Lojze Kovačič

ZRELE REČI

Iz izvirnega rokopisa pripravil Mihael Glavan

Prvi prepis opravila Ksaverija Kogovšek

Vsebina

1. zvezek

8. november 1990

14. november 1990

15. november 1990

16. november 1990

18. november 1990

20. november 1990

21. november 1990

22. november 1990

24. november 1990 (zvečer)

25. november 1990

26. november 1990

10. december 1990

30. december 1990

2. zvezek

31. december 1990

3. januar 1991

5. januar 1991

11. januar 1991

13. januar 1991

14. januar 1991

16. januar 1991

16. januar 1991 (popoldne)

17. januar 1991

18. januar 1991

19. januar 1991

3. zvezek

18. januar 1998

19. januar 1998

23. januar 1998

24. januar 1998

26. januar 1998

27. januar 1998

28. januar 1998

29. januar 1998

30. januar 1998

31. januar 1998

1. februar 1998

2. februar 1998

4. zvezek

4. februar 1998

5. februar 1998

6. februar 1998

7. februar 1998

8. februar 1998

10. februar 1998

11. februar 1998

20. februar 1998

Marec 1998

Marec 1998

5. zvezek

27. april 1998

6. zvezek

22. februar 1999

24. februarja 1999

26. februar 1999

Popoldne istega dne

27. februar 1999 (popoldne)

28. februar 1999, nedelja

1. marec 1999

17. marec 1999

29. marec 1999

7. zvezek

Julij 2000

23. julij 2000

25. julij 2000

27. julij 2000

28. julij 2000

29. julij 2000

30. julij 2000

31. julij 2000

3. avgust 2000

6. avgust 2000

31. avgust 2000

1. september 2000

2. september 2000

3. september 2000

6. september 2000

7. – 8. september 2000

9. september 2000

10. september 2000

12. september 2000

20. september 2000

25. september 2000

10. december 2000

8. zvezek

22. maj 2001

1. junij 2001

9. zvezek

12. junij 2001

14. junij 2001

15. junij 2001

16. junij 2001

17. junij 2001

20. junij 2001

21. junij 2001

22. junij 2001

23. junij 2001 (zgodaj, ob 7.30)

24. junij 2001

25. junij 2001

29. junij 2001

14. julij 2001

20. julij 2001

28. julij 2001

30. julij 2001

10. zvezek

11. november 2001

12. novembra 2001

14. november 2001

15. november 2001

20. november 2001

21. oktober 2001

22. november 2001

23. november 2001

24. november 2001

25. november 2001

16. december 2001

17. december 2001

18. december 2001

26. december 2001

26. december 2001

27. december 2001

28. december 2001

31. december 2001

Mihael Glavan: ZRENJE V ZRELOSTI

1. zvezek[1]

8. november 1990 – 30. december 1990

1 Zvezek ima na ovoju delovni naslov Skrivnost.

8. november 1990

Sam sebi sem skrivnost. Še zmeraj ali celo bolj kot poprej, čeprav sem vselej mislil, da se imam na špagi. Svoje kosti, salo, drobovje že čutim, to je res, ampak tako čuti tudi posoda na svojih stenah, kadar kuham svoje kosilo: vodo za makarone in krompir, včasih pa še tega ne. In kadar se pogledam v ogledalo, zagledam svoje oči, zelene, žalostne, kratkovidne, se zavem, koliko sem te žepke v dušo streniral v življenju; posebej v obdobju, ko nisem obvladoval ne razumel jezika, in torej tudi realnosti ne, sem si sčasoma ustvaril lestvico občutenj, simpatij, odporov in nevtralnih občutenj. In zdaj sem presenečen: tak kaos v meni, obtožbe, oči pa tako samotne in lepe, da tega ne razumem povsem. Ampak isto je, ko v zrcalu zagledam svojo neobrito gofljo, šobo, usta brez zob, krivo čeljust, dlakavi podbradek, tedaj se ravno tako upre v meni: le kako tak odbijajoč izgled, ko ravno najbolj rahločutno, najbolj uravnoteženo čutim, odbijajoč vsakršno sebičnost in pristranost, razmišljam o sebi in življenju? Spet in spet sem presenečen – ker se ne morem fiksirati za vse čase in stanja naprej, se imam za skrivnost, za nekaj, česar ne morem dojeti in vanj vstopiti. Torej je v meni nekaj, o čemer nekaj vem, hudo narobe in bo treba ustvariti vse, najti drugačno, še neizrabljeno občutje v tem kristalnem telesu, ustvariti vero v novo estetiko, a predvsem etiko, kajti predolgo že živimo ali hočemo živeti po jasnini starogrške misli. Odvzeto nam je vse orožje, s katerim ilegalno razpolagamo, če smo vse življenje uporabljali samo eno; večno bomo ranljivi in prebodeni in nekateri se bojo ubili, ker niso ostali zvesti starodavnemu orožju in geslom, vrezanim vanj. Z umetnostjo si ne morem pomagati, ne z znanostjo, ne zanimata me več, ena je preplitva, druga preozka. Religija pa še najmanj: toliko smislov, mesa smo iskali za različnimi pomeni in izjavami, pravih napotil, kako živeti šestnajst ur čez dan, ko smo budni, da smo pozabili na milijarde ton živcev, let itd., da je ost naše osti, s katero smo mešali po njej, že otopela, se stajala. Ali religije druge strani sveta, na bruhanje mi gre ob tej pisani sladkorni peni: razni budizmi, zenizmi; razni ljudje jih prinašajo v našo polovico sveta kot resnico, po kateri se da živeti in po kateri na oni polobli sploh ne živijo; in pri tem prinašajo zraven svoje neodzivne obraze asketov oziroma se ves čas smejijo od ušes do ušes, da bi nas odobrovoljili, kot da ne čutijo bolečine ustnih mišic, ki jim delajo silo. Tudi religija odpade, z vsemi svojimi priljudnimi navodili, še bolj pa s svojimi pravili in cilji kramarjev. Vse to zapuščamo? Kaj vse se je nabralo na naši halji, ki jo vlečemo po tem polju, na naši koži, za življenje toliko odvečnega in nebistvenega samo zato, ker predolgo traja in je predolgočasno, ali pa, ker smo razumeli življenje kot kletko, v kateri velja družbeni in religiozni zakon. Ja, moram reči, da se me je malokaj dotaknilo, s čimer se ne hvalim, a tisto, kar se me je, mi je bilo odveč oziroma v breme, in če sem izvrševal v popolnosti njihove nazore ali jih zatajil ali jih prekršil, vse to ni za hvaljenje in ponos, stvar je v tem, da se mi ne ljubi niti misliti več o tem, kaj šele pisati, kajti pisanje in branje je neke vrste analfabetizem, namreč, treba je tako verno prednašati vsako reč, da jo čitatelj predela v sebi, da bi padla na plodno prst, na kateri potem zraste cela džungla: torej biti štirioglat, da bi v drugem lahko prečesal džunglo. A jaz bi rad naredil narobe: pokazal džunglo v sebi, da bi v drugem pognal njegovo do razcveta. Pisanje zahteva pozornost; tudi če pišeš o raznovrstnosti in kaosu, moraš biti koncentriran, biti koncentriran pa se mi nikakor ne da več za papirjem. Namreč, če to primerjam z resničnostjo: kolikor resničneje kaj doživljam, kakšen roman, traktat, je to potres v realnosti, na primer v svetu, ko razmišljam o svojih občutjih, v tišini, ki stalno šumi kakor krošnje in listje nad mojo glavo, ob dnevih, ki gredo mimo v kvadratu, ker pač sedim pri oknu v šestem nadstropju, in kako potekajo brez dela in občutljivosti za vse, kar se dogaja v njih, politične rošade, ničnost pravih genijev, borcev v dnevnih obratih, vse gre mimo kakor jadra, od katerih vidiš samo vrh jambora ali vse platno, popisano z imeni, nazivi, dogajanji. Vse je res, dokler ni napisano, vse je pesem, dokler je ne napišeš, vse je roman, najbolj kratkočasen in lep ali odbijajoč, dokler ga ne napišeš, vse je kot obdarovanje za božič in veliko noč, dokler tega ne opišeš, vse je smrt, dokler je ne opišeš, življenje, dokler ga ne označiš. Mogoče bi film rešil to stanje, si misliš, a videl si, da ne. Če bi združil vse medije in tudi vsa občutja, ki sploh še nimajo svojih izraznih sredstev, bi se mogoče, mogoče dalo nekaj storiti. V bistvu se pa ne da nič, temeljna igra človekovega bivanja ostaja neuprizorljiva. In če pogledaš izza vrat človeka, ko misli, da ga ne vidiš, ga morda zagledaš, ne pa, ko se npr. pogovarjaš ali objemaš z njim. Nekdo ne vrže pogleda niti na tvoje skrivnosti, čeprav mu jih ponudiš napisane na papirjih, ko si zraven, ampak čez čas, ko te ni zraven, vidiš, ko stoji zraven mize, jih kradoma pregleduje in lista po njih: torej človek mora biti sam, če hoče kaj izvedeti o tebi za sebe oziroma o sebi skozi tebe. Torej nobena umetnost ne medij tega ne more. Človeka ne zanima, kako si napravljen in počesan zanj, zanima ga, kako si se oblačil in česal zanj, ko si bil sam. In če si sam, ali kaj veš o sebi? Če se obtožuješ, se najpoprej obtožuješ na podlagi primarnih resnic sveta, njegove filozofije in religije, kje si jih preskočil, kjer ne bi smel itd., a o sebi iz sebe, koliko? Rabiš knjigo, pismo, neko izjavo, ki si jo slišal čez dan in se ti je zataknila v spomin, da skozi branje, obdelavo, razmišljanje o njej občutiš v razbitosti svoje štiri vogale, vogal za vogalom, včasih samo enega, za katerega nisi vedel, da obstaja, ker ti ga je dotik potegnil iz dna, ali temeljni kamen, za katerega si vedel, da ga imaš, a je drugi spregovoril o njem, in sedaj te navdaja ljubosumnost in zavist, da ga ti doslej nisi potegnil na svetlo. Tako zvečer, v postelji, ves pikčast in okužen od mračnosti, zaspiš sam, osebek iz dvetretjinskega časa dneva v nočni brezličnosti.

14. november 1990

Če mi ne bi bilo treba misliti, čutiti v glavi. Najmanj pol človeštva, s svojo glavo v posteljni blazini, si želi, da bi si vsaj za nekaj dni odvrtelo glavo z vratu. Sneli iz njenega položaja zaradi nekega storjenega greha ali prestopka, in če se celo telo zbudi, strezni, in leva noga čez desno in desna čez levo, dve prekoračeni bitji, se prekladata in se ne sporazumeta (človek je res iz dveh ras), razen v enem: da si grešil. In potem zadoni po glavi greh in prestopek kakor odcep razlitega asfalta v prenesenem smislu – odtis v konkretnosti, v kateri sem kaj zagrešil. Pred temi vrati, odprtimi v smrt, rojstvo, mora biti tako, kako se bomo prevalili čez njen prag: se da še kaj narediti za odrešitev, da bo laže in tam ne boš živel v svoji grozoviti, vlažni, skalnati krajini. Pa četudi ne bi bival nikjer za kazen, že zato, ker je edina svetloba dan, da je edina priložnost za kesanje ca. 16 ur od 24 ur in da nato sledi tema, ki ima oni pridih teme onstran, je treba narediti vse v tem svetlem ringu, da si izbojuješ še neko zmago nad sabo. Razkriti sebe, vse prestopke do kraja, do kosti, z neznansko močjo, ki je skoraj iracionalna: dobro, pripravljen sem na to, oziroma pripravljam se, najprej, kako bom to razkril – to je važno za to, da se s pravim orodjem dokopljem do bistva svojega prestopka –, potem pripravljen na sodbo javnosti in ljudi, naprej na sodbo občinstva, ki sedi na promociji tega razkritja, potem na sodbo ljudi v pogledih na cesti in v avtobusu, nato pod najvišjo in najhujšo sodbo, na odnose z ljudmi v tej stolpnici, v liftu, pri sosedih levo in desno mojih vrat, ki bi jih čutil vsak dan z njihovo nesramnostjo, da bojo ropotali do jutra v stropu nad mojo sobo, urinirali po mojem oknu z vrha, mi kazali gole zadnjice, govorili na glas in odkrito o svojih hudobnih namerah in zarotah, kajti pred mano se je treba sramovati kot pred kupom gnoja, kamor bi se normalno zatekel, kadar bi kovali svoje naklepe. No, prav: pričakujem to, vzamem to scela nase, na svoj pukelj, in najbrž bo treba živčno vzdržati in reši me lahko samo razkritje še večje grehote od moje ipd. Če se pripravljam, da bom to dvoje prekoračil, korajžno premagal samega sebe in vzdržal pred areno ljudi, dočakal tretje, dokončno, tisto najvažnejše, kar mora priti kot nasledek teh dveh dejanj; kaj se bo zgodilo v meni, kakšno stanje nedolžnosti ali vsaj jasnine bom dosegel pravzaprav, kdo bom jaz potem? Bom imel sploh lahko še karkoli v sebi, okrog sebe in na sebi? Bom sploh v svojih očeh še bitje, oseba, osebnost, bom sploh čutil svojo težo, razkrinkal svoja dejanja, ne bom nekakšen iznenada zakrnel organski preostanek bitja? Ali bom zdaj lažje umrl, brez prevelikega strahu pred onstranstvom, bo moje dejanje pomenilo tako razkošno luč, da bo vsaj delno osvetlilo tudi najbolj oddaljene, mračne reči mojega življenja? Ali ne bom uprizoril največjega in najhujšega razkola človeškega bitja, ki je bil sploh kdaj možen tudi v najbolj svobodnem ravnanju človeka s seboj in drugimi? Ne bo to dejanje po svojem učinku enako stvarjenju človeka, zato skorajda skrunitveno konkuriranje z naravo, kozmosom, Bogom, s hidrogenskim jajcem, polnim substance ratio – iratio? Ne bo to trenutek, da bi človeka doletela najhujša kazen, a ne samo mene, ki sem razdrl tako imenovano božje stvarstvo, ampak tudi druge, ki bi bili zgolj priče in bi le zaslutili to kot možnost izhoda iz svoje ječe? To je to: kakor me moti, da bi takole zapečatenje prestopkov brez redefiniranja pravil odprlo vrata, me moti tudi ta zadnji region mojega početja. Seveda velja poskusiti, vsaj v majhni, a odločni drži, da bi videl, koliko luči ali drugačnosti bi pridobil, izgubil, vse prej je zgolj naklepanje. Spomnim se na Tomota Česna, alpinista, ki je zadnjič na televiziji dejal: »Bojim se premagati samega sebe do kraja, ker potem ne bi imel ničesar več.« Ne bi imel več svojih skušnjav, svojih slabosti, ki imajo vsaj eno dobro plat, da v posebnih barvah barvajo tvoja občutja o življenju in te stalno spominjajo, da še nisi razburkal svoje črne vode v svoji notranji temni coni.

15. november 1990

Ne glede, kaj bom lahko še naredil na svetlobi, se bom zvrnil skozi jašek v svojo temo in tam bom, naj sem opravil ali ne, začel bivati na svojem skalovitem, močvirnatem, ostudnem kupu sredi brezzvezdne noči, po kateri se bom spotikal, počival, ždel, sedel, stal negiben v gromozanskem, neprekinjenem času, ki bo najbrž dobil vzdevek Čas, in nobene zore ne bo več, v kateri bi zagledal svoje roke in noge, nobenega prikupnega ptičjega ščebeta, skratka, nikoli več ne bo nobene svetlobe onstran, ob kateri bi pozabil na noč. Nobene spremembe ne bo več in malo bom drgetal od mraza, da bom čutil kosti ko late v ograji, ampak najbrž kakšnih sprememb telesne temperature sploh ne bo. Kar zamišljam si lahko, da se bom premikal in hodil po tem kupu, dokler bom še dvomil in pričakoval spremembe, potem bom zlagoma med skalami, šoto in reso otrdel v negibnost in postal sam skala, ena zaplesnjena črna skala več, ne da bi seveda izgubil sposobnost, da čutim čakanje na ramah. Ali je ta skalovita goličava namenjena še komu, ki se bo priklatil nanjo, ali so granitne skale dali meni oni, ki so pred menoj okamneli, sicer ne vem, vem le, da je ta mala gora z ostrimi razvali namenjena meni in da muka, ki je bila prej kot dolgočasje razpotegnjena čez vse življenje, obstaja tukaj kot neprekinjeno kratkočasje. Do tod vem: tukaj sem torej čakal do okamnelosti, ampak kaj bo od tod naprej, pa nič ne vem in si tudi predstavljati ne morem. Da se bo prikazal kakšen sij v temi, da bom srečal slično bitje tu gori, to si lahko zdaj zamišljam, kakor si bom to od trenutka, ko se bom znašel med temi platami, ampak bolj jasno mi je, da se ne bo nič takega, kar si bom zamišljal tam, tudi zgodilo. Dosti bo, ko se bo sprožilo kakšno kamenje pod nogami.

Sprva, tako se mi zdi, bom imel še v zavesti zadnje bele dneve življenja onstran, najbrž bo to, zmerjeno s tem časom tule, trajalo toliko časa ko živ spomin name pri živih. Vse bo zlagoma zamiralo med belim in črnim dnevom tu, pri meni bo naenkrat konec, ostal bom na svojem črnem premogovem hribu brez kakršnegakoli delca spomina na svetlobo in ljudi v njej, kot da sem bil od vekomaj samo tukaj.

Da res gre h koncu, mi pripovedujejo moji občutki, ki so neposredni in živi kot v otroštvu. Na primer, ko se obrnem na desno stran v postelji, dobim pred oči plakat svoje gledališke predstave: ogromne, z belimi in črnimi pegami špricane črke naslova RESNIČNOST. Te pege so se izoblikovale na R in S v dva negovana moška obraza z v sredinsko prečo včesanimi črnimi, naoljenimi lasmi, kakršni so bili včasih naslikani ali nalepljeni na izložbenem steklu brivnic in kakršni so se mi zdeli nekoč lepi in se mi zdijo tudi zdaj. Ko sta se začela luščiti iz peg, oba v polprofilu, tako razločno, da ju še danes vidim, v meni pobrca kakor pri otroku: če enkrat tako jasno zagledaš taki sfrizirani faci z istim občutkom kakor nekoč kot otrok pred frizerijo in ju imaš za lepi, kot vzorec za svoj idealni obraz za bodočnost, potem imaš vse kot na pladnju, starost in smrt! Še en občutek iz polsna ali poldremeža: stopim v svojo sobo kot tujo, zagledam med vrati in kavčem kvadratni meter praznega, neizkoriščenega parketa, podobnega tistim neizkoriščenim prostorom v starih hišah, in vem, da sem vstopil v sobo tujega človeka, čeprav natanko vem, da je to moja soba, in prebivalec v tej sobi sem jaz, vem, da je ta, ki sem jaz, prav tako odurno star, čemur se ne da oporekati, in ta soba je prebivališče starca. Ni to tisto kakor razpolovitev, da se razdvojiš na dva, ne, podobno je, kot da samega sebe nekam pelješ, kot sem hotel v srednjih letih Lojzeta še enkrat vpisati v ugledno gimnazijo in mu priskrbeti sobo v mestu, da bo v miru študiral, in ga potem poslati na univerzo, da bo iz njega nekaj postalo v življenju.

16. november 1990

Skozi okno vidim, kako se sredi ceste pred mostom obrača mestni avtobus krpan in zapelje pod drevesa med trafiko in straniščem avtobusarjev, kjer se ustavi. Izpod krošenj se nato usujejo ljudje, majhne postavice, prebivalci tega naselja blokov in stolpnic; iz službe, z nakupov polnih vrečk, šolarji. Čutim se varnega, ker imam pri sebi kupljeno mesečno vozovnico. Lahko se odpeljem kadarkoli s to kasarno mestnega vozila, lahko prestopim na katerokoli številko in progo v ožjem in širšem območju. Samo povlečem karto v polivinilastem ovitku iz žepa in sedem k oknu na levi. Koliko ljudi, takih, kot sem jaz, je že mrtvih in koliko se jih še mora naprezati po različnih službah za mesečno plačo, medtem ko se jaz brez vzroka vozim za dvotretjinsko ceno in nimam nikjer pred sabo nobenih portalov, pod katerimi bi moral stopati v službo, nikjer nobenega portirja, ki me bo označil v vpisno knjigo, in ure štoparice, nobenih zoprnih kolegov, ki te morijo, ker vse gledajo samo skozi pragmatične oči svoje službe. Prava svoboda in vseenost je pred menoj, kakor orjaško darilo brez ornatov, zavarovano s škatlo, prazno do dna. To dejstvo je pravi blagoslov za moje telo, ki hodi še pokončno po svetu med drugimi pokončnimi, živimi telesi, ta prostost je dar, ki ga noben človek ne zasluži, najmanj pa ga zaslužim jaz sam, si mislim. Naj bo to vedenje pravično ali ne, vendar moram zmeraj, kar za druge mogoče pomeni, da se devam v nič, počistiti sebe do golega dna, da čutim, kadar pade vanj kaka – plump – prijaznost, nasmeh, ki me ogreje, kak grd pogled, beseda podcenjevanja, surov človek, da z vso paro zakuham svoj bes nad nadštevilnim človeštvom ali oficialno človečnostjo, ki so jo ustvarili s svojimi predsodki, s svojimi galerijami, trgovinami, garažami. Zmeraj počistim svoj lonec v sebi do dna, da je hladen in čist, da vem, kdaj in kaj bo padlo vanj; nočem s svojimi vnaprej vpeljanimi odnosi v svet, če se le da, če le morem zdržati. Vsako potovanje, tudi teh šest, sedem postaj do mesta, je zame znanost, potovanje k samemu sebi. Včasih se vračam pobit iz mesta – le zakaj sem šel v ta podvig –, kdajkrat vznesen, zmeraj seveda solidariziran z od človeka ustvarjeno uradno stvarnostjo (poklici, znanji, naslovi, priznanji itd.). Kako naj to razložim? Včasih, ob kakem priznanju, se mi je približala ta od ljudi ustvarjena realnost – stvari in dejstva – da bi se mi podvrgla, me oklicala za gospodarja. Drugič, in to se je zgodilo seveda večkrat, ob sramotitvi, kazni, na zaslišanju, v kehi itd., pa se je vsa ta stvarnost približala, da bi me podjarmila in se oklicala za gospodarja nad menoj. Nikoli, ne v enem ne v drugem primeru, ni sodelovala pri tem narava: drevesa, travnik, gozd, polje, voda, hribi v daljavi, oblaki, nebo, ozračje – ta je bila zmeraj ravnodušno nevtralna, stanovitna, ozka, starokopitna, večna … je pa kakšen njen pridodani element sodeloval skupaj s civilizirano stvarnostjo, denimo ograja okoli drevesa, travnik, razne poti, spremenjene v asfalt, regulirana rečna struga, hiša na hribu, avion v zraku, krajevni drogovi itd. Nikoli me ni potlačila ali kaznovala narava, kolikorkoli kruta je že bila, tudi me ni nikoli presenečala z lepoto ali ličnostjo, kajti bilo je brez presenečenja pričakovati, da ima narava v zalogi vse mogoče nepričakovane reči. Kaznovalo, potlačilo, povzdignilo, kolikor me je, me je zmeraj samo človeštvo s svojimi postavami in stvarnostjo, mišmašem, izmišljijami, podcenjevanjem, ker menda samo sebe predobro pozna. Tole je zelo jasen obrazec in najbrž zato docela ne velja, tega sem si v svesti, so pa normalni prijaznost, bes itd., v kolikor so v skladu z egoistično, preudarno, ekstravagantno, naivno itd. človeško naravo, nekaj drugega, ker so prebujeni po neposrednem vzgibu in jim zakoni, birokracija, predsodki še niso odsekali glave. Takrat se spoprimejo: človek proti človeku, instinkt proti instinktu, normalni rasist proti normalnemu rasistu, dokler se narava spet ne pokaže in umiri. Približno s takim zreliščem v kosteh se odpeljem v mesto v prenabiti kasarni, gledam skozi okno, ko se vozim ob Ljubljanskem polju: njive, steze, vrtičkarji, plotovi, vrane in jerebice po polju, strniščih, rožah. To je še kar lep del poti. Ko se bližamo mestu, začne vstopati mesto s svojimi prebivalci in že postajam hudoben in bi najraje primaknil vžigalnik na bombo, da bi vse zletelo v zrak.

18. november 1990

Mesto iz zračne perspektive sem že videl na posnetku: gozdnati hrib v sredini z obzidanim grajskim dvoriščem v obliki peterokotnika in oglatim stolpom z nazobčanim nadzidkom, med drevesi se vidijo serpentine, a tesno ob pobočju ko razmetane škatle zidane hiše do mestne reke, ki obkroža hrib kot veriga s petimi belimi mostovi in dvema skrajnima na severu in jugu, tik na drugi strani reke spet kamnite kocke hiš med cestami, trgom in kvadratnim parkom mladih dreves, ki se še kar naprej nižajo od pobočja, dokler ne dosegajo hiš, zgrajenih v zamestju do vojne. Tam bi se morale razprostirati njive in polja do hribov in Alp, ampak iznad teh zadnjih pritličnih hiš se dvigajo bloki in stolpnice kakor roboti, ogromne baterije, ogolele, brez nalepk, da vidiš v interier žic, leč in pleha. Vse to je postavljeno po vojni in ti zidani roboti zamegljujejo pogled na polje, reko, hribe, gozdove, medtem ko bi se s horizontalnimi zgradbami mesto lepo izteklo v ravan, da bi videl drevesa do korenin in rečni tok pri dnu. To je na severni in zahodni strani, pred licem, za hrbtom grajskega stolpa na jugu pa je barjanska ravan do gričev, pritlične kocke hiš med redkim drevjem, zmeraj vse v čadu izpuhtlin, morostarskih meglic in v izparinah, ki delajo nekakšno naravno neprozornost med grmičevjem in drevesi, med melioriranimi jarki in nemelioriranimi strugami mestne reke. Ne vem, iz katere substance so narejeni prebivalci tega mesta, iz mehkih barjanskih izparin ali iz krivogledih skal na severu? Poznam prenekatere hiše v tej barjansko-alpski prestolnici, kjer prebivalci, ki tičijo v njih, v salonih z zasebno biblioteko knjig do stropa, v modernih dnevnih sobah z osvetljenimi barometri nad lavaboji, v kamrah s samimi sakralnimi kipci, baročnimi angelčki, s pobarvanimi lesenimi panjskimi končnicami, v obokanih sobicah starih vladnih hiš, v predvojnih meščanskih vilah, pločevinastih blokovnih naseljih z enakimi stanovanji, v predvojnih in povojnih naseljih, pisanih trgovinah, gledališčih, samopostrežnih restavracijah, cerkvenih dvorcih in pritličnih hišicah iz industrijskega predela … poznam na kupe ljudi, same silhuete in nekaj povsem od blizu v detajlih, po očeh, rokah, obrazih, notranjih položajih … poznam intenziteto njihovih doživljajev, analiz in brezumnih sintez, ki se ne posrečijo, poznam njihovo plitvost, bledoto, vseenost, grobost, nerazumevanje občutkov, poznam jih od glave do nog, mlade, ki sanjajo še kot rosni gaj zjutraj, samomorilce, agresivneže srednjih let, zoprne, smrdljive starce, užaljene metuzaleme, nebogljene postave, modre dedke … in še danes ne vem, ne morem razvozlati, od kod vsa ta njihova mračnost, ki nikoli prav ne potemni, njihovo zanikovanje vsega, kar se dogaja v tem koliščarskem-barjanskem-alpskem mestu v kotlini … v vseh teh skladih hiš, v katerih se potijo ali zmrzujejo … ne vem niti za enega pravega meščana, enega pravega kmeta, enega pravega mračnjaka, enega pravega veseljaka … Zaprti v škatlah secesijskih hiš s turni in balkoni ali v blokih, kjer se na pokritih balkonih suši perilo na vrveh od okna do okna, ni enega, ki bi se ga razveselil ali razžalostil, vse je enako sivo, nadaljuje se od vogala do vogala kakor ulice … so prave pustinje v nekaterih predelih … nihče nič ne ve, če ga v veži povprašam, kje je ta ali ona ulica, kje stanuje ta ali oni, neprijazno te gledajo, ko sprašuješ, kot da boš potegnil opeko iz zidu in se bodo tisti hip sesuli, nihče nič ne ve o nikomer, ki stanuje zraven, a vsak ima svoje mnenje o vsakem, kakor da ga noč in dan opazuje in ve o njem tudi najbolj skrivne skrivnosti … vsak iz svojega občutja o sebi, iz poslušanja lastne smrti, kar mu ta pripoveduje in razlaga, govori z drugim, kot da je samo del neke lavinske substance, ki teče mimo njegove duše … Vsi vse vedo, ne da bi videli ali slišali ... časopis zjutraj in buljenje v televizijo mu povesta v njegovi spalnici, kako je njegov sosed na levi in desni, in tako ve in je obveščen … v dvigalu, ko nekoga iščeš v bloku, se obrnejo z obrazom k steni … in če so po naključju prijazni, ta prijaznost štrli na ustnicah kot prilepljen bonbon in tedaj veš, da je za vsem tem pekel, preračunljiv laboratorij, za tistim, ki ti kaže hrbet, mogoče nedotakljivost, celo polje tulipanov ali slamoreznica, ki te razreže, drobi na koščke, kot da si sovražnik iz njegove službe. Vsi mislijo, da je drugi isti kot on ali nasproten, kot njegov smrtonosni sovražnik, vsi se podcenjujejo, ker mislijo, da se poznajo do obisti. To je mračno mesto, z lepo, včasih celo veselo silhueto, v katerem pa vsi kujejo sanje, predstave in naklepe o mračnosti drugih; včasih navezujejo tudi prijazne stike med seboj, brezobvezne, plitve, površne, ker vedo, da se pod vsem tem nahaja mrak, ponavljanje istih situacij iz generacije v generacijo, po obrazcih večno tekoče substance, katera smo mi vsi, eni in drugi, v kateri se utapljamo, odrivamo, požiramo, zaletavamo. Človeštvo je jezno na človeštvo, ker se ne more izgubiti iz njega. Iz vsake hiše, zidu, okna izseva dvom v kakršnokoli metamorfozo, okornost v izrekanju, mehanične kratke sodbe o nesprejemljivosti danosti, zanikanje vsakršne pobude ali posrečenega rezultata, ukleščenost v verske paradigme, stereotipe nacionalnosti, negativnega ali pozitivnega posploševanja.

20. november 1990

Vem, vsak narod misli o sebi podobno – da je obdan s kulisami oziroma zidovi svojega naroda, da je onemogočen v svojem okolju in da je drugje bolje, zato mogoče vidijo v Aziji izhod iz brezizhodnosti v eksistencializmu in v Evropi rešilno stezo v zenu in v lepoti haiku poezije kot drugačni praksi stvarnega življenja in drugačne iluzije ter slutnje, ki obdajajo človeka zvečer v postelji. Človek se mora sestaviti iz več drugih ljudi in se pustiti vplivati od drugih, drugače skorajda ne more več preživeti do kraja in pričakati svojega konca. Iz žive radovednosti je stalno na sledi za drugimi oblikami, verami, travmami, ki bi ga odrešile neznosne teže njegovega notranjega sveta. Ne najde več sebe v eni obliki sveta. Najprej ga raziskuje in pritrjujejo mu, kadar kaj slabega ali dobrega najde v njem, predvsem slabega. Potem vidi, da je povsod tako, v vseh prekatih sveta; nekje so nekemu obremenjena pleča, zato ima prazno glavo, drugje ima polno glavo in prost hrbet, in kamorkoli gre ali se bo obrnil, nekje bo na del njegove eksistence pritiskala teža velikega človeškega nezadovoljstva, ki bo kmalu postala mrhovinar njegovega stržena. Samo menjaš prostor na sebi, ki bo nosil poglavitno breme, osvobodiš en del, da se spočije drugi, enkrat na glavi, drugič na hrbtu, ramenu, pod roko, kakor nekdo, ki gre peš in se opoteka s težko skrinjo na dolgi poti in izrablja različne možnosti prebitja skozi življenje: enkrat so mu bližje, drugič bolj tuje. Nevroni pa motrijo stvarnost, polnijo se z njo, prebavljajo, se ustavijo, zakinkajo in se spet zbudijo, recimo ob bledem soju starosti, ko spoznaš samo, da si prišel do konca svojih vitalnih sposobnosti in boš umrl, pa spoznaš, da bi moral živeti drugače (in če bi, bi se ponovilo isto), kajti etape in dekade v njem je treba zmeraj znova prebijati z istim strahom in interesom kakor prej, intenziteta pri tej zaposlenosti te okupira tako, da ne pomisliš na svoj stržen, potem ko je končno čas, da se ozreš nazaj, imaš samo še ogrizek. Ne mislim, da je življenje preizkušnja duha in delovanja, večnost po smrti pa kazen ali nagrada za naše ponašanje. Mislim, da je življenje večnost v raznolikosti in smrt samo ponavljanje nekega stanja, enoličnega brez konca in kraja, stanja, v katerem si bil zatečen. No, mislim samo danes, ta hip, v torek, jutri mi bojo nevroni pokazali še drugo cev, skozi katero se bom splavil. Vmes se bom še razveselil vnukice, pegaste deklice, ki ima svež nasmeh, se nasmejal šali, se s kom ljubeznivo pogovarjal, z obojestransko simpatijo, na kakem vogalu, se zamaknil v lepoto svoje hčere, kako zvečer sloni med vrati dnevne sobe v kuhinjo, žene, kako pripravlja iz mesa in zelenjave kosilo, njeno lepo telo, prijazni nasmeh, njene spomine … veliko takih zvončkov in brstičev je, ko padaš v jamo, pri kateri se lahko za hip ustaviš ali le pogledaš, da je padec v prepad prijaznejši, stvarnejši, ustreznejši, lahkotnejši.

21. november 1990[2]

Ko izstopim v parku Zvezda, sem tako rekoč sredi mesta, pred obličjem grajskega hriba. Cesta in ulice zevajo proti trgu med univerzo, cerkvijo in filharmonijo. Vse, kar sem prej doživel na tem trgu ali v parku – demonstracije študentov pred vojno, molitev za mir med vojno, razstavo odprtih rakev s kmeti in otroki, ki so jih ubili partizani na koncu vojne, masovne demonstracije in manifestacije po vojni, zbore delovnih brigad, čakanje na zmenke z dekleti – zdaj sploh ne obstaja več.

Zvečer v postelji se moram potrkati po glavi, če hočem pomisliti na razne doživljaje tule na trgu. Na okna založbe pod rdečimi arkadami, na spomenik kralja sredi parka, na kostanje, na restavracijo pri godbenem paviljonu, na snemanje in dviganje italijanske zastave z balkona Kazine – vse to je del prostora in časa nekdaj doživljenega sveta in moje starosti. Nič ne naredi pročelij teh secesijskih in baročnih hiš domačih ali tujih, naj sem bil v njih v različnih časih – tale hiša, v kateri je bila med vojno stara knjižnica, potem pisarna, v kateri sem se ljubil z neko žensko na tleh, in je zdaj veletrgovina s preprogami, zraven hiša, v kateri je zdaj knjižnica, Filharmonija itd. – nič ne deluje name kot znano. Grem po teh potkah parka proti Filharmoniji – v njej sem gledal filme, pel s pevskim zborom pred visokim komisarjem in narodnim svetom med vojno, poslušal koncerte, o katerih sem pisal, gledal, ko so 1942. leta vdrli fašisti med predstavo v dvorano, da bi aretirali gledalce, na odru pred platnom prejel najvišje nacionalno priznanje, streljal v gasi med Delikateso in Filharmonijo s pištolo v zrak, ko sem se trinajstleten zaljubil v dvanajstletno punco – ničesar ni ostalo tule od prej, nobenega atoma v zraku ali na tleh, mrzlega ali vročega ozračja nad tlemi, po katerih hodim zdaj in sem nekoč postaval tedaj. So kdaj, ja, znane postave v glavi, ko mastne lise v možganih, in postavajo tamle pri košu za smeti ali pri stebru pred stopnicami, a nič več, so nekakšne napake v glavi, ko napake v steblu na kozarcu, to je običajno, ampak tukaj nisem udomačen, pod pločnikom ne čutim ognja, ne tedaj, ko grem čezenj, ne redkokdaj, kadar se jih spomnim v postelji. Kako sem se pred štiridesetimi leti bal, ko sem šel v službo v Ljudsko knjižnico v Moste, da se bo izza pritličnih hišic na vogalih pojavila pisana banda otrok in barab, s katerimi sem se tepel, ali da bom zagledal pred ograjo vojaške bolnice sebe, ko čakam, da bi kupil komis od pacientov – komaj tri dni sem bil tam, nič se ni zgodilo, nič ni bilo ne strašno, ne odbijajoče, ne prijazno, ne domače, vse samo pusto, kot je bila tale industrijska občina zmeraj. In potem, ko sem dobesedno požiral kilometre in kilometre – polja ob Šmartinski cesti, Sava, Aerodrom, Stadion, Trnovski pristan, Rakovnik, izhodno predmestje Viča – povsod samo zidovi in vogali, zaprte stene. Pred Pošto sem leta 1939 občutil prave svetlobne kopeli iz tramvajev, danes komaj razpoznam postave ljudi, ki čakajo na avtobuse. Koliko sem bil takrat star? Enajst let. Takrat je bila električna razsvetljava veliko močnejša, kot je sedaj. Svetloba, ki je razsvetljevala vse, je izhajala iz vas. Zdaj ni več nobene svetlobe, oči so se mi skrčile v reflektor in iz mene izhaja komaj za lučko žepne baterije. Tudi v gledališčih na odru, v filmih, sredi najbolj jasnega, sončnega, poletnega dne. Vse je bolj temno, ker ne premorem več luči v sebi.

