI GENIJ!« je zavreščala papiga.

»NEKAJ SEM TE VPRAŠAL!« je zavpil Bolfass. Jasakansko izročilo je tudi učilo, da morajo papige odgovoriti na vsako zastavljeno vprašanje.

»Kreks!« Papiga je za trenutek pozabila na svoj dar govora.

»ODGOVORI NA MOJE VPRAŠANJE!«

»KREKS!«

Ptica je odletela v mračno zakotje na drugem koncu kajute.

»Prekleto!« Bolfass je vedel, da je slabo znamenje, če papiga noče odgovoriti na vprašanje.

»Vse lahko pojasnim,« je Lucy dopovedovala Danu.

»Ne! Ne moreš! Ne moreš pojasniti VSEGA!« je zakričal Dan. In Lucy je nenadoma pomislila: »Prav ima!... Čisto PRAV ima!«

»Mogoče je pa prav to vaš odgovor!« je rekla Nettie, ki je tedajci stopila naprej in prijela stotnika Bolfassa za roko.

»Draga gospa, resnično lepo od vas, da se trudite s to zadevo, toda bojim se, da papiga ni odgovorila ničesar. Po meni je.«

»Kaj mi niste rekli, da je Zvezdno ladjo načrtoval nekakšen genij?«

»Leovinus!« je vzkliknil Žurnalist. »Bil je tule na ladji, ko smo treščili na Zemljo!«

»Mogoče ima pa on manjkajoči del?« Nettie je bilo vse tako jasno, čeprav sama ni vedela zakaj.

Tedaj se je posvetilo še Žurnalistu. »Jasno!« je vzkliknil. »Ko je stekel z ladje - je vihtel v roki tisti srebrni trak

»Srčiko elektronskih možganov!« je vzkliknil Bolfass.

»Zato ga torej ni na ladji!«

»Se pravi...« Stotniku Bolfassu se je svitalo, čeravno nekam počasi.

»Če hočemo dobiti manjkajoči del osrednjih ladijskih možganov, moramo najti tega tipčka Leovinusa.« Nettie je sklenila, da postopek logičnega sklepanje vzame v svoje roke. »Leovinus je na Zemlji. Toda mi ne moremo na Zemljo, saj ne vemo, kje je, in edini način, da to ugotovimo, je, da dobimo manjkajoči del računalniškega jedra in ga vstavimo nazaj v Titanijine možgane. Gospodje. Nasrkali smo.«

V tistem trenutku so se oglasile pristajalne sirene. Zvezdna ladja Titanik se je pripravljala, da pristane na planetu Jasaki.

23

Slavje je bilo kaj turobno.

Vsi so se trudili, da bi bilo čim manj takšno, in so nenehno nazdravljali zemljanom za njihovo neprecenljivo pomoč pri zmagi nad zavarovalniškimi škodnimi inšpektorji; bilo je več govorov, ki so slavili vrnitev velike Zvezdne ladje na njen pravi dom, toda nihče ni mogel pozabiti, da jo bo treba že čez nekaj dni odvleči na kak oddaljen konec Galaksije, kjer se bo lahko raztreščila, ne da bi naredila še kako drugo škodo.

Jasakani niso videli nobenih možnosti, da bi njihovo gospodarstvo v doglednem času okrevalo. Tako kot Lucy, Dan in Nettie niso videli nobenih možnosti, da bi se še kdaj vrnili na svoj planet. Vsem so dali prevajalne mehurčke (nekakšne majhne obliže, ki so jih nosili za uhljem), da bi se lahko še naprej sporazumevali, zdaj ko so bili zunaj dosega samodejnih ladijskih sistemov, a to jim je bilo glede na dejstvo, da so bili obsojeni na izgnanstvo na tujem svetu, le uborna tolažba.

»Ampak -« je navigator Rodden nagovoril Nettie - »kaj se vam niti približno ne sanja, kje bi bila ta ,Zemlja'? Hočem reči, to pa menda že veste, ali je v namišljeni severni ali v namišljeni južni polobli Galaksije?«

»Hm... Ne bi vedela.«

»Je na zunanjem ali notranjem kraku spirale?«

»Pojma nimam,« je rekla Nettie.

Rodden je čemerno odmajal z glavo - če kaj, mu je šel na živce pogovor s topoumnimi plavolaskami. »No ja, če se vam res niti sanja ne, odkod ste prišli, vas res ne morem spraviti nazaj. Edinole Zvezdna ladja bi lahko to storila, pa ne more, ker ji manjka del možganov! Sicer pa ni ne prvič ne zadnjič...« je dodal po nepotrebnem in na Nettijino olajšanje odtaval proč.

Nettie se je razgledala po klavrnem slavju. Bila je žalostna, pa vendar je v tem blagem svetu, v katerem se je znašla, videla tolikšno lepoto. Jasaka! Že ime je bilo lepo. In vrh tega je vedela za slabše kraje... Slough... New Maiden... Basingstoke... Počutila se je razdvojeno. En njen del ji je prigovarjal: Daj no! Potegni iz vsega skupaj, kolikor se da! To bo pač odslej tvoj dom! Drugi del pa ji je dopovedoval, naj se ne vda... da je nekje globoko v sebi prepričana, da bo še vse spravila nazaj na Zemljo. Ta prepričanost jo je sicer navdajala z nekoliko bedastim občutkom, a tu je pač bila - ni se je mogla otresti, čeprav ni imela pojma, odkod ji.

Medtem pa se je trudila kolikor mogoče uživati v tem klavrnem slavju.

Že sama vonjava po snorkljih, ki so se pražili na odprtih ognjih, se je zdela nekam žalostna, ko je vela pod mrkimi jasakanskimi borovci in se mešala z blažjimi, še bolj žalostnimi vonjavami nočnega jasmina in ihtečih oleandrov, ki so se bohotili na vrtu desetarja Golholiwola. Jasakani so se namreč pri prirejanju pomembnih državnih dogodkov izmenjavali, in tokrat je bila pač vrsta na desetarju Golholiwolu. Ta je za to priložnost za peko pripravil sedem snorkljev, pa pladnje polne rib in sadja in sveže zelenjave s svojega vrta. V nasprotju z Blerontinci se Jasakani niso menili za kanapeje, ampak so rajši uživali zdravo domačo hrano in jo obilno poplakovali z jasakanskim pivom in sladkim krompirjevim vinom.

Kako klavrna jedača, je potrto pomislil Žurnalist, a je skušal kolikor mogoče prikriti prezir, ki ga je čutil spričo odsotnosti ribjega namaza, drobcenih pastetk in koktejlskih klobasic na paličicah.

Pa tudi desetar Golholiwol se nikakor ni hotel izkopati iz svoje potrtosti, najsi je Nettie še tako hvalila njegove ocvirke. »V starih časih,« je razlagal Nettie, »smo pekli po sedemdeset snorkljev! Pa toliko rib sem nabavil, da bi lahko z njimi napolnili Ocean izdelovanja nadokenskih štukatur! Pa vse tisto pivo in vino... oh ja! Iz tistihle vodnjakov je teklo, ki jih vidite tamle sredi vrta... ah! Hudi časi za Jasako so tole, res.« In se je mrko zastrmel v prazen pivski vrček, ki ga je pestoval v roki.

Potrt pa je bil tudi stotnik Bolfass. Trudil se je, da ne bi bolščal v Nettie, ki je zamenjala svojo majico, ročno spleteni životec in minikrilo za preprosto jasakansko srajco dopetajco, preklano tja gor do bedres in ob robovih zvezeno. Bila je zala, da je sapo jemalo, in ubogemu stotniku je je vzelo toliko, da je kar naprej vzdihoval in si se čudil, kako je sploh lahko kdaj živel brez nje.

»Po kateri pa spet koprniš, stotnik Bolfass?« ga je vprašala žena.

»Oprosti, draga moja,« je odvrnil Bolfass, »ampak tale mlada zemljanka mi je s svojo lepoto ukradla srce.«

»Ubožec!« je rekla gospa Bolfass, vzela njegovo dlan v svojo in jo nežno pogladila. »Prepričana sem, da ti bo kmalu odleglo.«

»Ah!« je zavzdihnil stotnik Bolfass. »Upam, da mi bo res... res upam...«

»Mogoče bi pa obiskal dr. Ponkaliwacka?«

»Ne... ne... se bom že izmazal...« je zavzdihnil stotnik. (Na Jasaki je »zaljubljenost« veljala za vrsto bolezni.)

Toda stare jasakanske pesmi, ki jih je tedajci urezala godba, so stotniku izvabile samo še nove in nove zdihljaje in mu nazadnje celo orosile oko. To so bile starodavne ljudske pesmi, polne koprnenja po boljšem orodju in materialih, žalostinke za konstrukcijskimi projekti, ki nikdar niso bili dokončani, in žalobne balade o znamenitih rokodelcih preteklih dob, ki nikdar več ne bodo vihteli ne skobeljnika ne dleta.

Lucy je našla Dana skritega na daljnem koncu vrta; sedel je na nizkem zidku pod oleandri in se pogrezal v brezdanji obup. V eni roki je držal kos snorkljevega ocvrtka, v drugi pa kozarec vina. »Pojdi proč!« je rekel.

»Oh, Dan!« Lucy je sedla kraj njega in ga skušala objeti. »Poročiva se!«

»Poročiva?« je vzkliknil Dan. »Hu! Potem ko sem videl, kaj tisti marsovec počne s tabo?«

»Nikar ne bodi...« Lucy si ni bila čisto na jasnem, kakšen naj Dan ne bo: »neumen«? »ljubosumen«? »zagrenjen«? Navsezadnje bi bil upravičeno karkoli od tega, pa vendar... se ni mogla znebiti občutka, da pretirava. »Dan! Rada se imava - ali ne?«

»Ne vem,« je odvrnil Dan. »Kaj se imava res?«

»Seveda se imava!« je vzkliknila Lucy. »Odprla bova hotel, ga skupaj vodila in imela otroke...«

»Ne, ne bova,« je rekel Dan. »Ne moreva nazaj na Zemljo, in tudi če bi, je hotel zdaj samo kup razvalin!«

»Pa saj imava denar od Pop potnika!«

»Ampak to še ne pomeni, da se imava rada!«

»Pa saj se imava! Že ves ta čas sva skupaj!«

Dan se je mrakobno zastrmel v kos snorkljevega ocvrtka, ki ga je držal v roki. Nazadnje se je ozrl k Lucy in rekel: »Nettie gre.«

Nettie je bila pretaknila že ves vrt, da bi ju našla. »Se smem pridružiti pogrebu?« je rekla.

Dan je pokimal, in Nettie je sedla na njegovo drugo stran. Lucy je vzela svojo dlan iz Danove.