Židovska steza s turni okrog sodnije. Grem skrčen kot v tujem, poznanem mestu, srečujem ljudi v novi modi, mogoče tudi drugačnih razpoloženj v svoji mladosti, kakršen sem bil sam v svoji, čeprav sem mogoče pozabil nanjo. Pravzaprav, iskreno povedano, prav nič drugačnega občutka nisem imel, ko sem obiskal druga mesta – Basel, ko sem drugič prišel tja, New York, Amsterdam, Praga. V Pragi se mi je obračal želodec ob tonah razbitega jekla na spomenikih, ob vsej tej množici kipov na zvonikih, monumentalnih fasadah – preprosto ne prenesem napihnjenosti, ne prenesem zgodovinskih spomenikov, ne prenesem novogradenj v stilu prekooceanskih žerjavov, ne prenesem gas ne širokih cest, ne prenesem vogalov, križišč, ne prenesem niti imen na nagrobnikih, čeprav je na pokopališču najboljši zrak, ne prenesem, da so mrtvi tako blizu mesta in da lahko živi brez sramu kažejo s prstom pred seboj nanje, da jih lahko opravljajo, govorijo o njih, jih predstavljajo, razdirajo šale na njihov račun, pokažejo nanje: »Ta je naredil samomor!« ali »Ta je bil moj zasledovalec, prava svinja« (zdaj, ko je nemočen), ne prenesem, da je okoliš mrtvih tako blizu dnevne politike, vsakodnevnega prebavljanja novic in škandalov, raznih parabol, brezobzirnosti in neustrašenosti živih, manipuliranja z mrtvaškimi kostmi, z njihovim življenjem, ki spada v življenje. Naj jih pustijo pri miru, naj jih ne pritegujejo v svoj mlin, v svoje prebavljanje in izločanje, v svoje veselice in ceremoniale. Ljudje, ki živijo v teh okrašenih zidanih grmadah kot v nekakšnih nagrobnikih, so s svojim vegetiranjem veliko bolj mrtvi kot oni, oficialno negibnejši, z dolžnostjo veliko bolj privezani na prostor kakor pes ali mrtvec, veliko nesposobnejši od tehle tule, ki popotujejo in premagujejo ovire – oni ne morejo več rezati obrazov in razdirati šal v tej bleščeči svetlobi skromnega dneva. Mraz me spreletava ob teh hišah, stavbah, zgodovini; ne morem več prebijati življenja v modelu teh epoh in življenj nekdanjih generacij, ves ta konglomerat stilov, ki naj bi govoril o raznoterosti osebnosti, oponašanje kot specifičnost, vse to so sami živi nagrobniki brez ljudi, v glavo me tolče, da bobni v njej … Sem pa tja so kakšni majhni dotiki: stopim ob zidu pri rečici in vidim, kako po gladini plava čez vso širino odpadlo listje, rjavo in rumeno. To me spomni na otroštvo, na vsak pogled, ki sem ga vrgel v prekop: to listje, ki se počasi, počasi premika po skoraj negibni vodi, spominja na množico ljudi, na večnost, na naravo, ki se s svojo smrtjo vmešava v življenje. To je tisto pravo, ko začutiš domačnost zemlje v svojem neveselem oficialnem človeškem okolišu. To je pravo pretakanje časa, prava ura, prava žalost in veselje, pravo razodetje, da se milimeter pod zemljo že začenja pekel in milimeter nad njo nebo: nič ni pregloboko, nič previsoko.

22. november 1990

Čustva in občutenja napolnjujejo človeka, globoka in žlahtna v odklanjanju življenja in vsega, kar najdeš v njem, šibka in nizkotna v svoji industrijski obdelavi, ko ga v posamičnih trenutkih sprejemaš in ga celo malo proslavljaš. A vselej je pristno, ko se občutenja takole hranijo in istijo v tebi ko poza. Vse je pomešano, telesno in duhovno. Ampak ko se lotiš, da bi v svoji obrti – pri meni je ta pisateljska – ujel ali prikrival, udariš mimo. Kot da bi namesto vranice operiral nogo in zarezal vanjo. Vse je življenje, zaradi mene tudi poezija, dokler ga nočeš obdelati. S to nesrečo so se ukvarjali vsi, tisti, ki se jim je v očeh ljudi posrečilo, kot tisti, katerim se ni. Sami brodolomi, okamneli porazi, patetični spomeniki in sočutja vredna skromna znamenja. Prav, prav. Sopel si bom naprej v plašč, držal roke v žepu in šel po teh ulicah proti stolpu in mestni hiši, misleč, da se mi bo v nekem trenutku posrečilo, če bom pazil ali ne, in bom postavil nogo na vrat te izparine, ki se kuha in vali v meni. Šel bom sključen in upognjen kot ribiška palica, da ujamem to zver. Bog, tu ne gre za to, da bi ujel smisel življenja ali podobno pragmatično neumnost. Tu gre samo za občutenja. Vem, da je za vsako ponesrečeno fasado, za vsakim medaljonom pod oknom, v vsaki sliki, simpatični ali antipatični, za vsakim motorjem, namiznim, elektronskim, za vsakim navojem to koprnenje, ki se mu ni posrečilo izraziti. Za vsako knjigo mojih mrtvih prijateljev, npr. Gregorja Strniše, je v bistvu ta ponesrečena gesta, naj mislijo o njej, da se je tudi posrečila; ni se, ker vem zanj, kako je to kuhal in varil, dokler se ni utrudil na smrt; človek zmeraj misli, kadar se utrudi, da je dosegel magično mejo. Lahko sem ganjen nad tem, kot sem po drugi strani ogorčen nad kičem; ampak samo to sem lahko, ganjen ali jezen, nič več. Lahko sem nezadovoljen nad izreki, čustvi, aforizmi v njih, učinki, a več ne morem biti kot to. Zaposluje me torej totalna presoja. Za vsakega, ki je v tej odurni jami pri Sv. Križu, vem, da se je trudil. Vem, koliko se jih sploh ni, ki so za tem ali onim nagrobnim spomenikom. Vem, koliko mladosti je zakopano tule, ki se ni utegnila razočarati ali demantirati v starosti svojo mladost. Vem, kateri politični morilec leži pod tole blesavo ploščo. Vem, koliko ljudi na fotografijah v kravati in klobuku na nagrobnem kamnu je hotelo biti samo spodobnih v življenju, ker je bila biologija edini medij in sredstvo, ki sta jim bila dana na razpolago. Vem, da svoje čečkarije zdaj komaj razpoznavam. Vem, da topel val, ki mi je zajel nevrone, pomeni besedo, ki je drugačna in nasprotna.

Vem, da se zdajle, ko grem po Salendrovi ulici gor, kjer je med vojno živel moj sošolec s kmetov s starši in tremi sestricami, ki so zbežali pred partizani, in so njegove sestrice, preden so odprle težka vrata, prej pogledale, kdo trka, da ne bi bil vosovec, ki jih bo ubil v stanovanju … vem torej, ko grem po klancu gor, da si hočem zapomniti postave ljudi na ulici, kakor malo prej postave v Zvezdi, da bi jih prav zabeležil, si jih zapomnil, prenesel občutek, videz, njihovo barvo na papir. Trudim se, da bi zagotovil jamstvo resničnosti svojih besed, vrstnemu redu, ki bo do zamenjave slično ujel občutek. Vem, da se bo raztreščilo. Da ne bo ostalo kot koščica v enem od režnjev možganov. Vendar upam tisti hip, ko gledam in mislim, da se mi bo posrečilo, da iz tega ne bo nastala zgolj standardna figura na obzorju: hočem žive ljudi, njihovo tekočo čustveno razrvanost in svojo ob njej. Hočem, da se posreči, ne meni po mojih željah, ampak po neki, recimo temu volji, da pade zrel sadež. Tudi jaz hočem priti pod pokroviteljstvo milosti, tudi pri zanikovanju je potrebna. Nobenih napačnih potez si človek ne bi smel več privoščiti, prefinjenosti zaradi prefinjenosti, ker se potem povsem oddalji od svojih kosti, od srca, od občutkov, od narave, od cele svoje teže, s katero hodi po tej teži sveta. Pnem se naprej po ulici. Prej sem govoril, da pred Filharmonijo ne začutim ničesar, ne začutim posameznih krhljev, doživljajev, da bi jih razvrstil, ampak vse naenkrat, lahko rečem, v obliki pomaranče; čez ta široki pločnik grem, kot bi šel skozi ogenj, plast vročega zraka, kajti drugače se ne bi tako nerodno zaletaval v ljudi pred to zgradbo ali s takim rešpektom, s tako nabito polnim uvodom v spomin, obdrsnil z očmi filharmonikov, ki tam med odmorom postavajo in malicajo sendviče, ne bi se s takim neskončno svetim občutkom nedotakljivosti ozrl na majhno izložbeno okno koncertne poslovalnice, na katero je zmeraj nalepljen kak plakat s koncerti ali so razstavljene note. V nobeni cerkvi se mi to ne more zgoditi, ne v tisti, v kateri sem se spovedoval, ne v oni, v kateri sem bil obhajan, ne v stolnici, v kateri sem bil birman, v Marijini, kjer sem ministriral, pa sv. Jakobu, kamor sem hodil v času največje vernosti; takega občutka nimam do nobene ikone, oltarne mize, spovednice, razen pred tole hišo, pa ono na Starem trgu 21, na Bohoričevi ali bi ga imel v Novih Jaršah, ko bi tista plava hiša še stala. Cerkev je spričo njih najbolj mrzla institucija, ni pa to šentpetrsko župnišče, domovanje duhovnika, po katerega sem šel, ko je oče umrl, in ta šentpetrska duhovnija, v kateri sem se pripravljal na obhajilo, ni to župnijska hiša v Trnovem, kjer je bil sedež kongregacije. Samo tam torej, kjer si res živel »z vsemi štirimi«, čutiš delovanje, spoštovanje, strah, udobnost itd., nikoli ne pred okoliši, v katerih si živel samo napol, na četrt. Cerkev je celo manj učinkovita od šole. Torej je institucionalizirana religija manj vredna od katerekoli kasarne … neskončno daleč in više je vsaka jasa v gozdu ali kót v sobi, v kateri si molil z vsem bistvom.

Ko minem Filharmonijo, si oddahnem, a ne povsem, v meni še pometajo zublji, žarnice … vendar ni treba daleč, da znova zagori, mogoče šibkeje, ko se bližam ustju Židovske steze, te ozke, getu podobne uličice. Tudi tu so moji doživljaji, tudi tu, bi rekel, se poznajo na šipah lise mojega daha, ko sem hodil, živel tod kot otrok, ne da se izbrisati moje takratne veličine, ko sem buljil v izložbo, podboje, umazane od mojih rok, in roke, umazane od njih, sopihov iz kanala, ne dajo se zredčiti zrnasto lepljive niti, ki se me oprijemajo in jih moram trgati, ko grem po stezi. Celo današnji ljudje, novodobni po modi, ki se zaletavajo vame, ki so pravzaprav vdiralci v ta svet, ki jih brišem iz glave, likvidiram z očmi ali jih vidim kot motilce ali jih sploh ne opazim, so nekakšne pisane priče, ki so padle kot dež izpod neba sem; lastna zadruga z usnjenimi izdelki v oknu, pasovi, tošelni, in enostavna torbarska trgovina, to je trgovina z živo zapečateno smrtjo preteklosti, to je arhiv na dnevni svetlobi. Niso to steze, zakopane globoko v kleteh pod zemljo, to je pravi živžav, doživljaji so močnejši od mene, so produkti čebel, močnejši od čebel. Seveda je kdaj ta uličica povsem prazna tesen. In ko pridem na Breg, ravno tako. Stopim k zidu nad vodo, pod katero sem zagledal tisto uvelo listje, nasproti so na novo ometane hiše z galerijami in butiki – ravno tam, kjer je bil stari Gnezda, ki je prodajal stare žeblje in likalnike na oglje, ki sem mu nekoč, ko smo se šli otroške vojne, razbil izložbeno okno – tam ni ne duha ne sluha o starinarnicah na nabrežju, same na novo obarvane, pastelne hiše, tudi tule ni več protiletalskega zaklonišča, ni peska pod kostanji, ampak asfalt itd. Ne morem reči, da žalujem za nekdanjim okoljem, ker bi mi bilo takšno, kakršno je bilo, najbrž neprijetno, tudi me prenovljeni del postavlja v drugačno perspektivo, ne jezi me in ne boli, počutim se pač v tem starem kraju kot v novi interpretaciji, stilni tehniki, ki me ne ogreva, ne ohlaja, ki je nimam ne za napredek, ne za razvoj, ne za vztrajanje pri starem, ne za nazadovanje. Tukaj si in ne moreš, skratka, napraviti ničesar osebnega. Ne moreš streljati z lokom, ne moreš gojiti užaljenosti gospodarja, tega ne moreš imeti za izrezan teritorij svojega doživljanja. Grem ob tem ko ob tujih hišah, tujih obokih, tujem kraju – kaj me briga. Podobno je v poču ob zidu nasproti nekdanjega lokala stare modistke, s katere sinovoma sem prijateljeval med vojno … Tudi tam stoji ista hiša, prepleskana, da stoji kot prazen prostor. In deset korakov na levo ona stoletna vrba, ogromna, s premerom najmanj sedem metrov, ki se s koncem svoje ogromne krošnje dotika gladine in zakriva za seboj zid, kakor kača iz vej. Tu pa tam so stale včasih priklenjene cize in vozički branjevcev in malih trgovcev. Itd., itd..

Podobno je na pokopališču. Vsak teden grem dvakrat čezenj v mesto. Tja sem hodil včasih iz mnogih razlogov: da se učim, bojim, pokesam, izenačim, rešim, pozabim. Zdaj grem skozenj med platami in kamni ob zidu, ploščami in strehami ko majhne kapele z zlatimi imeni, kot po bazenu javnega šolskega kopališča, v katerega bom moral sam z milom in brisačo. Strese me. Podoben občutek sem imel, ko sem sinova vpisoval v šolo. Šolsko poslopje s svojimi okni, vrati, avlo, vonjem me je navdalo z neizrekljivim sovraštvom in odporom, s puhlim življenja gnusom. Ali ko sem imel hčerkico v otroškem vrtcu. Sama javna poslopja, postaje reguliranega življenja, institucije, ogabnejše skoraj od sodišč in kaznilnic. Podobno je z vojašnico s stražarjem v uti pred vhodom. Nikoli ne morem pozabiti, da sem ta in ta letnik, ki se mora zbrati tam in tam, in na istem zbirališču spoznaš brezštevilne dublerje, ki so se rodili v istem letu kot ti; ne moreš skriti razočaranja in besa v tej nadštevilni množici štancanih dvojnikov; kot da so ti vzeli nekaj specifično tvojega, bistveni del telesa ali duše. Zmeraj se pojavljati pred nekim vhodom ali ograjo s svojo generacijo: v vrtec, šolo, vojsko, gerontologijo, pokoj, smrt. Ko pridem ven, sedem v gaju mrtvih na klop pod kapelico sv. Krištofa in si prižgem cigareto. Ta gaj mrtvih z vsemi temi kapelicami, odri, slavolokom sem nekoč doživljal kot otrok ob očetovi smrti kot teritorij na nebu. Bal sem se stopati po njem, se naravno gibati. Visoka živa meja je bila okrog in okrog. Stekel sem čez zamrznjen travnik na kup hlodov sredi tega teritorija, samo da se ne bi dotikal s katerimkoli udom svojega telesa stvari v tem kraju – klopi, ograj, stebrov, vogalov, dreves. Pravo zapleteno mestece smrti, v katerem sem gostoval. Danes je vse to opuščeno, živica je nizka in redka, pol gaja je zavzela moderna cerkev z odprtim zvonikom, v katerem še ni zvona. Zadnja, ki je ležala v tem mestu na parah, je bila Vida, moja prva žena (1978). Nič več žoltih obrazov, sveč, črnine s posrebrenimi okrasi, črnih zastav. Latinski napis pod mojimi nogami pred hišico, v kateri je pred šestinštiridesetimi leti ležal oče, nima nobenega odmeva več v meni. Vrabci, ki se spreletavajo tod – koliko vedenja sem jim pripisoval pred skoraj pol stoletja, pa golobi, ki so premikali dračje, ko so stopicali po pesku pa letali s svetilke na svetilko. Strašna utrujenost me grabi. Na poti skozi pokopališče moram počivati dvakrat: na začetku in potem pred vojaško grobnico. Vstanem in grem po pesku proti avtobusni postaji (izogibam se asfalta). Ja, ta cestni zavoj med polji in parcelami vrtičkarjev je tudi svojega denarja vreden. Lačen do kraja, da je vsaka rjava barva imela barvo kruha, sem šel po njej iz šole, v šolo. Ogabna katoliška dežela z majhnimi moškimi v črnih klobukih in debelimi, širokimi babnicami v ruti in, kot nasprotje, odurna, liberalna krama, ki je imela približno toliko misliti in odločati kakor puding v skledici. Ne bom pozabil odbijajoče stilne tehnike, v kateri se je manifestirala ta dežela (vem, da zdajle razmišljam z drobovjem, z ritjo), a bojim se, da bo zdaj, zdaj znova vstala kot po dolgem počitku iz svojega groba in se znova manifestirala črno-belo, ki po svoji naravi še barvi nista, ker nimata barve. Prav fabulativno je, da vstaja ob mojem kavču iz groba ista dežela, kakor se mi je prikazala na začetku, v otroštvu, kot mlada, rdečelična nevesta brez okusa. Tukaj nekaj ljudi sedi in čaka na avtobus – stare ženske z lopaticami, cvetličnimi lončki v cekarjih in polivinilastih vrečkah –, kot otroku se mi je zdelo, da se prihajajo na pokopališče pogovarjat s svojimi mrtvimi, zdaj vem, da je to stoodstotno res. Pogovarjaš se s tem peskom, ozvočuješ tišino z branjem imen in napisov, kuješ sociologijo iz vrste poklicev, pri katerih se poteguje za važnost v družbi, spet pesnik, namesto strojevodja, čeprav so vsi enaki, delaš iz letnic rojstva in smrti zgodovino, epohe, zgodovinske letnice, širiš krog svojcev tistih, ki naključno nosijo tvoje ime, razpostavljaš imena trgovcev, zdravnikov, gostilničarjev, ki so nekoč stala na vratih, ki so dekorirala tvoje otroštvo. Zdaj torej vem, da je zares, kar se mi je nekoč samo zdelo, ko sem imel pokopališče samo za podaljšek profano-sakralne cerkvene institucije in obiskovanje grobov kot obrede maš in krasitev oltarjev pred prazniki. Zdaj me nihče več ne more prepričati, da je neprestopna meja med življenjem in smrtjo, da je neka komaj omembe vredna motna ograja med njima. Ko si mrtev, si pomiloščen. Nisi več zločinec. Ko vstaneš od mrtvih in se vrneš, si spet stara svinja. Najbrž zato nihče ne more ubiti človeka v spanju, ker je videti tako nedolžen kakor pes, ki je v resnici volk. Zato poklicni kilerji zbudijo spečega, da pokaže svojo odbijajočo živost, in ga šele tako zbujenega pobijejo. No, lahko ga tudi spečega zakoljejo, da ni potem nobene razlike med spečim in mrtvim. Samo zamah z nožem mora biti bliskovit. Nato je videti, kot da ti ni treba sprejeti zločina nase, ker ni nastala nobena sprememba s tvojim dejanjem. Vendar te začne gristi: ubil si nenevarnega, nekrivega, polnega nedolžnih sanj. Ubil si otroka, v katerega se je spremenil odrasli. Zato je treba žrtev zbuditi, da začutiš zadah iz ust, zaslišiš njegovo kolcanje, zagledaš njegove sprijene oči, zagledaš vse to življenje, na katero si besen, in ga naposled le pokončaš.

24. november 1990 (zvečer)

Ko se znoči, me prevzame puščoba in krivda za minulim dnevom. Prav dobro vidim lise v zraku, ki se gostijo, kot da se črnijo posamični zračni tokovi, majhni ko majhni svežnji dračja, vem seveda, da je to optična prevara, mogoče samo moja; namesto senc pod drevesi nastajajo sence brez fizičnega telesa, kar v ozračju. Vem, ko nastopa noč, imam pred sabo spet eno onemelost in negibnost in mi je žal, da se čez dan ni zgodilo nič takega, da bi zdrav legel in zaspal. Kjerkoli je to, tudi na počitnicah, v hiški ob jezeru, na morju, na ulici. V črn plašč se bo ogrnila eksistenca, hiše, nebotičnik, polje zunaj, da bo vse postalo podobno tisti moji čeri, na kateri bo moja bit na oni strani življenja. Čeprav imam noč, temo rad. Ker je nasprotje dneva, tega strašnega, svetlega monstruma, ker se stvari, ki podnevi izžarevajo luč, prikazujejo v temi, kakršne so v resnici. Poleg noči bi navedel še tole, kar imam rad: dež, mrak, travnik, golobe, otroke, vodo, goloto, kruh, posteljo, okno. Vem, da bom preživel preveč časa. Zato grem zadnji spat, po poslednji reklami na TV, s pravim veseljem šele, če stoji stolpnica v soseščini v temi, v njej in v moji ni nobenega osvetljenega okna. Takrat šele z velikim veseljem prižgem luč pri postelji, jem grozdje in berem knjige, tj. z očmi bežim čez plahte potiskanih strani, da se nekje ujamem za lok velike začetnice sredi gostega odstavka, pravo besedno pašo, ki mi kaj pove, in od tam spet nazaj, dokler spet ne listam, listam, s tako težavo obračam te velike liste, kot da so nekakšne uniforme ali pretikači na aparatu, da bi se z očmi spet ujel za zanko neke besede, ki bi me s svojo vrstico naravnost popeljala ali postavila na sredo paše, ki kaj pove … ne maram tistih dolgih priprav in otopelih razpoloženj, preden se prikaže na obronku nenavaden pogled v dolino ali neznanski pripetljaj … to te naučijo reklame, ti 30-sekundni močni filmi … pri tem lovim z levim očesom, ker na desno mižim, potem začne knjiga s 300, 500 stranmi polzeti iz rok … začnem odmirati. Splošni zdravnik za vse bolezni, spanec, prihaja … samo na levem boku ne smem zaspati, kajti drugače me, kot sinoči, prebudi močno trkanje na vrata moje sobe in zbudim se, ker mi je srce obstalo … Tudi časopise berem v postelji, zjutraj, s pravo lakoto gladovalcev … če bi bila dejstva popisana kot v anekdotah ali malih oglasih, bi šlo, ampak opisana so kot športni dosežki, s pogrošno emocijo, zoprnim očitanjem, poceni obrambo … Ti časopisi so zrcalna podoba politikov, ki ne poznajo stvarnosti, ki ne upoštevajo stvarnosti, vehemenco želja zdaj zamenjujejo za vehementnost, recimo, nekdanjih poljedelcev, ki so se spoznali na svoje delo … Ves ta papirnati teater, v katerem se grejo intelektualci ideje iz 44 ideoloških šol, kot da jim buri seksualnost 44 bab, tako da nimajo več občutka, kje se njihov čutni center sploh nahaja, namesto da bi jih ribalo kakih 13 ali 7 realnih okoliščin. Z veseljem, kot da bi prešel na aktualno branje, se lotim Pisateljevega dnevnika Dostojevskega izpred 114 let (iz aprila1876). To je sveže čtivo o dejstvih in dogodkih. Res so neizmerne dolžine, veliko dračja o panslavizmu, ženskih pravicah, zaščiti družine, vendar se je v teh več ko 100 letih usedlo nanj manj plesni, kot se zvečer usede na dnevnik, ki si ga kupil zjutraj. O, ne zato, ker se je nekoč dogajalo manj, mogoče se je dogajalo celo več, ampak ker je bil tisti idiot, ki je hotel razložiti pojave, bolj zraven, kot so danes izvedenci in specialisti, bolj nad njimi, človeške neumnosti in zaverovanosti pa se tako in tako nadaljujejo vseskozi … Najbrž bi bila današnja znanost manjša, ko bi bila vsaj ena vojna vmes. Vojne so potrebne. Potrebne so, da eno vojno v življenju doživiš kot otrok in drugo kot odrasel, da v njej zaradi mene tudi padeš … Dostojevski, kostumiran v paradoksalnosti, je istih misli. Vojna je koristna in neobhodna v vsakem pogledu … Ne, ni vojna samo zato, da se ubijajo, čeprav je osnovno odvzeti človeško življenje, ampak iz interesa in potrebe, da človeštvo živi tudi od reklamnih idej. Človeštvo ljubi vojno, ker nihče med vojno ni malodušen. Vsi so korajžni, vsi razpoloženi, ni sledu navadne apatije in dolgočasja kot v mirnem času. In ko vojna mine, kako se ljudje radi spominjajo vojne, tudi če so poraženi. Tudi če govorijo med vojno: »Kakšna vojna! Kaj smo dočakali.« To je samo spodobnost, v resnici so srečni – zdaj je lahko vsak odkrito zver, konzervativec, morilec, a ljudje se bojijo na tak način hvaliti vojno. Očlovečenja, velikodušnosti je veliko več v vojni kakor v dolgotrajnem obdobju mira: v miru se pojavljajo cinizem, ravnodušnost, roganje, prazne zabave. Mir ljudi naredi surove. Socialna premoč prehaja ves čas na stran tistih, ki so grobi in zli. Čast, humanizem, samopožrtvovalnost se sprostijo in cenijo šele takoj po vojni, a čim dlje traja mir, vse te velikodušne ideje kopnijo, venejo, umirajo, a bogastvo in pohlep enih se veča. Naposled preostaja samo licemernost časti, samožrtvovanje po dolžnosti, te forme bodo seveda spoštovane tudi v miru. Mir izziva apatijo, morbidne misli, razvrat, otopi občutke, užitki ne postajajo bolj raznovrstni, ampak bolj grobi. Umetnosti, znanosti se zmeraj razvijajo takoj po vojni. Vojna jih osvežuje, obnavlja, vzbuja, očvrsti misel in daje pobudo … V miru tega ni … lažna čast, nedoživljajskost, samoljubje odkritja, če dobiš za to razloge, tekma za efektom, namišljene strasti, prefriganost, groba varianta tekmovalnosti, samo doživljanje občutkov in strasti … Če ne bi bilo vojne, bi umetnost umolknila. Religija priznava vojno, moč. Mir je slabši od vojne. Nemoralno ga je podpirati, ničesar ni, kar bi spoštoval, sploh ni ničesar, kar bi bilo sramotno in banalno v človeku. Strahopetnost in brezobzirnost v vojni sta zdravilo. V njiju se razvija bratska ljubezen in povezava narodov, ker se na fronti šele začne spoštovanje drug drugega. Vojna enači ljudi, humanizem se razvija na bojišču. Dejstvo je, da vojna manj jezi ljudi kakor mir. Celo težijo skupaj, eden drugega sprašuje, kaj misli on o njegovi hrabrosti, in ta, kaj misli o njegovi. Kljub temu so se dobro tepli. Viteško. Po vojni se gospodarstvo postavi na noge kot njiva, ki jo je namočilo deževje. V miru pustijo drug drugega umreti od lakote. A ljudstvo, ki trpi med vojno? Več dobi od vojne, kot pa je izgubilo. Pusti mu najboljše in najbolj pozitivne posledice. Vojna izenači socialno podobo. Dviga vznesenost naroda, njegovo dostojanstvo, njegovo kolektivnost. Narod hoče v vojni aktivno izpostaviti velikodušnost svojih občutij. Mu lahko to v miru uspe, ne da bi naletel na prezir, če je kdo poražen? Profesor in dijak sta si v vojni bliže kot v osemnajstih letih šolanja. Narod o vojni piše pesmi, kuje legende, brez vojne bi propadel, spremenil bi se v nekakšno sluz … Evo, to so te sanje, to so te resnice. Vojna je boljša od miru. V njej se zavedamo, kaj imamo in smo imeli in bi radi spet imeli. Zdrava občutja. Poraz blesavih strašil in blesave cerkve.

25. november 1990

Včeraj popoldne sem v hrastovem gozdičku blizu stanovanjskega naselja zagledal tri ljudi, katerih glav oziroma obrazov nisem videl. Ostal sem brez strahu, brez običajnih solidnih potez na sebi kot ob drugih priložnostih, kadar bi mi prišli nasproti ljudje v nenaseljenem kraju. Niso me motili v moji samoti, ne vzbujali strahu. Torej samo glav in obrazov ti ni treba videti, pa nimaš nobenih občutkov. Ko mi je senca izginila iz oči, sem videl, da so to ženske, ki so se tesno stisnile skupaj od strahu, ko so me zagledale. Šele dvajset korakov dalje so se začele pogovarjati med sabo. Istočasno je po paralelni stezi iz gozdička v drncu pritekel zakonski par, in ko sta me zagledala, tričetrt obrnjenega proti gozdu in četrt proti polju, je on upočasnil tek, da mu je žena stopila tik za hrbet, in sta tako zlagoma odšla mimo. Tudi psi, ki so na sprehodu, se kdaj lajajoč zaženejo proti meni, razne vrste psov, tudi majhni, ki znajo komaj polizati z jezikom. Tule, med njivami ob hitri cesti na špici, včasih gospodar odklepa ulična vrata v hišo, ko se pes utrga in se zažene čez cesto med avtomobili vame; ko ležim na stopnicah ob škarpi pri jezu med prekopom in mestno reko, se zgodi, da se pes pojavi zgoraj na poti, renči ali laja vame, zleze po škarpi in se po srednji stopnici, na kateri sem, renče zaleti vame. Če ne bi bilo gospodarja, ki zavpije nanj, bi me najbrž popadel, mogoče pa tudi ne, ker se pes vedno ustavi dva metra pred menoj kot nenavadno postavo, in če laja ali ne, me osuplo in s strahom gleda. Ni dvoma, vse tisto, kar občutim in se kuha v meni, se pozna na moji postavi, drži, v izrazu obraza, mogoče ljudje in živali čutijo to kot nevarno tendenco, zelo izrazito misel in namero; to me spravlja v jezo, kot da bi bil razkrinkan, po drugi strani pa me podpira v prepričanju, da so moja občutja tako stvarna in zunaj običajne morale, da so postala na zunaj resnična in oddvojena od drugih pojavov. Zoprno je, da ne morem nikogar opehariti in se na meni vse pozna. Moja iskrenost ali odkritosrčnost, v resnici pa nevednost, je postala taka super zver, da me drži v šahu in se mi brez njenega vmešavanja sploh le malokaj posreči, razen običajnih form vljudnosti. Ta mi diktira, med štirimi stenami in zunaj, da se ne delam in si ne natikam drugačnih obrazov, ker mi tudi uspelo ne bi. Edina tolažba je, da je to, kar razsaja v meni, resnično, in moja jeza na to je zgolj tehnične vrste: zakaj mi tega ne uspe zakriti. V gozd, na polju, po špici ob prekopu grem, da bi se nadihal svežega zraka, spustil v to omaro pljuč, ki me pri vsakem kašlju ali močnejšem vdihu ali izdihu zaboli do reber, nekoliko sapic, da je ne bi več čutil tako vsajene vase kot tujka. Od gneče v avtobusu, od obiskov tistih dveh, treh knjigarn, neznosnega iskanja knjig v knjižnici, ki zaudarja po starem papirju in živalskem kleju, mi je tako vroče, da mi znoj valovi skozi srajco, pulover, prevleko na zunanjo stran plašča. S totalno premočeno srajco na sebi in ovratnikom, ki je od znoja in mraza trd, ko da se me tišči okrog vratu kot pasja ovratnica, pridem na polje, pokopališče ali na špico pri prekopu, da bi se ohladil ob čedalje globljem hladu vode. Zmeraj sem na tej levi strani brega, kjer je senca, na drugi strani, kjer je sonce, sedijo ženske, ki pletejo ali kvačkajo, zgoraj na rtiču je tudi nekakšna baraka za zaljubljence – moram reči, da me tudi ti gledajo čez vodo, kot da sem nekakšen neobičajen fenomen. Razpolaganje s časom naredi to, zaposlenost ni zmožna tega. Jaz znam strmeti v neko točko ure dolgo, včasih mečem tudi kamenje ali krmim race, ki imajo med dračjem pod žago onstran prekopa svoje gnezdo. Kadim ali ližem bonbon proti kašlju. Nikomur ne morem pasti v oči ko šilo, vendar očitno padem z vsemi rečmi v sebi naravnost v ljudi, v bazene njihovih oči. O, saj jih tudi jaz zapazim. Tam je neki starec v jopi ko pisan mesarski pes, ki spi na klopi na špici ob izlivu, zdaj par mladih sedi na stopnicah, nepremično, z očmi uprtimi v vodo ali na drugo stran, na kateri ni ničesar razen zrele trave in grmičevja, na škarpi pa pritlikave hiše Žabjaka. Take postave te spomnijo na mlade samomorilce, ki jih je polno to mesto, v desetih dneh jih naredi samomor več, kot je dni, včasih tudi štirinajst. To je občutek potlačenosti tega naroda. Da nič, kar naredijo, nima svoje cene, ne doživi spodbude ali spoštovanja, medtem ko se s pompom slavi slabo sestavljen leksikon ali tuj film, dviga v nebo skromen dosežek imenitnega strokovnjaka. Narod, ki se ne ceni, ker misli, da se predobro pozna. Ker nedorasli učitelji, ki niso dosegli satisfakcije, mučijo svoje študente, da izgubljajo leta svojega življenja. Ker se osem odstotkov preostalih kmetov ne spozna več na polje, dvaindevetdeset odstotkov ljudi, ki izhajajo iz njih, se ne spozna skoraj na nič. Ker je vse življenje brezizhodno in zamejeno. Tukaj je čas obstal kot kavni sesedek, čeprav gre skokovito naprej. Tukaj se izgubljajo s samouničevanjem in zato ne priznajo nobenega orla, ki bi izšel iz njihovih vrst. Vsi letijo k dvema, trem XY na univerzitetni stolici, ki spreminjajo segmente svojega mišljenja v skladu z menjavo miselnosti v Parizu, čez travico in rože v Tivoliju naravnost v predavalnico. Rekel sem, da bi rad fiksiral svoja in tuja občutja, kakor se v trenutku odvijajo. Ne gre, in kadar se zgodijo, se zgodijo naključno. Tu so fotografije iz epohe mojega otroštva: hiše, ceste, ljudje – imam veliko monografsko knjigo o starem delu mesta, o nekdanjih zabaviščih, o vpeljavi cestne železnice. To zdaj zvečer, sredi noči, ob dveh zjutraj, ko grem v posteljo, gledam pri svetilki na stolu. Velike, povečane, zrnaste fotografije. Tu sta dve postavi, ki mi kažeta hrbet. Prečkata cesto pred Filipovim dvorcem. Prva je ženska, mati. Za roko drži otroka v robatem plašču, pleteni kapi. Približno tako velik sem bil sam in istih let. Torej to identificiram s seboj. To sem jaz. Ista generacija. Iste pojave in miti za skupno opazovanje iz enega zornega kota. V tem otroku, ki ga drži mama za orokavičeno roko – zima je, to se vidi po zapahnjenih oknih verandnih stolpičev na stavbi dvorca, po deskah, s katerimi je zavarovan vodnjak, po megli na koncu ulice, ki se izteka na trg pred mestno hišo – a po tej otroški postavi, ki mi kaže hrbet, čutim, kako raznobarvno živi v črepinjah ves svet, ki je še cel, a ga jemlješ v svojo skromno zalogo izkušenj s tega ali onega konca in iz njega sestavljaš fantastično žival, ki ima glavo od laboda, rep od kače, trup od slona itd. Po tej sliki spoznavaš, da nisi na svetu samo objekt, skupaj s posnetkom hiš in prostora, in da je v tej vsakodnevni kuliseriji vse mogoče pomešano in zbrano, da se vrača duša brez smeri in cilja. Malo naprej je velika slika čez dve strani: trg s tramvajem pred mestno hišo in ljudje, ženske v avbah, konjski izvoščki, natrpane izložbe; to je iz časa, ki je že zdavnaj zakopan pod zemljo in ki je bil v času tvojega otroštva že davno umrli svet pod prostornimi nagrobnimi ploščami. Zanimivo je videti kretnje, drže, spontane geste – vse se seveda ponavlja in davne generacije služijo samo za primerjave –, prav zlahka ugotoviš, da ti, katerih grobovi in družinski kamni so že zdavnaj izginili s starega dela pokopališča, niso bili nikakršne zvečane starodavne figure, ampak zelo uboge postave skromnih ljudi. Škoda je, da je čas pometel z nekdanjo tehniko, ki si jo doživljal – recimo kočije, stari poštni nabiralniki, štirioglate telefonske celice, lepo izdelani drogovi na tramvajskih postajališčih, jeklene litoželezne table stadionov, plot okrog kolodvora in gosti kostanji ob njem. Malo drugače je že na ozki ulici, kjer so izkopavali zemljo za tirnice: grušč, zemlja in skale, ki ležijo ob izkopanih jarkih, v katerih so delavci nosili cevi za podtalno električno napeljavo, so jih že zdavnaj pokrili kot prst njihovih jam pri Sv. Križu. Na razkopanem pločniku je trgovina s kuvertami in pisalnimi potrebščinami, kjer sem kupoval šolske stvari, črnilo in zvezke. Kakšen posrečen napis na tabli pri vhodu, kjer si tiščal glavo kot otrok, pa črke pri zadnji, sprednji vrstici. Pa ljudje, ki grejo od pošte do Zvezde po ozkem pločniku mimo restavracije pod izveski, med njimi je izvesek zobozdravnika, ki sem ga poznal. In na zidu kazinskega poslopja vitrine kinematografa: Balet na Marsu, Ninočka. Dve ženski v nagubanih plaščih in čeladastih klobukih iz tridesetih let, pa delavec, ki se drži zidu, moški, ki si ogleduje vitrino, množica nerazločnih teles, za njimi visoka ženska, ki ji ravno v trebuh in med noge sije močan odblesk sončne luči, pravzaprav navadna ženska po merilih srednjih let, ampak kakšno spolno bujenje je povzročila ta kariatida v meni, ko sem bil še pob. Pa nekdo, ki si briše nos, ko prečka cesto. Gneča eleganov iz tistega časa, v plaščih, klobukih z visoko štulo in črtastih hlačah – to so bili ljudje, ki so bili na oblasti in so obvladovali življenje v mestu. Eden vozi tricikel. Drugi potiska voziček čez most. Tule, ali ni to stara Greta Garbo z dvema torbama, sešitima iz cvetličnega blaga, polnima časopisov. Pa dva Dalmatinca, krošnjarja z odprtim zabojčkom svoje robe. Pa nekdo, ki poriva pred seboj dvokapno leseno hišico. Je šintar? Par intelektualcev, ki se grede čez most intenzivno pogovarjata med sabo. Dve ženski, od katerih ima ena črn plašč in klobuk. Konjska vprega. Do vrha napolnjen seneni voz sredi klanca. Človek, ki z nekoliko pridvignjeno nogo stoji pred papirnico. Je bil to tisti nekoliko nori Johan, o katerem sem si vse mogoče predstavljal, ali nekdo, ki se je le delal gospoda? Tu je deček, štirinajstleten, najbrž dijak, ki stoji med trgovinama. Šestdeset let nazaj. Čutim, kako se mi nabirajo solze v očeh. Vsi ti – tudi moža, ki gresta na levi in desni ob starcu v odpeti suknji – so že mrtvi. Že zdavnaj umrli, prekopani, brez kosti, brez spomina nase, razen na tej sliki uprave cestnih železnic, slikani opoldne, ker so pločniki polni in se vsem nekam mudi: iz trgovine, domov, lačni, zaposleni, v najbolj dejavnem trenutku delavnika, ko se je na obrazih zajedlo vse, kar so doživeli, ko je v očeh izmera zadnjih nestrpnih metrov, ko bojo prestopili prag doma; ko so lačni, imajo noge bolj razkoračene, ker delajo večje in hitrejše korake kot sicer. Ves ta opoldan, s sencami okrog nog, pod hišami in platnenimi strehami, z bleskom plinske lampe na železnem drogu, z visečimi cilindri cestnih luči, visečih druga za drugo, vse to je izginilo in minilo, skupaj z vedri in trugami gramoza, kladami iz kamna, orodjem, razmetanim po tleh. V očeh čutim solze, ko polne malhe na obrazu. To je tisto, ko nekaj realnega, z arhitekturo, ljudmi različnih starosti, združenimi na cesti, izgine, kakor pravi trenutek življenja, nepomemben in ločen, v tla, da nad zdajšnjim obokom več ne obstaja niti atom v zraku.

26. november 1990

Rekel sem že: noč se pričenja, vidim črne lise v zraku in po tleh, kjer so in niso, zagrinjajo konkretnost hiš, ki so podnevi izžarevale svetlobo, zdaj šele se bojo v temi prikazale take, kot so – črne. Zadnji koščki svetlega neba nad drevesi, med stolpnicami zgoraj, skoraj žalujem, kot za zadnjo priložnostjo na svetu … tolikokrat sem zadnji dve leti treniral večer in nočitev, da sem izvežban za smrt, kot tisti, ki se je s premikanjem kamenčkov pripravljal, da premakne goro. Zraven sem izgubil normalno vcepljeni občutek za čas, v katerem sem vseskozi živel: ob treh se zbudim, navijem uro in vem, enkrat sem to že naredil pred kratkim ter se spomnim: včeraj, na Tromostovju, pod uro na Smoletovi hiši ob 15h. In med 15. sinoči in 3. uro zjutraj se ni prav nič zgodilo, zgodilo se je tako malo, da če bi položil ravnilo med popoldansko in jutranjo uro, bi bilo celo to odveč. In vendar se je v vsaki uri, kot med odseki centimetrov na ravnilu, zgodilo nekaj, kar je bilo drugače od tistega za tem ali pred tem. Preživel sem cel temperaturni list razpoloženj, ki so si nasprotovala ali se žrla med sabo, me pomikala nazaj za tri, štiri stoletja v mrak časa, me pognala spet naprej za nekaj epoh, da sem prosto lebdel, me pustila priklenjenega v tla tega trenutka in trenutnih tal, kot da so zame edina zveličavna. Ta avtobus, ki je pripeljal in na katerega sem se rinil, ti sedeži, gneča, drogovi, milimetrska borba za zrak in prostor, dokler nisem prišel do ograje, na katero sem obesil svoje komolce in svojo težo. Nahrbtniki, ki so me grebli in suvali v obraz, udarci rok po ramenih, ko se je ob sunku premika ali ustavljanja nekdo zagugal, torba, ki ti obdrsne nos, dežnik, ki ti hoče iztakniti oči – nikjer drugje kakor v mestnem avtobusu, tem zbirališču ljudi za nekaj minut, se ljudje ne vedejo do teles drugih, kakor da so zanikrni vogali ali zidovi, ki ničesar ne čutijo; nikjer ni toliko protestov, kletvic, odkritega sovraštva do tebe kot v teh premikajočih se mestnih kasarnah; če na njem srečaš znanca ali prijatelja, sta, kot da bi bila samo vidva človeški bitji. Včasih, kadar se avtobus pripelje v posebnem kotu okrog ovinka, osvetljen, brez pokvarjenih žarnic, z lučjo na čelu, je kot nekako za božič in kljub drenju, prerivanju, kričanju, psovanju vstopim vanj ko v domačo sobo in ostajam v idealnem razpoloženju v njem do zadnje postaje. A pustimo to: jaz pač ne hodim v gledališče, na prireditve, koncerte itd., kjer se taisti ljudje iz avtobusa obnašajo uglajeno, se drug drugemu umikajo s poti, se rokujejo, si izrekajo fraze. Vožnja z avtobusom je moj edini tesni stik z ljudmi in ta stik seveda ni salonski. Nekdo skoči v avtobus za nekaj postaj in hoče s svojim telesom zagospodariti v tvojem življenju. Čez tvoje truplo, kolikor se le da. Te vožnje so prave prispodobe, če bi hotel pretiravati, kajti samo tuji fizični pritiski te spomnijo na to, koliko »padalcev« je v življenju vskočilo v tvoje življenje in ga pretreslo: policistov, vojakov, oficirjev, uradnikov, funkcionarjev, souslužbencev, koliko psov je že skočilo med tvoje keglje, koliko situacij je bilo, ki so se vzpostavile zate kot večnost, od profesorjev, ki so zaradi manjvrednostnega predmeta, katerega so predavali, dvignili visoke zahteve pri izpraševanju, samo da bi, ne glede na krvave izide in hude spremembe v življenju svojih varovancev, postali pomembna pregrada do cilja … vse do sodnikov, ki so te hladnokrvno obsodili na mesec, leto zapora zavoljo besede, ki je ne bi smel izgovoriti. In domači terorizem: mož, žena, oče, mati, otroci, bratje, sestre, sorodstvo. Prezir in popolna nejevera v to, da bi bila tvoja žena ali tvoj mož vredna več od piškavega oreha. Terorizem je povsod, sla po uničenju zaradi želje po »čistih odnosih« je v vsakem, zmeraj ima eden v paru v najbolj srečnem času cvetenja ljubezni prednost pred drugim, zmeraj je eden podrejen drugemu. Prijateljstvo je borba za dušo: ali bo prijateljeva duša naklonjena samo tebi ali bo drugi močnejši. To se dogaja sproti. Nedolžneža ni. Nedolžen je le tisti, ki ne gre več zdoma ali ne gre več iz svoje sobe, ki živi v svojem svetu kot v grobu; če že rabi uslugo, jo preplačuje in s tem postavi še en zid med sabo in drugim. Večna želja uiti. Večna želja po tem, da ne bi niti za trenutek na obisku, pri omizju, pri skupnem delu občutil pozornega pogleda na sebi, kajti tega se potem nekaj časa ne boš več mogel znebiti v sebi. Večno kesanje nad tem, da v neki družbi nisi na vprašanje odgovoril precizno ali da si se razkril v odkritosrčnosti, izrezal iz sebe del živega mesa, ki te potem boli ko odprta rana. Ali sam nekomu zadaš udarec, zavestno ali ne da bi vedel, ker ne poznaš njegovega trpljenja. Samo ljudje smo na svetu, ki drug na drugega vplivamo, ustvarjamo, večamo pletež strašnosti, tega ne počenja nobena žival, nobeno drevo, gora, nobena klima itd. Treba se je rešiti v zadnjo sobo.

Noč je tukaj za pregled dnevne zgodovine. Ni vzpodbudna. Če nisi bil med ljudmi, je tako, kot da bi imel za sabo štirindvajseturno etapo bolezni. Nisi bil z golo kožo v stiku. Če si bil, imaš celo škatlo gomazečih črvov. Sem pa tja oddih: prijazen pogled, ki te je zadel, simpatija, ki si jo začutil do nekoga. Med to protoplazmo so to prave človeške oči. Vendar sem hotel govoriti o noči, tej veliki cirkuški plahti negibnosti, odmrlosti, s katero pričakujemo v temi in tišini plaz življenja, ki se bo vzvratno ozrl na nas, da ne moremo spati. Sam vem natanko za dve svoji krivdi, dva zločina, ki me zasledujeta in bi moral spregovoriti o njiju (je še več manjših, ki se kot žužki držijo krokodila, o teh ni vredno spregovoriti vpričo njiju). Preciziral sem ju. Jasno stojita pred mano ti krivdi za ti dve dejanji. Tako jasno, da sem celo formo, jezik, v katerem ju bom pošteno razkril, že našel. To dvoje mi ne da spati zaradi nekih prirojenih svaril. Vprašanje je samo stanje za tem ex posto, ko bo izgovorjeno ali zapisano. Vem, da bom izgubil tako imenovano »čast«, in drugo, da se bom izpraznil. Vendar me zanima samo moj jaz: kako bom kot lupina brez jedra sploh še vegetiral? Bo življenje izgubilo svojo intenziteto, močno barvo, gostoto razpoloženj v zameno za lahkost in čistost? Nočni grehi postajajo podnevi manjši, kot da pripadajo drugi rasi, dnevni so ponoči veliki, da jih skoraj ni mogoče speljati do svita, ko se zmanjšajo in izpuhtijo. Če bi imel vsaj mirno, neprekinjeno spanje, bi se zavoljo tega splačalo! Občutek čistosti in triumfa vesti, občutek, da nisi živel ali delal zaman, samoobrambni mehanizmi tudi močno delujejo. Čemu se izpovedati? Komu na čast? Da bi drugi spoznali svojo grehoto in bi drugim z jasnostjo skritega odvzel njihovo breme? Da bi se le olajšal in bi lahko spal? Tukaj se mi vse razmaže, spaca, prekriža: možnosti imam, da skočim, možnosti, da stojim na mestu. Poleg tega imam komaj omembe vredne energije in sposobnosti, da bi se česa takega podstopil ustrezno. Kam bi zašel, v kaj bi se zadel, ko bi se mi kljub premočrtnosti ceste iznenada zameglilo pred očmi in bi potem nadaljeval počasi, obupno, skozi to meglo, šibje, neurje, in bi se z vsako piko požiral in izgubljal tudi sam? Če gledam v vertikalo med stolpnicami, to pokvečeno režo neba, modro, z belimi oblaki, modrikastimi, čokatimi, dvema, tremi branami, in potem sledim sivemu oblačju vse do vrha stolpnic iz svojega okna, vem, da bom še zmeraj ostal zapečaten, tih, gluh napram svetu. Da mi bo popoldne ostala pot čez polje, pokopališče, ki ga poznam skoraj kot svoj žep, pa knjigarna in papirnica, kjer bom brskal, pot nazaj do Tromostovja v avtobusu, potem zvečer politični žurnal na TV, reklame, filmi, grozdje, cigarete in ob pol dveh noč, dolga ko dvorana, ki sem jo malo skrajšal, ampak v tej črni hali se bom zbujal vsako uro, in ker ne morem v zadnjem času več brati, si bom prislonil glavo na levo roko in tako kdaj tudi zaspal; in potem se spet zbudim z ohromelo roko, da me zaboli do podpazduhe, ko spet ležem.

10. december 1990

Prebral sem. Vidim, da vsi živimo v stekleni krogli, v kateri nas je preveč, da bi bili lahko še svobodni. Pred dvajsetimi, tridesetimi leti, če sem v avtobusu pogledal v časopis, ki ga je bral eden potnikov pred menoj, me je njegov pogled do smrti prebodel, kajti to je bil njegov časopis, ki ga je kupil s svojim denarjem, in če sem ga bral izza njegovega hrbta ali stoje z rokami na drogu, je bilo, kot da použivam zajtrk z mize pred njim; zložil je časopis in ga vtaknil v žep. To jaz danes počnem sam, v avtobusu ali na vlaku, ampak ne zaradi tega, ker je časopis moj, ampak ker prebira tisti članek, natanko tisti čudaški esej ali, kar je najbolj nerodno, pesem, ki jo prebiram sam, in tako kakor neke vrste duhovni vigilant spozna, kaj me privlači, katera reč me koncentrira, razgali mojo dušo in jo potem tako rekoč drži golo v rokah ko ribo; temu se upiram in na to trzam, tega ne maram, da bi bilo komu moje notranje stanje znano, kot da ga gleda izza mojega hrbta pred seboj na ekranu. V pisanju lahko povem vse o sebi, kot bi govoril na glas v prazni sobi, ampak konkretnost, vsak dan zunaj je še zmeraj fronta, bojišče, na katerem moraš prekrivati sebe in svoje vezje. Zadržanost, hlad, ostati zase. O, saj so še tu in tam za razliko od zahodne Evrope, ko ti kdo iz množice, posebno otroci, vrne nasmešek, ampak okoli njega je toliko drvenih, mrtvih obrazov, od katerih prihaja val odpora. V stolpnici nihče nikogar ne pozna, prost človek se znajde sredi anonimne, nedefinirane mase, v kateri izgubljeno živi, ne more pomagati. Uglajeno je, ne poznati človeka za sosednjimi vrati. In v stolpnici, v kateri stanujem, živi toliko južnjakov, da je podobna vertikalni vasi – vrata in okna so odprta, z balkona na balkon vpijejo, otroci se skupaj igrajo spodaj pred stolpnico in zraven na nadzidku ob večerih, kot sredi vasi, sedijo njihovi starši, pletejo, kadijo, pijejo pivo. Kmalu se bo ta sproščenost potopila v splošni apatiji. Učijo jih, da bi nam postali podobni, kot je Robinzon učil Petka, da bi postal angleški lakaj, namesto da bi se, kot se Robinzon ni, od Petka učil življenja v naravi. Vsi so to, kar je bil na začetku Robinson, junak samote na zapuščenem otoku, ki pa je seveda preveč obljuden, in ker vsi enako živijo, srečujejo drug drugega kakor dvojčka. Ne bo mogoče več vzdržati, ker nihče ni več vreden od drugega. Kobilice v prenaseljenem kobilišču postajajo nevrotične, ker minuto za minuto na svojih poteh srečujejo kobilice. To je vzrok, da se nekega dne dvignejo v zrak kot oblak in odletijo v druge kraje, da bi požrle letino s polj; ko se en roj dvigne, prevzame ta akcija drugi roj, tretji roj se nabere in naenkrat je na nebu cela masa. V resnici se ne marajo in letijo ko črn oblak, orjaški uničevalni stroj, v nove kraje. Nervoza, nesproščenost jih je spravila v to … Kaj velja tukaj posameznik, koliko teže ima njegova steklena krogla.

30. december 1990

Čas ujeti. Spoznati, kaj je čas. Ga držati v roki. Ga spustiti in čutiti, kako se izteka v pesti ko kakšen hrošč ali metulj – brezčasen sredi časnosti. To se zgodi med pisanjem. To se zgodi med pisanjem ali razglabljanjem, ko se ti »odpre«, ali od trenutka, ko ti je ljubezensko zapeljevanje uspelo, do trenutka, ko ona vstane s kavča in si prične slačiti obleko, kos za kosom v mraku sobe ali v sončnem dopoldnevu svoje ali tvoje sobe, ko nobena ura, ne meteorološka ne mehanična, ne zna izmeriti niti sekunde in čas obstane, postane hip, zid, pohištvo, prostor in zatem mogoče začne teči ko droben plaz peska. Seveda se čas vnovič ustavi, ko se nagneš nad njo in se je ne upaš dotakniti, kot da leži zraven tebe neviden angel ali hudič v postelji, katerega lahko zdrobiš v neviden drobir. Ustaviti čas ali narediti luknjo vanj za svoboden dih, lahko naredi samo misel ali strast, ljubezen ali delo, nikoli se ne moreš dokopati do tega vršaca z voljo in zavestjo.

Leta 1947 sem poskusil. Bil sem terenski dopisnik Mladine in neko popoldne sem ostal sam v uredništvu. Uredništvo je bilo v prvem nadstropju Kleinmayr-Bambergove hiše v znamenitem verandnem salonu nad vhodom in opremljeno s črnim pohištvom: velikimi pisalnimi mizami, stoli, omarami z roloji in z lepo svetilko na stropu, s črnim kolobarjem, v katerega so bile potaknjene navadne žarnice, ne svečaste. Tišina je bila povsod, v hiši in na cesti. Na lepem sem čutil, kako me tišina obdaja in se pritiska obme ko kaka šelesteča obroba. Naenkrat nisem več vzdržal. Zadrlesnil sem predal v mizo, da je počilo. Vstal sem in začel hoditi s korakom vojaka, ki gre v napad proti sovražniku, ki preži v goščavi tišine. Miza je bila spolirana, široka ko ladijska paluba. Tišino sem imel za nedosegljivi zaustavljeni čas in vršanje zraka na obrazu in okrog ramen za čas, ki se je začel oglašati vseokrog mene, zadaj in naposled od strani prav tako kot od spredaj. Šel sem v natančni elipsi okrog mize. Enkrat, dvakrat, desetkrat, dvajsetkrat, petdesetkrat, šestdesetkrat, sedemdesetkrat … Stopal in stopal sem. Dobil sem odblesk dnevne svetlobe na mizni plošči vsake toliko v oči. Na dihu sem čutil, da sem ujel šum zraka, časa od maloprej, kot da hodim za sabo. Čutil sem pihljaje. Naredil sem zev v tišino oziroma čas. Ali sem samega sebe goljufal? Včasih sem zaprl oči na določenih odsekih. Ali lovim ali sproti uničujem čas? Ni mi bilo jasno. Hotel sem se prepustiti zamaknjenosti, da bi ušel v tisto gladino, kjer čas resnično stoji in naredi vse, telo in nato še živce, neranljivo. Čas je imel nekakšno sivo, trdno osrčje sredi šelestenja, ki je naraščalo in upadalo. Tik pred tem, ko bi se lahko zvalil po bregu navzdol, podoben zvitemu tepihu, sem s truščem odprl predal in ga s sunkom porinil vanj. Je bilo to merjenje, postavljanje ovir, zatvornice? Nič se ni zgodilo, ni bilo padca, krožil sem naprej v brezumnost. Krožil sem okrog mize, ki se je spremenila v hišo, v park, v lokomotivo, klavir in potem v nekaj čisto neopredeljenega, v novo učinkovito reč, ne v kakšno skrpucalo ali oholi perpetuum mobile ampak v resnično, pravkar izmišljeno, brez uporabnosti, vendar neomejeno funkcionalno. Čas v glavi se je spremenil v nekakšno muzikalno jamo, kajti nisem več čutil rok, nog, organov, ampak ohromelost, gosto in močno, kakor ogromno stisnjeno pest. Ni bilo ne enega, ne drugega, ne telesa, ne mize, ne mene, ki kroži okrog nje, ampak samo dolg, astmatičen dih. Bil je poskus, ki je postajal nevaren, vendar nisem hotel sprejeti nobene pripombe v zavest. Mračilo se je … mogoče … postajal sem temen, tudi miza, čeprav se nisem ozrl po njej … sem postal prikazen, nedotaknjen kot drevo, posajeno s koreninami in plodovi! Sem postajal to, kar sem bil v resnici? Mogoče sem postal čas sam … mrzel, hladen, objektiven, zaradi česar ga tisti, ki ga molijo in hitijo po katedralah z njegovimi urami, koledarji, letnimi časi, varajo. V nekem trenutku sem hotel vstopiti … nekaj odločno zasukati … hitro sem sedel na stol … edini živi! … odprl in zadrlesnil predal … ne, ni bilo prekinitve, počitka, vzvratnega učinka … moje trdo telo, zloženo v mehkem bukovem stolu, ni našlo gnezda … vstal sem in spet šel ko prej, brez spremembe, vpliva, vtisa … znova … znova … Kdaj sem nehal, se ne spomnim. Mogoče, ko se je prižgala luč na stopnicah in se je zaslišalo škripanje lambarjev snažilk, ki so prihajale v pisarno … s kakšno muko sem se najbrž ustavil pred navalom časa, ki je vladal zunaj in gospodaril nad ljudmi, nad osebami, nad domoljubi, pred vdorom tega ogromnega vala sem mu zagotovo ustregel, da sem prižgal luč in nisem nudil ženskam pogleda, kot da so pravkar zasačile sovražnika ali špijona pri njegovem delu. To, kar se je dogajalo tule, je od zunaj spadalo pod lupo v pačenje gest, mimike, telesne plastike, zdravja.

Čas ne poteka hitro. Edino, če ga opazujemo. Čuti se pod stražo. Vendar izrablja našo raztresenost. Najbrž globalno obstajata samo dva časa: eden, ki ga opazujemo, in drugi, ki nas spreminja.

2 Zapis ima nekoliko kasneje (še z istim pisalom) dodan naslov Židovska steza.

2. zvezek

31. december 1990 do 20. januar 1991

31. december 1990

V jami bom brez spominov na življenje. Razen na začetke živega razvoja. To je moje celodnevno buljenje v televizor, nekakšne pisane pakete sveta, plavajoče megle nad hribi Ljubljanskega polja, ki sem jih gledal z balkona, vlažni, sočni gozdovi na hribih, po katerih se vlečejo meglice z oblaki. V jami je drugače vse tako kot v kakšni kletni sobi, ne da bi lahko dognal, ali imajo stene kakšna okna ali vrata, ker jih ne pogrešaš, ker je veliko zraka v rahli prsti in med grobljem, svetloba je nekakšen prijeten somrak, lahko je tudi zelo svetlo, vendar ne kričeče, skratka, somrak, ki se najbolj prilega. Ležišče je najbolj podobno črnemu usnjenemu divanu, na katerem sem se, kot se spominjam iz nekih sanj, ljubil nekoč s staro nadzornico javnega stranišča na Ambroževem trgu. To je bilo moje najslajše nabijanje v življenju, ker mi je slast prekrila vse telo od konic prstov na roki do nohtov, kot nekakšen zračni ovoj, ki je na zunaj obdajal moje telo. Mogoče je bilo res še najbolj slično temu divanu iz teh sanj. Še neki spomin na to jamo imam iz sanj: kako gre ona, neznanka, po kratkih lesenih stopnicah gor in me najde, ko jo čakam, ležeč na veliki, razkopani postelji. Jaz sem hotel, da bi prišla k meni. Ko je počepnila k postelji, sem se je oklenil okrog vratu in jo hotel potegniti k sebi. Rekla je, da ima še veliko opravkov in da jo na hodniku čaka veliko ljudi, ki jo hočejo povprašati po strankah v hiši, in med njimi je tudi elektrikar, ki mu mora plačati račun. Smuknila je urno skozi vrata in šla naokrog. Bil sem živčen od nenavadnosti. Nisem vedel, na katerem pokopališču sem, a slutil sem, da se nahajam v stavbi, v kateri so se združili deli vsemogočih hiš, v katerih sem živel. Šel sem iz celice oziroma samo po stopnicah, na katerih se je majala ograja, in odprl preprosto leso. V ozadju je bil širok hodnik in ob strani vrata, skozi katera se je prišlo z ulice v hišo. Kratke stopnice levo in desno ob podestu so peljale gor k masivni ograji, za katero so se na levi in desni nahajala vrata. Ograjeni podest je bil založen s skrinjami in kovinskimi zaboji. Od mostovža so peljale spet stopnice na levo in desno v drugo nadstropje. Nekdo v smučarski kapi s cofom in sivem platnenem plašču komunalca je šel po stopnicah, se ustavil pri vratih in me pogledal. Stal je med podboji svoje temačne sobe in z rokami vsaksebi, presenečen, kot da to ni njegova soba. Nato se je na lepem zasukal. Z rokami je tipal po zidu, po špranji nad vratnico, dokler ni odmaknil vsega podboja in dvignil predpražnika, ampak ključa ni našel. Rad bi me pretental, da ne bi vedel, kje skriva ključ. Naenkrat je odmaknil omet s primaltano slamo in izkopal ključ, zraven se je posmehoval sam sebi, ker je mislil, da nisem ničesar opazil. Ali ga je ona čakala znotraj? Možakar je odklenil vrata in izginil v sobo. Sem mogoče jaz ta hip postal hišnik? Zgrabila me je panika. Odšel sem spet v sobo in legel na razkopano posteljo. Tresel sem se od poželenja, se metal po žimnici, vstajal, hodil sem in tja, od razcefrane odeje, s katero je bil prekrit pod do štedilnika, pomazanega od pepela, zakrastanega od kuhe. Na policah v jami so visele krpe, na leseni deščici zajemalke. Tedaj sem zaslišal korake, planil sem na hodnik, spet se je nekdo vzpenjal po stopnicah, a zdaj po desni. Bil je majhen možak v temno modrem plašču, belih las ko sneg. Ko me je opazil, je snel klobuk in zazvonil pri drugih vratih. Vljudno je čakal. Nato je naenkrat s spretnim gibom na skrivaj odprl duri in po domače zakorakal v sobo. Neki ženski glas se je slišal izza nekih vrat, mogoče iz kopalnice, kar naprej kriči »Banki«, in oni zapre vrata, hudobno se posmehujoč. Tedaj je mlad par vstopil spodaj s ceste in se štorkljaje začel vzpenjati v drugo nadstropje. Besen sem se vrgel na razrito posteljo, čakal, zroč v črn strop, ko sem znova zaslišal šum in nato glasen govor. Zdaj sem bil ko popadljiv pes. Planil sem ven. Na klopi pod mostovžem, kjer je nekakšna staja, je sedel starček. Je to bila čakalnica ali kaj? Besen sem se spet skril v sobo in se vrgel na posteljo. Naenkrat je prihitela ona, pokleknila k postelji, bila je v trikoju, čezenj si je navlekla mojo modro majico. Objamem jo, končno! Pod roko začutim tanki jersey trikoja, ki se napenja čez oblo meso. Potisnem svoj trdi ud v njen bok od strani. »Ne še,« je odvrnila, »precej bom, samo še po perilo skočim na streho.« Spet gre. Slišim neki ropot in stečem na stopnice. Mladi par sedi z onim belolasim v jaslih pod mostovžem. Začnem kričati, naj se poberejo. Pobirata svoje stvari, odhajata. Zdaj vidim, da ima klop naslonjalo iz samih črnih lesketajočih se stebričkov, podobni so nogam od klavirja. Kar uročili so me, ker so tako lepi, da ne neham gledati. Ampak starec v temno plavem plašču in belega obraza obsedi na klopi in me gleda in se nikamor ne pobere …

Ja, to so bile sanje, ki so se dogajale v nekakšni jami, ampak resnica je povsem drugačna. Tule spodaj ni hrupa, skrivališča ljudi, vpitja, strasti, stopnic, vrat in sob. Tisti, ki vstopajo, da bi se pomenili z menoj, se kar znajdejo v jami ob prsteni steni. Kako so oblečeni, ne vidim, čeprav so oblečeni, to so nekakšne sobne halje zabrisane barve, ki jih imajo na sebi, očitno prav tako pri delu v štalah kot kadar natakajo konjak v kozarce v gosposkih salonih. Tudi glasu nimajo nobenega. A pogovarjajo se z zelo jasnimi glasovi in tako jedrnatimi besedami, da je govor tukaj, preden sploh lahko mislim, da govorijo. Vsi so prav pred kratkim prišli sem, eni so še od prej, čakajo, da jih pokličejo na vrsto, ampak vsi, tudi tisti od včeraj, nimajo na sebi niti sledu ne soka življenja od zgoraj. Zelo mirni so. Pridejo, ne da bi jih kdo opazil, in gredo, ne da bi to zaznal. Njihov govor je enak, čeprav so različni, v čem in kako različni, se ne da razločiti, vsak je to, kar je; predvsem je možno, da vidi vsak od njih okolje po svoje, drugače kakor jaz ali drugače kakor njegov sosed, vsak v barvi in razsežnosti svojega jaza, samo o tem ne govorimo, ne razpravljamo, ne poizvedujemo, kajti osnova je le mir. Tudi tišina mi ne šelesti več okrog ušes kakor veje gostega gozda v vetru. Tišina je negibna, brezglasna, rekel bi, da razločno stoji kakor prostor ali stena in da je pravzaprav enaka času. Vse je hkrati razločno in jasno kot na dan, ko sem nekam daleč odpotoval z doma, in vendar je spet zastrto in zamegljeno od nekakšne polteme, skozi katero se gibljem. Daleč od tega, da bi bile stvari podobne onim zgoraj, ki prihajajo na pokopališče in se ustavljajo pri grobovih. Ti so okorni, zavaljeni, premikajo se med piskanjem pljuč, pokljanjem sluzi v nosu, težkim dihanjem, opremljeni s plašči, klobuki, torbami, dežniki, vrečami, kakor vojaki oboroženi v različnih rodovih vojske. Prižigajo sveče, grabijo pesek, se pogovarjajo s težkimi besedami, ki nimajo cilja ne kakšnega pomena. Kakor kakšni nerodni ptiči, kure, ki ne znajo leteti daleč, se premikajo po strehi in venomer jim kaj pade iz rok, zlat opas s šnalo, grablje ali malo ravnilo, škatle vžigalic ali debele sveče, lončki s cvetlicami ali plastične laterne. Kot na kakšnem kičastem sejmu je in debele prsi in debeli trebuhi so kot količina, ki še ni postala kakovost, kakor testo, ki še ni vzšlo iz sestavin kvantitete v kvaliteto, ampak se je sesedlo v stanju mase sestavin.

3. januar 1991

Nekdo gre po prehodih med grobovi, pri vsakem obstoji, prebere napis ali na nekaj pomisli za trenutek. Nagrobniki, kakor mračno zroči gospodje, ki sedijo pred svojimi ploščami, popolnjenimi s figuricami, svečkami, medtem ko gre on, ki je prišel od kdove kod, ponosno, lahko skozi svojevrstno, z napetostjo obloženo tišino od groba do groba in se premika kot lahna senca med vsemi temi pozorno zročimi postavami. Kot šahovska simultanka velemojstra na prostem je videti. Gledam gor, v modro kupolo neba, pokrito z oblački, ki jim pravijo ovčke – ne, tega tam na oni strani ni, te večno spremenljive simpatično-antipatične materializacije narave. V travi stojim, ob poti v Srednjo vas, med žitom in deteljo se bo vsak čas prikazala konjska ali volovska vprega – tudi tega ne bo tam, ne teh razpolovnih skal Alp, zasneženih po vrhu, da se bolje odražajo s svojo škrbinasto linijo od neba, ne bo te strme žilave poti gor v hosto na razgledni vrh, seveda tudi te vode na jezeru, gladke in široke do pašnikov, te stene ribogojnice v betonskih koritih in ogromnega rjavega mravljišča na štoru, tudi ne one terase, kamor pelje žičnica in kjer se človek ob ograji nad vrhovi in jezerom spet počuti mladega, začudenega, otroškega, z lesketajočo se bleščečo kožo na obrazu. Vse to je zdaj v posmrtni deželi mimo. Zrak, veter, neki dogodek v naravi zmeraj izbrišejo hudobno namero. Prideš, potem ko si v svoji čumnati skoval načrt, po daljši rajži tja in ne moreš niti s prsti migniti, da bi tisto storil, v glavi imaš meglo za tako stvar in na koži čutiš preveč svežine, da bi mogel narediti to, kar si si zamislil v mlačnem sobnem zraku. To so le stvari, v katerih se pokaže, da nisi docela hudoben, slab, le na sledi, da bi storil kaj neobjektivnega, ampak si podvržen spremembam, ki te pripeljejo k tvojemu človeškemu fundamentu. Lahko te seveda pripelje od dobre namere tudi k slabi, ampak to je večinoma zgolj zaradi presenečenj, ki te čakajo tam, in živci vztrepetajo. Po površju sveta s temi kopastimi grbami, s temi travniki, zavoji v gozdove je lepo hoditi, kajti so ovinki, ki ti pripravijo prijetno presenečenje, so stvari, sestavljene tako, da ti ponudijo lep razgled in se seveda razprostirajo tebi navkljub sredi narave, ko ostaneš brez ljudi. Je drugače kakor krajina, po kateri hodiš po smrti, ki je narejena po tvojem občutju, tvojemu okusu, tvojem pričakovanju, tako da po smrti že zato vlada večnost brez časa, ker vse skuša ugoditi tebi, in kolikorkoli daleč prideš, ne prideš pravzaprav nikamor naprej in tudi časa ni, ki bi minil.