»Torej,« je začela Nettie. »Vse kaže, da bo tole odslej naš dom.«

»Vidim, da si se že kar lepo udomačila,« je pripomnila Lucy, ki je bila še vedno v svojih zemeljskih oblačilih.

»Ja, rekla sem si, zakaj se pa ne bi počasi vživela v novo vlogo,« se je zasmejala Nettie.

»In še tako prav imaš,« je pokimal Dan, v Lucyjino silno nejevoljo.

»Poslušajta, ne bi vaju rada motila...« je rekla Nettie, v Lucyjino še silnejšo nejevoljo, »ampak nekaj vama moram povedati... Nekaj, kar bi morala po mojem vedeti...«

Nettie ni prav vedela, kako naj začne. »Gre za tisto župnišče... vajin hotel...« je rekla.

»Ja, kar žalostno, res, če pomisliš, da ga nikoli ne bova mogla imeti,« je zavzdihnil Dan v svoje vino.

»Saj ga tudi nikoli ne bi,« je odvrnila Nettie.

»Kako to misliš?« Lucy se je nemudoma nasršila. Na kaj pa tale Nettie namiguje? Da nista sposobna tega, ali kaj?

»Ne vem, ali naj vama zdaj sploh še povem... mogoče niti nima smisla... Po drugi strani pa se bosta mogoče bolje počutila...«

»O čem pa govoriš?« je vprašala Lucy. Vstala je bila, spodvila roke pod prsi in se razkoračila v držo, ki je v sodni dvorani pomenila »kako si vendar upate reči kaj takega?«.

»No ja...« je rekla Nettie. »Nigel je bil govno - to vemo vsi...«

»Bil je moj najboljši prijatelj!« je vzkliknil Dan.

»Ja... seveda je odvrnila Nettie. »Ampak je bil govno.«

»To, da si mu pustila, da je s tabo ravnal kot z govnom, nedvomno drži!« je bila odrezava Lucy.

»To je moj problem,« je odvrnila Lucy. »Sem pač nora. Ampak to še ne pomeni, da sem tudi neumna. In čeprav se Nigel o teh zadevah nikoli ni menil z mano, vama lahko povem, da Pop potnika še malo ni prodal za znesek, o katerem vama je pravil. Zato tudi nikoli nista mogla dobiti listin od njega. V resnici ga je namreč dal za drobiž. In za ta drobiž nikoli ne bi mogla odplačati župnišča - kaj šele postaviti hotela.«

Nastala je krajša tišina, za katero se je zdelo, da je vstala, se pretegnila in počasi odšla v noč.

»Huh!« je naposled prezirljivo prhnila Lucy. »To me sploh ne preseneča!«

»No ja! Mene pa kar!« je vzkliknil Dan. »Kako pa to veš, Nettie?« Bil je ogorčen - ogorčen najbrž na Nigela, a ta trenutek se je zadovoljil s tem, da je bil ogorčen na sla.

»Oh...« je rekla Nettie, »bil je tako zanikrn - puščal je dokumente, da so se valjali vsepovsod. Vse skupaj mu je dol viselo. Niti toliko se mu ni ljubilo govoriti z mano, da bi se mu posvetilo, da nisem tako trapasta, da ne bi vedela, kaj počne. Ves čas sem vama skušala povedati - ampak nikoli se nismo videli, ne da bi imela Nigela za vratom. Grozno je bilo gledati, kako drvita polomiji naproti.«

»Ta prašiča!« je kriknila Lucy in naredila krog pod oleandri. »Če pridemo še kdaj na Zemljo, mu odtrgam jajca!«

»No ja, te grožnje se mu pač ne bo treba bati,« je zavzdihnil Dan in se pogreznil še globlje v potrtost. Na lepem je začutil Nettijino dlan na rami. Obrnil se je, se ji zazrl naravnost v oči - in začutil, kako ga je stisnilo v želodcu. Gledal je, kako se zgublja v njenem pogledu, in preplavil ga je val blažene nemoči. Ona pa je govorila o nečem drugem. Dan ni razumel, o čem; povsem sta ga premagala njena bližina in pogled na prsi, ki so se zarisovale pod presojnim muslinom njene jasakanske srajce. A že naslednji trenutek, še preden se je zavedel sveta okrog sebe, je vsa vznemirjena stekla proč.

Dan se je ozrl k Lucy: »Kaj je rekla?« To je bilo vse, kar je spravil iz sebe.

»Rekla je samo: ,Čakaj malo! Ga že imam! Že imam odgovor! Sem vedela, da ga bom dobila!'!« je odvrnila Lucy.

»A!« je rekel Dan.

Sledil je premolk. Nato je dodal: »Žal mi je za hotel. Vem, koliko ti je pomenil.«

Lucy ga je nekoliko presenečeno pogledala. »Mene pa je bolj skrbelo zate. Saj vem, da si vse stavil nanj.« Dan se je namrščil in na kratko srknil iz kozarca. »Zato sem pa tudi šla zraven,« je nadaljevala Lucy. »Meni tisto župnišče pravzaprav nikoli ni bilo ne vem kako všeč. Samo nisem hotela, da bi bil ti razočaran.«

Dan je srknil še požirek vina. Potem pa je storil nekaj, kar je bilo zanj tako neznačilno, da je Lucy ostala brez besed: zalučal je kozarec ob enega od oleandrov, da se je raztreščil na tisoč koščkov.

»No ja,« je rekel. »Če je tako, sva sama sebe in drug drugega dovolj dolgo vlekla za nos. Jaz sem se gnal samo zato, ker sem mislil, da je tebi toliko do tega.«

Lucy se je poigravala z gumbom, ki je med enim izmed srečanj z Žurnalistom odpadel z njene črtaste obleke. »Mogoče pa to vse pove, Dan... Mogoče pa to vse pove...«

24

Dan je našel Nettie nekam razburjeno. Ravnokar so jo bili namreč, na poti čez trato, zasnubili stotnik Bolfass, desetar Inchbewigglit, desetar Rintineagelbun, desetar Buke-Hammadorf, njegov mrzli bratranec Buke-Willinujit, oče Buke-Willinujita, desetar Golholiwol, jasakanski ministrski predsednik in še več drugih Jasakanov, ki jih sploh ni poznala. Ministrski predsednik ji je dal celo stekleničko znamenite jasakanske dišave. »Samo za nas, Jasakane, se dišavi z njo,« ji je rekel in jo vščipnil v zadnjico.

Ko jo je Dan dohitel, se je obupano ozirala za svojo ročno torbico.

»Jezus! Pa menda ne misliš, da mi jo je kdo ukradel?«

»Po mojem na Jasaki ne kradejo prav dosti,« je rekel Dan.

»Odkar jim je šla ekonomija rakom žvižgat, je tu kar nekaj organiziranega kriminala,« je rekla Nettie.

»Ampak organiziran kriminal se ne bo ukvarjal s krajo tvoje torbice, Nettie!« jo je skušal potolažiti Dan.

»Moram jo najti!« je vzkliknila Nettie in njene oči so poblisnile samo nekaj prstov od Danovih. Kolena so mu za hip popustila poslušnost, in usesti se je moral na najbližji štor.

»Madonca! Kakšen krasen parfum imaš!«

»Jasakanski predsednik Groper mi ga je ravnokar poklonil... ob vseh drugih poklonih,« je odvrnila Nettie.

»Nettie! Jaz...« Dan niti ni vedel, kaj bi rad povedal. Bilo je, kakor da bi ga bila dišava vsega ovila in ga ni mislila spustiti, dokler ne pove resnice.

»Kaj?« Nettie je brskala po kupu oblačil, ki so jih gostje nametali na divan na verandi hiše desetarja Golholiwola.

»Nettie, jaz... jaz mislim... jaz... jaz sem čisto nor nate!« Dan sploh ni vedel, kdaj se je zgodilo, a na lepem je imel roke okrog njenega života in jo je divje poljubljal na tilnik. Nettie se je zavrtela.

»Nehaj!« je kriknila. Dan se je umaknil. »Poročil se boš z Lucy! Imela bosta hotel! Imela bosta otroke in takšno!«

»Zdaj je vse drugače!« je rekel Dan. »Saj ne moremo nazaj na Zemljo. Tu pa je vse drugače.« In skušal jo je še enkrat objeti. A zdaj se je umaknila Nettie.

»Čakaj malo, Romeo!« je rekla. »Jaz nisem noben predpražnik za tvoja ranjena čustva! In sploh! Nazaj na Zemljo bosta šla! Vsi bomo šli nazaj na Zemljo - upam vsaj - kakor hitro najdem svojo torbico!«

»Kaj pa imaš takega v torbici? Vozovnico za concorde za na Zemljo? Žepno raketo?« Dan niti za trenutek ni podvomil, da ima Nettie dejansko nekakšno rešitev, če je tako rekla; če kdo, je imela samo še ona toliko soli v glavi, da bi jih spravila nazaj na Zemljo. Oboževal jo je. Občudoval. Ampak zakaj ji tega ni mogel povedati tako? Zakaj se je namesto tega obnašal kot kakšen spolni obsedenec?

»Samo poiščiva jo, prav?« je rekla Nettie. Dan je nehal spraševati in je ves svoj um vpregel v iskanje torbice.

»Se opravičujem! Mogoče iščete tole?« Desetar Golholiwol je držal v roki Nettijino torbico. Nettie jo je zgrabila, jo odprla in začela mrzlično brskati po njej.

Dan je pogledal desetarja Golholiwola. »Veste, v njej ima nekaj, kar bi nam pomagalo vrniti se na Zemljo.« Upal je, da Nettie v zvenu njegovega glasu ne bo zaznala nore sle spolnega iztirjenca.

»Mogoče tole?« je rekel desetar Golholiwol in podržal pred njima zavojček, čedno zavit v širok list z nekega drevesa. Nettie ga je hlastno zgrabila, preverila njegovo vsebino in nato pogledala desetarja.

»Kaj, hudiča, pa pomeni, da takole jemljete reči iz moje torbice?« Oči so ji bliskale kakor pomanjšani SU pihalniki. Desetar Golholiwol je imel občutek, da je razpadel in se razbrozgal po vsej verandi. Bil je resnično zaprepaden.