5. januar 1991

Bog je največji avtobiograf med avtobiografi, kajti ustvaril je človeka po svoji podobi, po svojem portretu. In da bi njegov avtoportret živel tudi v bodočnost, se širil in bi nad njim imel monopol, je naročil: »Pojdite in plodite in množite se na zemlji.« In ljudje so šli, lepi in grdi, hudobni in dobri, pametni in neumni, pogumni in bojazljivi, zemeljski in duhovni, naivni in sleparski, kajti vsi so bili verne poteze z njegovega avtoportreta, vse tiste milijarde oseb, ki so živele v Bogu, in ker je bilo tako, ni bil nihče ne zadnji ne prvi in so si vsi že vnaprej zaslužili mirno posmrtno življenje: vsaka duša svoje ognjišče, pokrajino, streho nad glavo, in pri tem duhovniki niso imeli prednosti pred zločinci, ne dobri pred slabimi itd., ampak vsi enake možnosti, ko prestopijo prag med življenjem in smrtjo, in slabi, grdi, neumni, strahopetni, sleparski itd. imajo mogoče celo za kanček prednosti, kajti tudi Bogu je bilo težje izraziti svoje negativne lastnosti kakor dobre, lepe, pametne, pogumne, duhovne, ki so se že same zase dovolj hvalile. Zato, ker smo vsi podobni Bogu, bomo kot on tudi živeli v večnosti, ki jo je ustvaril zase in za ljudi po smrti. Bog si je zaželel živeti na vseh ravneh, v blatu in sijaju, da bi spoznal sebe kot stvarnika in svoj produkt, njegovo trdoživost kot občutljivost, zavoljo katere marsikdo izstopi iz sveta. Bog je nepredvidljiv, kakor je pravičen, zato odpušča sebi kakor lastni podobi.

Tako se lepega dne jama sama od sebe odpre, kot da je padla zadnja rdeče obarvana rampa, in brez jezika, ki je kot obleka in bo kot koža padel s tebe, stopiš v svojo krajino. Stopil si v življenju že na tako ravnino, ampak tedaj si bil sam in gol, izpostavljen demonom, ki so prežali po planjavi, tvoja občutja so zaostala globoko v temi nerazvitega paleolitika. Ni več jezika, ki gre samo po površini, pod katero so skrite skrivnosti, za katere nisi našel imena. Jezik je bil meja in za njim se je začel veliki konec. Zdaj pa se začne veliki začetek. Včasih si poslušal človeka, ki ni znal izgovoriti stavka, marveč le kako besedo, trudil in dušil se je v strasti in odšel v gozd, tam je bilo mesto za redkobesedne drvarje, za smreko. Malo naprej od meje jezika, ki jo je začrtal konec jezika, je posegla glasba, ki te je pognala naprej v zrak, vendar te je le za trenutek iztrgalo od zemlje. Tako si ostal nem in neizgovorljiv, kar je pomenilo nesrečo. Kajti človek se začenja šele tam, kjer se neha jezik, tam utripa njegovo nezavedno bistvo, vzpodbuda, avantura. Jezik je samo groba informacija o človeku, kot vprašanja in odgovori na policijski postaji: Kdo si? Kaj delaš? Kje si bil? Kako si to storil? itd. Od meje, kjer človek zapusti jezik in gre negotov naprej v negibnost brez izrazne možnosti in pomoči informacij, vlada nemost prikazni, neobvladljivost prostora, tule šele, če dolgo hodi, mu postane nekaj jasno, kar bo spoznal v življenju po smrti, ko postane jasno in nejasno, sveto in peklensko eno bitje in vseobsegajoča uganka, seveda prvega dne sveta razrešena skrivnost. To me zanima, kjer ostajaš brez opravičila in priznanj, brez kazni in pojasnil, in ne tam, v življenju, kjer te je groza, da bi se, če stopiš izpod strehe, zapletel v nerazložljive zgodbe, ponoči v tujem gozdu, brez smeri. Pogumen je bil ta strahopetec, ki je odšel od meje svojega paradiža, v katerem rastejo celo artikulirana drevesa. Tu se drugič, s pristankom njegove svobodne volje, začenja njegov izvirni greh iz funkcije svetega pisma, izgon iz raja v svet, kjer zaudarja po materialu, ki ga je uporabljal Bog pri stvarjenju sveta, po kislinah, žveplenkah, razredčilih snovi, iz katere so narejene zvezde. Zbral je toliko poguma, da je šel čez mejo in se s pretiravanji kot odrekanji lotil sveta zunaj, narave in resnice same, ne da bi mu ta še z obrvmi namigovala in izdala svoje namere, da bi se obranil s strategijo in taktiko čudnih vzgibov in slepih odločitev v svoji frustraciji. Tu, v lastnem prostoru v življenju, se je mesnata stran obrnila sama, tu je nastala groza duše, ki se krči pa podvaja, vse hkrati, groza srca, živcev, organizma, groza droba vpričo vseobsegajočega kaosa, razpok, rahljanja. Tu se je rojevalo vse, kar je sproti izginjalo, se uskladiščilo vate, vse lahko in neopazno kot topeči se težki kristal. Tu se postavljajo vprašanja in odgovori na vse, ne da bi si eno in drugo zapomnil. Rezko in naglo gre vse, tudi tedaj, ko se komaj vali ali je negibno. Odstira se ves čas, ena za drugo letijo žaluzije gor, ne samo univerzuma, ampak tudi v času naprej in nazaj. Tu nič ne ostaja na mestu, in če, je to samo en kamen na kamnu več, dve vprašanji drugo za drugim. To sta nebo in pekel, vroče in mrzlo, svetlo in temno, majhno in neizmerno. In venomer se krči, razteguje vse, kar je zunaj tebe in v tebi, ker to, kar nosiš na svojem ogrodju, v bistvu predstavlja svet v njegovi enotnosti, ki ga nikoli ne bomo razumeli. Človek, ki zapusti svet sporazumevanja in interpretacij, mora vedeti, da ne bo hodil, ampak da se bo plazil, poskakoval po eni nogi, plezal, se kotalil, valil, naredil iz sebe sto in sto različnih geometrijskih teles. Vedeti mora, da ne bo od nikoder prišla pomoč v obliki sposobnosti, da označi osvojeni, prilaščeni prostor, katerega je prešel. To je huje od gibanja po tujem planetu, ker se giblješ po telesu, katerega košček si ti sam. Kdo je že lahko spoznal samega sebe? To je edino, s čimer bi si lahko v glavnem razložil vse. Še zmeraj premalo spričo vsega ostalega, a dosti za uteho. A mogoče je položenega vate več kot v svet zunaj, zato lahko kdaj iz kratkočasja premakneš skale v svoji temi in daješ od tam enemu in istemu pojavu več pomenov. Tu vlada neizmernost dolgih in kratkih horizontov, vsak hip je drugačen, čeprav je spremenljiv. Mala luknjica tam, mali kamenček in namesto kamenčka spet luknjica. Različne struje hladu, močnejše, redkejše. Lahko si udomačiš svoje dihanje, ki te greje, in ga poslušaš, bolečino mišic v nogah lahko otopiš, v duši, duhu in srcu pa ostaja vse nemo, hrupno, polno, prazno, negibno. Ni konca gibanja v tej stalni milobni hudi uri. Konec, konec, si zaželiš kdaj, ker si nevajen. Začetek, začetek, si poželiš brž nato. Meridian. Točko, ki nekaj zaznamuje. Rastlino, ki fotografira. Spužvo na drevesu, ki konzervira tvoj jezik in govori z njim. Notranjo točko, ker opustiš zunanjo. Giblješ se. Ne veš, kaj živi okrog tebe. Zagotovo je substanca pod nogami, potem rokami, potem pod trebuhom, pesek je, ker je najbližji mehkobi prsti, s katere so te odmaknili, da bi jo mečkal, ko si hodil v prvo šolo. Ampak ne pomaga, če je veliko peska. Premikaš se, uganka po uganki. Ni ti dana milost spoznanja, saj to si vedel v svoji lenobi, ni zadostnega konca ne začetka v tvoji percepciji. Mogoče je pričakovanje brezmejnosti v neomejenosti, edini človeški glas poleg tebe, ki grebe kot podlasica v žepu: mogoče je tako prav, mogoče sem vse življenje prebil tako. S priročnimi resnicami, metaforami. Nisem jih zmeraj sproti odmetaval kot bergle, v imenu velike ideje, ki je prišla kot povodenj, ker sem si jih hotel pozneje po katastrofi še ogledati. Ni pomagalo. Samo toliko, da sem zajel zrak v navadno pipo, da bi ga v istem, ko sem ga izgubil, spet zajel kot pri prvem vodnjaku ob poti. Potem sem dihal brez njegove pomoči, ker sem se ga naveličal. Pri 60-ih nisem videl konca pustinje in se nisem poznal bolje kot prej in predvsem veliko manj mi je znana smiselnost te velike pustinje, pravzaprav ogromne krojne pole, ko je bila zame še povsem zapečatena – ta podlaga, po kateri sem se gibal, ker mi je bila dana v uporabo, je bila veliko pametnejša od mene. Vam povem, da sem se ranil ob mnogih ostrih rečeh, ker sem bil zmeraj kot zakleto ranljiv, ampak videti je, kot da se mi nasploh ni nič zgodilo, ker si nisem z ničimer pomagal. Edino, česar sem si zaželel kdaj, je bilo, da bi se znebil vesoljnega neba nad sabo, da bi našel zavetje, neko tisočkrat prekleto skrivnost, ne večjo od lešnikove lupine. In če sem jo kdaj – ne spomnim se, premalo sem prebil v njej –, sem se kmalu naveličal, stopil sem spet pod nebo, stalno iščoč pomoč proti nemoči in nebogljenosti. Prav tako vesoljno postajo kot prej, negibno senco, brez centra, brez konca in kraja, znamenja, ptice, naravnega simbola. Predstavljal sem si zavetje, kočo, ki bi mi bila edini azil, beg pred vesoljem, pavza med dvema brezkončnima sencama: in potem spet ven v gibanje in čez mnogo, mnogo časa spet noter na kratek predah. Ne – ostati za zmerom zunaj. In tako sem šel ven. Za zdaj vidim, da je edina nezanesljivost in negotovost, s katero meriš Nezanesljivost in Negotovost v večno Enakem in Nezanesljivem, da ti ne bi vse nerazložljivo začenjalo z izgubo telesnih energij padati na glavo. Tako si poiščeš zatočišče, kjer ti čuti in misli dovolijo nekaj minut transa divjega bega tvojih misli, nekaj minut strmenja v debelo kožo svojih nog, da se utrgaš od skrivnostnega in nepojmljivega. Da bi čedalje bolj spoznaval navidezno preprostost življenja, zamanskost tvojega truda in gotovosti kot edino možnost za tvojo gotovost. Smrt prihaja kot pravi konec tvojega brezkončnega pohajanja, tvoje zmeraj ponovno začete perspektive, načrtov, razrešitev. In si si grenil misel na smrt še s spraševanjem, ali bo v njej še življenje ali ne, spoznanje ali ne. In vsak dan si živel bolj s smrtjo ob sebi, ki je bila v otroških letih pravi nestvor in se je kdaj izkazala v ljubko, puhasto muco, ki jo božaš z istimi rokami, s katerimi si se je kot otrok otepal, božaš jo kot svojega angela varuha, dvojnika, ki ti želi dobro in ki je edini rob na tej planjavi, edini, ki ti vzbuja radovedne misli, da jih še zdajle spuščaš na prosto, da bi se razletele kot trop, ki ne bo našel nič otipljivega. To ti je dovoljeno, da otroci skačejo pred hišo – in prav je, da tako delajo, skoraj zaukazano je, kajti če se ne izgubijo in razgradijo v uganko, bodo prišli nazaj naveličani kakor telesa pri telesu. In tako čakaš tule na konec in seveda ne veš, kaj je bilo tisto, kar je bilo ravnokar še živahno, kar je bilo ravnokar še živo. Imaš pa lep spomin na dobro, na upanje, na nasmejane obraze tistega časa, na stvari, ki so rasle s tabo v otroški sobi in se manjšale za tvojim hrbtom, sijajno otroštvo z baldahinom nad sabo. Če se je za kaj splačalo živeti v svetu med človeštvom, se je zaradi otroštva, ki je bilo edino dolgo, brezčasno, simpatično, edini zadetek v polno, milo darilo, doba čarovnije, zdravo podnebje, privlačen naslanjač za dušo. Lahko si vesel, da delaš obračun, obračun tudi svojih praznih udarcev v prsi, ki si jih komajda preživel, kajti taki so bili najtežji – ko vidiš ali začutiš, koliko črepinj, stekelc in kozarcev si lahko povlekel od tam skozi življenje v svojo slast. Nekaj, kar ti je dalo voljo in prostranstvo veselja v negostoljubnem prostranstvu nedovoljenega in kar je kljub patetični neizmernosti postavljalo majhne sobice okrog tebe.

11. januar 1991

Kadar odprem zjutraj časopis in pogledam obvestila o smrti – parte, črni okviri s križem in palmovo vejo, ta konvencionalni, nazadnjaški, banalni oglas o smrti tlakuje cel format časopisa – pa preberem velika tiskana imena ljudi, ki so prvikrat objavljena javno, poklic, podpise žalujočih, spremni tekst, včasih pesem, ki optimistično govori o onstranstvu, kjer človeka nič več ne boli, kjer bo pristal v naročju svojega božjega očeta, ali pesmi, ki govorijo o neizmerni žalosti in nejeveri v odhod ljubega, me kdaj solze zapečejo v očeh, ob kratkem, iskrenem pozdravu prijateljev me prevzame pretresenost; ob tej celi strani anonimnih smrti anonimnih ljudi, me ne kot JAZ v pisanju in dnevnem vsakdanu, ampak neposredno kot preprosto stvaritev človeškega bitja prevzame strah ob tem zadnjemu vogalu, za katerega je izginila ta množica varilcev, delavcev, učiteljev, patrov, komercialistov, babic, novorojenčkov, mladih deklet in fantov, starcev itd. itd., ki jih zdaj na lepem ni več na cestah, v avtobusih, na križiščih, po trgovinah, v kinematografih, po hišah in svojih sobah, in kljub pripravam na konec, poslušanju lastne smrti, ki je zdaj ostala samo še SMRT, me prevzame žalost in vendarle kesanje, da bom moral zapustiti življenje, to veliko slikanico, živo, hrupno, to svoje plezanje po gostem, donebesnem grmovju, to edinstveno priložnost, v kateri mi je bilo dano, da bom bival zavestno s kožo, telesom, očmi, bolečino, odvzetim slepičem, z genitalijami, ušesi in pisanjem, s prehladom in brez zob, s pomenki ob radiatorju in nočnim pijanskim opotekanjem domov, ker sem hotel prekoračiti črto, mejo stvarnosti, da bi zagledal vile in bogove, ker sem se ves dan od jutra do večera mučil pri delu v službi, ne da bi to doživel (in če bi jih zagledal zares, bi avtomatično postali del stvarnosti, ki je nisem opazil), s sanjami in bujenjem, tistimi redkimi trenutki zjutraj, ko sem se zbudil pol ure prej kot nesreča, ki je spala ob vznožju postelje, in sem bil trideset minut neskaljeno srečen in vesel, vse tiste vožnje z avtobusom, ko si po prhi in sveži srajci čil, en kos, aerodinamičen, pa tisto počasno opuščanje funkcij zvečer, ko pride dremež končno v glavo in te spanec zagrne s svojim toplim senom. Če so umrli ljudje, tako imenovani ustvarjalci, ki si jih poznal, po delu in življenju, je groza pred smrtjo v imenu življenja večja, kot če je umrl anonimnež, in je bila groza v imenu smrti hujša. Tam je umrla znana podoba, tu je umrla neznana podoba v svetu in življenju, neizkoriščena, mogoče prodornejša od podobe razglabljevalcev, pomembnejša za ljudi in stvarnost njihovega življenja, tisto varno in nevidno stvarnost, popolnejša, toplejša, bolj vedra, bolj izkušena. Prvi, tako imenovani kreativec, se je kot Narcis ogledoval v tekoči reki, v času, v resničnosti, stvarni in oni, ki jo naredijo ljudje, mogoče je njegova podoba ostala celo vtetovirana v naravo, v drevesa, travnike ipd. V drugem, tako imenovanem neznancu, pa se je ogledovala reka, čas, stvarnost, življenje, vidno in nevidno, in njemu bi moralo biti pravzaprav vse hvaležno, da se je lahko ogledovalo v njem, se videlo v njem tako popolno, da se je izgubil v vsej tej pestrosti vrveža, izgubil ime, sebe, svojo osebnost, svoje noge, ramena, zamisli, želje, cilje. Čeprav sta najdeni in izpeljani, znani in neznani po veličini in številu part, po množici in skromni gručici ljudi, ki so ju poznali, izgubili oba, ne glede na dimenzijo table, ki je razglasila njuno izginotje pred vogalom, dve med seboj sicer ostro ločeni in narejeni osebi, ena, ki je obvladovala vrvež s svojim prikazovanjem, druga, ki se je izgubila v njenem prikazovanju, sta morali obe delati korake – cilj ali brezciljnost nista bila važna, ker ne obstajata in nista dosegljiva, ampak koraki so bili važni – posvečali so smotrnost ali nesmotrnost, v njih edinih je brez kalkuliranja in špekuliranja bilo življenje. Eni so šli v smrt z imenom, ki se je vleklo celo življenje predimenzionirano okoli njih, drugi so tik pred smrtjo dobili svoje ime pred neznano množico. Ampak za te druge mi je bolj žal: oni se niso niti dotaknili zaloge imaginacije v sebi in gredo v smrt kakor v počitek, oni prvi so se izrabljali, obzirno ali brezobzirno potrošili vse naboje, v smrt gredo s pričakovanjem, z iluzijo, s predstavo kot v popolnost: tam se jim bo odprla zadnja reža na vratih, da bodo dokončno razumeli, kar so ves čas slutili, dobili odgovor zato na vprašanje zakaj. Smrt neznanca, neznane množice, me pretrese kot človeka, smrt večnega plezalca kot posameznika, kot jaza. Človek je lahko več od človeka. Je lahko jaz. Je to res? Ni moja bolečina večja, vesoljnejša, anonimnejša in hkrati bolj družabna, ko berem pod njegovim imenom kupček svojcev, kot ona, ki me obda ob smrti velikega umetnika, igralca, filozofa, voditelja naroda? Ni prvo podobno žalovanju za drevesom, posušenim poljem, drugo kot žalovanje za porušenim poslopjem, kipom, institucijo. Ni prvo bolj naravno in drugo manj? Vendar, če je veliki ustvarjalec, kot Gregor Strniša, umrl, sem pravzaprav bolj kot za njegovim delom, ker sem bil njegov prijatelj, žaloval osebno, bolj družinsko kot za umetnikom. On mi je manjkal kot človek, no, tudi kot posameznik, vendar to bolj velja za druge, ki mu niso bili prijatelji, zame je manjkal kot živ, govoreč človek, osoren, občutljiv, neprizanesljiv, barabin itd. Kot moje ljubo nasprotje in dopolnitev. Za njegovo ustvarjanje, ki ga povzdigujejo in so ga povzdigovali v nebo, mi je pravzaprav malo mar. Govorila sva o umetnosti, se pričkala in soglašala, to že, ampak skozi ves prepir je pri njem kot pri meni kakor skozi prozorno zaveso razločno in plastično udarjala najina človeška narava. Umetnost je bila samo koprena, še bolj jasno, predmet, ob katerem sva trenirala svoja občutenja. V bistvu sva bila navadna človeka, ki z vso svojo silo prodirata skozi proces, da postaneta navadna človeka, da bi umetnost, o kateri sva se prepirala in jo delala, postala navadna in dostopna, da bi sama sebi izpodbila zadnji čok piedestala spod lastnih nog. Torej živeti s celokupnim človeštvom, ne postati fahidiota, spretna nekje in samo skozi to, pa okorna osla v življenju. Bizarno je bilo, da so bili med temi kramarji, ki so posejali s svojimi partami dve časopisni strani, tudi taki, ki so se, nezadovoljni s praznino življenja, praznino šol, praznino starševske, zakonske ljubezni, praznino služb, na enak način borili, da bi prišli do nekega področja, igre, sistema, ki bi jih s svojo ozkostjo in specialnostjo popolnoma prevzel, kot sva se midva borila za to, da bi se prebila do navadnega življenja, navadnih ljudi, navadnih življenjskih občutij. In kadar umrejo ljudje, tudi ustvarjalci, ki sem jih samo nekoliko osebno poznal, me bolj zaboli kot za izginotjem človeka, kot za koncem posameznika, in če je to celo ustvarjalec, ki mu po lastnem in mnenju drugih ni dosti uspelo, da bi kaj naredil v svoji stroki, čeprav se je žrtvoval vse življenje, me prevzame groza pred smrtjo in življenjem, utrdi mojo skromnost in moje prepričanje, ki mi je bilo vcepljeno že zgodaj: v življenju, v svetu, v delu štejem toliko ko slamica v vetru, nima se smisla postavljati v ospredje, nima se smisla boriti ne za materialno, ne duhovno dobrino; samo eno pleme smo, nič bolj važno od jate drugih glav, ki plava v neredu v vetru; vse je bilo zastonj, kar smo počeli kot navaden in nenavaden človeški material, ni nam bilo dano ne eno ne drugo s polno eksistenco. Spominjam se njihovega brezupa in upanja, vseh mogočih afnarij in veletočev, pa vendar so ostali viseč na drogu, ne na zemlji, ne v zraku. Oni mi samo potrjujejo, da nimajo prav ne eni, ki se ogledujejo v času in svetu, ne drugi, v katerih se ogleduje čas in svet, da je vse skupaj le neznanski piš, oklevanje, nepravi posegi, kesanje, da nismo živeli ne delali prav, da smo končno vsi, v zadnjem obračunu, dvoživke, tudi tisti, ki mislijo, da so obvladali življenje, kot oni, ki jim je zavladalo življenje. Nič nam ne pomaga ves neznanski trud: ne puščavniki na Atosu, ne klateži v krčmi.

Posebno hudo mi je, kadar umirajo ženske. Nenaravno je, ker one pomenijo življenje. Kadar moški leži mrtev, kakor tisti tigrov kožuh z našopano lobanjo, ki sem ga imel kot otrok pred posteljo, leži z vsemi štirimi narazen, kakor da se z rokami, nogami, trupom in glavo zakoplje v tla, v temino pod tla; razumem to, ker moškemu pomeni življenje BOJ. Ampak kadar leži ženska mrtva, leži negibna in neprilagojena tlom, kajti njeno življenje je ves čas gibanje, proces, rojevanje, dojenje, je LJUBEZEN sama. Še kot otroku se mi je zdela ženska smrt nenavadna in nenaravna. Ko sem hodil po kapelicah v gaju mrtvih, sem razumel mrtve moške v trugah, reveže, bogatine debeluhe, postopače, starce, celo duhovnike v koretljih, ki so ležali med svečami kot drugi moški: vsi so bili nekako le vojaki. Ampak ženska, nežna, bleda, krhka, ki je ležala v svoji plavi, beli, črni krsti, tega nisem razumel, ženska ni imela ničesar opraviti s smrtjo. Mogoče zelo stare, brkate, z dlakami na bradah, ki so bile tako podobne starcem, da ni bilo razlike v spolu razen pri imenih in mrtvaških srajcah. Niso pasale v jamo, ker je bila ta vojaški okop, preumazana in uničujoča za žensko, ki je zmeraj pazila na telo, se popravljala tam, kjer jo je nekaj prikrajšalo, terjala čistost in snažnost, svetle sobe, pastelne stene, drobnarije na posteljni omarici kot avtentične priče stvarnega in paralelnega življenja. Smrt je najbolj poudarjala razliko med moškim in žensko. Ženska, ki je umrla, je bila, kot bi umrlo toplo, zblaznelo, živo življenje. Moški je umrl kot izčrpanec od živopisnosti življenja. Moški smo ji dvorili, ker smo edino na ta način našli neposredno zvezo z vrelcem življenja – vročino, mesom, kožo, oblinami, zapletenostjo telesa, te tople grede za rojevanje. Rekel sem, da je ženska dolgočasna. Moški, ki ni čutno navezan, beži iz njene družbe. Ne razume njenega časovno počasnega potekanja življenja. Zato dvori drugi, tretji, četrti. Šele ko pride od ene k drugi, si ustvari raznolikost ženske, kar pomeni, da si ustvari tudi kratkočasno življenje, ki ga ne more tako slepo doumevati in izvrševati kakor ženske. Ustavi se samo pri tisti ženski, ki je zanimiva, in se vseskozi trga iz stanovitnega koncepta. Ali, ko je dovolj star, da ostane in začenja spoznavati različne globine pri eni. Počasi, ko jo opazuje, vidi njeno različnost. Najhuje je, da je ženska samo labirint za pohotno preiskovanje, in ko se pomirijo čuti, postane ta labirint hladen, čuden, nepotreben. Vse njeno bistvo ugasne, njene obline in vijuge so v najboljšem pomenu neroden kos pohištva, neprimeren za svet abstrakcij, smetnjak, oblečen v pisano in sladostrastno, da bi v nas znova vzbudil zanimanje, spoštovanje, ljubezen, strast. Ne govorim o ženskah možačah, niti ne o poženščenih moških: ti so difuzni, vmesni prostor med spoloma, ki ne vzbuja nobenega naravnega, navadnega zanimanja. Še zmeraj govorim o ženskah, ki po zadovoljitvi naše strasti postanejo čudno hladni, neskončno neotesani predmeti. Imaš sploh še lahko kakšno zvezo z njo? Je sploh lahko še kaj, na čemer bi zasnoval stike? Čimprej stran, skozi vrata, v hlad svoje moške etaže v resničnosti. A vseeno: imel sem sestre, videl sem, kako se pripravljajo za sleherni izhod v družbo, kot se moški pripravljajo na dvoboj, na avanturo raziskovanja, na dolgi pustinjski pohod pisanja knjige. Njim je vsaka družba, pomenek, ples, poljub, simpatija, odbiranja partnerja pomenilo to, kar za intelektualca pomeni stran v knjigi, cela knjiga, zgraditev sistema. One so ustvarjale življenje iz edine snovi, ki so jo imele na razpolago, z življenjem, mi smo ustvarjali reči iz edine snovi, ki smo jo imeli v glavah. Naučil sem se to upoštevati, če že ne spoštovati. Vedel sem, kako je vsaka guba na obleki skrbno umeščena, kako so vse barve perila, nakita, las, torbic skladne, kako so pasovi za nogavice odbrani med grmado pasov in nogavic. Pazil sem pri slačenju. In potem koža, telo, negovano, kozmetizirano, masirano. Celotne, dolgoletne priprave na avanturo, ki se imenuje ljubezen, za katero niso vedele, kako se bo iztekla. In vedel sem (po sestrah) še nekaj: zelo malo je moških, v katere bi se ženske na mah zaljubile do ušes in se prepustile ljubezni kot toku. Prebirale so moške ko zvoke na tonski lestvici in tisti, ki so jih izbrale, niso bili zmeraj najboljši ljudje med moškimi, ampak tisti, v katere so najbolj zaupale, ker so izžarevali varnost in stanovitnost. Pravzaprav se je po velikem pričakovanju ljubezni vse zdecimiralo na izbor najbolj solidnega. Ni več šlo za ljubezenski spopad, smrtonosni objem dveh spolov. Telesa mojih sester mi niso vzbujala poželenja. Noge, prsi, boki, vse to je bil dolgočasen relief. Njihove noge so bile noge kot moje. Ampak ženska, s katero sem spal, po ljubezni zame ni imela več telesa, postave, ampak nekakšno oviro, njena pričujočnost je povsem izginila, narobe pa so sestre ostale vseskozi legitimna bitja, osebe, celo osebnosti, ves čas mojega življenja. Mislil sem si, če bi po ljubezni dosegel odnos med sabo in ljubico kot med bratom in sestro – najboljša forma sožitja. Bil bi nekakšen tim, ki bi v trenutkih strasti postal sorojenska dvojica. Če bi si moški lahko vcepil to misel, bi to pomenilo najboljši način preživetja za oba. Ampak žal se to ne zgodi ali samo redko. Če bi bil lahko s svojo ljubico tako odkritosrčen kakor s sestro in ona z menoj kot z bratom, te vezi ne bi moglo nič streti. To bi bila najtrdnejša rodovna in erotična zveza.

13. januar 1991

Ženska jemlje življenje kot končni izdelek, kateremu je treba dodajati okraske. Moškemu je življenje polizdelek, včasih zgolj surovinska osnova, katerega je treba z vseh strani, mišljenjske, sociološke, tehnične itn., izpolniti, da je nekoliko podoben dokončnemu produktu. Ali drugače: ženska živi kot Heloiza, moški, da ustvari pesnitev o Heloizi; če bi sešteli muke obeh za dosego njunih ciljev, bi videli, da so enako težke in neznosne. Moški je utrujen v življenju; po delu se uleže in se ne briga za nič več, kar se odigrava v življenju okrog njega; ženski življenje okrog nje traja ves čas in se giblje vsako minuto, naj oskrbuje gospodinjstvo ali svojo ljubezen. Brez ženske ne bi bilo gibanja, brez moškega ne bi bilo postanka za razmislek. Naj ženska samo pometa okrog tebe, ko dremaš, in papirnate grude, drobtine, prah pred metlo nalaga na smetišnico, tudi v tem trenutku se odvija življenje naprej in dela prostor za naslednji dogodek, fazo gibanja, ki bo sledila, eno povezano z drugim, to ni važno, važno je, da se, kar se, dogaja, ko se dogaja. Zato ženska še zmeraj upa na ideal, v izpolnitev želja, v uresničitev svojega romantičnega hrepenenja, ker vse je le marljivo približevanje cilja v ciklu strašnega dolgočasja življenja, s katerim se ženska poistoveti, zanjo je dolgočasje le prastara porazdelitev in razmestitev muke skozi celo življenje, kajti če te porazdeljenosti ne bi bilo, bi muka udarila scela in naenkrat s svojo H-bombo. Ta muka pa je zbrana in združena v tesnobo v življenju moškega: zato mu je nič najbližji in upanje najbolj daleč, zato se ubija ali gradi sisteme, ideologije, nazore, daje izjave, sestavlja motivne skice ali se izloči iz življenja; celo mnogo žensk, ki jih ima, mu pomore kakor katerikoli izbor idej ali filozofsko izhodišče; tudi to je sistem za drobljenje niča življenja. Ženska se usidra; ko si izbere moškega ali jo izbere moški, je to njen jambor, na katerega se veže s celim bitjem oziroma najbolj nedolžnim in iskrenim delom svojega bitja, kajti za žensko, vsaj za zdaj še, je zmeraj moški, ki ji podeli smisel (ali nesmisel) njenega življenja, ji da dušo, prostor, da se razvija njen jaz, zato je vsako razočaranje zanjo smrtonosno in ubijajoče: življenje, kateremu verjame kot popolnemu produktu, ko pa zaživi v timu z moškim, ta pokrije njen način bivanja, postavi ji ugovor, pregrado, protest, gladka površina jo izneveri s svojimi vrtinci, površina, katero si je predstavljala kot ogromen parket, se spremeni v razburkano morje z visokimi valovi in vznemirjenim, begajočim dnom. Tu se začne blaznenje in za moškega, ki se mu kdaj življenje prikaže kot večja moralna sila od njegove interpretacije življenja, tako razbito bitje, ki je zaupalo življenju, a ji je to prizadelo tak bombarderski udarec, predstavlja tisto, kar mu vliva neskončno žalost in trpljenje; šele obraz, ki ga je uničil, je tisti obraz, katerega bo ljubil; v trenutku postane sin in njegova prizadeta ženska njegova mati; v objemu, ki sledi, se počuti kot otrok v materinem naročju. Moški v svoji odtrganosti od življenja je marsikdaj tenkočutnejši od ženske, kot so ženske med seboj; kajti ženske med seboj, to je vroč lonec vrele mineštre, v kateri se nekaj bori za svoj prestiž, svojo zmago, uresničitev svojih želja: ženska v borbi za cilj zanika žensko, malovredna je, ve, da ima, ker je pasivna v življenju dvojic, prav toliko nuditi kot ona, ne več ne manj, ker so si vse enake, zato je neizprosna do svoje tekmice; šele kasneje, ko se bitka strasti ohladi, prizna svojo tekmico za zrcalno sliko sebe same, svojo metaforo, enako med enakimi, katere vse enako tepe enaka usoda. Kasneje, ko se umiri, obvlada druge tekmice v boju kot samo sebe nekoč in med obe razdeli svojo simpatijo, eni to, drugi drugo svojo lastnost; a takrat se že začne zavedati, kaj ženska pravzaprav pomeni v življenju, kaj je in kaj nastane iz nje. Spoznava, kateri strani v življenju in sužnosti pripada. Moški, tako imenovana copata, suženj, je tisti, ki je vrhovno oblast nad svojim življenjem in stvarnostjo prepustil iz bojazni in nerazumevanja tega oceana, ki se imenuje življenje, rokam svoje izbrane ženske: vključen je v proces, ko se končanemu življenjskemu produktu dodajajo dopolnitve, v ustroju ženskega gledanja na življenje je, ki je impulzivno, in ker mu je takšno, kot je, vse polprodukt, tuje, se počuti med valečimi se kolesji na tekočem traku kot upirajoča se, neprilegajoča se snov, in njegovo življenje in eksistenca se končata neizpolnjena, kot hibrid, amputirano bitje, ki ni moglo izpolniti svoje naloge v svetu. Kaos, kakršnega si predstavlja, da življenje je, mu je urejala ona, kot je s podobno kraljevsko roko urejala njegova mati starševski dom v mladosti. V ženski miselnosti je tendenca, da vse prekrije njen dom, vso javnost in družbo, in da skrivna družba, kar predstavlja njena družina, nevarno zavlada nad družbo v celoti, nad vsemi moškimi in ženskami, nad vsemi področji in v vseh položajih. To je velik, mogočen napad življenja samega, brez skrupulov in ozirov, ker ga vodi človek, na moškega, na intelektualno svobodo, na proces dozorevanja moškega v zrelo osebo, na razvoj, napredek, iznajditeljstvo, drugačno interpretacijo življenja, na vprašanja zakaj in kako in zakaj ravno tako in nič drugače. Po drugi strani pa je to tudi rešitev življenja pred bremenom, našimi boleznimi, novimi razbijajočimi se energijami življenja na sončni jasi po bidermajersko urejene narave v formi hišnega, družinskega prebivališča. Mogoče bi dve, tri generacije tako zastavljenega življenja pomagalo na svetu, da se človeštvo ponovno porazdeli na stara mesta in se znova v njem vzbudijo izpiti za izzvana izhodišča, ki bodo iz življenja začeli delati vnovič končne produkte.

14. januar 1991

Z drugim človekom pač moraš biti, drugače nimaš občutka, da si na svetu in v življenju. Z nekom moraš biti zato, ker je to edina možnost, da se nahajaš v človeški družbi. Da najdeš odmev, pristanek, nasprotovanje, kljubovanje svojim zamislim in občutenjem, rezervoar, v katerem se bo tvoj duh in način življenja ohladil, razkrojil, ogrel ali obtičal v plitvem. Sam si kot nekakšen grob, v katerem odmeva od praznih sob. Načrtov se lahko lotiš šele, ko sta dva. Vajine vezi so lahko človeške, nečloveške, nadčloveške, po njih drug drugega oblikujeta. Človek, s katerim se pogovarjam, stoji nasproti mene z odprtim čelom, ki je sedež skrivnostne mešanice duha, s svojimi rameni, rokami, s prsmi, z očmi, ki me motrijo. Ali bo našlo to, kar sem mu sporočil, odmev v njem, je moje sporočilo sposobno življenja, glede na to, da se mi je porodilo med štirimi stenami, zgolj v meni? Čakam, kaj bo rekel. Dostikrat je treba čakati dolgo. Misel, ki si jo izrekel, je zdrsnila vanj, zdaj prodira ob pritrjevanju in kljubovanju skozi njegove labirinte, skozi svetlo, poltemno, temno cono. Jutri, čez teden, mesec dni mi bo povedal rezultat: koliko je vsestranska, poglobljena, kompletna, šibka, nezmožna trajanja in spomina. Tudi drugi kdaj pove tebi svojo misel, da bi se prebavila v tvojih labirintih in z različnimi nasveti predrugačena prišla na svetlo. Včasih je nestrpen. Pritisne te k steni in se ti zagleda v oči: »Kaj torej misliš? Povej!« Gleda te v oči, da bi videl, ali boš iskreno predelal njegovo misel ali se boš rešil s kompromisom, ki ima domicil v civilizaciji, oficialni stvarnosti, kajti njegova misel je pramisel, praobčutek, pratesnoba. Ali je možna iskrenost, ki jo terja on? Ti trpiš za nečim, za čimer on ne, on pa trpi za nečim, za čimer jaz ne. Njegova žalost je mogoče le del tvoje biti, moja razpršeni košček njegove. Kje zdaj najti isti strah, v katerem bo zrel in trden odgovor njegovemu vprašanju? Je ta stržen, ki je v njem, tudi v meni? Pri tem imam rajši prijatelja, ki mi kljubuje, kot onega, ki se o vsem strinja z menoj. Ta, ki soglaša z menoj, je moj dvojček, moj razcepljeni jaz, še en jaz, ki hodi z mano. To je mogoče za mojo varnost dobro, čeprav ne veš, kdo bo koga v trenutku nevarnosti zares branil, kajti če se ti zanašaš nanj, se najbrž tudi on zanaša nate. To ni resničen par, to ni sinteza in antisinteza, to je megla, mlačna voda, brezobličnost. Pričakujem ljudi, ki sem jih povabil na večerjo. Ne pričakujem samo štirih oziroma petih fiziognomij, ki bodo stopili iz svojega življenja skozi vrata v moj dom, ampak tudi pet različnih podzavesti, pet različnih praktikov, pet motivnih osnutkov o vsem, kar se je nabralo in predestiniralo v njih, zraven še ideje, ki so ta hip v zraku, in njihovo trenutno motrenje tega prebivanja. To je množica ljudi, vendar zaradi posebnosti te prireditve zamejena zaradi pazljivosti in nadzora pri vsem, o čemer se bomo pogovarjali. Zase, za svojo potrebo sočloveškega bivanja, bi bil eden zadosti, a zraven so še štirje, kot štiri strani neba, štirje poli. Vsak kot robot obvladuje svoj poklic, to je res, s simpatično verodostojnostjo opravljajo svoje delo, za katero so se izučili, ampak kar je najbolj prikupno na njih, je začudenost, ki jih prevzame ob neki zgodbi ali resnici, razoroženost pred njo, naivnost prizadetosti, izgubljenost ali nejevolja, jeza, bes, kljubovanje. Človek ljudi preprosto rabi za simpatijo kot za antipatijo, drugače bi svet ostal prazen in brez ostrih robov.

16. januar 1991

Zakaj zmeraj na starost prihaja do obračuna, da si napačno ravnal v življenju? Preprosto zato, ker človek zmeraj prepozno prihaja do zavesti in ker je vse njegovo bivanje že tako urejeno, da ga na koncu zafrkne. In če bi ravnal tako, kot se mu na starost zdi, da bi moral ravnati, bi prav tako prišel do spoznanja, da je delal narobe. Danes sem v časopisu videl dve sliki, dvakrat je bil posnet Čevljarski most: zdaj, pozimi, gladek, gol, moker od dežja, in leta 1960, ves zasnežen, vsak steber je imel visok nasip snega, kamion do vrha napolnjen z njim, leseno oralo, ki je obtičalo v snežnem nasipu. Čez ta most sem hodil od žene do ljubice in nazaj ravno v teh letih. Kako sem bil neumen, da sem se pustil speljati ženski. Če bi se zdaj zagledal na sliki tega mostu, bi se poskušal obrniti, da ne bi nikoli več krenil čezenj, in če bi bil res na tej sliki, bi se jezil še bolj. In še za eno reč se kesam: ravno v teh letih sem se odločil, da ne bom več pisal tako, kot sem začel leta 1953, realistično, rečemo tako, in objektivno, in o drugih ljudeh, ampak sem se usmeril k sebi, svoji avtobiografiji, avtobiologiji, avtoarheologiji, in to ravno v času, ko je bila celo narava bolj klasična in je bila zima res zima s snegom do pasu in mrazom. Ali se človek zmeraj protivi idejam, celo naravi okrog sebe, da ne bi bil enak njej, oziroma se bori zoper obroč enoličnosti okrog sebe? Leta 1880 so si Francozi izmislili anketo, katerih petdeset knjig bi si kdo vzel na samotni otok. Rečeno je bilo, da je pol sto knjig premalo, vendar je bilo to preveč: ljudje so jih našteli komaj dvajset, ki bi jih radi imeli s seboj. Nekaj let kasneje so že spraševali, katere od desetih knjig bi vzeli s sabo v samoto. Ljudje so jih našteli največ sedem. Še kasneje so odgovorili, da pet ali tri. Med knjigami so sprva prevladovali romani Tolstoja, Dostojevskega, Flauberta itd. Čimbolj se je stoletje bližalo svojemu višku in potem koncu, so ljudje pričeli iz svojih izborov eliminirati romane in filozofske konstrukte, na samotni otok bi vzeli s seboj samo še izpovedi, dnevnike, pisma, skratka, razodetja o človeku, kako živi, čuti, sanja ipd. Od velikih konstruktov sta mogoče ostala le še Iliada ali Dantejev Pekel, ker samoto človek enači pač z začetkom življenja na zemlji, z začetkom človeškega rodu oziroma koncem življenja, s smrtjo in večnostjo. Ampak v Peklu je veliko pratesnobe, kakor v osebnih zapisih in dnevnikih. Navsezadnje je človek pristal tam, kamor je težila literatura: od opisa življenj bogov, njihovih gostij, preko polbogov in aristokracije, buržoazije in nižjih družbenih razredov do temelja, prakse našega življenja v spanju in bedenju, in kar je ostalo od literature, je bila le še želja, da bi bila ta praksa opisana ne poročevalsko, ampak v preciznem, trajnem jeziku. Torej sem se leta 1960 vsaj glede literature – da bom pisal o sebi namesto o drugih, ker imam sebe bolj od drugih na vrvici – odločil prav, čeprav bi se mi zdajle bolj prileglo, da bi se okrog mene prerivala družba samih tujcev z različnimi imeni, pisana druščina figur, kakor pa, da se obdajam s samim seboj v različnih imenih, zrcalih, kodah, preoblekah; kako veliko manj samega bi se počutil v tej družbi pisanih likov, v katere bi bil lahko zaljubljen, katere bi sovražil, čeprav spoštoval, do katerih bi bil nevtralen, čeprav ne ravnodušen, ker spadajo k družini mojih otrok, ustvarjenih likov; tako pa sem zdaj desetkrat bolj oropan sebe in stokrat bolj zapuščen od drugih kot od sebe samega. Vidim te svoje podobe okrog sebe, takšne ali malo drugačne, v bistvu vse enake, iz različnih obdobij, iz kaosa nerazumevajočega otroštva naprej, a niti na enega se ne morem zanesti, niti na enega ne morem pokazati – to sem zares jaz; v družbi svojih avtoportretov, narejenih v tej ali drugačni svetlobi, prostoru, času, obleki, miselnosti, čutenju, se prej čutim v zadregi in stiski; sram me je pred to razgrajajočo množico, ne zato, ker je enolična ali mogoče nemoralna ali banalna (prej, ker je premalo enolična, nemoralna in prostaška), ampak enostavno, ker je premalo resnična, konveksna in konkavna, in po drugi strani premalo neresnična, plitka, zabrisana. Sram me je, ker sem naredil takšno, in ne drugačne, to je; ampak to se praviloma pokriva z onim občutkom, da sem svoje življenje zapravil na tak način, na kakršen sem ga. Tako sedaj odhajam iz tega sveta v brezbarvni družbi samega sebe, v brezbarvnem spektru situacij in odtenkov, namesto v okolju veseljakov, in niti po enem od njih nisem prišel sebi do dna, da bi se enačil z njim; brezobzirno sorojenstvo teh figur pritiska obme kakor mrhovinarji, ne da bi se mi vsaj ob enem od njih posrečilo, da bi podal svoje pravo hijenstvo. Narobe, marsikaj v opisu teh postav je skonstruirano, zalepljeno z obližem, zamolčano, marsikatera misel sposojena, ne da bi vedel, da je ukradena; sem si jo jaz izmislil, sem to prebral, slišal, mi je ostalo v spominu, marsikaj je povzeto, ker je to enostavno zahteval organizem lika ali situacija in sem marsikaj uporabil z večjo pravico kakor prvotni avtor; za organizem neke knjige, ko jo dela, je človek pripravljen ne samo krasti, ampak tudi izdajati in ubijati, ne samo sebe, ampak tudi druge, najbližje. In pri tem se sprašujem, kakšne režijske postavke terja šele knjiga o neki tretji, iks osebi: prava teatrska tehnologija odra – tam odprtina, tu kolona, tam pavza – koliko umetnih blokad in izmišljenih lastnosti. O tem piše Edgar Allan Poe …; predolgo je, da bi navajal njegove besede, in tudi ljubi se mi ne, da bi citiral. Torej, tako imenovana objektivna, depersonalizirana umetnost bi terjala od mene še več fint, laži, čaranja, rokohitrstva kot tisto čečkanje o sebi, za kar sem se odločil v šestdesetih letih. Kolikšna šemarija pri tej maškaradi, da bi zakril tisto, kar ne sme biti odkrito, ko vsaka maškarada vendarle bolj odkriva kot zakriva tvojo ali katerokoli drugo osebnost. Na svoji smrtni postelji se ne morem hvaliti, da sem spoznal samega sebe, mogoče kdaj bolj skozi tisto, kar sem pripisoval drugim, tako slabe kot dobre stvari, kajti človek sovraži tisto, kar je v njem, in zato to pripiše drugim, in rad ima vse, kar dobrega pripiše sebi; prav zato, ker ni v njem, sluti, da bi bilo nadvse v redu, če bi to imel. Ampak razlage drugih so tudi večji del napačne. Človek se znajde pač zmeraj pred zapečatenimi vrati, v temnem, monotonem kevdru, kjer za durmi leži zadnja skrivnost, če tudi to ni zgolj iluzija, ki jo gojimo, kot ono drugo veliko ukano, da je po smrti življenje. Najbrž vlečemo že od začetka sveta sebe za nos, in to tako temeljito, da ponoči ne moremo spati zaradi grehov in podnevi zidamo cerkve in ob vsaki priložnosti kličemo Boga na pomoč, četudi ne verjamemo vanj, ko govorimo »Bog, daj!« zato, ker je v tej besedi moč, kot je v besedi »hudič«. Še zmeraj smo otroci v rožnatem raju. Jaz ne bi hotel živeti po smrti v nikakršni, tudi srečni obliki ne. Karkoli prevzeti, tudi »lepoto duše«, se mi zdi zdaj preveč naporno in utrudljivo, kajti še živeti bi bilo prekletstvo. Ja, spanje, globoko spanje brez sanj do razpada kosti, do izginotja prahu, brez zavesti, to bi bilo edino darilo, ki bi ga nam lahko poklonil bog oziroma življenje s svojim koncem, kot nam ga je poklonilo že pred spočetjem. (Ne vem, če sem to povedal prezgodaj ali prepozno z obzirom, da pišem literaturo. Tudi ne vem, če je prav ta način, slog, besedna vrsta tista, ki razkriva moja resnična občutenja življenja v vsej njegovi razdrobljenosti in medlosti, verjamem, da to ni. Ne gre za to, da tudi za ta zapis najdem svoj stil, gre za to, da mi ga podari, posreduje življenjsko občutenje, prvi, popolni vtis, ne da bi poklical na pomoč možgane ali duha za režiserja.) In naposled: kaj nisem na neki način hotel podariti ali zapraviti svojega življenja zares in na papirju, da bi ga rešil?

16. januar 1991 (popoldne)[3]

Nabucco: »Neki (veliki) duh ne poseduje samo svojega duha, ampak duhove vseh svojih prijateljev.« Prav, prav. V bistvu lahko ta izrek prenesemo na svojo generacijo zdajšnje »brezrazredne družbe«, v kateri so samo nekateri mogoče malce drugače doživeli tisto, kar smo vsi imeli ves čas pred očmi. Ampak mene je zmeraj malo motila moja generacija, družba mojih sodobnikov. Že od otroškega vrtca, v katerega so nas vpisale naše mame skupaj z druščino in množico sodobnikov mojega letnika 1928, ki smo se drenjali pred lično ograjo, za katero je stala bela hiša z obokom, na katerem je v gotici pisalo Kindergarten. Vsi smo bili enaki in igrali smo se z enakimi igračami, ki so bile tedaj na voljo otrokom: avtomobilčki na navijanje, jadralnimi letalci na gumico, čolnički v kadi, glasbenimi vrtavkami; sledile so iste pravljice, slikanice, prepovedi, isti jezik in sleng, vzgoja in zdravstvo. In nato je sledila šola, rdeča stavba usmiljenih bratov z zvoniki: spet smo šli po stopniščih pred vhodom pod učiteljevim vodstvom otroci istega letnika v iste razrede. Zdaj so pojmi, ki smo jih uporabljali, strahovi, ki so nas preganjali, določene ulice in vrtovi, ki smo se jih bali, pesmi, katere smo prepevali, izštevanke, igre, tehnike rokoborbe postali edina fizična in spiritualna valuta med nami. Svet je začel rasti za enim velikim okvirom, skozi katerega smo ga gledali vsi, in finte ter goljufije, ki smo si jih izmišljevali, da nam pri tem ali onem ne bi bilo treba sodelovati, so bile iste. Rdečica sramu se je razlila na vsakem obrazu generacije enako, kadar smo bili zaloteni, in brezsramnost, v katero smo se spustili z vsem bitjem, smo počenjali enako kruto in dosledno. Jaz sem se hotel kdaj rešiti iz oklepa svoje generacije, podobe časa in sveta, ki je bil enak vsem, naključja, nad katerim nisem bil gospodar, in abstinenco, da sam ne bi sodeloval, sem iznašel sam, a o vsem tem pozneje. Generacija je šla naprej skupaj, kjerkoli je bila, daleč narazen v različnih zemljinah; kar si doživel sam, prebavil v sebi in izrekel, taisto je, brez skrbi bodi, izrekel tudi tvoj sodobnik; vsi ste govorili isti jezik, a če je tudi nekdo med nami prišel do drugačnega izraza in je zatem to povedal naprej, je imelo njegovo sporočilo v njegovi generaciji enak odmev, kot če bi zavpil v veliki prazni hali. Tako si s svojo tovarišijo šel naprej: pod obokom šentpetrske kasarne si se znašel sredi množice svojega letnika in strasti, ki si jih dobro poznal ter si bil ujet vanje kot v mreži z isto serijo. Jaz sem to, povedal bom, občutil, kot da se nahajam v gluhem, temnem, mahnatem brlogu, ker moj lastni glas, navadni glas, ni imel več nobenega odjeka. In potem so prišle tegobe, zapori, službe, napete situacije, brezizhodni položaji: v trenutku si v vsaki pisani združbi spoznal ljudi svoje generacije, obraze, ravnanja. Bili so ti v pomoč toliko, kolikor sta lahko spravila doživljaj na skupni imenovalec, drugače pa sta se morala paziti drug pred drugim, kajti tudi oni, kot ti, se je hotel znebiti dolge strehe svoje generacije, pod katero je bil prisiljen preštevati dneve, in bi se rad oklical za samozvanca, za posebneža, za original, in kadar se te je rešil, te pripeljal v keho, v kazenski odred, ga to ni niti najmanj grizlo: bilo je, kot bi se rešil tistega dela sebe, ki ga je sovražil. In tako gre generacija od novorojenčka do mumije skupaj: tale pegasti, debeli, bledi starec, ki vstopa na trgu pred menoj v avtobus, oblečen svetlo in novo, v nekakšno otroško turistično konfekcijo, z mrežasto srajco, luknjičastimi sandali, z očali na vrvici, to je moja generacija, in tista ženska tam s košarami in mrežami prav tako. Navdaja me tak gnus, da moram ves čas v koraku in galopu z istimi ljudmi naprej. In da me zdaj, kot nekoč lična ograja pred obokano hišo otroškega vrtca, čaka stolpnica doma onemoglih, v katerega se bom povzpel, in spet bom moral, kot nekoč v internatu, deliti sobo s svojim letnikom in jasno, tudi umrla bova, če ne bo eden bolan za nekaj let preživel drugega, skupaj, in moje parte se bojo dotikale linije njegove. Govorim na simbolični način o prekletstvu generacije, iz katere bi se moral vsak, kolikor se da hitro, izseliti: ne v kako drugo generacijo, ne v kako drugo starost, če je možnost idealna, v vse starosti, in če ni te, pa se zakopati vase, v svojo osebno mladost, v osebni duh svoje mladosti, ter vztrajati v njej. Pač ni drugega obdobja kot tisto, ki je še sveže in polno sile in v katerem si vsaj kolikor toliko neodvisen in avtohton. (Seveda je pa drugo vprašanje, ali bi te sploh kdo razumel na tem svetu, če ne bi imel svoje generacije, in ti tako nudil podporo? Ali bi sploh lahko eksistiral v svetu, v katerem ne bi bilo tvoje generacije, ki je kot množica aktivistov in gorečnežev raznesla svojo podobo časa in sveta v druge generacije, v generacijo svojih otrok in otrok teh otrok? Ali bi bil sploh slišan v splošni gluhoti, če ne bi obstajali difuzni tvorci tvoje resnice v treh, štirih generacijah za tvojo?)

17. januar 1991[4]

Uiti času naprej in ga mogoče nekje počakati. Ko postavim posodo za kavo na plin, z drugo roko že jemljem skodelo iz omarice in nato z levico, ko z desnico pritiskam plin na gorilniku, zbezam žličko iz miznice; nato menjam roki, da odprem dozo s kavo, znova jih menjavam, da vsipam sladkor. Pepelnik, cigarete, vžigalnik in rokopis me že čakajo na mizi za šipo. (Sledi podroben opis v moji glavi.) Na tak način mi od dneva ostane veliko časa, ki me s svojimi urami in svetlobo dneva ni mogel dohiteti. Če me ujame, bom moral priznati, da sem svoj čas, ki sem ga prihranil zavoljo iluzije ali upanja, zavrgel. Važno je vprašanje, ali lahko kaj počnem s to časovno oazo sredi vseh ur in navad, ki merijo potekanje časa zunaj nje. Včasih – največkrat nič. Čas se kobacaje prikaže na obzorju, ne star, ne invaliden, ne z nekaj dni dolgo brado, ampak kot žilav mladec v teku, vesel, neupehan, dramatičen, da se mi maščuje:

a.) kakor nekdo, ki nima nobenih stališč,

b.) je dogmatik,

c.) je umazan capin.

d.) »Kaj si hotel doseči? In kaj si dosegel medtem, ko me ni bilo?«

Došel me je in že razprostrl nerabni, neizkoriščeni čas kakor šotor nad mano, ga raztegnil brez kakršnekoli funkcionalnosti in zmernosti nadme. Metafor za to je na tisoče in vse so točne, nobena od njih pa simbolno z uteho ne nadomesti niti atoma izgubljenega časa. Zaradi tekme s časom in naprezanja, da bi mu ušel, sem ostal tudi sam brez sape in izmučen. Včasih zaspim, včasih hodim po sobi, vendar medvladja nikoli ne namenjam počitku, da bi bil vsaj živčno miren, ko me dohiti. Ko me preostali čas dohiti, me prekrije kot vroča pernica. Od tega trenutka gre čas naprej sam, mene pušča s seboj, z mojimi na novo vzbujenimi seksualnimi željami, z vrsto samoobtožb ali ob sestavljanju seznama mojih človeških slabosti.

Čas, ki ga puščam, da gre čezme ko sapa izpod okenskega krila. Tako se seznanjam s prazninami v absolutni volji časa, da me ne prizadevajo več. Ko sem torej izključil svoje kreativno, moralno krmilo, uvidim, v čem ni nobene vrednosti: ne prinaša, ne odnaša. In kadar pozno v noč, v rane jutranje ure, ker sem spal po kosilu, berem, in se ob 5h zbudim in znova prižgem luč, vidim, da čas, katerega sem izločil, še cezure ni pustil za seboj in se ni v ničemer predrugačil razen v datumu in imenu dneva: ni več torek, ampak sreda. Pustimo, da sem ostal isti ali da sem se v pavzi med spanjem od ugašanja do prižiganja luči spremenil. Čas je ostal vseskozi isti, priskutna žival, ki se plazi okrog moje postelje, takrat, ko sem zaprl, in tedaj, ko sem znova odprl oči: zmeraj z enakim vlažnim, vročim ali ledenim smehom. Tudi na pokopališču, na katerega hodim, se čas ni ustavil, drugače se ne bi odvijali kar naprej vsi ti procesi na truplih mrtvecev in mrtvačkov. Čas se je bolj ustavil na vrhu enega izmed cementnih stebrov, kjer je velika rumena lisa od oksidacije ostala enaka do danes. Drugače se ustavi čas med ljubljenjem: v transu dobi nadih minljivosti, ki je podoben prazniku, kot 1. januar vsako leto, ki se konča z mrakom, ko se začenja 2. januar. Tudi na bojišču po bitki ostane čas v gibanju po raztreščenem zemljišču, s to razliko, da so vojaki izginili z njega. No, neki čas je, ki ostane konzumiran in negiben po potovanju dosti ur: le poglejte v sobo, ne povsem tujo ne domačo, v kateri ste se včeraj ljubili z žensko ali imeli težak spor. Ostal je tam, kot da hkrati stoji, sedi, leži od tal do stropa, od stene do stene, od okna do slike, od stolov do omare, od stropne svetilke do praznega parketa, zasačen čas, ki ni imel priložnosti, da bi se prelevil ali ušel, celo plava in se zaletava v mraku in svetlobi ob pohištvo in tam stene, ker ni ali ne najde izhoda, da bi se pridružil tekočemu, v sebi uničujočemu se času zunaj. Tako ga imaš kot stvar. Aretiranega. Lisjaka, ujetega v lastno past, namreč prostor, kar je bil čas sprva. Zdi se, da tega, ne da bi opazil, ni več, in celo onega drugega (s katerim si se ljubil ali izravnaval obračun), tako da je moj prihod, da bi dobil distanco, povsem neumesten. Celo tega ne moreš reči, ali te je čas opazil; temu času se torej lahko izogneš kakor val v gibanju: ti greš naprej namesto njega. Vidiš, da nekoliko žaluje, ker si mu ušel. Z enim ušesom in drugim žalostnim očesom ter z neprijetnim vonjem v sobi.

18. januar 1991[5]

Če stopim k temu ali drugemu grobu, vem, če sem ga kdaj vsaj nekoliko poznal, kdo je v njem. Ne gre mi toliko za njegovo osebnost, profesijo, ideale, četudi tudi to, ampak za njegovo osebo, življenje, za energijo, ki jo je vložil v gotovo delo, za zaupanje, katerega je podarjal idealom. Tule je ta pa ta. Videl sem ga enkrat v življenju: malega debeluha, pesnika, ki je verjel v komunizem in je pisal optimistične pesmi o tem, doma s Primorskega; šel je okrog vogala Name v črni suknji z žametnim ovratnikom in okroglim črnim angleškim klobukom, z manšetami na čevljih, podoben diplomatu, cvetočega, rdečega obraza in močnih nosnic; spremljala ga je ženska srednjih let, smejoča se, našminkana, blond, v pastelni obleki. To je bila njegova prva in zadnja ljubezen po prihodu iz Dachaua. Pokazali so mi ga prijatelji (okrog leta 1947) in se režali: le kakšna mora biti ljubezen med takima dvema starima debeluhoma, ki spravljata v smeh celo mesto. To je bil splošen smeh, smeh vseh ljudi, na površju in v javnosti, iz mladosti takratnega kolektivnega časa ven. Jaz pa sem videl v njem tujca, ki se ni prilagodil; njegova garderoba, tako fina in diplomatska, je govorila, da je prišel od kdove kod – odkod?, si se spraševal, kajti jasno je bilo le nekaj, da je pristal v tem svetu, iz katerega ni mogel ubežati nikamor. Bil je tujec po tem, da je povrh te svoje pojave verjel v komunizem in pisal pesmi o mladinskih delovnih brigadah. Bil je tuj vsem, ker je bil star, debel, zaljubljen. Bil je naposled tujec, ki je s svojim romanskim temperamentom pristal v tej mračni, zmeraj čobodrasti, barjanski Ljubljani, kjer so celo hiše in cerkveni zvoniki zmrzovali višnjevo plavo. Jaz se mu nisem smejal iz enostavnega razloga, ker sem čutil bratstvo do tujcev. Pravzaprav sem čutil bratstvo zmeraj do vseh drugačnih, ampak pustimo to. Tu je drug primer: nežen človek, ki je svoje življenje prebil v vojnih lagerjih in potem na Golem otoku, kamor ga je spravila žena. Po naključju tudi pisec. Njegove knjige mi niso bile všeč, ker so bile preveč lirične, vendar mi je ugajalo njegovo življenje, ki ni bilo nobenemu življenju podobno. Srečal sem ga pred leti: bil je že siv in imel je zelo šibek glas. Kar me je začudilo: vsakršni šali, tudi neslani, se je smejal iz vsega srca s svojimi brezzobimi usti. Torej, vrnil se je iz lagerja nazaj v življenje kakor v nedolžnost in šale, igre besed, zadrege, pripombe so bile zanj ko baloni na kakem travniku. A nisem hotel pripovedovati o prijateljih ali znancih, posebno ne o tistih, ki sem jih poznal; nemogoče je, da so mrtvi Bogomir Magajna, Vitomil Zupan, Gregor Strniša, Marjan Rožanc idr., ki so bili tako živi v življenju kakor ženske; hotel sem povedati samo, kako so vsi ti po gomilah, v grobovih z balustradami, betonih brez kamnov ali kjer komaj še razločiš kako obledelo črko ali je od vseh podatkov ostala na kamnu le okrogla fotografija, kjer je mokrota z belo pego razžrla ves spodnji in desni del obraza; hotel sem opisati le, kako so vsi ti širom polja zagrebeni in zakopani ljudje več ali manj pred 200, 100, 10 leti ali pred dvema mesecema še živeli enako življenje, da se človeško življenje pri vseh, generacijah prej in pozneje, razvija na enak način, od jutra, ko so vstali, jedli, šli na delo, se sprehajali, smejali, bili eden po tej, drugi po drugi nadrobnosti različni med sabo, a zmeraj samo po podrobnosti, doživeli ljubezen, pripovedovali svoje zgodbe, mladi, stari, stoletni, petletni, začudeni ali protestirajoči, šli spat, imeli te ali one sanje itd. Po vseh teh sličnostih je življenje zaman in zabloda, ker se venomer dogaja isto, se je in se bo tudi brez moje navzočnosti, tudi brez mojega življenja, dihanja in sopenja v njem, brez nabiranja sline v ustih, brez mojega zrenja, komentiranja, gestikulacij, brez mojih korakov po pesku, brez mojega telesa, brez mojih genitalij, ki so postavile na svet dva otroka in onadva druge otroke, brez mojega transa, mesa, ki ga čutim, vročine poleti, negibnosti, bolezni, užitka v vožnji z vlakom, branja knjig v postelji sredi noči … Nisem proti originalnosti, ampak proti temu, da z videzom ustvarjamo drugačno življenje, kar je zgolj dejanje iz obupa. Ali da si izmišljujemo drugačne ljudi, nad- in podljudi, kar je bežanje od osnovnega vprašanja, kdo in kaj smo, od kod in zakaj smo prišli, pa kako bomo preživeli. Zame so to vprašanja, ki se ne tičejo ne literature, ne filozofije, ne religije, ne politike. Zmeraj sem, kot kak ubijalec ali žrtev hkrati, živel na robu med nič in nič, prisluškujoč lastnemu spočetju in lastni smrti. Zame je obstajal le ta problem, nisem ga mogel ne pozlatiti ne uničevati, ne idealno ne materialno. Od vsega, kar je izhajalo od soljudi, to niso bile ne filozofije ob toplem kaminu ne mučenja v ledeniških celicah, zanimali so me odnosi med njimi in med njimi in menoj. No, lahko rečem, da se nisem spremenil od otroštva, ampak sem bil v stalnem procesu svoje nezrelosti k zrelosti, ne da bi zapustil prostor, ki sem ga zasnoval kot otrok, in od koder sem videl en bloc. Če bi ga zapustil, bi videl in gledal življenje samo deloma, skozi določeno kukalo profesije, ki prinese zmago ali polemiko v boju z življenjem, palačo ali zapor zaradi politike, poenostavljanje in poenotenje. To moje ustvarjanje oziroma mirovanje na enem mestu zagotovo nima nič opraviti z razvojem in napredkom, kakor ga razumejo vsi. V tem smislu sem »kmet, ki je zamudil vlak«, ki je ostal na štreki, na kateri še postaje ni; kajti zrenje en bloc nima strehe nad glavo. V tem splošnem premikanju vsega sem ostal negiben, ker čutim, da je premikanje uzakonjeno zgolj s koncem, kateremu se bliža. Noben optimizem, ki se veseli: »Igraj se z balonom!«, nobeno asketstvo: »Iti moraš v puščavo«, me ne zmore zvabiti z roba med ničem in smrtjo, ker čutim, da je slutenje odgovora mogoče dobiti samo tu, na mestu, kjer rasteta kopriva in srobot. Vsak mora razgrniti svoj črni zastor, ki zakriva njegovo bistvo, čeprav bo ostal spuščen: vem, da to ni priljubljeno, nima cene, ne odgovora. Ampak z ljudmi ne grem, ne begam navdušen, ker sem živ, da bom dosegel kariero, da bom kaj dobil, da bom zamenjal, kar držim v roki za drugo, kar bom spet držal v roki do naslednje zamenjave. V Dantejevem peklu ljudje na koncu sedijo pri miru, da bi njihove duše dozorele. Mogoče, ko sem to izvedel, je bila zame ta resnica v zaslombo, kar mi je ustrezalo, a zelo kratkotrajno, kajti celo to sporočilo sem jemal kot vabo, ki bi mi rada s svojo filozofijo utrdila prostor in ga razglasila za veljavnega med veljavnimi. Že zaradi tega sem skušal to pozabiti, da mi v trenutku, ko bi mi brezup postal dolgočasen ali bi lastna smrt utihnila in bi imela zapečatena usta, ne bi pomagalo s svojo uteho, ki je prišla od zunaj. Kajti v tem primeru bi to bilo isto in bi prav tako lahko pograbil balon in šel skakat na travnik ali se zvrnil pred oltarjem in šel med puščavnike. V nekem stalnem obračanju balona, svetlo, polmračno, temno, je bilo skrito bistvo, ki mi bo v nekem trenutku povedalo resnico o življenju in življenju po tem. Jasno je, da do tega trenutka nisem izvedel nič pomembnega, kar bi me razsvetlilo; v tem kroženju sem se le seznanil s temi tremi osnovnimi conami življenja, da sem se lahko vsaj navadil nanje. Čutim pa, da bo vedno več takih, ki bodo v določeni dobi življenja obstali in ne bodo hoteli več z mesta, da bi ob vseh mogočih mitih in surovih menjavah dokončno izvedeli, kaj to je. Najbrž bodo vsi izvedeli, da smo delali napake in da smo v zablodi. Ampak nekaj majhnega in odločnega nas bo rešilo razočaranja: to, da smo bili izvežbani v brezupu in da bo to samo eno v vrsti brezupnih spoznanj. Edino, kar daje neki pomen in vtis moji neprivlačni koži, v kateri tičim, je, da lahko zagovarjam svoje stališče za vse večne čase v imenu smrti po smrti, za živo smrt v življenju. Edino, kar bi me lahko motilo pri širjenju mojega nazora (če je to sploh nazor), je, da ga ne morem prepoznati ne kot pridigo na gori ne kot reklamo za zobno pasto.

19. januar 1991[6]