»O jezes!« je rekel. »Sem mar storil kaj zemeljskim šegam nasprotnega? Na Jasaki imamo namreč običaj, da gostitelj preišče torbice svojih gostov in popravi to in ono, kar je v njih...«

»No ja... to pač ni zemeljski običaj...« je rekla Nettie, še vedno razkačena. »Ampak... vseeno hvala, ker ste mi razvili film. Prav tega sem namreč iskala.«

»V zadovoljstvo mi je bilo,« je rekel desetar Golholiwol, občudovaje pogledujoč Nettie. »Večina fotografij je, kot kaže, uspela. Tudi sem vam znova pokromal škarjice za nohte, vam vstavil več manjkajočih zob v glavnik in vam znova posrebril toaletno zrcalce.«

»Kaj ne poveste! Najlepša hvala, desetar!« Nettie se je umirila. Pobrskala je po fotografijah, ki jih je Golholiwol razvil. Kmalu je našla, kar je iskala. »Tule je! Glej, Dan! Župnišče! Uspele so! Tiste dolge ekspozicije! USPELE SO!«

Dan je začutil, da spet zgublja tla pod nogami, a je vseeno rekel, čeprav brez posebnega navdušenja: »Aha, fino! Lepo bo imeti takle spominček!«

Toda Nettie se je bila že zavrtela in stekla proti skupini Jasakanov, ki so se o nečem čemerno pomenkovali nad snorkljem, ki je cvrčal na ognju.

»Rodden!« je zaklicala Nettie, in častnik navigator se je obrnil. »Rodden! Uspelo mi je! LAHKO NAS ODPELJETE NAZAJ NA ZEMLJO!« In mu je pomolela dve izmed fotografij pod nos. Nerad ju je vzel, saj ni maral imeti nič opraviti z blodnjami, ki so se po vsej priliki skuhale v glavi te očarljive, a topoumne ženske.

»No!« je vzkliknila Nettie, s težavo kroteč navdušenje. »Oglejte si ju! Kaj vidite?«

Rodden se je silno nerad ozrl na fotografiji, ki ju je držal v roki, in si ju ogledal. »Tole je hiša... na Zemlji, če se ne motim...« je rekel počasi. »Nekdanje župnišče... sodeč po zunanjosti... z občinskim dovoljenjem za spremembo namembnosti v poslovno dejavnost...«

»Neverjetno!« je vzkliknila Nettie. »Kako pa veste vse to?«

Navigator se je samovšečno nasmehnil, medtem ko si je snemal prevajalnike, in rekel: »Piše na oglasni tabli nepremičninskega agenta.« Rad je osupljal brhke, a ne preveč brihtne ženske osebke.

»A! Točno... Skratka, tole hišo sta nameravala kupiti Dan in Lucy, preden je vaša Zvezdna ladja treščila vanjo.«

»Ja?« Rodden ju je na lepem pogledal s povečanim zanimanjem. »In kako, mislite, naj bi vam tole pomagalo?«

»Posnela sem ju ponoči!« je vzkliknila Nettie razburjeno. »Poglejte nebo! Še posebej tole tukaj! Glejte!«

Čez Roddenov obraz se je nenadoma razlezel širok smehljaj.

»ZVEZDE SE VIDIJO!« je kriknila Nettie.

»Drago moje dekle,« je rekel Rodden. »Odpustiti mi morate, ker sem podcenjeval vašo...«

»Pustite laskanje!« ga je prekinila Nettie. »Briga me, kaj ste mislili! Gre samo za to, ali lahko iz položaja tehle zvezd dobite koordinate, ki bi kazale, kje je Zemlja. Je dovolj zvezd na sliki?«

Rodden je malo pomolčal. Ona ga je mrzlično opazovala. Dan, ki se jima je bil dotlej že pridružil, je začutil, da ga Nettie drži za roko in mu jo stiska.

Rodden pa kar ni nehal strmeti v fotografijo. Nazadnje je le dvignil pogled. »Teoretično,« je rekel. »Ja. Gre za preprosto vprašanje tridimenzionalne geometrije. V Galaksiji je samo en kraj, na katerem se zvezde kažejo v natanko takšnem položaju... Ne vem pa, ali je na tej fotografiji dovolj podatkov...«

Srci Zemljanov sta zamrli. Navigator ju je očitno skušal kolikor mogoče obzirno postaviti na trdna tla. Nettie je preklela samo sebe: spet si je bila dovolila, da so jo upi ponesli v višave. Vselej je to počela - še zlasti v zvezi s svojimi moškimi.

»Ampak,« je nadaljeval navigator. »Mislim, da bi sliko lahko še nekoliko izostril - imate negativ?«

»Tule je!« je vzkliknil desetar Golholiwol.

»Potem pa poglejmo, kaj lahko storimo,« je rekel Rodden. In slavje je za vse prizadete na lepem postalo bolj veselo.

25

Dva dormiljonska dneva je trajalo, preden je veliki astronomski računalnik na jasakanski univerzi obdelal izostrena posnetka zemeljskega nočnega neba. Premlel je petnajst bilijonov milijard petsto tisoč milijonov sedem tisoč štiristo devetinšestdeset primerjav, preden je končno našel položaj zvezd, ki se je ujemal. Dotični kraj je bil na zunanjem spiralnem kraku Galaksije, na področju, ki je, po pravici rečeno, od nekdaj veljalo za nenaseljivo. Ko bi bili Juliju Cezarju pokazali fotografijo Avstralije in mu povedali, kje na planetu natanko je, se mu ne bi zdela tako zelo odročna in zakotna, kot se je vrlim Jasakanom zdela Zemlja.

»Ojej!« je rekel Rodden, častnik navigator. »To bi pa še kar trajalo, preden bi prišli na tako odročen kraj!«

Nettie je še vedno držala Dana za roko in Danu se je zdelo, da ga drži že vse od odkritja fotografij. V resnici ga seveda ni, a šlo je za to, da se je Dan čutil živega samo v trenutkih, ko ga je. Nikakor pa se ji ni upal ničesar več reči: nikdar je ne bi mogel uporabljati za svoj »čustveni predpražnik« - glede tega je bila lahko pomirjena.

»Samo še štirje dormiljonski dnevi, in bomba bo eksplodirala!« je rekla Nettie. »Koliko bi pa trajala vožnja do Zemlje?«

Rodden je malo pomolčal, preden je odgovoril. Hotel je biti natančen. Nikogar ni hotel slepiti z lažnimi upi - še najmanj pa sebe. Naposled je rekel: »Da bi prišli na tako oddaljen kraj, bi potrebovali najmanj tri dormiljonske tedne. ..«

Nettie je naslonila glavo Danu na ramo in se razjokala. Kar je bilo preveč, je bilo preveč. Tenki rob upanja, na katerem je zadnja dva dni lovila ravnotežje, se je nenadoma spodmaknil. Dan jo je objel in začutil mehkobo njenih ramen.

»Nettie!« je rekel. »Saj bo še vse dobro! Si boš pa tukaj uredila življenje. Jasaka je tako lepa!« Tako lepa kot ti, je še hotel dodati, a si ni upal. Nettie pa se je medtem oklepala njegove rame, kakor da bi bila rešilni pas.

»Res pa je,« je nadaljeval Rodden, »da zvezdno ladjo Titanik poganjajo čisto novi in neprimerno močnejši motorji. Glede na to, koliko časa je minilo od izstrelitve in brodoloma na Zemlji pa do trenutka, ko smo vas pobrali, si upam trditi, da bi nemara lahko prišla na Zemljo že v treh dormiljonskih dneh.«

Je bilo to dobra ali slaba novica? V treh dormiljonskih dneh? Ostal bi jim torej samo en dan na Zemlji, da bi našli Leovinusa in manjkajoči delček osrednjega računalnika - če ga mož seveda sploh ima - in ga vstavili nazaj v Titanijine možgane.

Edino, kar je držalo kot pribito, je bilo, da se morajo pri priči odpraviti na pot.

*

Ampak najprej je bilo treba najti Lucy. Ta je po zadnjem razgovoru z Danom temeljito premislila svoje življenje. Smuknila je v koprenasto jasakansko dolgo srajco in se odpravila na dolg sprehod ob obali v Jasakandi. Rdeči valovi, ki so butali ob modri breg, so bučali enako pomirljivo kot valovi na domači obali Topange. In vendar je to tolažeče hrumenje nekako ni navdajalo s koprnenjem po domu. Nekaj v njej se je bilo spremenilo. Nekaj je umrlo. Nekaj je zraslo. Lucy je ravno skušala dognati, kaj bi to bilo, ko jo je Nettie našla.

»Lucy! Zemljine koordinate imajo! Domov gremo! Ampak pohiteti moramo!« Nettie nikdar ni okolišila. »Mimogrede, sijajno si videti v temle!«

»Hvala... ampak...« Lucy je strmela čez tujo pokrajino. »Jaz bom kar tukaj ostala,« je dahnila.

»Kakšne pa klatiš, za božjo voljo?« je vzkliknila Nettie. »Domov lahko gremo, ti pravim!«

»Ne vem več, kje je moj dom,« je odvrnila Lucy. »Los Angeles? London? Oxfordshire? Nekoč sem mislila, da povsod tam, kjer je bil Dan, ampak zdaj...«

»Pa kaj imata pravzaprav z Danom?« Nettie je bila resnično v skrbeh zanju, in sicer že od takrat, ko je iskala svojo torbico in ko se je Dan tako čudno vedel.

»Nobeden od naju si ni želel tistega župnišča.« Lucy se je obrnila in se prvič zazrla Nettie v oči.

»Kaj?« je vzkliknila Nettie.

»Ja, tako je pač. Vsa leta sva drug drugega vlekla za nos... V zvezi z vsem mogočim... Veš, da sem bila najprej zaljubljena v Nigela?« Lucy je pustila, da ji je morje oblivalo bosa stopala.

»Dokler nisi ugotovila, kakšno govno je?« je vprašala Nettie.

»Niti ne... Šlo je bolj za to... Kako naj rečem? Nigel je bil Anglež... drugačen... zanimiv... Ob njem me je oblivala kurja polt tu notri... Bilo je tako vznemirljivo... Medtem ko sem Dana zlahka razumela... Dan je bil znano ozemlje, na katerem vselej veš, kje si...«

»Ampak Dan je vendar krasen!« je vzkliknila Nettie. »Tako vznemirljiv! Tako drugačen od vseh drugih! Od kretenov, kot je Nigel!« Lucy je pogledala Nettie iskreno presenečena. »Oprosti!« je nadaljevala Nettie. »Vem, da ne bi smela na tak način govoriti o njem. Saj nisem mislila nič takega... Kakorkoli že, zdaj moramo pohiteti...«

»Pohiteti... bežati... Vselej sem počela samo to, Nettie. Zavila sem svoja čustva v čedno črtasto obleko in lepo odkorakala stran od njih. Ampak zdaj sem s tem opravila.«

»Ampak Dan te potrebuje, Lucy! Tako krasen par sta!«

»Prav to sva ves čas drug drugemu dopovedovala. Dopovedovala sva si tako dolgo, da sva naposled oba verjela. Toda zdaj vem le to, da sem drugačna, da nisem več ženska, za kakršno sem se izdajala.«

»Lucy!«

Lucy in Nettie sta se sunkovito ozrli. Nikogar nista slišali, da bi se jima bližal.