Že kot otrok, ko sem si ogledoval bleščeče fotografije v kino omaricah, sem si želel živeti v velikem mestu, nepoznan in anonimen. Tuj in brezimen tudi sostanovalcem in ljudem v okolišu, v katerem bi živel. To sem si zaželel kajpada potem, ko sem spoznal, da ne morem biti neviden za ljudi in hiše, da ne morem prodreti neopažen po stopniščih v svoje stanovanje, s pomola na izletniški parnik, skozi vrata v slaščičarno, skozi zid na sestanek zarotnikov, ki so kovali načrte proti meni, in bi jih jaz poslušal ali strašil z lestenca, na katerem bi visel nad konferenčno mizo. Potem sem si poželel, da bi bil gangster, ki hodi samo ponoči iz mesta, ubija po vilah, krade dragulje in se spet izgubi med prižiganjem in ugašanjem svetlobnih reklam na zadnjem sedežu starega, visokega, oglatega taksija. Živel bi neotipljivo čez dan – razen ko bi emigriral na južnomorske otoke – in ko pošast ponoči. Niso bile to samo otroške sanje, kajti podnevi sem se vadil v neposlušnosti, v manjših krajah – avtomobilčki v trgovini, torte ali žemlje po mlekarnah, namesto v šolo sem hodil na potepe, spoznaval sem hišnice v vežah, kadar so se sklanjale in napenjale svoje nabrekle zadnjice – zapomnil sem si njihovo držo, oblike oblin, vdolbine med njimi, da bi se z njihovo sliko pred očmi zvečer v postelji igral s svojo vžigalno vrvico, kar je bilo prijetno in me je odnašalo daleč od tega sveta – sledil sem ali hodil s čudaki, ki so se nenavadno obnašali, govorili, kričali, mahali z rokami, ker so s svojim vedenjem rušili nenavadno trdno vsakdanjost in dolgočasje ulic, hiš in pločnikov … in zvečer sem potem moral pod trstiko doma prenašati kazen za ta dan življenja. Kadar je postala nemoralnost dolgočasna, me je privlačila morala. Bil sem na dobri poti, da se formiram v kriminalca, ker sem čutil nekakšno privlačnost teme in čutnosti v sebi in sem odganjal krepost in samokritiko kot nekakšne odvišne lepljive zapreke, muholovce; vsak dan eno ped več v brezno, samo kot otrok bi rabil pomoč kake organizirane tolpe, ki ima otipljiv cilj in svoj red, da bi imel tudi kako korist od svojega nagnjenja, te pa ni bilo, zato me je po manjših prestopkih zajela tista gosta megla krivde in samoobtoževanja, po odčutenju kratka nenavadna mirnost in nepremičnost na enem mestu. Da je bila ta pripravljenost v meni zares, kakor napeto pero, ki bi se rado sprožilo, kdaj pa kdaj občutim, ko čakam na avtobusni postaji pred Kresijo, mestno občino, in kdaj zaradi dežja stojim ob izložbenem oknu matičnega urada, za katerim je bila nekoč slaščičarna. Vanjo sem šel, brez denarja kajpak, na začetku vojne in pojedel goro tort. Ko je tik pred zapiranjem prišla prodajalka k meni, da bi kasirala, in sva bila sama v lokalu, sem moral priznati, da nimam denarja: imel sem v žepu samo vrvico in neko gumo. Rešil me je nekakšen kolesar, ki se je s kolesom ustavil na pločniku in poklical dekle ven: ker ni mogel z vozilom noter, sta se pogovarjala med vrati, prodajalka pa je držala kljuko na vratih, da ne bi mogel skozi. Ampak jaz sem odkril zadnji vhod za pultom in iz sobice s pokrovi in vedri prišel na nekakšno stopnišče Kresije, od koder sem ušel skozi visoka vrata, ki so vodila na tržnico. Tako zdaj, ko stojim pred oknom, čutim, kot da stoji ob meni, pri moji rami, zračna prikazen tega trinajstletnega fantiča iz teh let, v katerem leži želja po gangsterstvu: ravno to, da se tako živo spominjam in čutim, mi da vedeti, da je to bilo in je v meni še zdaj. Zavest in spomini so mi zmeraj ubijali v življenju sleherno radost, medtem ko mi je pozabljenost na reči, ki so bile mogoče hujše, dajala kot vsem ljudem moč nedolžnosti. Vse je v možganih, vsak nevron je ena misel, lahko se jih je deset od sto napolnilo s stvarnostjo, tako da za devetdeset misli in dejstev, ki sem jih opravil, naj so bila slaba in mogoče kakšna tudi dobra, ničesar ne vem. Zakaj to dvoje, misel in uresničitev, povezujem s svojim duhom? Zato, ker hočem izpovedati, da v meni želja, da bi ostal nepoznan, anonimen, neopažen, še zmeraj živi in da bi, če bi kdaj sklenil prijateljstvo s kom, to sklenil samo po afiniteti, denimo s kakšnim tujcem v eni izmed točilnic v mestu ali okolici, a to prijateljstvo bi veljalo samo za tisti teren. Ampak kot otrok sem prišel sem in tu sem spoznal, da nihče ne ostaja neopažen, da drug drugega poznajo do obisti po svoji želji, da vsak sledi drugemu, da nihče ne presoja človeka po celoti ampak samo po kakem koščku, krhlju, da ni vesoljnosti, ki bi vse opazila v banalnosti, in da v banalnosti vsakega dneva ni mogoče opaziti vesoljnosti. Vsakdo je sodil po trenutku, v katerem se je nahajal, in kadar je prišel na vrsto drug trenutek, je sodil taisto drugače, ne da bi se spomnil prejšnje sodbe in prejšnjega trenutka: tega niso imenovali izdajstvo, ampak napredek v razvoju oziroma največkrat pozaba. Vem, da vsak trenutek formira človeka drugače, kajti eno, kar rečeš zdaj, lahko rečeš čez minuto drugače, huje je to, da so v vsaki situaciji trdili, da izhajajo iz celote svoje biti. Torej niso poznali svoje uteži, ki se premika, niso prepoznali nestanovitnosti svojega duha. Ampak opažen si bil samo skozi en fokus, skozi eno lino, eno gledanje ves čas; nihče ni presodil drugega drugače kakor skozi zanikanje: to je posebej zanimivo v deželi, kjer so drug drugega ubijali zaradi vere ali ideologije; največji ubijalci so zdrsnili skoznje ko mokro milo, najdrobnejši kamni so se prerivali ko skale. Da ni pravičnosti v človeštvu, vemo, ampak najmanj pravičnosti je v človeški provinci, ki ubija ljudi v imenu božjega duha ali v imenu ozemljitve in pri tem ostaja poštena, opravljiva provinca, kjer se obrekuje nedostojnost v neprimernih trenutkih in dostojnost ali zmernost v situacijah kaosa. Padel sem v deželo, ki ni ne tič ne miš, kjer se uboji opravičujejo z nedoslednimi prepričanji ali zaslepljenostjo in običajna dobrota z osebno super sposobnostjo. Plodovito je seveda živeti med ljudmi, ki ne vedo, ali bi bili ubijalci, svetniki ali navadni ljudje, vendar pri tem nenehno prakticirajo le eno, kar je znak province: nikogar ne izpustiti iz oči in nikomur ne priznati ničesar; z vsakim ravnati kakor s krpo, s katero smo si obrisali zadnjico, in nobenemu priznati njegovih plusov. Nikomur v tej deželi ne pomaga ne hudo preizkušeno življenje, kar bo razumel tako, kot da je ves čas živel v dolgočasju svojih udobnih življenj, in nihče, ki je živel v udobju, ne bo premetenemu človeku priznaval izkušnje, ampak ga bo obdolžil, da ne pozna prefinjenosti življenja. Pri Sv. Križu polagajo v prozoren papir zavite fine šopke na grobi marmor masovnega morilca, na grob njegove žrtve z obeliski vence in aranžmaje s tribarvnico. Vse to vrtoglavo obračanje razumem kot pozabo nase, kot iznašanje samo enega dela resnice ali resničnosti, kot eksistence, ki ne bi prišla niti v polfinale, ampak po njej se sodi in ubija. Prišel sem v deželo s težkimi kompleksi, s plitvino v prsih, z malo avtokritičnimi in mnogimi patološkimi odločitvami. S presojanjem povrh in po trenutnem razpoloženju in seveda, ker hočejo biti podobni svetu, po obrazcih in žanrih. Uničevalni nagon. Priznati ničesar, posekati vse z zanikanjem, pokoriti pod velikimi vplivi (ne v odnosu nase) vse sprotno, ne priznati absolutnosti, ki se ne deklarira. Tu so drug drugemu ujetniki. In ko bodo postali samostojni, ne bodo imeli nikogar več, s katerim bi se primerjali v sedanji pisani druščini. Osamili se bodo. Postali še ozkosrčnejši. Življenje bo kot v brezračni komori: cilj je Švica. Ampak njihova šibkost, ubijalska narava, pozabljivost bo še ostala: morali jo bodo maskirati in kot doslej jih bo ta maškerada bolj razkrinkavala kot zakrivala. Ko bodo zunaj Jugoslavije, bodo zunaj življenja mešancev, ki je doslej tako plodno vplivalo na kulturo. Rasno čisti se bodo utopili v globoki moraličnosti in cerkveni plitkosti, v plakatarstvu liberalnosti in v ozkogrudni odličnosti. Težko bo dihati, kajti ne bodo si več odpuščali. Vsakdo se bo imel za izvršeno dejstvo, na katero bo posijalo nekoliko slave ali milosti. To bo druga katoliška Irska. Ljudje s tribarvnico in v talarjih bodo najsposobnejši med njimi. Zadušil se boš v pozah vplivnih prikritih svinjarij, božičnih poticah, velikonočnih pisanicah, nacionalno bo oblikovalo obraze. Ne bo individualna moč tista, ki sproža vesoljnost in s tem tudi najboljše v naciji, ampak bo nacionalno tisto, kar združuje oboje v vrhunskost. Mogoče, ja, mogoče se bo zaradi tega formiral tudi pristni sloj kriminalcev in gangsterjev, ki bo znal udarjati to maškerado naravnost v obraz, da se jim bodo zatresle hlačke. Kajti edino ta bo imel moč, da bo sok iz kislih jabolk in grenivk razmazal po njihovi larfi. Edina možnost, ki sem jo imel po prvih elementarnih prijateljstvih (kolegi v pisanju, redakcije revij, skupna popivanja), je bila, da nisem hodil več v nobeno družbo, se ne udeleževal nobenih prireditev, obiske znižal na minimum, se naposled celo odtrgal od mladostnih prijateljev in nekdanjih sodobnikov, tekel na drugo stran pločnika, kadar sem zagledal na cesti koga, ki bi me ustavil, začel kak pogovor z menoj, nujne poslovne reči usmerjal tako, da je bil dovoljšen telefonski pogovor ali kratko pismo, in če ni šlo drugače, sestanek s partnerjem, ko sem vedel, da bo imel samo četrt ure časa in tako ne bo prišlo do temeljitejšega pogovora. To je rešilo mojo kožo. Tudi pred tem, da bi zinil kakšno neumnost, iz katere bi se rodila cela afera, predvsem pa, da se sam nisem več zapletel v nobeno. Edino tako sem se rešil oči, jezikov, zoprnih pritiskov, obrekovanja in v prvi vrsti tega, da nobene reči, ki sem jo zinil, niso razumeli drugače, kot sem hotel, ali jo interpretirali naprej iz druge roke. Tako sem ostal, praskajoč med štirimi stenami svoje gole sobe in gojil dihurja v sebi. Tu sem lahko doživljal natanko to, kar sem hotel, in se gledal z različnih strani. Kdaj tudi s sočutjem, če sem ugotovil, da to zaslužim in je dobro za mojo dušo, da bo vztrajala naprej na ledu, kdaj celo na slepo, zaradi spremembe temperature. Zdaj lahko živim tudi abstraktno. Nič bolje se ne godi tistim, ki zaudarjajo po naftalinu, po gnitju mesa v jamah Sv. Križa, po soku mladosti, vsi doživljajo isto kot jaz oziroma vsaj to, da so tiho kot stene med ljudmi. Kar se sočutja tiče, nimam sočutja s svojim tako imenovanim jazom, egom, sploh ne, prav mu je, kolikor si je zaslužil: sočutje imam s človeškim bitjem, v katerem se le po naključju nahaja moja oseba, kot z eno od mnogih kopij človeškega bitja, kajti tako distanco sem že zavzel do sebe, namreč, da živi, kot živi v tem čudnem dnevu življenja, da mora dolgo živeti in odgovarjati, če ne z razumom, pa z občutljivostjo. Moja sebičnost ali samoljubnost, ki se oglaša v okostju tega bitja, je samo zato tu, da z možgani, srcem, konkretno in abstraktno občutim usodo njegovega bivanja, da ne bi imel odnosa kot do avta, ki so se mu baterije iztekle. Opazujem se. Opazujem, kako se obnaša to bitje na žerjavici, v ledenem prepihu na pokopališču, v avtobusu, ko leži in ga praska odeja pod licem, dviga in zapira pokrovček na črnilu, pa kako čudno zašumi grmovje pred hišo, ko stopim ven in me ugleda. Prav nam je, kadar pride na dan kakor iz peči kaka vroča peka mojega jaza, spočetek moje omejene miselnosti, nad katero se potem ljudje smejejo, šokirajo, vznemirjajo.

3 Zapis ima kasneje dodan naslov: Generacija.

4 Zapis ima sočasen naslov: Moji, tuji časi.

5 Zapis ima kasnejši delovni naslov: Znani – neznani mrtvi.

6 Zapis ima kasneje pripisan delovni naslov: Kje živeti?

3. zvezek

18. januar 1998 – 2. februar 1998

18. januar 1998

Vsaka samota, vsak zapor te nekaj naučita. Vendar te tudi navadita nase, da se najbolje počutiš med štirimi stenami, še najbolje pa v samici. Sicer je takšna celica tako in tako tvoja glava, ki jo nosiš vsak dan med rameni naprodaj. Samoto, krivdo, žalost in smrt moramo načeloma preživeti sami brez utehe. V to nas prepričuje zavest o neizogibnosti zanesljivega in dokončnega. Le kje je ostal čar dvomov, kako lahki so bili vpričo zavesti, kakšna igra je to bila. Kakor udarjanje po barvastih balonih, da bi pokali ali ostajali v zraku. Zato so bili tudi napolnjeni s helijem, da je bilo videti, kot da vsak zase za nekoga v množici spodaj predstavlja privatno oazo.

19. januar 1998

Gledam svojo ženo, edinega človeka, ki mi je ostal ljub od cele človeške specije. Spi in njene roke, krhke, so prepredene z izstopajočimi žilami, njeno zapestje slabotno, tenko, lomljivo kot pecivo. To me spominja na mamo. Spominja pa me tudi na sestre, na popolno erotičnost žensk, kakršne se doživljajo bratom. To, da mi je ostala ljubica in postala mama in sestra in za navrh, kar je še pomembnejše, edini pajdaš. To imam za zmago starosti, ne pa zrelosti, ki ni dobitek drugorazredne vrste, marveč je zadetek evolucije. Ta je tista, ki spregleda vse, v prvi vrsti tiste, ki jih imaš najrajši, in to na neizprosen način, za katerega se ti ni treba nikomur opravičiti, niti se kadarkoli kesati. Ampak za to, žal, moraš postati star in nemočen.

Če me vprašajo, kaj mislim o svojem življenju, no, mogoče o življenju nasploh, odgovarjam v glavi, da življenje ni nikakršen obrazec, ki si ga izpolnil dobro, zadovoljivo ali slabo. Prvo, kar je, da se sploh zmeraj in vsako minuto sprašuješ: Kaj je človek? Človeštvo je živa bitja razdelilo na tri razrede: rastlinstvo, živalstvo, človeštvo kot hrano. Ne upam si reči, da drevo in krompir nimata poleg življenja telesa tudi življenja duha, ker ju žal ne poznam in ker ju nisem spoznal na svoje oči, čeprav občudujem počasno rast razločno od gomolja do cveta, ostal sem skeptičen do znanosti in čarodejstva z ezoteriko. Vem samo, da so rastline žive, zato z njimi ravnam, kot sem si nekoč in si še zdaj mnogi predstavljajo, kot bi moral Bog z ljudmi in vsem stvarstvom, zelo zasebno, zelo pozorno, zelo zaskrbljeno, zelo lahkotno, no, recimo to, po vzgibu simpatije. Živali poznam bolje, posebej toplokrvne: govedi, konje, pse, koze. Po očeh konj sem videl, kako so kdaj naveličani in zdolgočaseni nad vsem, kako zapadejo v monotonijo, kako jih zgrabi bes in živčnost, sovraštvo, kako so kdaj zaskrbljeni in kako se kdaj odzivajo na tvojo prijaznost. Nikoli nisem imel občutka, da v njih – tudi v kravah, teletih, psih – poleg telesnega življenja ni tudi življenja duše, duha, srca, kako tudi nikoli nisem imel vtisa, da bi ti štirinožci gojili do človeka razmerje, da smo višji od njih, da smo dvonožci, pravzaprav Bog. Narobe, mnogokrat, posebej pri volčjakinji Savi, ki sem jo poznal in delil skrb zanjo z njeno lastnico, da je žival veliko prej kot prijatelj in tovariš človekov učitelj.

23. januar 1998

O resnici funkciji, formi[7]

Najprej se človek sprašuje: »Kdo sem?« in to se začne že v zgodnjem otroštvu. Moji starši so bili prestari, da bi se lahko ukvarjali z mladičem, moji sestri, 18 in 14, ravno toliko mladi, da nista imeli ne smisla ne volje, da bi delil z njima svojo voljo. Bil sem živ, togoten otrok in nihče, če izvzamem zmeraj čustveno prizadeto starejšo Clairi, ni imel časa, da bi se ukvarjal z mano. Zato sem bežal od doma, včasih že zjutraj, po zajtrku, za ves dan. V park na vrhu griča, Petersberg, kjer so se zbirali otroci, se klatil okoli dvorišča nekega dnevnega zavetišča za otroke, pa iz trgovine do trgovine z igračami, v pristanišču ob Renu ob Svetniškem mostu, po starem srednjemestnem delu. Šele zvečer sem se tihotapil v bližino domače hiše in jo dolgo gledal s trga, ki ji je ležal nasproti. Čakala me je kazen, saj me je ves klateški dan preveval občutek krivde. Ta je bil tako močan, da sem dobil od znotraj občutek, da sem se spremenil na zunaj. Zato sem se ogledoval v šipah avtomobilov, ki so stali na trgu, če se je preobrazba izvršila. Pričakoval sem ne vem kakšen obraz, nadejal sem se samo, da se nisem spremenil v starca, postal drevo ali pes. Kolikor sem videl, ko sem se marsikdaj, včasih celo prepogosto, ogledal v zrcalih in izložbenih oknih, je lice, tudi oblika glave, ostalo grobo gledano isto kot zjutraj. Vendar, kot pri natančnejšem preverjanju v zrcalih, nisem mogel, kot nisem mogel nikoli doslej, istovetiti svoje podobe s seboj. Prej kot da bi bil to jaz, me je prevzel občutek, da je neki neznanec v množici vrgel svoj pogled po meni, ki me je spremenil. Po daljšem obiranju sem si drznil naprej. Najprej sem se približal zeleni hiši, se splazil skozi ozka vrata, vendar se je zgodilo, da so me zmeraj opazili iz delavnice v nadstropju, kjer so šivali krzno, najpogosteje seveda mama. Vsi so preživeli dan menda na trnih, kje sem, ter obletali vse parke in ulice, kjer sem se po njihovem zadrževal, da bi me našli. Bili so besni, ko sem se prikazal, in jaz sem občutil svojo krivdo in dvojnost tako jasno, da sem (ju) sprejel samo z običajnim vriščem in zaklanjanjem obraza pred udarci bambusovke, s katero je udrihala po meni mama. Nato je strgala cunje z mene in me vrgla v kad, da sem se umil. Odtlej so me zaklepali v zgornjo sobo, da ne bi ušel, poskrili mojo obleko in obutev, da sem ostal v sami spalni srajci, v kateri nisem mogel na cesto, razen seveda, če bi bil pust. Ko sem prišel v bolnišnico na drugi strani Rena, so me obiskali samo enkrat na teden, ko so druge trikrat, zato sem nekoč v pižami in halji pobegnil skozi ograjo bolnišnice domov. In potem, ko sem bil leto dni v zdravilišču, so mi pozabili dati s seboj zobno ščetko in pasto ali pa sem oboje izgubil. Vsekakor sem v letnem sanatoriju zjutraj in zvečer pred spanjem, ko smo se umivali, slepil glavno sestro, ki je nadzorovala umivanje, tako da sem s kazalcem kot s krtačko in stisnjeno pestjo desnice posnemal drgnjenje zob. In naposled, k drugim so prihajali na obisk starši vsaj na nekaj tednov, k meni ni prišel niti eden. Nisem imel občutka, da so se me znebili, ampak dvom, če nisem v resnici le pastorek ali najdenček, ki živi pri tuji družini z očetom, ki ves čas šiva kože in se prepira z mamo, ki je venomer živčna in glasna, s starejšo sestro, ki je venomer razjokana, in mlajšo, ki ji ni nič mar, ker je sebična. Nič ni tega dvoma o izločenosti najdenčka moglo odločneje zamajati. Ne nos – imel sem takega kot mama in obe sestri – ne barva las, ne sličnosti teles, kremž, kretenj. Ko sem videl podobno gesto pri mami, ko si obriše nos z dlanjo, egoizem mlajše Margrit, ki je bil enak moji sebičnosti, ali po tem, kako oče skrčen sedi s koleni do brade ali starejša sestra s spuščenimi vekami raztreseno in naveličano brodi z žlico po juhi ali grahkih na krožniku, kakor sem to delal tudi sam, vse te podobnosti so bile samo neprijetne in sporne, kot da gledam v nekem gledališču enolično igro ali nedoumljivo dolgočasen cerkveni obred. Moje roke so pripadale samo meni, moja glava tudi, moje noge, moj separatizem se je le poglabljal in želel sem, da postanem nekaj povsem drugega. Ta podobnost ljudi okoli mene je naredila obroč, ki sem se ga želel rešiti, da bi postal nekaj neskončno drugačnega in eksotičnega.

Vprašanje »Kdo sem« se je pozneje seveda razvijalo čedalje izrazitejše, kot nekakšno tekmovanje v šoli, bolnišnici, zdravilišču, v igri, v vojski, v zaporu, med kolegi po peresu. Dom ni bil ljubeč, vseskozi pust in navaden. Opažal sem, da postajam čedalje bolj podoben ljudem v njem, ki so ga naseljevali – očetovi skrčenosti in negibnosti pri delu kot njegovim izbruhom, živčnosti in občutku ogroženosti pri mami, čustveni nebogljenosti Clairi, jezikavosti in žaljivi infantilnosti mlajše sestre. Šele ko ostariš, se nehaš spraševati »Kdo sem«, ker je tako spraševanje človeštva smešno. Na vrsto pride drugo in nikoli dokončano vprašanje »Kaj si«, namreč »Kaj je človek«, kaj sploh je ta vrsta, najbolj nezadovoljna in neutešna specija.

24. januar 1998

Hotel sem reči, da sem sit do grla; ko sem videl okrog sebe svoje domače kot podobne osebe, katerim sem pripadal, sem moral pripadati kakor obroč na obroč v verigi. Hotel bi jih čim prej pozabiti in zapustiti. Edino, kar me je vezalo na dom, je bila moja nečakinja Gisela, Clairin nezakonski otrok, ki se je rodila šest let po meni. Ona je imela drugačno fiziognomijo, drugačne geste, nos, glas, obnašanje, in prej kakor njen stric sem bil njen brat in ona moja sestra. Ampak vsa družina, vsa ta krzna, ki so jih obdelovali, močili, razpenjali, parali, šivali, mi je prišla vrh glave. Ko je 12. decembra 1945 oznovska trojka odpeljala vse tri, mamo, Clairi in Giselo z mačko v naročju, s podstrešja na Starem trgu 21 po stopnicah dol na kamion, sem tistega jutra ob 3h poleg zmedenosti, tesnobe, strahu občutil zmagoslavje sedemnajstletnega fanta, ki bo navsezadnje ostal sam na domu, se bo lahko zapil v njem in se povaljal s kako punco. Bil sem sam, tako rekoč odtrgan iz dolgočasnega gnezda, okoli mene ni bilo nobenega, za katerega bi moral skrbeti – ne živčne mame, ne paranoične sestre, a tudi vesele Gisele ne – in ostal sem sam, sam sem hodil po vseh uradih, notranjem ministrstvu, Rdečem križu, da bi izprosil njihov povratek s transporta, ki je odpeljal že ponoči v Avstrijo, v begunsko taborišče Kellerberg; sam s svojo glavo na ramenih, s svojim telesom, bedenjem, mislimi, potrato, in ko sem videl, da tudi denarja ni več, je bilo prvo, da sem prodal očetovo delovno mizo, stole, stari šivalni stroj starinarju na Starem trgu za majhen denar, zaradi česar so me teden dni zatem, ko sem zbolel od makaronov s sirupom, ki sem ga zlil po kuhinjski mizi, ker je zledenel v trdo snov, in ga sekal po obrokih s sekiro trikrat na dan, odpeljali v zapor, češ da sem prodajal narodno imovino. Tam sem bil med sojetniki in pijanci zaprt v celico s kupom slame v nekdanjem Baragovem dvorišču. V žepu očetove suknje, ki jo je dal narediti krojaču v Baslu leta 1911 in je pretrajala do leta 1948, ko sem šel v vojsko, sem imel 11 slik svojih domačih: mame, očeta, Gisele, Clairi, Margrit. Šele tam v semeniški celici sem naposled občutil, ko sem gledal te obraze, da so ti ljudje moji edini najbližji in najbolj zaupni, privatna oaza sredi odljudne puščave človeštva, ki zmeraj nekaj dela, kriči, dviga škripce, nosi uniforme, poseda za mizami v pisarnah, se vozi v tramvajih, izstopa na železniški postaji, v mrazu in snegu, ki sem ga videl skozi okno svoje celice, ko je pripeljal vlak, z neogretimi vozovi brez vzmeti. Vsakega posebej sem si ogledal od blizu in daleč ter skušal dognati, kakšen človek se skriva za njihovimi glavami, rameni, nogami, hrbti.

26. januar 1998

Sanje

Pred leti sem opisal sanje in jih objavil pod naslovom Sporočila v spanju. Hotel sem jih pisati brez orodja – ne kot psihoanalitične študije, nadrealistično čudenje, nebulozne navezave, svetopisemska razodetja, božanske poti, ki se križajo –, preprosto tako, da bi človek, ki bi jih bral, začel sam sanjati. Približno tako, kot če bereš o pitju vina in brž vstaneš od knjige, da bi si sam natočil kozarec konjaka, ali ko prebiraš privlačne in razdražljive prizore koitusa, moraš, razdražen, kot si, naj bo ženska, moški ali otrok (ta kajpada masturbira), v posteljo s svojim partnerjem. Podobno učinkujejo nate opisi krajine, obraza, otroškega pripovedovanja, razkošje gostij, da ne govorim o mislih, prispodobah v knjigi. Drugo: želel sem si takrat v svojem šestintridesetem letu, ko sem jih začel pisati, da bi z njimi izrazil samega sebe v celoti. Kakšna lakotnost po dovršenosti svojega obstoja – ko mi je bilo 36, potem 40, nato 50, zatem 64 let in zdajle, pol ure pred tem, ko sem sedel, da bom izrazil svoje misli o sanjah analogno šibkosti in nemoči moje starosti. Danes se mi zdijo te sanje podobne bebljanju(?), seveda, če bi bil stoodstotno gotov, da jih je napisal kdo drug in ne jaz, vendar se (zaradi) zdajšnje stopnje opešanosti ne razpoznam več v njih, skorajda bolj ali manj ne vem, kot se (ne) spoznam s fotografij iz osebnih izkaznic, potnih listov, planinskih legitimacij izpred 40, 50 let – vidim samo obraz, prazen in mogoče pogumen, in ta znani neznanec naj bi bil jaz. Tako približno se spozna 80-letni general, vojni zločinec, na posnetkih, ki mu jih predvajajo na procesu, na katerih svojeročno strelja talce za obzidjem kasarne, lahko bi mu pokazali tudi mladeniča na uličnem vogalu, ki prodaja balone ali srečke – v obeh primerih bi moral verjeti izvedencem, da je to on oziroma je bil tak tisti trenutek.

Kompletno in kontemplativno prikazati sebe, kakršen sem, so bile želje, ko sem pisal te sanje, ali s smešnico rečeno: kdor blodi v temi, ta bo zmeraj zadel v črno. Pri tem sem seveda vztrajal – razen v podrobnostih, ki se jim ni bilo mogoče izogniti, ker so zadevale avtobiografičnost mojega »daseina«, da bi v njih, ker so bile namenjene branju in posredovanju za vsakogar, razkril zasebnost slehernika. In seveda, da bi svoje lastne poteze podal, kolikor se da neopazno, približno tako, bom spet posegel po pomoči iz vsakdanjosti, kot sta npr. v časopisih kdaj objavljeni dve sliki, ob gledanju katerih mora bralec ločiti 25 podrobnosti, ki ju ločujeta med seboj. Ne vem, ali je zdaj to moja zdajšnja misel ali ideja takratne prakse, ne morem se povsem razločno spomniti, vedel pa sem vsekakor in tudi danes vem, da so morale te sanje najti tako vhodno »nišo« pri bralcu, da bi jih sprejel tudi za svoje. Končno, in tega sem se v nasprotju z ubijalskimi generali zavedal takrat, kot se zdaj, da pišem za ljudi, ne za drevesa ali angele, marveč za nadvse čudno vrsto, človeštvo, ki nikoli ne najde izhoda zase, čeprav brezumno in potratno posoja iz svoje duše vsem, bogovom, veram, pajdašem v smrti, vojni, ljubezni. Zgleda, da mi je tudi patetika, podedovana od bog ve koga ali katerekoli zvezde, čeprav nameravam pisati v zvezke preprosto, brez vizionarstva, brez zoprne imenitnosti, brez humanosti, in to brez vse te navlake, posebno pa tam ne, kjer je naravno zrasla prava roža na tem gnoju. Kar hočem, je, da bi iz vseh teh besed, ki jih pišem s krvjo svojega kemika, pokazal svojo nemoč in nevednost v starosti, ko mi ugašajo vse luči te dvestomilijonske fabrike, navezane v glavi druga za drugo, vendar z njeno pomočjo brezobzirno spregledam vse, pri sebi kot pri ljudeh, ki jih imam najrajši. Torej govoril bom, kolikor se da, korektno in direktno, v kolikor ni nekje na zalogi ostal skrit še kakšen stik, s katerim se ponujajo ljudje in svet, da bi šlo vse skupaj naprej, in v kolikor je kje še ostala kaka rokohitrska vzmet, ki je še nisem našel, da bi jo demontiral. Poskušal bom torej govoriti, ne da bi zamegljenec padel v meglo svoje neskončne perspektive. Vsekakor ali najbrž sem opisal svoje sanje tudi zato, ker so pomenile nočno življenje, ki hodi vštric z dnevnim, katerega sem tudi skušal opisati, čeprav je to težko, če nisi realist po svoji veščini, torej Bogu podoben in vkoreninjen v tla in duha določene regije, ter zato venomer letiš po zraku ko regratova lučica ali kaj, kar leti in sede, znova sede in zleti, ko ga ponovno dvigne. Malo prej, ko sem govoril o usihanju nevronov, bi moral še povedati, da sem krhkost in lomljivost živcev ali duha zaznal že prej, recimo tam okrog leta 1975, ko sem nekega lepega dne nehal letati v sanjah in sem si moral, ker sem bežal pred nečim ali hotel ujeti nekaj na nekem griču, iz polivinilastih pol in šibja iz grmovja narediti perutnice za roke, da sem se lahko spustil nizdol, v dolino, podobno vardarski dolini, po kateri je ravno prihajal vlak ozkotirne železnice. Mogoče sem hotel priti na vlak, ne vem več, ker sem se pred razrešitvijo zbudil, kot že neštetokrat pred odgovorom na svoja vprašanja. In ko sem se zares streznil v budnosti četrt ure po tem, me je nenadoma obšlo, da mi manjka neki del v duši, v duhu, telesu, srcu, ne vem, važen del, orodje, ki mi je v prejšnjih sanjah omogočilo, da sem letal, in to celo tolikokrat in zaporedoma desetletje za desetletjem, da sem postajal zmeraj spretnejši, ker sem se v sanjah spomnil prejšnjih sanj in sem vedel v tehle, v katerih sem ravnokar bil, kaj moram in česa ne smem storiti, da ne bi oviral svojega poleta. To izginotje spretnosti plavanja po zraku sem imel za pomanjkanje v svoji duši ali kjerkoli že, za neprecenljiv izpad energije in prodornosti duha. Počutil sem se dolgo kot invalid in zdi se mi, in najbrž sem imel po vseh naravnih procedurah povsem prav, da se mi to pozna v dnevnem življenju, pri pedagogiki z otroki, pri ljubljenju, pisanju, načinu oblačenja, pri zalogi upanja, ki sem ga gojil za naslednji dan, celo mogoče ali tudi ne, pri doživljanju samega sebe v neznanih krajih, po katerih sem nekoč hrepenel. Naslednje, kar se je zgodilo, je bilo, da so v sanjah zmanjkovale barve. Zmeraj sem sanjal v vseh mogočih žarečih elementarnih in prelivajočih se barvah. Začele so temneti, kot recimo – no, pa izgovorimo –, da so bile ko fotografije, posnete v času, ko se mrači. Tu se je odtrgal naslednji veliki oblak kapitala, ki sem ga imel, hranil, gojil, premogel itd. itd. v sebi. Vendar zgradba sanjske zgodbe je še ostala – imela je svoje nezavedne začetke, čudne obraze in kot ponavadi svoje nejasne konce in razplete. Potem so se začele cefrati še te zgodbe, ki sicer niso imele ne glave ne repa, ampak pravšnjo dolžino, na katero sem se navadil. Da sklenem: zdaj sanjam črno-sivo, kdaj malo srebrnkasto, barvne sanje, ki so kratke kot najkrajše televizijske reklame, če je kaj takega sploh mogoče, kajti po minutaži oziroma sekundaži trajajo oglasi v primeri z mojimi sanjami celo večnost. Vidim se v mostiščarski hiši – vem, da je to pri izlitju Ljubljanice v kanal pod žago – žena kuha, hčerka čedi predal, jaz grem ven, ker skrbim za drva in krompir. Samo po temnih marogah vem, da sta to žena in hčerka, in to zavoljo obrazov in grimas znotraj temne silhuete. Nobenega jasnega obraza. In potem: konec. Zatem neko nabrežje, črno-belo pod mostom, kjer se je zgodila nesreča. Po obrisih vidim, da se na mostu nahajajo tudi baselski policisti. Konec. Za jedilno mizo, za katero se sicer meniva po kosilu z ženo o vsemogočih načrtih za ta in jutrišnji dan, nenadoma divje vpitje in kričanje na ženo, ki je bolna, in zbudim se v grozi, da se je to zares zgodilo, zato vprašam Bebo zjutraj, ali sem se prejšnji dan po kosilu res tako divjaško obnašal. Seveda ne, vendar nisem gotov. Sanjam kot pod narkozo v marogah, sencah, in to samo izvlečke iz dnevnega življenja, ki so grobi in mučni prav zato, ker so podobni vsakodnevnemu življenju. Seveda vem, da bo kak specialist za psiho iz milijonglave armade izvedencev za vsa področja in neskončne kotičke življenja vse tole odpravil z neko sijajno definicijo, ki jo bo čez leta nadomestila druga, še sijajnejša opredelitev. Ampak doslej ostaja doživljaj, in če mi pade na tla kos kruha na z maslom namazano stran, si ne rečem Murphijev zakon, ampak neroda, kreten, ker nisem pazil. Znanost dan na dan oskrbuje človeka s samimi opravičili. To ga sicer civilizira, ga pa ne razume, ker civilizacija ni nadomestilo za duha, za naravo, kaj šele za doživljaj, ki zavzema življenje telesa, duha, duše, srca, je le regulacija korita reke ali morja, ne pa narava, zanjo pa vemo, kakšna je, ko podre naravne bregove milijonkrat huje kot razsulo neke vzorne, strogo vodene armade. Človek je ostal čez in čez ovešen z raznimi listki ved in podved, nepotešen pa tudi neverodostojen v svoji bolečini, če je ne bo vzel v obravnavo in razsodbo kdo od tisočev izvedencev, pristojnih za to zvrst brezdanjega brezna v človeku. Nihče se ne bo več opogumil, da bi izustil stanje svoje esence za eksistenco tako, kot je na začetku življenja pod svilenim nebom ljubezni in čuječnosti v svoji bedi zajokal in zavpil.

Od vsega, kar se ti kdaj zgodi v enem letu hudega in intenzivnega, kdaj ostanejo samo kakšne sanje, ki so te podrle kot plaz. Znašel si se odkrito in iskreno iz oči (v oči) s samim seboj, kakršen si, nemočen in neveden. Sodišče, ki razsoja o tebi, je lahko znana ali neznana pokrajina, tuja ali domača hiša, tvoja ali hotelska soba, krajina, ki jo vsak dan vidiš ali se ti je vtisnila v spomin z nalepke na vinski steklenici, bankovcu, znamki, risbi, fotografiji, zato ker si jo prvič videl. Ampak v ozračju interiera in eksteriera, kjerkoli se nahajaš, pronica nekaj domačega in tujega – iz stene v sobi, s planote zunaj, iz ulice, v vlaku –, to je tista tisočkrat poznana in na lepem tudi nepoznana reč – tvoja duša. Tako veš, da si se znašel v pravem kraju. To je, slutiš, zunanji svet tvojega notranjega sveta. Lahko kdo reče, da so sanje same saje noči, ki se te oprijemajo med spancem in zjutraj odfrlijo s tebe kot tiste peške drobnih sadežev, ki se prilepijo na tvoje lase ali robove tvojega suknjiča in jih z lahnim potegom dlani mimogrede odstraniš. Vendar nekaj ostaja neizpodbitno: njihova intenziteta se ne da primerjati z ničimer na svetu. Niti spolni akt, ko višek čustev doseže eksplozijo in implozijo, ne ustreza njihovi povečani trenutnosti.

Zato mi je, ko grem proti jutru, ob 1h, 2h, v posteljo, tudi tako lahko pri srcu. Zunaj je tema, kot bi (sem včasih rekel) nebo leglo na zemljo in ni nobene razdalje več med njima, torej je več prostora v temi, kot si je z nobenim napolnjenjem ne moreš priklicati okrog sebe. V prvi vrsti pa vsi v soseski v teh 32-, 10- in 17-nadstropnih vertikalnih vaseh spijo. Lahko si jih predstavljam, ker so razporeditve blokovskih stanovanj v vsakem enake – ležijo, jih zaznam, na svojih kavčih ali posteljah v temi, nihče ni več od tega sveta, vsi potujejo nekam, kjer se bojo doživeli drugače, se pravi iz svoje osnovne utemeljenosti, in se tako ves čas spreminjali, od stopnje do stopnje, od neznane k neznani. Skratka, niso več nevarni in jaz se ne čutim ogroženega in nihče med njimi se tudi ne boji zahrbtnosti. Če bi tisti, ki so pokopani na 200 let starem pokopališču, ki se s cerkvijo in krematorijem nahaja le 700 metrov od teh vertikalnih vasi s po 280–350 prebivalci, lahko tudi sanjali, si mislim, da bi se oboji, speči in mrtvi, lahko v določenem kraju, ki ni na zemlji ne v nebesih, srečali in se pomešali med seboj v nekakšno enovito raso.

27. januar 1998

Ko spim, me ni, ko se zbudim, sem spet zaprt v svoje telo kot palica. Sedim na postelji, kakor kakšna zapuščena ženska, ki se je na lepem spomnila nase. Ob taki kreativni pozi podnevi bruhnem v smeh. In kaj bi rekel kdo, ki bi pred petimi, sedmimi leti videl, kako noč za nočjo prižgem luč in hodim na postelji sredi razsvetljene, natrpane sobe – da hočem imeti družbo? In kaj bi rekel pred letom dni, ko bi videl, da si prižgem cigareto in ostajam v temi? Da ne želim družbe, ker se hočem približati in obračunati s sabo, s svojo glavo, rokami, nogami, ki so samo moja zasebna last in od nikogar drugega, zato hočem zaokrožiti svoj duševni in telesni separatizem. Vse me boli, čeprav me nič ne boli razen pljuč, ki so težka, da jih komaj nosim, pa črevesje, ki se je nekje zamotalo in umrlo in bi bilo treba ta kos odrezati, pa medenica, ki se širi na starost, pa dlani, pa prsti, ki jih opeče že običajno topel krožnik pri kosilu, ali pa hrbti roke, ki brž ko nastopi zimski mraz, počrnijo in popokajo, da kdaj nastanejo črni kvadratki z belimi obrezami por, kot da bi imel hrbte rok oblite z mikroskopsko mrgolečimi sličicah črno-belega filmskega traku. Ampak to ni važno, govori le o moji telesni občutljivosti, ki je enaka v starosti kot v otroštvu, podobni sesipanju zemljinih zidov. Nič me ne boli, samo zavedam se svojega organizma, razvejenega v monarhije, republike, regije, drobižaste vasice. Ker sem na zunaj podoben svoji sestri Clairi in mami v starosti, približno vem, kako se vse odvija v občutkih in mislih, na zunaj ne opazi, komaj zazna. Zato slutim, hočem reči, da vem, kako se na zunanji podobi ljudi, kjerkoli že jih srečam, na ulici, v avtobusu, lokalu, nič ne vidi, celo iz špranj, to je iz oči, ki so retrovizorji duše, se razgleduje bolj kakor ona njihovo telo na tem svetu, od česa trpijo, bodisi krivice, ki so jih zagrenile, sramote, ki so jih predelali, še najmanj pa njihova nemočnost in nevednost pred koncem življenja, pred smrtjo. Skoraj bi se mi zapisala stara misel iz krušne peči humanizma: vsak človek je lep, kakor zvezda na nebu, iz bližine pa, ko ti zastavlja prostor in svetlobo, je od blizu ena od njih – same eksplozije, streznitve, konvergence, ohladitve, stagnacije, ponovne streznitve.

28. januar 1998

Največja pregreha je zbuditi človeka iz spanja, ko ga ni, ga poriniti v svet. Mislim, da je sveti Janez v Razodetju dobro dojel način mučenja, ko je opisal, da bodo na sodni dan vsi mrtvi vstali iz grobov, da jim bo sojeno po dejanjih njihove lažne in prave duše. Ko mi je umrla Darja, po dolgi bolezni, sem ure in ure preživel na pokopališču ob njenem rodbinskem grobu, izkopana zemlja je bila še v gomili, pokrita z venci. Ves čas sem pričakoval, ker je bilo vse še sveže, da bo za trenutek oživela in se prikazala. Tudi tedaj, ko je bila gredica znova poravnana in je na njej stala luč iz brona in stekla, ki jo je naredil kipar, kolega iz službe. Zdajle vem, kakšno grozodejstvo bi povzročil, če bi moje čakanje imelo nekaj tiste nenavadne energije in bi jo v resnici zbudil, četudi za hip. Ne bi bila več doma, v svojem svetu, in osorna, zlovoljna, besna, kaj mi je bilo, da sem jo zbudil, ko ji je tako prijetno. Hočem reči, da me ne bi več poznala, bil bi zanjo navaden kalilec miru, zoprnež, ki jo je porinil v dvojni, trojni irealni svet, v katerem se ne znajde, ker to ni, čeprav je, njeno identično okolje. Nikar ne obujajmo mrtvih in spečih, oni so brez skrbi, oni ne vejo ničesar več o nas, nam ne morejo vračati ljubezni in uslug, ki smo jim jih storili, kakor otroci ne morejo pomagati v našem obupu in brezutešnosti, ne morejo nam odvzeti bremena krivde, ki si jo nadevamo zavoljo njih, povsem so nedolžni in naučeni za to, da vztrajajo ob nas, nas navdušujejo, kot češ da so radovedni, kako se odvija naše nadaljnje življenje. Oni niso več in nas ne morejo spremljati. Živim ostaja škoda. Oni se upogibajo pod tovorom krivde in sramote v pustinjah brez obzorja. To je še en dokaz, v kakšnih kužnih vodah in iracionalni temi se nahajamo in kako je vse, tudi naš produkt linearnega ali večdimenzionalnega Boga, popoln izmislek. Vsem in vsakomur ponujamo svojo dušo na posodo, še več, celo silimo jo, da nam jo kdo vzame, kajti duša je naš najhujši sovražnik, ker nas mara in je edina, ki jo vseskozi zanimamo.

29. januar 1998

Vsako jutro, ko se zbudim, se znajdem kot prostovoljni arestant v svoji sobi. Odkar mi je sin prenovil sobo – s snaho prebelil steno, naredil police, postavil kavč na levo stran, naredil, skratka, iz mojega prostora, ki je bil shramba za vse mogoče knjige, kovčke, rokopise, sobo, vrnil mi je tako rekoč še za živa ljubezen, ki sem mu jo, mladi oče, izkazal v otroštvu – kar je sovpadalo s časom, ko ne morem več pisati, ker sem se pisanja naveličal, in čakam samo na trenutek, ko bo postala naravna nakopičena potreba, da človek v določenih letih neha pisati, kakor boksar, ki neha svojo kariero s tem, da vrže po zadnjem matchu brisačo na sredo ringa. Torej, odkar se je to zgodilo, da odprem oči v lepi, urejeni in pospravljeni prenovljeni sobi, se ne morem več oddvojiti in osamiti v njej, ne morem se več udomačiti v nobenem od njenih štirih kotov. Vse kriči – police, miza, lepa preproga, ki leži na tleh, stol, novi predalnik: vstani, umij se z mrzlo vodo in začni delati. A jaz ne morem nič. Knjige, ki sem jo pisal od 1985, trikrat sem jo popravil v treh inačicah, za vse njene papirje ni dovolj prostora na stolu z nizkim sedalom in visokim hrbtiščem, se ne drznem niti dotakniti. To je vse staro, neštetokrat prežvečeno, kar je novega, nas zadene kot blisk, ampak je strela dovolj, da bi se potrudil in znova začel preživljati vse obdelovalne faze, ko končno sam sebi, ali kdaj tudi kdo drug, iztrgam rokopis iz rok? Ne izplača se več. Starost je kot kontejner, v katerem so odpadki celega življenja, med njimi tudi kakšna dragocena reč, ki si jo odvrgel, ker si premalo pazil. In kaj – naj zavoljo tega prebrodim vso nesnago, da bi prišel do kakšne šatulje, čepice, šala, ki sem ga ponevedoma vrgel v jašek?

Hec je, da zadnje obdobje življenja preživljam tako rekoč v ptičji višini šestega nadstropja stolpnice, tri kilometre peš hoje do Novih Jarš, mojega nekdanjega doma v kletni sobici, iz katere si videl človeka samo od čevljev do kolen. Hec je, da je morda ta bližina začetka nesreča, naključje, resno pa je, če pomislim, da to pomeni izčrpanost in konec mojega življenja. Resnica je, da kadarkoli sem šel k Savi ali po Ljubljanskem polju do Novih Jarš, se mi je zdelo vse moje, kot takrat enajstletnemu, ko sem hodil v štiri kilometre oddaljeno osnovno šolo Ledina: pšenica, rž, mak, krompir, koruza, vijolice, siva in rdeča ajda, zelje, pa vrani, prepelice, golobje, vrabci. Tako moji so kot tista klop pod grebenom nad tivolskim in rožniškim hribom, na katero sem rad sedel in sem bil zmeraj znejevoljen in besen, kadar sem prišel in sem videl, da sedi na njej kdo drug ali cela gruča ljudi. Ko pa pridem v Nove Jarše, se ne spomnim ničesar razen stare kapelice, presnetka fatimske kapelice, v kateri stoji Devica Marija na skalah v votlini. Malo nazaj, kjer je bila Permetova modro-bela hiša z vrtom in dvoriščem, v kateri smo stanovali v kleti, je šola in teniško igrišče, košarkarsko in nogometno igrišče, vertikalna hiša tam, kjer je bila jama, v kateri je živel Mirko s svojo mamo v kolibi za orodje cestnih delavcev, pa hiša obeh rdečelasih fantov, pa ploska zgradba Francoza, ki nas je otroke učil sabljanja, a je hišo uspel zgraditi samo do prve plošče in se je skupaj z ženo preživljal z vrtnarijo, pa tedaj nova hiša, v kateri je živela Dunajčanka, mamina prijateljica. Tam je ena sama fronta enakih enodružinskih hišic za zidom, z asfaltno cesto pred seboj, opremljeno z lučmi in semaforji. Celo hrastov gozdič je izginil. In ker stojim pred kapelico in zabodeno gledam, da bi kaj odkril, se mi tri objeta dekleta v ohlapnih hlačah zasmejijo naravnost v obraz kot kakšni trapasti nakazi, in celo mož, ki pere avto z vodo iz cevi nasproti, kjer je stala nekoč kovačija pa hiša, v kateri je z mamo živela deklica, v katero sem se zaljubil, ko se je priplazila skozi travo k njivi, ko sem čakal z vrečo na koncu, da kmetje z njive poberejo krompir, ker so mi dovolili, da iz kep na njivi naberem tisto, kar so spregledali. Torej ta mož, ki ni kovač, ampak birokrat, pokaže glavo izza zazidane ceste, da me pogleda sumničavo kot hudodelca ali vohuna. Vem, da je vse skupaj noro in preveč nenormalno, če hočeš odkriti pod novim plaščem stare hiše, gozd poti, stare potke, njive. Ampak tako vsaka generacija izgublja perspektivo sveta, v kateri je zrasla, in v tej drugačni raste druga generacija, ki bo izgubila njo. Ni mogoče reči, da se življenje ponavlja, kajti vrstijo se samo učinki vesti, ki je večna in brezčasna.

Modreje sem ravnal v otroških letih, konec 1938. leta, ko je za nami, očetom, mamo, Giselo, menoj, prišla starejša sestra Clairi iz Švice. S seboj je prinesla pernico, v katero je mama s svileno nitko vtkala svojo podobo Basla. Zvečer pod to pernico v vasi Cegelnica, ko še nisem znal slovenskega jezika in nisem razumel očetovih bratov in sester, je bila kot pozdrav iz rajskega mesta ob Renu in natančno sem se spomnil vseh sedmih hiš, v katerih smo stanovali, mestnih predelov, trgovin, mostov, šol, klancev, vrtov, parkov, bolnice, celo sanj, ki sem jih imel do devetega leta v tem mestu. Naredil sem si celo karto v glavi, pravo specialko vseh kotov in kotičkov v vertikali in vodoravno, pa prostorov doma, razporeditev sob, vremena, letnih časov. Danes lahko rečem kot opravičilo k temu, da sem živel v vasi Cegelnica na Dolenjskem, da nisem razumel jezika, ne navad ljudi, čeprav so bili oni in kraji lepši in bližji kot v Švici in sem bil bolj tuj okolišu in on meni, kot je oblak tuj hribu in hrib oblaku, da sem si moral zgraditi stržen svojega obstoja, ki bi me ohranil, kajti svet zunaj – nagodilo se je, da je bila mama Nemka in Hitler upravičeno zasovražen pri vseh, to je bil pač svet, v katerega prideš, ne nedolžen ne kriv – je bil dvakrat bolj sovražen kot vse drugo. Mislim, da mi je prav to določevanje kraja, prizorov, časov, čeprav pod pernico, pomagalo, da sem 34 let po izgonu iz Švice, ko sem prvič pripotoval v Basel, da sem zvečer v temi z Darjo, ki sem jo imel neizmerno rad, kljub preureditvi mesta, avtostrad, novih naselij, viaduktov, nadvozov, podvozov, že prvi večer našel štiri od sedmih hiš, v katerih sem živel kot otrok, in to tako natančno kot pes, ki gre za svojim smrčkom. Kakšna domača – tuja tla, magnetna po vrhu in v globini. Sem hodil nekoč po njih ali hodim zdaj? Tema me je z vsakim korakom sesala, ne naprej, ampak vase, kot da se nahajam v grobovih notranjosti ogromnega spomenika. Bil sem čudno pozoren, kot da hodim po glavi, a to niso bile sanje, ampak različni predeli teme, v kateri so obstajali razni mostovi, skozi katerih stebre je močno pihalo, resnična stolnica na enem hribčku, resnična mestna vrata na drugem.

30. januar 1998

Ko pišem, mislim v sebi, zakaj ne grem ven. Ne grem iz hiše. Zaradi prometa, zaradi ljudi, zaradi aktualnih dogodkov, zaradi nenehnega razburjanja in sestavljanja form, ki jih slutim že v nadrobnostih, zaradi nekega nevidno delujočega požiralnika, ki požre vse in zatem spet bruha kot vulkan. Ampak tudi v svoji prenovljeni sobi se ne počutim domače. Včasih sem imel posteljo, dvajset let star razmajan kavč na severni steni pod oknom, zdaj imam novega s trdo žimnico nasproti, ob južni steni. Ne, pa tudi prej se v kotu nasproti nisem počutil samega. Vse te nove police, miza, svetilka so nekakšno vabilo, slepilo od zunaj, da bi sedel in pisal, vendar jaz pišem tole, pospravljam stanovanje, pomivam posodo, pospravljam predalnike, da bi lahko za nekaj časa pozabil nase, kajti zmeraj pogosteje me daje neznosna bolečina v glavi, kot da bo sledila zdaj zdaj eksplozija. Zavoljo istega vzroka berem in gledam televizijo. Samo v tem stanovanju iz nekaj gradbenih celic železobetona in z lesonitnimi stenami, ki varujejo sobo, slišim vse, posebno če kdo žaga, naj bo v kleti ali na vrhu strehe, trušč mi napolni ušesa, kot da nekdo poganja motorno žago v sosednji sobi. Ves dan slišim odpiranje ali zapiranje vrat, prhe in padec odpadkov po jašku in tako kdaj letim na hodnik, če se je slučajno že vrnila žena s kratkega nakupa v soseski ali je morda prišla domov hčerka, za katero se bojim, ker ima avto, da se ji ne bi kaj zgodilo. In ustrašim se vsakega škripanja, guganja obeska na ključih v sobnih vratih, pokanja parketa in kar marsikdaj prihaja od zunaj, z dvorišča med stolpnicami. Tako je, da vsak prebivalec te vertikalne vasi živi kakor v glavnem štabu, ropota od zunaj in od znotraj. Trgovine so spodaj druga ob drugi, bifeji, kavarnice, točilnice, končna krožna postaja avtobusa, v ogromnem peskovniku delajo trije, včasih tudi pet žerjavov, mlini za kamne in mešalci, na vrh vsega poteka pod oknom glavna cesta in vodoravno od nje avtostrada. Kar je ostalo od Ljubljanskega polja, je majhen hrastov gozdiček, nekaj koruze, žitno polje in parcelice vrtičkarjev s svojimi provizoričnimi zavetji. Železobetonski zidovi ne oddajajo od sebe toplote ali hlada, kot opeka v zamaltanem zidu, ampak le simbolizirajo. Kako, ne vem, in hvala Bogu imam svojo streho nad glavo. Tako se pravzaprav v svoji sobi ne morem počutiti kot v samoti, v kazenski ali redovniški celici. Tudi veliko okno imam v steni, nekakšen križanec med navadnim in panoramskim oknom, da skozenj vidim vse jasno, od ceste, nadvozov do sosednjih vasi pod drevjem, hribom in Kamniškimi Alpami. Pravzaprav lepo kot v hotelu, če si prišel vanj kot gost za nekaj dni. Kadar še grem iz hiše, stopam hitro, čvrsto, kot da imam 20, 30 let manj, ampak potem me izdajo pljuča, na lepem postanejo tako težka, da ne morem, kot da bi imel okrog vratu obešena nakovala, ne dihati, ne izdihati. Zaradi dušenja moram obstati, se kdaj nasloniti, prijeti zid kakšne ograje. Tisti, ki grejo mimo, me gledajo z nejevoljo, kakor vsi zdravi bolnega, tako da vedno znova občutim, kako je tistemu, ki oboli sredi ceste, ko se zgrne nanj. Kadar sem hotel pomagati ali sem pomagal, sem naletel na isto sumničavost in sovražnost, kot sem jaz občutil tujo pomoč kot poseganje v svoj privatni separatizem, telesni egoizem. Civilizacija je čudna reč – Dober dan! Dober dan! Nasvidenje! Se vidimo! Itd. Izumili so jo, da socialno ne bi pripadali nikomur in da bi tovarištvo, kompanjonstvo znižali na najnižji minimum, kajti drugače bi sredi najbolj urejenega mesta pognal pragozd, ki bi zagrnil vso aktualno infrastrukturo, vse table in reklame. Pred nekako dvajsetimi leti sem se vrnil z neke literarne turneje prizadet, ker sem bil tako malo znan, a od tedaj dalje sem vesel, da nisem javna osebnost, in malokdo, mogoče deset ljudi ve, s čim se pravzaprav ukvarjam. Deset parov rok bi mi priskočilo na pomoč, ko bi omedlel, tako pa se lahko onesvestim in vsakdo vidi v meni anonimnega starca, obremenjenega s kako boleznijo. In to mi pride prav, mislim s stališča opazovalca, kakršen sem: vedno znova lahko vidim predstavo istega odnosa in vsaka je drugačna od prejšnje kot reprize v gledališču, naj se še tako trdno držijo rdeče niti svoje fabule. Imam pa hibo: vsakogar pogledam v obraz, čeprav le za sekundo, kar pa ni prav. Saj končno vem, da se za vsakim nedolžnim obrazom kot za krinko skriva podlost in za vsakim odbijajočim frisom nekaj sijajnega, česar nima odvratnež za nikakršno dragocenost. V avtobusu gledam v obraz nekoga, ki se ravno preriva, on zagleda moj pogled kot prižgano baterijo v temi in gledava se, jaz gledam vanj, on vame, jaz hočem za očmi zagledati, kakšno substanco nosi v sebi, katero težavo, problem, to so dolgi pogledi, dolgi hodniki, ki ne prinašajo nobenega rezultata, nobene konkretnosti, samo meglo, v katero blodiva oba. Ne, to vem, ni prav, saj še za svojim obrazom v zrcalu ne odkrijem sebe, kako pa bom nekega mimoidočega. Treba je, kot se reče, ugasniti jamarsko svetlobo, da ostaneš z njim v temi, kot ostajaš tudi s seboj. Ko na avtobusnem sedežu pred seboj ugledam odbijajoč vrat z mastnimi lasmi neke ženske, mlade ali priletne, pri priči spustim veke, saj ne vem, kje blodi, česa jo je strah, kaj jo razveseljuje, kakšne dekoracije sveta, ljudi in sebe nosi v sebi. Celo pri lepotcih ali silakih, ki so tako polni svoje podobe o sebi, da so prazni že na zunaj, vem po nekih signalih, kako jih bo to nekoč nepripravljene zrušilo, da v okolju sebi podobnih ne bodo dobili niti kančka pomoči in bodo ostali povsem sami. Obračunati z ljudmi je kot zadaviti samega sebe. Bolje je s seboj, nobene slabe vesti nimaš, če se po krivem obdolžiš, in če se že daješ v nič, kar bi se moral po mojem vsak, ki je pošten, ti to zanikanje ne daje nobenega upanja, da si se rešil krivde in sramote, še manj pa, da si se znebil nevednosti in šibkosti pred koncem življenja in razumeš potek stvari od začetka do konca. Zato ne morem sovražiti niti teh zagamancev, politikov, ki se vseskozi sprehajajo v žarometih aktualnega življenja. V vsakem od teh, ki zdajle sedijo na prestolu, za konferenčno mizo iz mahagonija pod zastavo in grbi države, vidim tudi tistega, ki čemi za rešetko v kaznilnici. Tako sem se navadil na ta proces, da ga prej kot sredi ceremoniala vidim za palicami svoje celice, kjer se pod debelo plastjo robotskega, v čemer je živel, kot med kratkimi obzorji na luni, srečuje s svojim, zavoljo časa, prebitega v tuji orbiti, zmanjšanim naravnim človekom. Ne morem biti trd, razen do sebe. Zavedam se, da je v vsakem človeku samosvoj planet in da je množica institucij, prava, resnice, napredka itd. zgolj neka želja, da bi bilo človeštvo urejen organizem, nepodložen naključju, in da ob, recimo temu tako, upoštevanju glavnih tokov človeku še ni uspelo tega izraziti, in je vse, kar se nas tiče, zgolj senčna igra ostrih silhuet. Hočem reči, da odlašamo, da smo vsi prekleti na odlašanje, da bo odlašanje trajalo vse do konca zemlje in da bo, namesto da bi bilo bolje, vse samo slabše, približno tako, kot vsak človek čuti: da bo slabše končal, kot je začel. Če ostajamo pri človeku in njegovem nenehnem spraševanju, potem je najbolje ostati pri sebi. Tudi pri sebi ne boš našel izhoda ne z iskanjem, ne s spraševanjem, ne z modrostjo, ne s spregledanostjo, kar boš našel, je nekaj nadvse enostranskega. Ampak to je edina stalnica, ki se je lahko oklepaš. Moram reči, da se iz gneče in mesta vračam nadvse rad domov, v svojo sobo. To je kljub vsemu, kar sem povedal v njeno škodo, moja nepropustna celica. In ko končujem tale današnji dopoldanski zapis, bi rad omenil, da sem ravnokar preštel, koliko listov sem napisal v ta šolski zvezek. To je nekaj zelo nebogljenega in serioznega. Napisal sem jih s tole stranjo 14. Torej obrok – 2 uri, ko nisem mislil nase, čeprav sem pisal o sebi. Je podobno molitvi. Na tak ali drugačen način vsakdo služi tistemu, ki si ga je izbral za svojo nadvrsto. Torej nekomu po svojem okusu, ki ni nujno tudi človeku podobno bitje, marveč zgolj najpomembnejši šiv med snovnostjo in nesnovnostjo. Zame je bil Bog dolgo časa umetnik, pisanje, kajti običajna vera mi ni mogla ponuditi strehe nad glavo.

31. januar 1998

Kadar zjutraj prebiram časopise, se mi zdi, da bi, če bi nad Slovenijo potegnili samo še streho, dobili zaprto ustanovo. V eni vrsti klopi sedijo tako imenovani klerikalci, v drugi vrsti tako imenovani liberalci. Pred čimer sedijo, ni oltar, ne govorniški pult, ne oder, vsekakor je nekaj simbolnega. Zadaj stojijo tisti, ki niso dobili sedeža in ki jim pravijo, da so tako imenovani ljudje z distanco. Prihajajo in odhajajo, da vrata ves čas loputajo, eni pridejo, da bi videli, če se je kaj spremenilo, drugi grejo, ko se prepričajo, da se ni zgodilo nič. Ampak to loputanje vrat, ki se stalno odpirajo in zapirajo, pravzaprav ves čas le nihajo, da skoznje udari svetloba dneva ali tema noči, ki je kot madež, brezdanja jama, morje brez luči in lesketa čolnov, neprestano vznemirja tiste v prvi kot druge v drugi vrsti. Ne vem zakaj, ali motijo obred, ki se odvija pred njimi in katerega ne morem razložiti, kaj izraža, ali slabi njihovo pozornost, grozi s prostaškostjo okolja zunaj ceremoniala ali jim gre na živce prepih oziroma prihajajoče in odhajajoče štorkljanje in potiskanje vrat, ničesar ne vem, nič mi ne pride na misel, kar bi enim bilo v prid, drugim v škodo. Nič ne vem, na kateri strani je korist, krepost, pravica ali sramota, krivda, načela, čustva, misli. Vse je podobno bolj sanjam, ki nimajo ne konca ne kraja, ne pomena, smisla, razen če je smisel v tem, da ima to stanje, kakršno je in ga ne razumem, smisel prav v tem zamaknjenju.

Še nekaj: ne prebiram stvari, ki sem jih napisal, ne berem jih danes in tudi jutri ne. Čutim pa ves čas, da skozi vse besede, stavke, prispodobe udarja patetika. Mislim, da to ni poklicna hiba moje pisalne obrti. Mislim, da skozi to ali za to zaveso doživljam svoje misli in občutke, kjerkoli se nahajam, najmanj se ta vznesenost po mojem še kaže, ko sedem za papir. Sem to vzhičenost podedoval po mami ali očetu, ki je med prepiri, stoječ pri miru in samo zamahujoč z rokami, govoril o načelih in primerih kot v pridigi, ne vem tudi, če sem to dobil iz literature, iz kakšne krščanske vzgoje po različnih cerkvenih organizacijah, v stiku s tukajšnjo pisateljsko deželo, ki je bila zmeraj vznemirjena ob idealih, da so v senco stopile vse nadrobnosti in dejstva in so duh vplivnega govora neprestano, a nezveličavno prekrojevale s svojimi neprestano različnimi glasovi, ki nikakor niso mogli postati deli pridige. Vem samo, da ko tako govorim sebi v mislih, to še gre, ker misli niso zanesljive, ker nimajo meja v svetu zunaj mene, tudi zemljišča ne, na katerem bi poganjale. Če jih izrečem na glas, se slišijo kot psovka, bič in to me osvesti, da bi v svetu, v katerem bi naprosil človeka s temi besedami, oplel. A napisati, to bi bilo zločin, in kadar ga zagledam na kakem listku s svojo roko napisanega, ne vem, ali bi se obsodil na smrt ali na večno življenje na zemlji. Ampak če samo povem, kaj počnem med pisanjem, imam dovolj smešen odgovor na vse: iščem ljudske pesmi, da bi v predahu lahko zapel svoje najljubše, prižgem svečo, čistim predale, se obrijem, pomijem posodo, loščim parket – in se vrnem k zvezku, ker sem pustil stavek napol odprt, kakor veliko žival. V jedru pa sem ostal otrok. To čutim zelo razločno tik pod svojo kožo. Kot nekakšno večno gomazenje, ki je čedalje gostejše in prodornejše, tako da bolj čutim njega kakor svojo pamet, svoje govorjenje, svoje opravke. Ko sem s petimi leti prišel v bolnišnico in zaduhal vonj po amoniaku in čistilih in s sedemnajstimi leti zapor in potem z dvajsetimi vojsko, ječo in kazensko enoto, sem bil, ker sem zaduhal isto okolje, na lepem spet star pet let. Iste kretnje, isto sočustvovanje, isti občutek brezizhodnosti, enako okostje potekanja časa med obroki jedi, delom, spanjem. Človek misli, da je odložil svoja otroška oblačila, v resnici jih ni, samo druga imena jim je dajal. Tega prvega doživetja, startne pozicije, ni bilo mogoče utišati. In pri tem sem se zavedal, da je deset, petnajst, dvajset in več let minilo od takrat – tega odnosa, kot ga ima oče do svojega otroka, nisem mogel poraziti. Bil sem obupan in ves čas procesa zasliševanja, izdaje v sebi sovražno razpoložen do sebe, ker je bilo to občutje nedolžnosti, ki jo silijo v disciplino, odraslost, iz časov mojih petih let ves čas izplavalo na površje. Kaj naj naredim, če prvi stik s svetom velja kot prvinski kapital, da ga je nemogoče razvrednotiti. Gneva, ki leže nate, da s tako imenovanimi obdobji razvojnih stopenj v svetu ni mogoče prilagoditi svoje osebne rasti. Tako ostajaš petleten otrok, ki daje prednost prav justici, kot da ona predstavlja človeštvo, kazni in krivdi, ki si jo zagrešil, najsi tudi nisi prestopil nobene etične ali estetske meje dovoljenega. A občutek, ko prideš iz zapora, je le fin: odsedel si svojo kazen – ne za tisto hudodelstvo, za katero so te obsodili, ki si ga zagrešil, ampak za vsa številna druga, in samo ti veš zanje in prebivajo v tebi in zanje nisi bil kaznovan, ker so ostala tako daleč od sodne administracije, kot ostaja izvor bolezni daleč od diagnoze. Ampak ko stopiš iz zapora, si vesel, nisi črnogled, ker si nedolžen, pripravljen si na nove izkušnje iz oči v oči, znova boš lahko star pet let, da se spopadeš s prvim bojem. Nikoli, bi rekel, nisem prešel čara te ovire. Zmeraj te neki naravni vonj, glas, barva, značilnost na nekem obrazu, poteze v okolju spomnijo na prvi stik s svetom, kakor prvobitni element narave, reda in nereda. Ne moreš čez, ne pod njo, zmeraj te držijo od zadaj, od strani, da ni mogoče uporabiti vplivov in meril, ki so se pojavila kot zdravila ali lajšala za to. Ne gre.

Podobno je z ženskami. Kot otrok krznarja in šivilje sem, denimo, videl mnoge ženske, ki so prihajale k njima na probo za obleko, plašč, krilo. Moj prvi, osnovni doživljaj ženske lepote in njene skrivnostnosti, erotičnega približevanja in pustolovščin se istoveti z modo iz mojega otroštva: ozki lodnasti ali svileni klobuki, eni s pajčolanom spredaj, prekriti s tako imenovanimi mušicami, pa dolge obleke s pasom pod kolkom, ozki, tesno prilegajoči se plašči iz gladke tunjevine ali široko nabrani, zvonasti plašči. Privlačnost in ljubezenska avantura je bila razdeljena na stopnje in trajala bi dolgo – najprej bi mi postava pokazala gleženj, nato kolena itd., potem bi malo razprla dekolte. Vse sem doživljal, kot so v 18. stoletju doživljali ljudje ženske, ko so nosile še krinoline. Kasnejša moda ni več ničesar zakrivala ne karkoli odkrivala. Bilo je tako, kot da se ženske ne znajo več oblačiti, ne slačiti. Zato sem imel kasneje kljub neučakanosti in nestrpnosti čutov vedno rad, če sem razgalil žensko: prvo krilo, potem prvo in drugo kombinežo, steznik, majico. Vse je bilo podobno gradaciji zgodbe, ki se stopnjuje vse do golega telesa: razkriti telo je bilo doživetje, v katerem je bilo prav toliko presenečenja kot razočaranja. To se je ponavljalo. Kasneje, ko so se ženske vedno bolj lahko oblačile, je pomenilo zame oviro že to, če so imele tenka krila, podložena s svilo. Po svojih sestrah sem vedel, da je ženskam telo prav tolikšna dragocenost kot nevzdržno breme. Kar dolgo je zato trajalo, da je golo žensko telo, preden sem se navadil in potem ko so se one navadile tudi one, da v njihovi koži, skritih mestih, nogah, prsih, ramenih, laktih lahko najdem iste stopnje in ovire v čutnosti, kot sem jih videl takrat, ko je bila vsa njihova plastičnost oblečena v staromodna oblačila iz mojega otroštva. Tedaj, čeprav pozno, sem odkril moč giba telesa, njegovih ravnin in vzpetin. Potem sem moral pri sebi še odpraviti občutek, da sem nasilnež in terorist, ko slačim žensko in proti njeni volji odkrivam njej sami neznano in to pot še nezačuteno njeno telo. Šele zatem, ko sem nehote odkril, kako se dve ženski prostodušno ljubkujeta med seboj, je sledilo, kakor tema v isti igri, kaj vse je bilo dobro in slabo v posteljni ljubezni, ki so jo delile z možmi ali ljubimci. Otresel sem se ovojnice svojega globokega spoštovanja in se zavedel, da tudi one pričakujejo orgije, ogenj, vsakršno ljubljenje, ure in ure trajajoče božanje, presenetljive in nenavadne tehnike, in jih začel v ljubezni, ki je brezkončna kot misel ali čustvo, jemati kot sodelavke v strasti, medsebojnem obdarovanju, pri katerem je moj delež racionalno močnejši od njenega, kajti jaz sem moral vzbuditi v njej strast in ljubezensko zgodbo ne samo do viška, ampak več viškov, kajti ona se daruje cela, podobno kakor splav na reki, ki je odvisen od hitrega in počasnejšega toka in presenečenj na ovinkih, z razgledi po obzorju. Preden sem dojel, da nisem samo jaz krivec, ki vdira vanjo, ko sem poslušal svoje čute, in tako sem bil dvakrat kriv. Ampak odkar sem dojel, da sva v ljubezni z žensko sodelavca, jaz v trenutni situaciji močnejši in bolj obvezan do nje, sem pustil svoji domišljiji prosto pot, od nadrobnosti do nadrobnosti, ki mi jo je oddajalo njeno telo; in koitus, kot so temu rekli v mojih najstniških letih, je postal trans, cel obred, z ničimer omajana pozornost. Ko sva potem obležala, po ne vem koliko minutah ali urah, sva bila oba enako utrujena kakor dve enaki polovici ene celote. Šest, sedem desetletij sem rabil za to, da sem našel popoln užitek v popolni predanosti. Prej sem zaporedoma menjal ženske, da bi odkril pravega pajdaša v postelji, že nabreklost ali suhost ženske, drugačne dlake na njenem spolovilu, boki, vrat, prsi, glas so mi obetali, da bom našel tisto pravo izpolnitev v slasti. Šlo je za raznolikost postav. Danes vem, da je edino ena ženska ali, denimo, eden in isti moški dovolj za podlago različnih domišljij in občutka, da ima ženska, ki jo ljubiš, občutek, da je v tebi ljubila sebe, in ti občutek, da si (se) v njej ljubil s seboj. Če je to konec ali začetek sebičnosti, nočem raziskati, ne maram sporov, ki se izrodijo v navadne konflikte, bežim stran – naj je v filmu, na televiziji, doma na obzorju kaj podobnega trčenju, iz česar se nikoli ne rodi ne iskanje, ne spoznanje, ne modrost, ampak brezobzirno spregledovanje drug drugega. Torej ne vem. Vem pa, ko je edini načrt, ki ga še imaš lahko v prihodnosti, grob, je imenitno spoznati, kako se lahko ljubiš z brazgotinami na prstih, s hrbtom roke, z vratom, stegni, popkom, obrvmi, zadnjico, z lasmi, ušesom, z gubo pod prsmi, trebuhom. Vse drugo, kar si počel prej – in smilijo se ti ženske in moški, da niso doživeli te starosti – gre v teh letih že v grob, zakoplješ. Kar spoznaš pred pokopališčem, je zmeraj to, kar spoznavaš venomer tik pred smrtjo: kako so breze lepe, kako nežno bel je krompirjev cvet, kakšna dobričina je vrabec, kako zaskrbljen je tiger za svojo družino, kako sveže je ob vodi, kako gleda marjetica. Same brazde začneš ljubiti, vsako gubo na telesu, ki jo je pridelala starost, vsako gubo, sleherni prst, ki je šibkejši od vejice v grmičevju. V smrt moraš iti seznanjen z vsem, z vsemi letnimi časi. Bog ne daj, da bi me kdo budil in mi očital, glej, tegale pa nisi užil. Danes me to zadržuje v življenju, edino užitek, ta pa je tudi tisti, ki me zadržuje in zavoljo katerega smrti nočem in si je ne želim, saj me edino radovanje in užitki, ki me še čakajo, puščajo živeti.

1. februar 1998

Pornografske filme imam rad zato, ker prikažejo, česar med koitusom nikoli ne moreš natanko ali vsaj kolikor toliko razločno videti: dejavnost spolnih udov, falusa in vagine. Naj se še tako trudiš in zavzemaš različne pozicije v ljubezni, nikoli ne moreta ne ona ne ti ugledati svojevoljnega in avtonomnega življenja teh dveh udov, posvečenih filogenezi in čutnosti. Kadar delujeta, se prilagajata, prehitevata, ujemata ritem dveh zdravih animalnih organov – tvojega in njenega, njenega in tvojega telesa. Razpon spolnosti je seveda veliko širši od rutine in eksperimentiranja, to je zdaj odrivanja dveh živali, dveh tigrov, dveh slonov, dveh kač, življenje grozdnih ali cvetnih pecljev, nekaj, kar posedujemo v svojem telesu, ko imamo še glavo. To fabriko nevronov, to krajino morja, ki jo (hranita) v svojem telesu naša zavest in podzavest, v svojem mikrokozmosu goji vsak, ženska in moški, tudi svojo žival, ki je prav tako domača kot eksotična, vsekakor jo posedujemo, gojimo, pazimo nanjo, jo zanemarjamo in znova prikličemo iz brloga ali staje. Vse to, kar vidim, ko razpiram labio majore, labio minore, bulbo vestibola, vso osredotočenost moškega uda, ki snema svojo raskavo kožo, da bi postal podoben jeziku v ustih in mesu vagine, zdaj na filmu vidimo v povezanosti in razdrobljenih sluznic. To je tisto, za kar so pornografski filmi tako potrebni in poučni, primerljivi ali neprimerljivi obrazci, katerim se sicer ne podrejamo, ampak jih uživamo kot bližnji posnetek Saturna ali Marsa. Narava se ne meni dosti za nas, zanjo je vseeno, če smo mrtvi ali živi, ampak ta košček narave, ki ga imamo in negujemo na svojem telesu, je edini, za katerega z gotovostjo in veljavnostjo lahko rečemo: to ni robot, to ni knjiga, ne avto, katerega naredimo, to je natura sama, je grmovje, je voda, je vulkan, so valovi, so brezna. To je treba spoštovati in upoštevati kot največje dobro, ki ga imamo. Vse drugo je zapleteno in nevidno, naj se pojavlja v glavi ali našem drobovju, to je pa resnično res, je užitek, vsestranstvo in stvarnost v enem samem našem organu, ki vzdržuje vse. Nad tem je treba biti navdušen, ker potešeni čuti prinašajo mir, upoštevanje uma, nujnost naših vsakodnevnih opravkov, ki bi jih sicer imeli za nekoristne. Kaj pogojujejo mrtvi? Ravno ta imperativ reda in nereda, kaosa in discipline, vdrtje vode iz zidov mest. Ne morem reči, da imam pornografske filme zavoljo tega razmišljanja in edino veljavnega detajla rad kot npr. poučne filme o rastlinah, bakterijah, mahovih, imam pa rad to, da ta prekleta kamera, ki sicer ne gleda s človeškim očesom, začne raziskovati to, kar hoče videti naravno oko človeka, česar telesi v naravnem objemu strasti ne moreta videti. Igra dveh zdravih živali. Pustimo apetitnost in neapetitnost človeške kože na filmu, neko slačenje, nihanje, zamaščenost lahko zviša čutnost, saj gre strast v globino, joške kot v modnik. Važno je to, da me boki neke ostarele ženske bolj vznemirijo kot (boki) mladenke, ker starejša ženska ve, da gre za njeno resnico, ne samo za telo. Mogoče, nočem zanemarjati ženske pri zvijačah, razvname tudi ona obilnost ali koščenost moškega, ki jo objema in »poriva«, kot se reče. Do osemdesetega leta in čez lahko ljubiš, ne moreš pa biti do te starosti potenten. Samo spregledaš lahko. Kaj je perverznega zame pri pornografskem filmu? To, ko veš, da je razmerje samo koitus, da se igralci, manekeni prožnih vagin in velikih falusov, sprenevedajo. Par se vpisuje pri hotelskem receptorju in se dela, kot da je nedolžen. Neki drugi par prisluškuje škripanju postelje nad stropom svoje sobe in se dela tako nedolžen, kot da bi bila to svetovna vojna, potres ali moralna katastrofa, kakor da ne ve, da je to koitus njune podnajemnice. Poglejte te prazne obraze, njo in njega, gospodarice in gospodarja hiše, ki ne vesta, kaj se je zgodilo. Tako prazna sta, bolj kot dva gumba na plašču. Tako slabo znajo igrati samo na ljudskih odrih in v nizkoproračunskih filmih. Ali premišljeno ali nepremišljeno slačenje. To je perverznost, ki jo prekrivamo z družabnimi oziri. Vse drugo, tisto, kar imajo za nemarno in ponižujoče, je šele prava perverzija. Perverznost je tudi v tem, ko kažejo obraze, spačene v zaigrani omami ali strasti, saj vemo naposled, kako ravno strast spremeni resnični obraz, zato ob pornografskih filmih zmeraj pogledam v telesi: uda sta, ki igrata živalsko, naravno, prosto igro, glave so kot lina, ki gleda na zemljo, in to hočejo spraviti v strastne grimase. Torej zame je ravno pri teh filmih igra bokov, trebuha, nog, stegen, dojk, ne pa človeških obličij. To spada drugam, kakor bivanje človeka v nenaravni arhitekturi in njegovo delovanje v prosti naturi.