»Lucy! Ladja bo vsak čas poletela za Zemljo!« Bil je Žurnalist, ki je vpil z valoloma. »Samo še par minut imava na voljo!«

»Midva?« je zamrmrala Lucy.

»Kako pa!« je vzkliknil Žurnalist. »Saj menda ne misliš, da bi te pustil oditi samo... Zdaj že ne, ko si privolila, da se poročiš z mano!«

»Ampak... Žur! Jaz bi kar tukaj ostala s tabo, če si za to!« Stekla je k njemu in ga zasula s poljubi.

»Uh-uh!« je rekel Žurnalist. »Ampak jaz bi bil rad pri temle do konca zraven!«

In vsi trije so mahoma stekli vzdolž peščine proti vesoljski luki.

26

Potovanje v zvezdni ladji Titanik nazaj na Zemljo je prvih sto sedemnajst bilijonov milj minilo brez kakih posebnih dogodkov. Roboti portirji so bili prav tako vzvišeni kot vedno, toda ker so Lucy, Nettie, Dan in Žurnalist tokrat potovali v prvem razredu (in uživali status odličnikov), so bili vsi drugi roboti do njih neverjetno klečeplazni. Liftboji so Danu zaupali presenetljivo različico umika pri Dunkerqueu, po kateri je bilo soditi, da so zavezniške sile tamkaj slavile zmago, receptor pa je Nettie prosil za avtogram (nihče ni natanko vedel, zakaj natanko, dokler ga niso slišali, kako je zašepetal enemu izmed portirjev: »To je pa Gloria Stanley, tista igralka, veš!«). Sicer pa je življenje na Zvezdni ladji potekalo v običajnem praznem teku.

Stotnik Bolfass je možato prenašal svojo brezupno strast do Nettie. Sploh pa je ta strast, kot je zaupal ženi, če ne drugega, osmislila njegova stara leta - pa čeprav smisel ni bil v ničemer drugem kakor v tem, da jo pač preboli.

Nettijina skrb pa je veljala še največ Danu. Ta je očitno dokaj slabo prenašal ločitev od Lucy in njeno divjo avanturo z Žurnalistom. Večinoma se je zadrževal v svoji kabini, in kadar je jedel z drugimi, je bil ponavadi molčeč in mrk.

»Ubogi Dan!« si je mislila Nettie. »Gotovo preživlja peklenske muke; navsezadnje sta si bila z Lucy vsa ta leta tako blizu, in zdaj jo mora gledati takole zatrapano v drugega moškega - in še nezemljana povrhu!«

Tudi Lucy in Žurnalist sta se večinoma držala v svoji kabini, a sodeč po zvokih, ki so se razlegali izza njunih zapahnjenih vrat, nista zgubljala časa s tuhtanjem. Slišalo se je nekako tako, kot da bi igrala polo ali pa smučala na vodi in hkrati - če je to sploh mogoče - navdušeno dvigovala uteži. Še sreča, da sta bili sosednji sobi prazni. Kar nekaj slik, ki so bile obešene na sosednjih stenah, je namreč popadlo na tla, pa tudi stojalo z vrčem jasakanskih lilij se je skrivnostno prekucnilo.

Tretjega dne je Zvezdna ladja zajadrala v področje onkraj Proksime Kentavra.

»Zdaj bi morali vsak čas zagledati vašo zvezdo - kako ji že pravite?« je vprašal stotnik Bolfass.

»Sonce,« je rekla Nettie.

»Kako lepo ime,« je rekel galantni stotnik, pogledujoč v Nettijin prelestni profil.

Nettie je pokimala. »Lepa stvar.«

»Mhmmm,« se je zasanjano strinjal stotnik.

»Ali že prepoznate kake zvezdne vzorce?« je vprašal navigator nestrpno. Že res, da so kljub pičlim podatkom prav lepo napredovali proti neznanemu cilju... toda tokrat so bili na krovu ladje, ki se je imela v dveh dneh razpočiti! Za njegove pojme je bil ves podvig nor in to je dal stotniku Bolfassu tudi dokaj odločno vedeti. Kaj, če jim ne bo uspelo najti Zemlje? Bodo v tem galaktičnem zakotju sploh našli kak primeren prostor za izkrcanje? In tudi če jim bo uspelo: ko bo Zvezdno ladjo razneslo, bodo brodolomci... in bogve kako dolgo bo trajalo, preden bo reševalno ladjevje prišlo ponje.

Nettie je odkimala. »V astronomiji nisem kaj prida! Bom druge poklicala na krov.«

Toda ne Dan ne Lucy nista bila kaj dosti močnejša v poznavanju domačih ozvezdij, in Rodden je utrujeno zmajeval z glavo nad nevednostjo Zemljanov.

A to še ni bilo najhujše.

»Glejte!« je nenadoma vzkliknil Rodden. »Vidite tistole zvezdo? Tamle! To mora biti Sonce!«

In res je bilo. Čez kako urico je Zvezdna ladja začela zmanjševati hitrost, in tedaj so lahko Sonce že prav lepo videli: bilo je kakor droben plošček.

»No, in kateri od teh planetov je Zemlja?« Roddenovo vprašanje je bilo sila preprosto, a je tri zemljane povsem zbegalo.

»Zdi se mi, da je četrti planet od Sonca,« je ugibal Dan.

»Če ni tretji?« je vprašala Nettie.

»Drugi je!« je rekla Lucy.

Na tem mestu se je moral navigator opravičiti. Odšel je z mostička in se zaklenil v kopalnico; tam je nato več minut z glavo butal ob umivalnik. Kako je lahko katerokoli živo bitje tako neznansko in brezmejno nevedno, da niti svojega planeta ne pozna?!

»Poglejmo!« je rekel Dan. »Gremo od zunanje strani: Pluton - ne res?«

»Drži.«

»Neptun... Saturn... ali pa je mogoče naslednji Jupiter?«

»Saturn,« je rekla Nettie.

»Saturn... Jupiter... Mars... Zemlja! Se pravi, da je šesti planet od zunaj!«

»Zelo dobro!« je vzkliknil stotnik Bolfass. »Potem smo že tako rekoč tam! Pripravi zaviralne rakete in uravnovesi ladjo za zaviranje! Utirjenje na krožnico okrog Zemlje v petintridesetih edih. Pristanek z izkrcevalnim čolnom.«

Ko je navigator prišel iz kopalnice, je bila zvezdna ladja Titanik že na krožnici okrog Zemlje.

»Ali je skoz okna Zvezdne ladje vse videti tako rdečkasto?« je vprašala Nettie.

»Mogoče je od vremena takšno,« je rekla Lucy. In res, Zemlja je bila videti izredno rdeča.

»Gospe in gospodje,« je rekel kapitan Bolfass. »V največje zadovoljstvo mi je, pospremiti vas k izkrcevalnemu čolnu. Če mi torej izvolite slediti...«

»Čakajte!« je rekla Nettie. »Urana smo izpustili! Tole je Mars!«

Navigator je spet zapustil kajuto. Čutil je, da ga obhaja eden izmed tistih strašnih jasakanskih srdov. V kopalnici je privlekel na dan svoj SU pihalnik in si odpihnil glavo. Potem se je umiril in se vrnil na mostiček.

Zdaj so se bližali nekakšnemu modrikastemu planetu, popackanem z rjavimi pegami in belimi vrtinci. Bila je Zemlja, nedvomno, in celo Rodden si ni mogel kaj, da ne bi občutil naklonjenost do treh zemljanov, ko je videl, kako vzneseno, ponosno in ginjeno so strmeli v planet, ki jim je dal življenje.

Ko so se zbrali v izkrcevalnem čolničku, je na kratko in brez odvečne razčustvovanosti spregovoril Bolfass.

»Natanko en dan imamo na voljo, da najdemo Leovinusa in, upajmo, manjkajoči delček Titanikovega razumskega jedra ter ga prinesemo nazaj na ladjo in vstavimo v Titanijine možgane. Pravzaprav imamo še manj kot toliko. Tega vam prej nisem omenjal, a zdaj moram... Samo pol dneva namreč imamo, zakaj če se ne boste vrnili do poldneva, ne bomo imeli druge možnosti, kot da odpeljemo ladjo na varno razdaljo in se spravimo v rešilne čolne, preden eksplodira. O da bi nam bilo vsem prizaneseno s takšno usodo! Pojdite! In srečno!«

Dan je pomolil roko Nettie, da bi ji pomagal v izkrcevalni čoln, in ta jo je sprejela. Žurnalist je skočil v čoln skupaj z Lucy. »Oh, saj res, Dan!« je rekel. »Nekaj sem te mislil vprašati.«

»No ja - kar daj.«

»Bi bil moja poročna priča?«

Dana je prijelo, da bi ga treščil, a se je samo nasmehnil in rekel: »Pa ja. Z veseljem.«

»Krasno!« se je nasmehnil Žurnalist. »Pravo blerontinsko svatbo bomo priredili. Boš videl, kako ti bo všeč!«

Dan je zavil z očmi v nebo in Nettie se je nasmehnila, ko so nanje poveznili pokrov izkrcevalnega plovilca.

Stotnik Bolfass se je vrnil v opazovalnico; v boku mogočne zvezdne ladje se je odprla loputa in drobni izkrcevalni čolnič je šinil proti modremu planetu.

27

Leovinus ni bil dobre volje. Kljub temu, da je blestel v vsem mogočem - v astrofiziki, arhitekturi, molekularni biologiji, geofiziki, slikarstvu, kiparstvu, mehaniki, fiziki, anatomiji, glasbi, pesništvu, kristalografiji, termodinamiki, elektromagnetizmu, filozofiji in pripravljanju kanapejev - je bil v jezikih že od nekdaj brezupen primer. Zato se je, ko se je znašel na tujem svetu, brez vsakega prevajalskega mehurčka, počutil nadvse bedno. On, največji genij, kar jih je kdaj rodila Galaksija - pa niti za skodelico čaja ni znal poprositi teh tujih bitij v čudnih modrih oblačilih.

»Prepričan sem, da je, narednik,« je rekel stražnik Hackett.

»Kaj pa? A homo?« je vprašal narednik Stroud, ki je tudi sam opazil, da je imel starec obrvi prilepljene s trakom za lasne vložke.

»Ne, Libanonec,« je rekel stražnik.

»Poznamo koga tu v Oxfordu, ki govori libanonsko?«

»No ja, saj to je neka vrsta arabščine, ne?«

»Ja, na univerzi je gotovo vse polno takšnih.« Zavrteli so torej telefon, in Leovinus se je prav kmalu znašel pred plečatim možem z nosom v obliki Afrike, ki mu je po arabsko povedal, da je profesor Dansak. A zaleglo ni nič.

Leovinusu je pohajalo potrpljenje. Ne le da nihče ni ravnal z njim tako, kot bi se spodobilo, da bi po vsem sodeč umsko manjvredna rasa ravnala z največjim genijem, kar jih je kdaj rodila Galaksija, temveč so se nasproti njemu vedli celo tako, kakor da bi se ga radi znebili.

»Izjavljam, da ste osumljeni nezakonitega priseljevanja,« je bral narednik Stroud z uradne obtožnice. »Opozoriti vas moram, da bo vse, kar utegnete reči, uporabljeno proti vam in da boste, dokler vas vlada njenega veličanstva ne vrne v vašo domovino, ostali v priporu.«

»Če bomo seveda sploh ugotovili, kje je to,« je zamrmral narednik Hackett.

Profesor Dansak je priporočil profesorja Lindstroma, ki je vodil stolico za jezikoslovne študije. Profesor Lindstrom je skrbno prisluhnil tistim nekaj besedam, ki mu jih je bil Leovinus pripravljen privoščiti, in sklenil, da si postarni gospod z belo brado in umetnimi obrvmi svoj jezik po vsej verjetnosti kar sproti izmišlja.

»Prav nič ni podoben,« je rekel profesor Lindstrom, »nobenemu izmed indoevropskih jezikov. Če sploh je jezik, sem pripravljen kategorično zatrditi, da ni v nobenem sorodstvu ne z uralskimi, ne z altajskimi in ne s sino-tibetanskimi jezikovnimi skupinami. Malajsko-polinezijski jeziki niso moje področje, a bil bi presenečen, če bi imel kaj skupnega z njimi. Vsekakor pa nima nič skupnega z eskimsko-aleutskimi in paleoazijskimi. Skratka sumim, gospodje, da imamo pred sabo zmedenega priletnega gospoda, ki govori tisti tako zelo razširjeni jezik, imenovan gugugu. Najbrž bi moral biti lepo doma pri svoji družini ali pa v oskrbi ustrezne ustanove.«

Leovinus se je bil malo pred tem odločil, da bo ta nižja bitja pogostil z recitacijo izbranih poudarkov iz svojega zadnjega, prevratniškega dela Fizikalni zakoni, ki je celotno znanost postavilo na glavo. To je bilo po vsej verjetnosti sploh najpomembnejše delo, kar jih je bilo kdaj napisanih v Galaksiji, in že samo dejstvo, da je spet lahko poslušal svoja dognanja, je starega moža navdalo z občutjem pripadnosti in z zavestjo, da je neznansko pomembna oseba - pa naj na tem zakotnem in primitivnem planetu z njo ravnajo še tako rokomavharsko.

Še vedno je recitiral iz desetega zakona termodinamične obremenitve, ko je narednik Stroud zaloputnil vrata njegove jetniške celice za sabo. Leovinus se je razgledal po svojem novem okolju. Posumil je, da ni v hotelu. Vhod je bil očitno kar se da preprosta zaklepna naprava, izločki pa naj bi se menda odvajali kar v čeber. Na kakšnem divjaškem svetu je vendar obtičal!

Ko bi se mu le bila vrnila zavest, preden je Zvezdna ladja treščila na tla! A se mu ni! Po pretepu s Scraliontisom je nezavesten preživel vse kosilo, SVEP (samodejno vsesplošno eksistenčno polomijo) in brodolom na tem od boga zapuščenem planetu, kjerkoli je že to bilo. Zavedel se je šele tedaj, ko ga je tisti zavrženi novinar izmotal iz zastora. V prepričanju, da je še vedno jutro pred izstrelitvijo in da se je Scraliontis, naslajajoč se nad svojo zaroto, vrnil domov, si je Leovinus prisvojil oskrbovalno dvigalo in se, vpijoč po maščevanju, zapodil iz Zvezdne ladje. V temi pa mu je ušlo, da ni več na izstrelitveni ploščadi na Blerontisu. Šele ko je bil precej daleč od ladje, je zaslišal mogočno hrumenje znova oživelega pogona. Zavrtel se je naokrog in se ves zgrožen zastrmel v svojo mojstrovino, ki se je vzdigovala v tuje nočno nebo - njega pa puščala kot brodolomca na neznanem, neprepoznavnem svetu.

Leovinus je ves omotičen od silnega pretresa odprl vrata nekakšnega vozilca, ki ga je po naključju našel v bližini, in zlezel vanj. Vozilce pa je bilo, kot se je prav kmalu pokazalo, že zasedeno z nekim tujim bitjem posebno topoumnega videza, ki se je malodane pomočilo od strahu, ko se je znašlo v Leovinusovi bližini. Veliki mož prvič v življenju ni vedel, kaj naj reče - saj mu je bilo jasno, da bitje tako in tako ne bi ničesar razumelo. Zatorej je kar obsedel tam, ne da bi karkoli rekel, in pustil tujemu bitju, da ga je odpeljalo do zgradbe, v kateri je bil sedaj in glede katere je bil čedalje bolj prepričan, da ni hotel.

Kakšna strašna, popolna zmešnjava!

»ZA BOŽJO VOLJO! Z ODVETNIKOM HOČEM GOVORITI!« je vpil Leovinus, kolikor mu je grlo dalo, in na staro-svetni način stresal rešetke svoje celice.

Narednik Stroud se je spogledal s stražnikom Hackettom, in obadva sta zmajala z glavo. Saj morda je res samo neškodljiv zmeden starček, a v policijskem zapisniku je bilo vsekakor videti imenitnejše, če je bil nezakonit priseljenec. Gotovo bi si nabrali nekaj točk na notranjem ministrstvu, če bi ga lahko nekam poslali... nemara v Čad ali Zimbabve...

28

Lucy je oblival srh navdušenja ob spretnosti, s katero je Žurnalist prikrmaril izkrcevalni čoln na vrt starega župnišča. V temi je bila porušena hiša videti še bolj opustošena kot tiste usodne noči: lovci na spominke so jo obrali vsega, kar se je dalo odnesti, vštevši sesuto opeko.

Načrt je bil ta, da bi skušali najti Leovinusovo sled, začenši na mestu ponesrečenega pristanka. Možno je bilo tudi, da se še vedno zadržuje kje v bližini, v upanju, da se Zvezdna ladja vrne.

Načrt sicer ni bil slab, toda ko je Dan skočil iz plovilca, je čez trate starega župnišča zahreščal zvočnik, v obraz pa ga je zadel slepeč snop žarometa: »Roke gor! Nobenih nenadnih gibov! Obkoljeni ste z oboroženimi policijskimi silami!« Pač niso bili računali na oxfordshirsko policijsko postajo, ki je - opogumljena s svojim nedavnim uspešnim zajetjem nezakonitega priseljenca - pripravila stalno zasedo na kraju pristanka.

Dan je nagonsko storil vse tisto, kar mu je megafon izrecno prepovedoval. Rok ni dal kvišku in povsem nenadno se je pognal nazaj na pristajalni čoln ter zavpil: »Šibaj!«

Žurnalist je vžgal motorje, in vozilce je šinilo v zrak, medtem ko je trato zasula toča strelskega ognja. Vesoljska ladjica je v nekaj trenutkih izginila v noč, in oxfordshirska policija je samo še strmela v prazno livado.

»Samo mirno kri, prosim!« Nettie je vzela stvar v svoje roke, čeprav je bila pri razpravi najbolj jezična Lucy.

»Aaaaarrrgh! Aaagggh!« je skrbno izbirala besede.

Žurnalist se je osredotočil na upravljanje vozilca. Dan se je tresel.

»Dobro,« je nadaljevala Nettie. »Dvanajst ur imamo, da najdemo Leovinusa. Dve možnosti sta: prva je, da tu nekje najdemo njegovo sled; druga pa je Nigel.«

»Nigel?« Dan se je naježil - kaj je res mogoče, da ta čudovita ženska še vedno misli na tistega kretena?

»Bil je, kolikor vemo, edini, ki je bil tu, ko je Leovinus zapustil ladjo. Mogoče ga je videl - mogoče celo ve, kje je zdaj!«

»Nettie! Ti si genialka!« je rekel Dan.

»Aaaah! Ooooh!« je dodala Lucy.

»Predlagam torej, da z Lucy malo pobrskata tod okoli, medtem pa me naj Žur odpelje v London, da poiščem Nigela.« Nettie si je bila vse natanko zamislila. Čez nekaj minut je pristajalni čolnič odložil Dana in Lucy na neki spokojni trati za hotelom, v katerem sta bila stanovala, in že sta Nettie in Žur drvela proti M40.

*

Ko sta se približala avtocesti, se je začelo daniti. »Kaj bi si obesila policijo na vrat,« je Nettie na glas razmišljala. »Boljše bo, če bo videti, kot da je tole navaden avto - kakšen japonski posnetek česa italijanskega mogoče. Ali lahko voziš tole reč samo nekaj palcev nad tlemi?«

»Jasno!« je rekel Žurnalist in usmeril vozilce dol na prazno magistralno cesto. Nekaj trenutkov je trajalo, da ga je ustalil tako nizko nad zemljo, a mu je le uspelo.

»In če bi lahko za spoznanje zmanjšal hitrost, Žur,« je rekla Nettie. »300km/h je nekam hitro za tele ovinke.«

Preden sta zavila na prehitevalni past avtoceste M40, je Žurnalistu uspelo zmanjšati hitrost na vsega 130km/h, in vozilce je dajalo dokaj pristen vtis povsem običajnega (čeravno nekam divje oblikovanega) avtomobila. Nettie je le še upala, da nihče ne bi opazil, da nima koles.

Ker je bil čas prometne konice, večina voznikov sploh ni gledala, kam gredo, ko so si utirali pot proti središču Londona. Najlepša gneča jima je bila seveda prihranjena za tisti slikoviti odsek po odcepu za Uxbridge. Tam so popravljali cesto, in reka avtomobilov je kratko malo obstala.

»Rdeči Pangalin!« je vzkliknil Žurnalist. »Kakšen sistem prevoza pa je to? Čim gostejši je, tem počasneje gre! Kateri genij pa se je tega spomnil?!« Bil je zares povsem ogorčen.

»No ja, saj ne gre drugače, ne?« je odvrnila Nettie, presenečena nad srčnostjo, s katero je branila pravico svojega planeta do prometnih zamaškov.

»Kako da ne!« je poskočil Žurnalist. »Razviti bi morali sistem prometa, ki bi potekal tem hitreje, čim gostejši bi bil, da bi lahko deloval! Saj to je jasno ko beli dan!«

Nettie je bobnala s prsti po armaturni plošči pristajalnega čolna in se nasmihala vsakomur, ki ju je začudeno pogledoval. Nasmešek je bi vselej najboljši način za odganjanje nadležnih pogledov. Tudi je čedalje pogosteje pogledovala na svojo uro. Čas je namreč neusmiljeno bežal.

Zamašek se je pomaknil za prst bliže Londonu.

»Hočem reči, sistem prevoza, katerega povprečna hitrost je komaj kaj več kot mirovanje, sploh ni več nikakršen sistem prevoza!« Žurnalist je bil zdaj že ves divji. »Bolj je podoben sistemu skladiščenja!«

»Prav! Pa dajva!« je Nettie nenadoma rekla odločno. »Sploh sem pa zmeraj sanjarila o tem!«

»O čem pa?«

»Poletiva! Saj naju nihče ne gleda!«

In res, ko je Žurnalist izstrelil vozilce v zrak in hušknil nad strehami obtičalih avtomobilov, očitno nihče ni ničesar opazil. Vozilce je nato na čistini onkraj prometnega zamaška spet prizemljil. Voznik avtomobila, pred katerim sta pristala, ni bil srečno poročen moški. Ravnokar je bil premleval, kako bi bilo, če se njegova žena nikoli ne bi vrnila z zimskih počitnic, kjer je trenutno bila. Recimo, da bi pobegnila s smučarskim učiteljem, redila alpske ovce in poleti stregla izletnikom angleški čaj. Ampak tu so potem otroci! Vsak dan bi jih moral sam spraviti do šole in v službi ne bi mogel delati nadur in osvajati nove tajnice... Tedajci se je pred njim prikazal nekakšen športni avto. »Jezus!« je vzkliknil in nehote zavil vstran. »Sploh nisem opazil, kdaj me je prehitel! Marija! Kako eni norijo!«

In šele ko je športni avto oddrvel po prehitevalnem pasu naprej, je opazil, da sploh nima koles. »Zberi se!« si je rekel. »Saj se ti že blede!«

Naslednji zamašek ju je ustavil pri nadvozu na zahodni obvoznici.

»O ne!« je zastokala Nettie.

»Tudi na Blerontinu smo nekoč imeli takele prometne težave,« je pripomnil Žurnalist. »Pred sedmimi milijoni let, še preden se je razvilo inteligentno življenje.«

»Oh, bodi že tiho!« je rekla Nettie. Ni prenašala samozadovoljnih tujih bitij, ki na Zemlji niso hoteli videti prav nič dobrega. »To je brezupno. Samo še devet ur imava!«

»Kam pa sploh morava?«

»Na Earl's Court Road,« je odgovorila Nettie.

»Greva po bližnjici?«

Nettie se je ozrla naokrog. Nikjer ni bilo nobenega policijskega avtomobila, ženska za njima pa si je trebila nohte.

»Pa dajva!« je rekla, in vozilce se je na osuplost nekaj majhnih otrok, ki so bili na poti v šolo, odlepilo z nadvoza.

»Glej, mami! Tistile avto pa leti!«

»Kaj ne poveš, ljubči,« je rekla mama, ne da bi odmaknila oči z revije Hello, ki jo je prebirala. »Kaj šele bomo videli naslednjič!«

Nettie in Žurnalist sta se sputila nizko nad Notting Hill in pristala na južni strani Holland Parka. Tam sta počakala na primeren trenutek, preskočila zaprta vrata in se pomešala v enosmerni promet na Earl's Courtu.

»Pol devetih!« je rekla Nettie, ko je skočila iz »avta«. »Počakaj me tu! Če kaj vem, je ta gnida Nigel še vedno v postelji!«

Vrata je odprla s svojim ključem in stekla po stopnicah navzgor do Nigelovega stanovanja. Vstopila je in se pri priči spotaknila ob polomljeno likalno desko, ki je ležala poprek čez hodnik.

»Kdo pa je?« je zaklical glas iz spalnice.

»Jaz!« je zavpila Nettie, se pobrala in zakoračila v sobo.

Mlada gospodična, s katero se je Nigel trenutno pečal, se je trudila zbujati vtis, da samo sedi okobal na kupu starega perila.

»O sranje! Nettie!« je vzkliknil Nigel in začel vleči nase rjuhe, trudeč se zbujati vtis, da je omenjeni kup starega perila. »Jaz sem pa mislil, da so te ugrabili marsovci!«

»Poslušaj, tole je pomembno, Nigel!« je Nettie prešla naravnost k stvari.

»Saj lahko vse pojasnim...« je začel Nigel. »Nancy tule je pred kratkim umrla mama, pa zato jaz skrbim za...«

»Skušaj se spomniti, Nigel! Potem ko je tista vesoljska ladja vzletela - ali si koga videl?«

»Hočeš reči, če sem šel k psihiatru?«

»Ne! Ne!« Jasno, na koga neki bo mislil Nigel, če ne na samega sebe, je pomislila Nettie. »Ali si videl kakega starca z belo brado, ki se je motal okrog razvaline?«

»Mislim, da bo boljše, če kar grem,« je rekla Nancy, ki jih je imela že devetnajst, čeprav je bila videti mlajša.

»Ne! Ne! Počakaj,« je rekel Nigel nagonsko. Zdaj je že videl, da Nettie roji po glavi vse kaj drugega kakor to, da bi mu vtaknila jajca v opekač, in napol je upal, da bo lahko nadaljeval začeto delo, ko se bo razčistilo, kaj pravzaprav hoče njegovo bivše dekle od njega. »Če sem videl kaj?«

Nettie je nenadoma preplavila zavest o brezupnosti vsega. Tu je šlo za ves svet - usoda celotne civilizacije, toliko razvitejše od njene, je bila odvisna od tega, ali ji bo uspelo izvabiti količkaj razumen odgovor od tega bebca, v katerega je bila nekoč zaljubljena. Možnosti pa take! Približno take, kot če bi skušala mačko naučiti turščine!

»Starca z belo brado? V mojem avtu je bil. Odpeljal sem ga na oxfordsko policijsko postajo.«

Kar cel trenutek je trajalo, preden je Nettie prišlo do živega spoznanje, da je bilo prav to tisto, po kar je prišla tako daleč. In kakor hitro ji je prišlo, je stekla k postelji in Nigela navdušeno cmoknila na usta. Za dobro mero je navrgla poljub še Nancy in hip zatem je že letela navzdol po kamnitem stopnišču prostorne viktorijanske stanovanjske hiše, preskakovaje po dve stopnici na mah, in vpila: »Žur! Žur! Žur!«

»Mislim, da bi vseeno kar šla,« je rekla Nancy. Ravno je začenjala študij umetnostne zgodovine.

29

Leovinus je doživljal globoke spremembe.

Najprej si je snel umetne obrvi in jih prilepil na steno svoje jetniške celice, tik nad vrata. In kar je še pomembnejše, zadnji teden je počel nekaj, česar dotlej še ni - vsaj od takrat ne, ko je bil na tem, da postane čudežni otrok. Sedem dni v samici, brez berila, brez vsakršne možnosti za stike z drugimi in - kar je še hujše - brez slehernega občudovalca, ga je pripravilo do tega, da se je vzel pod drobnogled. Ves teden se je zaziral v svoje življenje in v osebo, v kakršno se je razvil. In čim bolj se je zaziral, tem bolj je bil prepričan, da mu je vse skupaj spodletelo. Čim bolj se je poglabljal v svojo dušo, tem bolj mu je postajalo jasno, kako zelo je zašel.

Zdrznil se je od mučne zadrege, ko se je spomnil na svojo zadnjo tiskovno konferenco - s kolikšno naslado se je predajal filistrstvu. Zgrbil se je od sramu, ko se je spomnil, kako je odgovoril novinarju, ko ga je vprašal, ali se čuti odgovornega za zlom jasakanskega gospodarstva. In kaj je rekel? »Jaz sem odgovoren svoji umetnosti« ali nekaj takšnega. Zdaj, ko je strmel v gole zidove jetniške celice, pa je uvidel, da ni počel drugega kot skrbel za svojo rit. Nihče se ne sme skrivati za pretvezami ustvarjalnosti, če ljudje dejansko trpijo - ali celo umirajo - zavoljo nje.

Spomnil se je tistih dveh mladih novinarskih pripravnic z ljubkimi nasmehi in vabljivima dekoltejema... Kako neznansko vzvišenega se je čutil nad njima... Kako je bil globoko v sebi prepričan, da nihče ni dovolj dober zanj. Zdaj, v samoti in bedi jetniške celice, pa je spoznaval, čim bolj se je zaziral vase, da je on tisti, ki ni vreden drugih. Prvi Blerontinec, ki bi vstopil skozi tale vrata, je premišljeval, bi imel več pravice do svobode in sreče kakor on. Celo tisti grozni gat blerontiški!

Deležen je bil toliko čudovitih darov - tako pravljičnih, brezmejnih darov - in kaj je storil z njimi? Je mar osrečil koga drugega? Je mar prinesel blaginjo in mir drugim svetovom? Ne. Zdaj je videl, da je vse svoje darove izrabljal malone izključno za to, da je poveličeval samega sebe. Pika. In zdaj, ko se je takole zaziral nazaj, je bilo vse skupaj videti tako bedno. Je bil mar ljubljen? Je mar on koga ljubil?

In ko bi v teh trenutkih prisluškovali pred vrati njegove celice (kar je pravzaprav počel stražnik Hackett), bi slišali, kako je iz notranjosti največjega genija, kar jih je kdaj rodila Galaksija, iztrgal strašen stok, zakaj mož se je spomnil, da njegova ljubezen in predanost nista veljali živemu bitju - ne ženi - ne ljubici - niti udomačenemu snorkeljčku ne! - temveč skupku žic in nevronov, tipal in kibernetskih povezav - Titaniji - njegovi zadnji, največji, brezmejni strasti!

»Ampak saj tudi ona mene ljubi!« je zakričal iz globin obupa.

»Ampak saj ni resnična je odgovoril odmev, ko so se njegove misli odbile od golih jetniških zidov. »Sam si jo ustvaril!«

Sprememba, ki je doletela Leovinusa v njegovi oxfordshirski jetniški celici, bi bila lahko močno orožje v rokah tistih desničarskih politikov, ki trobentajo o blagodejnih učinkih ječe. K sreči je ostala neopažena pri vseh, ki se na Zemlji pečajo s politiko.

Leovinus je bil ravnokar dosegel tisto stopno spokorjenja, ko je začenjal naravnost uživati v njem, pa so ga nenadoma grobo zmotili.

»Obiske imaš, Čang!« je rekel stražnik Hackett. Zadnji teden mu je bil stari možakar nekako prirasel k srcu.

Vrata so se sunkovito odprla in vstopil je tisti odurni novinar, v spremstvu nenavadno privlačne predstavnice tujih bitij, privlačne še toliko bolj, ker je bila oblečena po jasa- kansko, v preprosto presojno dolgo srajco s čipkastim našitkom na eni strani, ki je nakazoval, da je nosilka samska in dovzetna za snubce.

Vrh tega je bila nadišavljena s tistim bajno dragim jasakanskim parfumom, ki ga zdaj na Blerontinu skorajda ni bilo mogoče dobiti.

»Prijatelj moj dragi!« je vzkliknil Leovinus (presenečenemu) Žurnalistu. »Neprimerno bolj si zaslužiš svobode in sreče kakor jaz!« Bilo je malce nenavadno, takole pozdraviti prvega Blerontinca, ki je stopil skozi vrata, toda Leovinus, ki je bil že mislil, da nikdar ne bo imel priložnosti tega izreči, je vendarle storil tako.

»Niti minutke ne smemo zgubiti!« je vzkliknila nenavadno privlačna in nenavadno razpoložljiva ženska tujka. »Samo še eno uro imamo!«

»Ali ga imate?« je zavpil Žurnalist.

»Kaj pa vem...« je odvrnil Leovinus. »Zdaj nič več ne vem, kaj imam, in česa nimam. Če se ozrem na svoje življenje, se mi skorajda zdi, da sem ga vrgel proč in da nimam ničesar več. Draga gospa, bi se poročili z mano?« Leovinus je namreč vedel, da je veljalo za nevljudno, če nisi zasnubil dekleta, ki je nosilo tako izvezene srajce.

»Ali imate osrednji računalniški del? Titanijine možgane!« se je vmešal Žurnalist, še preden je Nettie lahko odgovorila.

»Ah! Gorje!« je kriknil veliki Leovinus. »Vrgel sem ga stran! Zdaj je ne potrebujem več!« In spet se je obrnil k Nettie. »Draga gospa! Mislite, da bi me lahko kdaj ljubili?«

»STRAN DA STE GA VRGLI? PA SAJ TO NI RES!« je zakričala nenavadno privlačna in razpoložljiva ženska tujka.

»POMISLITE!« je zavpil odurni Žurnalist. »Kam ste ga vrgli?«

»Ah, kaj bi zdaj to!« Leovinus se je bil nekoliko raznežil. To je bila pravzaprav posledica tiste znamenite jasakanske dišave, ki jo je jasakanski ministrski predsednik podaril Nettie in s katero si je ta, medtem ko so čakali, da se odpro jetniška vrata, omočila prst in se potapljala po vratu - bilo je malce zaradi živčnosti spričo skorajšnjega srečanja z največjim genijem, kar jih je kdaj rodila Galaksija. Ni pa Nettie vedela, da je bil eden izmed razlogov, zakaj je ta dišava tako slovela, tudi ta, da je na Blerontince učinkovala izredno omamno. In ta omama je bila ponavadi tako nenadna in tako silovita, da so na Blerontinu parfum prepovedali, zaradi česar je bil seveda toliko bolj iskan in tako bajno drag.

»Moja draga gospa! Življenje moje! Kako sem ves čas hrepenel, da bi kdaj srečal koga tako lepega in pametnega, kot ste vi!«

Žurnalist je zgrabil Leovinusa za zaslece njegove jetniške obleke. »KJE SO TITANIJINI MOŽGANI?« je zarjovel.

A Leovinusu se je pod vplivom Nettijine dišave stanje naglo slabšalo. »Ha! Gospodin žurnalista! Viš enga na bučk? Boš bejžal na štrik?« Leovinus je navajal nesmiselne stihe, ki so jih na Blerontinu često popevali otrokom, preden so zaspali.

»Hej, staraj se, trezni!« je zavpil Žurnalist, ki se je na lepem še sam zavedel, kakšno dišavo ima Nettie na sebi. »Živlejnsku važn je desspomneš kamzzabrisu tiste mužgančkelne - hik!« Oh, ne! Če se opije, jih ne bo mogel peljati nazaj na Zvezdno ladjo!

»Nettie!« je kriknil. »Hiter! Ven morš jet, prrrprič!«

»Pa še kaj!« je vzkliknila Nettie. »Misliš, da boš kaj bolje opravil samo zato, ker si mačo?«

»Ne... ne... Saj nisem mačo... Se pravi... Blerontinec sem ..« Žurnalist se je začel hihitati. Za njim se je začel še Leovinus.

»Nehajta!« je kriknila Nettie in ju stresla, da bi ju streznila. »Kako se moreta smejati? Najti moramo tisti delček! Kje je, Leovinus?« Toda čim bolj ju je stresala, tem bolj je njena opojna jasakanska dišava puhtela iz njenega prelepega telesa in odnašala duhova obeh Blerontincev... in smejala sta se čedalje bolj in bolj, dokler jima solze niso potekle po licih. Žurnalist je začel prepevati staro blerontinsko pesem o akrobatki in novičarju, nato pa se zavalil na posteljo.

Nazadnje je Nettie s studom odnehala. Odvihrala je iz celice, iskat sprejemnega stražnika. Mogoče ima pa on manjkajoči Titanijin del, spravljen v jetniškem depoju.

Kakor hitro je odšla, se je Žurnalist ojunačil in sklenil, da se bo za vsako ceno zbral. Uspelo mu je, da se je nehal krohotati, čeravno le deloma uspešno, in ko se mu je glava začela bistriti, se je obrnil k Leovinusu in ga tako dolgo stresal, dokler starec ni prišel k sebi.

»POMISLI!« je kriknil Žurnalist. »Pa tudi če nikdar v svojem zavrženem življenju nisi storil ničesar spodobnega! Stori zdaj! Spomni se, kam si vrgel manjkajoči del Titanijinih možganov!«

Če bi se še tako trudil, ne bi mogel bolje zadeti! Besede so se z bolečo ostrino zavrtale skozi mogočne, četudi opite Leovinusove možgane. »Razumsko jedro... Titanijina možganska arterija... Kam sem jo že vrgel?«

»Ja! Ja, človek božji! Kam si jo vrgel?«

»Oh! Že vem! V kot... tjale Veliki mož je pokazal v kot jetniške celice. Žurnalist je bil v enem skoku tam; malo je pobrskal za latrinico, in že je stal z bleščeče srebrno črepinjo v roki.

Toda še preden je utegnil izpustiti zmagoslavni krik, se je na vratih celice znašla Nettie. »Prepozni smo!« je oznanila. »Očitno moja ura narobe kaže. Na policijski uri je že čez poldne...« In ko je to govorila, so iz radia višjega policijskega inšpektorja zaslišali kukavico. Zvezdna ladja Titanik je bila potemtakem že na poti proti svojemu vesoljskemu pokopališču.

30

Dan in Lucy sta medtem preživljala kaj klavrne trenutke. Tavala sta po oxfordshirskem podeželju in se počutila vse bolj nemočna. Nihče ni videl starca z belo brado. Nihče ni slišal, da bi iz vesolja prišla tuja bitja. Pa tudi nihče ni hotel nič vedeti o tem. Takšne stvari se v Oxfordshiru pač ne dogajajo.

Nazadnje sta zavila še v hotel, kjer so bili nazadnje vsi štirje stanovali. Tudi tam nista ničesar opravila. Da, Nigel se je odjavil še istega dne. Ne, nihče ni bil z njim. Ne. Noben starec z belo brado se ni nastanil. Nič. Tema.

Sedela sta ob klavrni skodelici čaja in Dan se je s praznim pogledom zazrl v Lucy. Nenadoma se mu je zazdela tako daleč. Kaj ni bilo prav to tisto, kar je vedno govorila o njem? Da se ji zdi tako daleč? Skušal je misliti na vse tisto, kar jima je v preteklosti dajalo občutek, da sta si blizu... a vse, česar se je zdaj domislil, se mu je zdelo kakor drobec lastne domišljije. Recimo navdušenje, ki ga je kazala Lucy do predelave župnišča v hotel... Pravzaprav, je pomislil, je najbrž ves njun odnos izviral iz tega domišljijskega slepila. Vse skupaj si je bil samo nasanjal, in zdaj se je prebujal - med njima ni ostalo ničesar več. Niti bridkosti ne.

Lucy je gledala Dana, kako se ob kavi zataplja v misli, in premišljevala, ali bo prebolel. Počutila se je krivo. Zdelo se ji je, da ga je pustila na cedilu. Ampak zdaj ji je bilo jasno, da je del nje ves čas, kar je bila z Danom, spal in da se ure pač ne da zavrteti nazaj. Kakor da bi bila ona sama ustvarila vez med njima - vez, ki jo je varovala pred nekimi drugimi, močnejšimi, strašnejšimi čustvi, ki jih ni zmogla - vendar tudi vez, ki je sicer sploh ni bilo.

Lucy je položila dlan na Danovo. »Žal mi je,« je rekla. Dan je dvignil pogled in se na njeno presenečenje nasmehnil. »Dobra tovarišija sva bila,« je rekel. »Pomagala sva drug drugemu, da sva prišla, do kamor pač sva; zdaj pa bo najbrž čas, da se odpravila vsak po svoje.«

Lucy se je sklonila k njemu in ga nalahno poljubila, in prav v tistem trenutku so skozi vrata prikorakali Nettie, Žurnalist in Leovinus.

Ko so naposled prepričali oxfordsko policijo, da Leovinus ni nezakonit priseljenec (čeprav je, formalno vzeto, pravzaprav bil), je bilo že krepko čez eno. Ko se je Nettie končno posrečilo sprati s sebe še zadnje ostanke omamne jasakanske dišave, je bilo že pol treh. In ko so našli Lucy in Dana, je bilo že vse zdavnaj zamujeno. Vsi trije so se zrušili k svojim kavam in nihče ni zinil besede, dokler Nettie nenadoma ni dvignila glave.

»Poslušajte!« je rekla. »Nima smisla, da sedimo tule kot gnile gobe. Saj vem, da je prepozno, ampak vseeno predlagam, da se vrnemo tja na krožnico, kjer smo zapustili Zvezdno ladjo - za vsak primer - mogoče so kaj pustili - ali pa je kdo tam ostal - ali pa - kaj pa vem. Samo to vem, da ne bom srečna, dokler ne bom videla, da je res ni tam.«

»Tako očarljivi ste, gospa,« je rekel Leovinus, »in tako razumni.« Težko je bilo reči, kdo je bil bolj ljubosumen - Lucy ali Dan. Vendar nihče izmed njiju ni rekel nobene, in sledilo je krajše pričkanje o jalovosti predlaganega početja, ki se je vse bolj razvijalo v razpravo o jalovosti bivanja nasploh, dokler je ni Nettie prekinila, rekoč: »No ja, jaz grem. Me odpelješ, Žur?«

Začuda so vsi postali nekoliko bolj židane volje, ko jih je pristajalni čolniček odpeljal v nebo. Slepo prepričanje, da nekaj počneš, pa naj je še tako nesmiselno, je vedno balzam za dušo. Odhrumeli so v stratosfero in tam, nad Zemljo, to čudovito kroglo resničnega življenja, ki se je kotalila pod njimi, so nenadoma zagledali še nekaj drugega, še lepšega. Nekaj, kar jim je jemalo dih. Nekaj, ob čemer so zavpili od veselja in se začeli vsevprek poljubljati. Dan se je zalotil, da poljublja Nettie, in Nettie je poljubljala njega, in on jo je nato spet poljubil, in potem je ona poljubljala starega Leovinusa, in Dan se je spomnil, da ga je nedavno tega zavrnila in da nima smisla, da se spet predaja lažnim upom... Nato pa se je nenadoma domislil prizora - čudovitega prizora, ob katerem so se vsi tako razveselili in se začeli poljubljati: nad žarečo modrino in belino Zemljinega hrbta se je bočil neizmerni, veličastni trup zvezdne ladje Titanik!

»Jasno!« je zavpila Nettie. »Kakšni bebci smo! Stotnik Bolfass je rekel, da imamo pol dneva, a je seveda mislil na dormiljonski dan!« Pogledala je na uro. »Še vedno imamo dvajset minut!«

Leovinus se je zagledal v njen lepi obraz. Trepalnice so ji vzprhutale; počasi je odprla svoje ljubke oči in mu vrnila pogled. Manjkajočo možgansko arterijo - razumsko jedro - je bil vstavil v Titanijo kolikor mogoče nežno. Vedel je, da ji bo drget novega življenja, ki bo steklo skoznjo in prebudilo še neuporabljene nevrone in usnule kibernetske povezave, prinesel tako radost kot bolečino.

»Titanija,« je šepnil stari mož. »Še vedno te ljubim.«

Nettie, Danu in drugim je zastal dih, ko je prelepo bitje dvignilo glavo s tal, se naslonilo na komolec, da so se mu lasje usuli po ramenih, se veličastno, mogočno dvignilo in se usedlo, kakor mu je bilo od nekdaj namenjeno sedeti, z brado zamišljeno naslonjeno na dlan. Titanija je oživela, in zvezdna ladja Titanik je bila naposled dokončana.

Nettie je pri priči začutila spremembo na ladji - dobila je nejasen občutek, da zdaj nad njimi bedi nekakšno mogočno, dobrohotno bitje - bitje, ki je brezmejno razumno, prijazno, modro, ljubeče, vedro, toplo... Stisnila je Danu dlan.

»Dan,« je rekla. »Bi me še enkrat poljubil?«

To pa je tudi konec zgodbe. Kakor hitro je Titanija oživela, so Stotnik Bolfass, Lucy in Žurnalist lahko onesposobili bombo - tudi v njeno olajšanje, saj si nikdar ni zares želela eksplodirati.

Hvaležni Jasakani so ponudili Danu, Nettie, Lucy in Žurnalistu delnice Zvezdne ladje, kot nagrado za pomoč pri njenem reševanju. Lucy in Dana so poleg tega povabili, naj jo vodita kot hotel.

Dan se je uglajeno priklonil; rad bi ostal na Zemlji, je rekel, in tako sta Lucy in Žurnalist postala družabnika Hotela Titanik d.d. - najuspešnejšega podjetja za razkošno preživljanje počitnic v Galaksiji, ki je že v prvem letu delovanja postavilo jasakansko gospodarstvo nazaj na noge.

Jasakani so se vrnili k svojemu mirnemu, uspešnemu načinu življenja in dela. Zvezdno ladjo so počastili tako, da so na glavnem jasakandskem trgu postavili njen kip, zvest posnetek v naravni velikosti, z vsemi podrobnostmi, tako zunanjimi kot notranjimi.

Lucy in Žurnalist sta se poročila, in sicer z velikim pompom, tako tu na Zemlji kakor na Blerontinu. On je svojo zgodbo popisal, in postala je uspešnica stoletja ter mu navrgla toliko denarja, da je lahko povsem opustil novinarstvo in se posvetil koristnejšim opravilom. Zdaj, ko ni bil več žurnalist, je lahko seveda Lucy zaupal svoje pravo ime, ki je bilo, kot se je izkazalo, Muckobrbec. Ona ga je klicala kar Brbec, in všeč ji je bilo tako. On pa ji nikoli in nikdar ni povedal, kaj »Lucy« pomeni po blerontinsko.

Leovinus je premagal nenadno strast do Nettie, ki je bila deloma posledica njegovega nedavnega samoizprašanja in omamnih učinkov njene dišave. Vse več časa je preživljal v klepetu s Titanijo v njeni zasebni sobi. Vedel je sicer, da ni čisto resnična, a hkrati je bil vse bolj prepričan, da je tako in tako že prestar za resničnost. Največji genij, kar jih je rodila Galaksija, si je povrnil nekaj stare samozavesti, a prijateljem in občudovalcem se je zdelo, da je postal ponižnejši in dovzetnejši za potrebe drugih. Mogoče je Titanija tako vplivala nanj. Ali pa morebiti dejstvo, c'a so se mu obrasle obrvi.

Vse drugače je bilo z dobrim stotnikom Bolfassom: ta nikdar ni povsem prebolel Nettie, pa čeprav mu je žena v ta namen nakupila zdravilnih zelišč in mazil. Misel na Nettie ga je vodila v temna prostranstva vesolja in mu obogatila stara leta z zlatim žarom tragične predanosti. Pravzaprav je kar precej Jasakanov podobno čutilo do Nettie. Jasakani, vidite, so bili ljudstvo, ki je nemudoma prepoznalo neznansko razumno, prijazno, modro, ljubeče, vedro in toplo bitje, kadar so ga srečali v resničnosti.

Nettie pa je komajda verjela, kakšna sreča se ji je nasmehnila, ko je Lucy odšla in se omožila z Žurnalistom. Zdaj ni imela nobenih zadržkov več in nemudoma je zasnubila Dana, in tudi ta ni mogel verjeti svoji sreči. Postala sta ne le ljubimca, temveč tudi najboljša prijatelja. Nettie je diplomirala iz višje matematike in je lahko pomagala Leovinusu pri nekaterih poznejših njegovih delih. S tem je toliko zaslužila, da sta z Danom lahko obnovila staro župnišče in ga predelala v miren družinski hotel, ki je slovel po izborni srednjegalaktični kuhinji. V recepciji so jasakanski gostje kazali svojim otrokom znamenito uokvirjeno fotografijo, pod katero je pisalo: »Danov in Nettijin hotel pod zvezdami«.

Kaj pa papiga? Papiga jo je najbrž odnesla še najbolje - vsaj za papagajske pojme. V resnici je bila ves čas jasakanski tajni agent. Jasakani so jo bili vtihotapili na Zvezdno ladjo, še preden so njeno gradnjo preselili na Blerontin. Junaško se je držala in je tvegala tako življenje kot perje, da je lahko Jasako obveščala o nepojmljivo nemarni gradnji ladje. Pravzaprav je bila prav ona vir vseh tistih govoric, ki so krožile. Ko se je naposled vrnila v svoje domače mesto na Jasaki, so ji podelili posebno zlato stojalce in pa medaljo, izdelano nalašč za prvo jasaško papigo, ki je bila odlikovana za junaštvo in službo domovini.

Dodelili pa so ji tudi dosmrtno oskrbo s prosom in pistacijami. Kmalu zatem se je sparila in je postala ponosna mati štirih majhnih papig; imenovala jih je Dan, Nettie, Lucy in Žur.

Omrežno stran Douglasa Adamsa najdete na naslovu: www.tdv.com

omrežno stran zvezdne ladje Titanik pa na naslovu: www.starshiptitanic.com

Če se zanimate za delo Douglasa Adamsa, se lahko pridružite ZZ9 Plural Z Alpha, uradni Družbi za oceno Štoparskega vodnika po Galaksiji (Hitch-Hiker's Guide to the Galaxy Appreciation Society).

Za podrobnosti v zvezi s to družbo, ki jo upravljajo njeni privrženci, in ki je bila ustanovljena že pred sedemnajstimi leti, se obrnite na naslov: 67 South Park Gardens, Berkhamsted, Herts HP4 1HZ, U. K.

[1]Blerontinci na raznih praznovanjih in ob pomembnih knjižnih izdajah vztrajno strežejo s kruhki z ribjim namazom, pa čeprav se vsem vzdiguje od njih. To je pač običaj, ki sega v čase, ko je bil Blerontin še siromašen planet in so njegovi prebivalci živeli na robu lakote. Ker jim je zmanjkalo vsakršne druge hrane, je njihovo moštvo na stoletnem medgalaktičnem tekmovanju v pripravljanju kruhkov hočeš nočeš sodelovalo prav z omenjenimi kruhki. Iz nerazložljivega razloga je bil »ribji namaz« vsega sitim okušalnicam sodnikov tako všeč, da so prvenstvo prisodili Blerontinu in s tem tlakovali pot za prihodnjo tisočletno prevlado Blerontincev nad cclotnim galaktičnim središčem.

[2] Blerontinski nogomet se igra z do šestimi žogami, zato je včasih dovoljeno imeti precejšnje število vratarjev.

[3] Nemara se zdi čudno, da je civilizacija, ki nikdar še slišala ni za planet Zemljo in nikakor ni vedela za njegov obstoj, ob takšni priložnosti uporabljala francoski šampanjec. Razlaga je nekoliko zapletena in zanjo bi se bilo treba precej na široko razpisati o časovnih zankah, črnih luknjah in medgalaktični tihotapski mreži. Zato si na vašem mestu zastran tega ne bi belil las, ampak bi rajši mirno bral naprej.

[4] Teh ustanov se je drža! slab sloves, da so proizvajale osebke s podpovprečnimi umskimi zmožnostmi - najbrž zato, ker so blerontinske vlade že ničkoliko rodov varčevale pri njih, in sicer tako, da so v njih prepovedovale kakršnokoli poučevanje.

[5] Veliki pobeg - naslov znamenitega blerontinskega filma, ki opeva resnično zgodbo o tem, kako je smetana blerontinske vesoljske flote, ki so jo imeli v ujetništvu v domnevno neprebojni drat-kronerski trdnjavi, zasnovala množičen pobeg. V filmu je za čuda igral tudi Steve McQueen.

Table of Contents

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]