2. februar 1998

Vrnil sem se z nekega razgovora s scenaristko in režiserjem, ki bi rada posnela portretni film o meni. Take filme sem si pred petnajstimi, dvajsetimi leti kdaj tudi ogledal. To so bili študijski filmi o umetnikih ali kolegih po peresu, enih dvakrat, trikrat mlajših od mene. Čudil sem se, kako so se nekateri prikazovali v domačem okolju svojega delovnega kabineta, v naslanjačih pred policami s knjigami in avtoportreti v olju in debelih pozlačenih okvirih, eni so imeli celo lovorov venec in državne trobojnice, ki so jih dobili v dar občudovanja njihove poezije, druge spet so slikali v dolgih laseh z ogrlicami okrog vratu, z uhani, pod oboki in marogastimi zidovi starih hiš – to je bila pač takrat moda, ki je tedaj obvladovala svet in žargon, v katerem so skušali odgovarjati neposredno in v uličnih izrazih svojega časa. Nato sem jih videl čez pet let spet v tako imenovanih filmskih portretih: zmeraj konzervativnejši so postajali, izgubljali so lase, se redili, odgovarjali so zmeraj preprosteje in splošneje, kot pri reportažah na ulici, ko mimoidoče sprašujejo, kaj mislijo, kdo bo zmagal na volitvah ali kako se bo podražitev kruha in mestnega prometa odrazila v njihovem življenju. Naposled sem nehal gledati take oddaje, tako posebne, počasne in hitre reportažne utrinke, iz enostavnega razloga, ker v vseh teh vprašanjih in odgovorih, v govorici in glasovih ne enih ne drugih ni bilo znamenja življenja.

Zakaj sem šel na razgovore? Si želim postati tudi sam za nekaj minut fizično slaven? Na starost, ko se mi izvija iz ust en sam potok umazanije, ki je spregledala stvari celo pri ljudeh, ki jih imam najrajši, brezobzirno vidi samo brezčutnost in izgubo vsega. Ko človekova kretnja, glas izzove takoj mojo antipatijo ali tudi simpatijo. Na pogovoru je bilo mlado, lepo, pametno dekle, ki je imelo z menoj že tri pogovore za tisk, in mlad, še romantičen režiser. Ja, zavoljo njiju, predvsem zaradi dekleta v starosti moje hčerke. Kot vselej sem govoril preveč, ker sem bil dolgo v svoji sobi, in prav lahko molčal, ker sem se navadil nič več govoriti. Ni važno to. Važno je, da je v mladih ljudeh še nekaj lepote, ki edina še pretresa. To je majhen premor pred starostjo, tudi njiju bo čez deset, petnajst, dvajset let odneslo v negibne vode mojih let. Sicer oba navdušujejo še klišeji in triki, ki so ju nekoč očarali, ampak ker jih napolnjujeta z življenjem in veseljem do vsega, se jima zdijo ti tako napeti in lepi, da bi pokazala v filmu stare, črno-bele slike iz moje mladosti pa hiše, ulice, mene in nato brž obrnila kamero v barvni svet sedanjosti, v katerem bom star, barve in ulice spremenjene v nepoznano perspektivo. Skrajšano povedano: to ne bi bil film o literaturi, ampak o mojem življenju, kakršno je služilo za vzorec mojemu bivanju. To je težak izbor. Zakaj sem pisal? Zato, ker sem se hotel znebiti življenja. In takoj, ko sem nehal pisati, me je pred vrati brž spet čakalo življenje, katerega se ne moreš znebiti za nobeno ceno. Čaka te, ogromna dinamično-statična plast, da te stisne z vsemi kremplji v upanje, dekoracijo ji delajo ljudje iz okolice, institucije, zakoni, pradavni simboli, vere, ideologije, ki imajo vsi za nalogo, da prekrijejo, kako je življenje zgolj naključje. Pisal sem kdaj o kakšnem dogodku ali usodnem zapletu, ki je spremenil življenje in mene, hotel sem ta dogodek usmrtiti, da ga ne bi več prenašal v sebi, ne kot krivdo, ne kot vrlino, ne kot spoznanje, ne kot sramoto. Dolgo sem se pripravljal, kako bom to storil, ne da bi prizadel naključnosti življenja, dolgo sem dušil kaos in nered, katerega formi bi obe imeli svojo enakopravno vlogo. In ko sem končno to kolikor toliko postoril, se mi je zdelo, da sem neki madež v življenju, neko breme, določeno epoho odpravil za zmeraj in na mestih, ker sem ga tako določno izrazil, tudi likvidiral. Občutek, da sem neki del življenja izrazil, je trajal včasih kar dolgo, recimo tudi dvajset let. Ampak potem mi je življenje, ki je dinamično in ne ljubi trajnosti, pokazalo, da sem odpravil, oziroma čas mi je dokazal, da je to epizodo odpravilo življenje ad acta na povsem drugačen, nasproten način, kot sem jo jaz. Le omrtvičil sem s pisanjem zapleteni dogodek, ga omamil, pa je spet oživel, kar me je spomnilo na tistega ptiča, ki je kot mrtev padel pred hišo mojega strica, ko pa je z njim stopil na prag, ko se je zabliskalo in se je ulil dež, je znova oživel in zletel na skedenj nasproti hiše in od tam na drevo in naprej po svojih poteh. S pisanjem nisem mogel ujeti življenja v sredini in gibanju, samo kakšna nadrobnost mi je šla od rok, ki je pretrajala do zdaj, no, vsaj mislim si, da je. Pisanje samo je bilo Sizifovo valjenje skale navzgor, ki se potem spet izmuzne in moraš začeti znova s pobočja pod vrhom. To je bilo v redu. To ukvarjanje s pisanjem me je rešilo brezupa, črnogledosti, samomora, ker sem bil preveč zaposlen. Služil sem izražanju svojega besedila kot bahavemu organizmu, ki potrebuje profane in sakralne organe, tako rekoč črevo kot možgane. Tako zvesto in tenkočutno sem služil tej stvari, da bi bila popolna, imela vse organe, glasno, strastno, da sem, če je terjala, dodajal vse, kar mi je padlo v glavo, kar sem videl, slišal, prebral, pobral iz knjig, sanjal, razmišljal v najbolj racionalnem in iracionalnem delu dneva iz let nazaj in let naprej. V nekem smislu je literatura nadomestila Boga, ki mi ga ni dala nobena vera, ne krščanska, judovska, islamska, budistična, nobeno filozofsko gibanje, nobena ideološka smer, nobena ezoterika: bila je moje izbrano božanstvo, dobro zato, ker je komuniciralo z menoj, ker mi je postavljalo vprašanja, kot sem jih jaz njemu, mi odgovarjalo, kot sem moral tudi sam. Kdaj je bilo veliko bolj kruto od religioznega Boga, kdaj seveda ravno tako popustljivo kot institucionalizirani Bog vseh mogočih verstev, ki je dopuščal, da mu pripisujem različne nove poteze, funkcije, vsestranske navzočnosti, naj so bile te značilnosti lažne, prave, pretirane ali uboge v svoji skromnosti. A da ne bi preveč udarjal navzgor, v vrh, se raje zreduciram in rečem, da je bilo pisanje izdelovanje novih molitev, novih obrazcev prošenj, grehov, kesanja, pokore, drugačnih zato, denimo, od očenaša, ker v njem nisem niti enkrat omenil Boga, ne njegovih božjih dejanj. Nisem neposredno pošiljal svojih tekstov ne na neposredni naslov, kakor seveda tudi nisem pričakoval odgovorov in direktnih rešitev. V tem smislu so bile vse knjige, ki sem jih pisal skromno, domišljavo, razposajeno in strogo, samo roboti, kakor so roboti avtomobili, kot tudi nisem imenoval niti svoje obveze do nesmiselnega vsakodnevnega dela, niti nisem dosegel tistega sanjskega cilja – danes bi mi moralo biti to že povsem jasno, če bi ga – da profesija ni tisto, v čemer bi se človek izkazal za junaka ali strahopetca, ker se mi je zmeraj zdelo, da to dosežeš s svobodnjaštvom. Zato nisem bil nikoli poklicni pisatelj. Tretje ali že četrto, kar pa je najbolj pomembno, je, da s pisanjem nisem mogel nadomestiti življenja, čeprav je bilo ravno življenje tisti najvažnejši temelj in nadrobnost mojih tekstov, čeprav so včasih spominjali prej na dnevnik ali pisma kot na romane in novele. Skratka, ker pisanje ni bilo in ni moglo biti naravni produkt narave, tudi zaposlovanje s pisanjem ni moglo biti enakopravno in vzporedno življenje. To je ostalo zunaj. Svobodno, nepopolno, otročje, zrelo, nedosegljivo, nerazumljivo, živo, mrtvo. Nikoli ga nisem ujel, nikoli ga ne bi mogel ujeti. Zdaj, v tej negibnosti svojih let, vem, kar sem kdaj, pred leti, pet, sedem let star, na svojih potepih in postankih ob Renu, v svojem rojstnem mestu, ali pri izlivu Ljubljanice v prekop, že spoznal. Nemogoče je iz sebe razumeti ogromnost življenja – že tedaj, ko se mi je svet kazal kot pološčena otroška slikanica, pisan vrvež trgovin, sejmov, šem, igrač, balonov – tisti, ki je ostal zadaj, sem bil jaz, a sedemdeset let star. Izgovarjam se lahko, da sem se trudil po svojih močeh, kot rečemo, ko vemo, da je vse bob ob steno. Danes, v negibnosti, ko sem – dovolimo si to primero – v mirnem zalivu, ko sem preplaval ocean, vem to najbolj zagotovo. Enostavno, bilo je preveč dogodkov in nadrobnosti, premalo dogodkov in nobene podrobnosti, bile so obče ideje brez situacije, situacije brez obče ideje. Tudi tolažba, da star človek umre mlad, ker se spominja bolj svojega otroštva kot pa včerajšnjega dne, pri meni nima nobene vloge. Od mladosti sem pisal o sebi, da bi obdržal neko naključje v življenju kot dogodek – po svoji prvi ljubezni do 12 let stare deklice Tatjane, ko mi je bilo 13 let, ali takoj po očetovi smrti, ko mi je bilo 16 let – sem zmeraj, brž ko se je zgodba končala, poskušal to napisati na papir, da bi izrazil svojo brezobličnost, tako da danes ne morem ločiti resnice od skvarjene podobe v svoji zgodnjosti. Otroštvo torej odpade, ker sem spomin nanj že izrabil. Lahko se zgodi, da ga na novo doživim in drugače, ampak to je upanje za prihodnost, ki je nimam več. Na koncu človek ostane reven in neumen, le malo manj prikupen kot otrok, ko je bil nepoznan in siromašen. Sam si odrasel, zdaj gledaš z vrha v te škrate, ki te gledajo gor, z očmi ko cvetni popki, ti pa si nekakšen srobot z vodenim sijem vida na vrhu. Temu otroku pred seboj ne morem pomagati, kot meni niso mogli odrasli, ko sem bil škrat. Celo čas, ki je preostal, se izniči v brezbrežno enakost. Tale stavek bo poljubil torek v naslednjem tednu, tretjem, četrtem, petem, kot da je samo en torek. Tako je z vsemi dnevi, meseci, zdaj so postali že leta. 1965, ali ni bilo to včeraj? Ne, bilo je pred tisoč leti. Moje potovanje na Japonsko, prvo radovedno potovanje v tujino, je bilo leta 1993, in ne lani. Ne, ni možnosti, da bi zgrabil čas v enem samem bloku, denimo štiri, pet let skupaj, in ga zatem razrezal na kose. Celo življenje, vsa desetletja, je ena sama strnjena grmada za mojim hrbtom, nekaj, kot sem zapisal leta1956, ko sem bil najbolj pri sebi: zato mogoče, ker sem bil v tej starosti najbolj iz sebe. Vse je kot visoka, strma gmota hriba, ki se zajeda v morje, podobna velikanskemu madežu. Od skalnate obale ven pa se širi odprto morje, temno in nepremično kakor brezdanja jama, brez leska in luči čolnov. Vse opravljeno je za mene, bodisi s srcem, živci, pretvarjanjem, dušo, telesom, lažjo, vseeno. Vse stoji kot tale hrib pred mano in nikoli več ne bi rad šel na ono, kopno stran, da bi znova začel vse od spočetka. Sploh pa se to ne da kakor v kakšnih umotvorih. To je edina sreča, ki me je doletela: ničesar delati, ničesar več doživeti.

7 Naslov je pripisal kasneje, 2002.

4. zvezek

4. februar – 10. marec 1998

4. februar 1998

Ne grem nikamor več. Seveda sem že zdavnaj samovoljno obrnil hrbet življenju – manj boli, praska, srbi, zbada. Ampak bliže resnice je, če rečem, da mi dogodki sami obračajo hrbet – postali so povsem neločljivi med seboj, eni pretirani do vrhunca, ko valovi, eni pod njimi, nepomembni, samo kot gladina pod peno, potem se vloge zamenjajo, zapiha veter, eden od spodaj je spet zgoraj in obratno se zgodi tistemu, ki je bil na vrhu podoben čeljusti. Pa še o tem ne morem soditi. Rečem lahko samo, da je vse skupaj na moč enotno in dolgočasno. Prijateljstva so se prav tako izgubila v teh prepletenih hodnikih prehodnega časa. Prijateljstva ljudi enakih in istih let. Veliko več si v mladosti ali srednjih letih investiral vanje – čas, uteho, noči brez spanca, da si lahko vztrajal ob nesrečniku, denar, zmenki na hodnikih, pogovori, pogovori, pogovori, tekanje za advokati, če je bil kdo zaprt zaradi politike ali kdaj zaradi kulturnega gverilstva. Zalogo tovrstne energije in simpatije za prijatelje sem izčrpal do kraja. Suh sem. Samo nesreča enega od njih bi me spet priklicala nazaj, nesreča prezgodnje smrti, bolezni, samomor. Kaj lahko rečeš za sivolaso, zgubano glavo prijatelja, ki leži na parah? Samo to, da je enega manj in zato je praznina v življenju večja in ta praznina ima v svojem nazivu samo še en načrt: grob, v katerega se boš zvalil sam. Zato je bolje ne hoditi na pogrebe: tam ne dobiš nič ali manj od niča, okužen od smrti, samo treseš se lahko v svojih živcih in mišicah in najraje bi zavpil, povedal kakšen svinjski vic, kateremu se je smejal, povzročil spogledovanje v sočutnosti sorodnikov in njihovi žalosti, zapel bi: »Očka Janez ječmen seje tam na polju pri Ljubljan’, mim’ se vandrovček prismeje, sam presveti Kozmijan.« Ja, to pesem je ravno tale, belih las, z velikim nosom, rad prepeval, celo vso je napisal na štiri pole pisalnega papirja in jo nosil s seboj, da je ne bi pozabil. Ampak zdaj so pogrebi resnično izpopolnjeni in zraven vsake žare vidiš povečano fotografijo prijatelja s posnetka za potni list, v barvah kajpak, in zraven seveda pompozna žara, pokal, v katerem je njegov pepel. Ta fotografija in ta pokal! Saj ga ne spoznaš. In spomniš se vica, kako je Jože izbiral žaro za svojo ljubo: vse so bile drage, bronaste, steklene, bakrene. Nato se je odločil za silo pomiti petkilogramski stekleni kozarec za marmelado, ki ga je imela žena doma za mamo, češ da je rajnka še kako rada posedala ob oknu in gledala skozenj. Zgodi se, da ti pošljejo sorodniki mrtvega kdaj povez pisem, ki si mu jih pisal leta 1948, drugi, po ne vem kakšni oporoki, saj je mrtvi ni mogel izreči, ker je umrl za kapjo, lepo angleško blago za moško obleko s pripadajočo svileno podlogo in gumbi, češ da je rajnki mislil name, da mi gre nekaj po njem v dediščini, ker sem bil njegov prijatelj pred davnimi štiridesetimi leti. In pred dvanajstimi leti me je zadnjič presunila smrt dveh prijateljev in sina mojega prijatelja, potem moža hčere taistega. Takrat sem videl G. S.[8] skozi šipo novih Žal, imel je sicer zemeljski pokop v rakvi v grobu svojega očeta in matere. Spomnil sem se poti po Ljubljanskem polju, taistem, na katerem stoji zdaj novi krematorij, spomnil sem se nazaj na noč orgij, ki sva jo imela v neki sobi medicinske sestre, pa v hiši njegove ljubice – vsi nagi, na vrtu njenega moža, obrtnika, ponoči. Ne, danes se ne morem spomniti vseh nadrobnosti, žalosti in hemung, ki so me obšle ob njegovi smrti in ostalih treh. To sem nekoč zapisal in celo objavil v kolikor toliko enigmatični obliki. Torej: ne spomnim se več noči in nadrobnosti v njej, vse stoji za mano ali pred mano ko črna stena.

So pa prijatelji, katerim se, čeprav skoraj šest let mlajšim od mene, vsekakor so pri štiriinšestdesetih, dogajajo stvari, zavoljo katerih me preveva sočutje in simpatija. J. S. se je zaljubil v Rusinjo, striptizeto, ki je plesala v šišenskem hotelu. Zaljubil se je, kot da je mladenič. Po treh mesecih je šla domov, ker ni imela delovnega dovoljenja. Plačal ji je pot v avtobusu do Minska. Jokal je kot otrok ob slovesu. Istočasno je ena od njegovih dveh hčera, ki sta se mudili v Južni Ameriki, javila, da se bo vrnila domov s črncem, natakarjem, v katerega se je zaljubila, drugače si bo vzela življenje. Plačal je letalsko karto od Ekvadorja do Gradca na Štajerskem za njenega izvoljenca. Tako je porabil prihranke in mladi črnec se je naselil v blokovsko stanovanje. Govoril je samo španščino. Bil je len in kakor v Latinski Ameriki tudi tukaj ni dobil službe. Tekal je za dovoljenja na konzulate in ga prehranjeval. Istočasno je prijateljeva žena zvedela za njegovo ljubezen z Rusinjo in ga vrgla iz stanovanja: nekega večera je našel obleke in knjige v črnih vrečah za odpadke in ključavnico zamenjano. Šel je k materi, ki mu je odkazala izbico nad šupo, potem sta se z ženo, s katero je živel dvaintrideset let, ločila. In naposled: v istem času se mu je približala ženska, ki je bila v kazenskem postopku in jo je mož vrgel iz stanovanja. J. S. je bil namreč v stanovanjski komisiji v mestu. Poleg tega je nekaj tudi sama pisala, vedela pa je, da je on študiral primerjalno književnost. Brez stanovanja, brez službe, petindvajset let mlajšo od sebe, jo je začel podpirati. Zdaj nič več ne ve, kaj naj stori. Ne hodi več po zemlji, ampak lebdi štiri metre nad njo. To je zgodba enega najboljših prijateljev.

G. S., ki več ali manj nekako spada v mojo generacijo, tako kot trajekti, čolni, različni vlačilci ob pomolu pripadajo danemu pristanišču in vsem ladjam, ki se postavljajo v njem in odhajajo od njega vsak dan na novo, da morje kar mrgoli od plovil. Da se nekdo, ki bi bil lahko že deset let mrtev, kot mi štirje, še zmeraj spotika ob življenju, ki s svojo dinamičnostjo poriva njegovo počasnost. Po takih nitih sem še vezan, ne ravno nanj, ampak na prijatelja, to deščico, ki jo premetava voda.

5. februar 1998

V renskem pristanu sem se, kadar sem izostal od pouka, najčešče zadrževal. Bil je pod stojnicami ob mestu. Bal sem se odraslih. Bal sem se, da bom odrasel. Bal sem se, da nikoli ne bom odrasel. Če sem pogledal ljudi na mostu, na ulici, v trgovini, pri nas doma v očetovem ateljeju, si nisem mogel zamisliti, da bi bili kdaj otroci, sploh pa ne, da bi se jaz nekoč davno v prihodnosti spremenil v enega teh resnih, obilnih, suhljatih, črnobradih, rožnatih in belopoltih moških. Ženska ne bom postal, za to razliko sem vedel. Res je, da so bili različni po postavi, obnašanju, glasu, značilnostih, negovanosti, zdravju, poklicih, bogastvu. Moški, ženske in otroci – ti so bili tako in tako določeni, da bodo eno ali drugo – zame je bilo to premalo spolov na svetu. Če sem izbiral, kakšen bi rad bil, ko odrastem, sem izbiral po lepoti. Ta je bila najvažnejša, zato, ker je kakšen lep moški resnično polepšal okolje, ulico, most, trg, cel svet. Ženske, če so bile lepe, to je bilo v redu, poglavitno je bilo, da so bile neizpremenjeno lepe. Če je kakšen gospod poleg lepote imel še obleko, ki se mu je podajala, bil bogat, imel veliko bankovcev v listnici, znal govoriti šale, imel hišo z bogatimi okni, avto in če so se vsi ljudje, ko se je prikazal, zravnali in se polepšali, da bi izkazali čast njegovi lepoti, se celo odmaknili od spoštovanja pred njegovim bogastvom, je bila zmaga še veličastnejša. Glede tega ideala lahkotnega in premožnega človeka, ki nikoli ne stopi podnevi na ulico ali zvečer v osvetljeno hišo, kot da resničnost od diha do diha ne obstaja, se pri meni tudi v starosti ni nič spremenilo. Slutil pa sem, kot bi določeno že vedel in doživel v prihodnosti, da se to nikoli ne bo zgodilo. To je bilo jasno kot Ren, ki je tekel pred menoj s svojo vzvalovano ploskvijo od leve proti desni pod obokanim mostom. V šoli nisem nič znal. Učitelj v črni halji, kot da je prodajalec v trgovini z laki, mi je, ko že desetič nisem odgovoril, koliko rumenih in koliko črnih krogel na velikem računalu sem odmaknil ali dodal, z roko na tilniku pritiskal glavo navzdol, da bi preštel. Ravno tako me je dosti let pozneje profesor matematike na prulski meščanski šoli skoraj butal z glavo ob tablo, da bi rešil enačbo s korenom. Učitelj v črni halji je iz tedna v teden presajal otroke v klopi: tisti, ki niso nič znali, so šli sedet nazaj, od tam so spet prišli naprej, če so znali dobro odgovoriti dva ali tri tedne. Jaz sem se znašel v zadnji klopi brez para, kjer sem obstal. Nisem imel tega za krivico, vredno sočutja, ker sem vedel, da nič ne znam, za pomilovanja vredno sem imel, da sem moral hoditi sam v šolo iz rdeče opeke in z zvonikom, podobnim stolnici, da sem moral sedeti v črnih klopeh ob velikem oknu, skozi katero sem videl okrogli trg z drevesi, stojnicami, ljudmi, avtomobili, kočijaži. Rad bi postal konj, avto, stojnica, še najraje ograja, ki so obdajale visoke hiše s premožnimi stanovalci. Ko nisem nič znal, so me premestili v sosednji, vzporedni razred, v mnogo grši razred z različno visokimi in dolgimi klopmi. Tu so sedeli učenci iz vseh razredov, iz cele šole, ki niso nič znali – veliki, dolgi, skoraj odrasli, majhni, tudi punčke ali že deklice, ki so imele čudno skrčene postave in velike glave. Tu nas je učila debela nuna, imela je rdeč, robat, mesnat obraz ko stari pijanci, nič čustvenega, mehkega, naklonjenega za drugega kot ženske. Tako sem zjutraj malo odlašal na vogalu, ko je zvon oznanil začetek pouka na vseh šolah. Tiha šola brez živahne trume šolarjev me je prepričala, da šola ne dela, ker imajo vsi gripo ali oslovski kašelj. Skril sem svojo nahrbtno torbo, v kateri sem imel pravzaprav samo tablico z gobo, v kup listja pri prvem drevesu na šolskem dvorišču in potem sem šel, izogibaje se doma in vseh hiš, v katerih smo stanovali, naravnost do Srednjega renskega mosta, seveda ne da bi pogledal kakemu odraslemu v oči, kajti vsi otroci moje starosti so morali sedeti ob tej uri v šoli. Tam v pristanu, blizu prvemu oboku mostu, ob zelenem sidrnem stebričku, me ni mogel nihče opaziti. Še dandanes imam veliko sočutja do sebe zaradi tega, saj sem kot otrok, to vem, vseskozi obnavljal v sebi proces spominjanja na dogodke, ki sem jim bil vzrok ali so se zgrnili name, jasno sem čutil, da ne premorem pameti, daru dojemanja, ker nisem imel v sebi osredotočenosti, tudi me ni nihče zlepa ne zgrda poučil zanjo. Vedel pa sem, da takole ne bom mogel doseči ideala lepega človeka, bogatega, ki vzbuja navdušenje in spoštovanje. Mogoče bi zavoljo pravljic, ki sem jih slišal, in nekaj domišljije, ki sem jo premogel kot vsak otrok, na slepo srečo zadel ta dobitek. Videl sem to po izložbenih lutkah v oknih ali bleščavih filmskih slikah v kino omaricah, da se da to doseči kot oni z neko negibnostjo in vztrajanjem pri gledanju v prazno, npr. v steno, ko so me domači zaprli v sobo, da ne bi ušel od doma. Slutil sem, da se da to doseči s prevaro.

6. februar 1998

Komaj zazori jutro – ker stanujem v šestem nadstropju stolpnice nad Ljubljanskim poljem, vidim zoro natančno kot kakšno motno predivo, ki se razpušča na nebu – vem, da bo spet en dan, katerega moram prebiti do večera. Vse pohištvo v moji sobi se prikaže: težka kredenca, za katero so samo trije možje komaj dovolj, da jo dvignejo, pa ogromna omara, pletene police, knjižni regali, moja trda žimnica, in najbolj odvratno – stol in pisalna miza – in mi zastrupi že prvo bujenje. V kišti sem, polni papirjev in kovčkov. Torej pišem, tako da ubijem dan, da se znebim trajanja časa, ne pa, da bi naredil nekaj dovršenega, to mi še v glavo več ne pade. Rad bi imel sposobnost in pogum boksarjev, ki vržejo na koncu runde brisačo v ring: konec je, grem, poslavljam se, nehavam. Ampak v tej prekleti sluzi, ki jo imenujejo duša, ni konca disputa s samim seboj, tako kot tudi boksar ne bo ostal junak, ampak sam s sabo, se pravi, da bo ves čas stal pod slapom, ki tolče po njem, ga mrazi, povzroča buške in brazgotine. Torej ne pišem o sebi – o, kako so govorice o avtobiografiji zgrešene in kičaste – ampak pišem o tistem, ki ždi v meni. Torej o drugem, o nekem drugem prekletem, skrivnostnem drugem, ki ga ima vsak v sebi, o sebi z velikanske razdalje, ne da bi ga sploh razumel. Tole pisanje pa je sploh na moč preprosto in mogoče – če imam, sem imel in bom imel srečo – naravnost. Kdo je tisti, ki ždi v meni in je pokvaril vsako igro, ali zato, ker se je vmešaval, jo dopuščal ali prepovedal? Samega sebe v zavesti razumem komaj triodstotno, zato se kultura in civilizacija, pravica, krivica in pravila odigravajo samo na površini teh treh odstotkov, ki jo je zasedla zavest. Ampak ta mala sužnja v naši črni coni, ta zmes sorodnikov in prednikov, ki preko obeh staršev sežejo v nedogled, ima v lasti najmanj sedemindevetdeset odstotkov, s katerimi ravna in odloča naše življenje, našo osebno, a najraje našo skupno nesrečo. Ta mala pravica, ki zavzema kakor morje štiri petine vode, je tako neizmerljiva in neotipljiva kakor začetek in konec vesolja. A ravno to, da je ta velika sila nedosežna[9] naši pameti, da je ne vidimo, ne slišimo, ne duhamo, ne otipamo, jo naredi vesoljno navzočo. Kaj iz nje sploh lahko potegnemo? Katero enačbo? Vsaka pade takoj, ko ljudje poskušajo zmeraj znova, in vsi milijoni in milijarde enačb, če bi jih imel v nekem trenutku visoke napetosti v glavi, ne bi zmogle drugega, kot da približajo del silhuete in brezoblične sile.

Sedim torej za mizo ali z zvezkom na kolenih ali na zglavniku in se ne morem približati, vsaj z roko, ki hitro piše, tem mislim in občutkom, ki me zdaj ali so me maloprej nepretrgoma nadlegovali. Je nekaj, kar zaznavaš, kakor živo prisotnost mrtvega prijatelja, očeta, matere, sestre ob sebi, samo bolj divje in razkrajajoče. Vse, kar sem napisal doslej o tako imenovanem sebi, sem moral in hotel napisati za zavest, komaj med vrsticami ali s kako nadrobnostjo sem lahko omejil neizmerljivo energijo svoje črne cone, ki me drži v zakupu. Sama energija. Včasih sem mislil, da so realisti najbliže Bogu, ker raziskujejo svet, okoliščine, čas, ljudi, njihove usode od začetka do smrti – vem, nekaj takšne težnje je bilo že v njih. Potem so prišli tako imenovani metafiziki, ki so na neskončen način zmanjšali svet, skrajšali njegove horizonte. Bili so še drugi, ki so se bojevali s stvarnostjo sveta, da bi z njo prišli vase. Tretji so razumeli svet stvari s simboli, pa četrti z burleskami, da bi označili, kakšen je svet, ko nič ne mislimo o njem.Vse to so bile vrvi ali sidra, ki so jih spuščali v globino. Jaz sem mislil, in še sedaj mislim, čeprav mi še na misel ne pride umetnost, kajti tole, kar pišem, skuša biti preprosto razglabljanje, da se mi bo nekega dne nasmehnila sreča in se bo to zgodilo, kot se mi je v zdravem življenju praviloma vsak večer, ko je prišel spanec kakor potapljač po črni vodi, da me za noge potegne v globino. Mislil sem: srečal se bom s tistim neoznačljivim dnom, v katerem stojijo temelji in plavajo brezoblične ribe in praparalele vsega, kar se odraža zgoraj povsem drugače kakor tile kamni, ki jih potegnem iz morske globine in na površini izgubijo barvo. Seveda je na tem vse – začetek in konec barve, znakov dediščine, optičnih spominov tvojih sorodnikov, produkt njihovih dejanj, početij, pokvarjenosti, bede, nesreče, besa, dobrote, nevednosti, prismojenosti, veliko udobje bogatašev, strašna usoda kaznjencev (vse to, kar zamenjujejo prostodušni ljudje za občutek, da so bili nekoč že na svetu in se bodo zato reinkarnirali vnovič kot delček nečesa v glavi zanamca) – in skozi to džunglo, ker zavest izgublja svoje sorazmerje s kakršnimkoli pravilnim spoznanjem iz bližine. Blazneži so nam na površini prav zato tako zoprni, ker jim obrazi iz podzavesti brez cenzure nenehoma stopajo v obraz in s tem uničijo pravilnost in zaokroženost naših obličij.

V sagah, epih, romanih nastopajo ljudje kot liki zgodbe. Prav zato jih ne maram in ne prenesem, ker so šli skozi cedilo uglajenosti uničevanja zmede. Ampak tudi običajni ljudje, kadar nam pripovedujejo o nesreči, ki je doletela nekoga, o življenju svojih dedov, o smešnosti svojega boja zoper birokracijo, ki hoče zanikati na vso silo obstoj naključij, pripovedujejo vse to kot zgodbe, ki imajo glavo in rep. In če ljudje že pripovedujejo dan za dnem zmodelirane zgodbe, ni drugega za tistega, ki piše knjige, da jih tudi povzema. Vsak ima strah pred svojo globino in globino drugega, zato smo, če nam le uspe, tako molčeči in zadržani in raje z zgodbami, ki imajo začetek, razplet in vrh, brišemo kot z mokro gobo vso tropsko rast pod vodo. Ne, samo dol ne, drugače bodo znoreli, se utopili v neregulirani reki. Že kdaj, s psihologijo, filozofijo, s kako vero, aforizmom, rekom kot dvigalom, ki kaže ob razlagi podvodni svet, ne pa sam po vrvi. Dovolj hudo je že, če si sam in se ne moreš ogniti mislim v svoji glavi, ki nenehno, četudi ne misliš, mislijo še o tebi. Zmeraj se je treba ogniti mislim in predstavam iz svoje črne cone, kajti neštetokrat se zgodi, da narediš nekaj, kar pred svetom zakonov in predpisov, ki ne priznavajo naključij, zagreši nekaj, česar ne bi smel. In ko te vprašajo, zakaj si to storil, ne moreš odgovoriti. Storilo je to tisto anonimno, brezoblično ljudstvece, za katero ne veš, da obstaja v tebi, nekakšni elektroni, ki so lahko na dveh različnih mestih sočasno, tako da ne razumeš, zakaj si v določenem času pogumen, zakaj v drugem strahopeten. Ne da se izraziti, ker je premalo določeno. Poleg tega te ljudje vsak dan na novo ustvarjajo in sam se sleherni dan sestaviš na novo. Strašna žival je to in treba je preživeti velik del življenja, da veš, za koliko ti je prekratko življenje. Ko zdaj iz daljave, torej iz nikakršne dejavnosti, vidiš, da je bila rešitev čisto blizu: držati bi se moral samo površine, kajti narejen si za zrak, za dihanje, za svetlobo, se pravi, za prav tako zmoto in zablodo o sebi, kot je zabloda potapljati se, samo da je lažja, čeprav je na prvi pogled težja. Popustiti ali zadržati naval od spodaj? Iz katerih rudnin, materialov si pravzaprav tam spodaj? Ljudje, ki si pripovedujejo v ustnih in pisnih variantah zgodbe o življenju, skušajo verjeti stvarnosti življenja, drugi pa služijo stvarnosti. Eni in drugi seveda plačajo svoje svetle kot mračne izkušnje.

Preden sem začel danes pisati te strani, sem se spomnil nogometne igre pred drugo vojno. Sam sem ga kdaj igral, pogosto pa sem ga gledal, na Kodeljevem, v Salezijanskem domu pred kino predstavo. Gojenci in njihov veroučni učitelj so se gnali za žogo. Iz tako rekoč neopaznih obiskovalcev cerkva in spovednice so se spremenili v divjake – ta sprememba je bila bolj očitna, ker so se ravno vračali od pobožnosti. Igra je zahtevala grobost. Kar hočem povedati, je, da so bile tedanje žoge iz govejega usnja in so imele v sebi balon iz gumija, ki ga je bilo treba napolniti z zrakom s kolesarsko črpalko. Ko je bil poln, so zavezali žogo z vezalkami kot gojzerje in konec vtaknili pod zanko. Ta balon se je imenoval »duša«. Kadar je duša izgubila zrak, žoga ne samo da ni več poletela od nog do nog na velike razdalje s silovito hitrostjo, ampak je dobesedno usahnila, se zgrbančila, dobila vdrtine in vogale in padla kot cunja. Igra se je prekinila, žogo je bilo treba razvezati, napolniti z novim zrakom do določene prostornine, zavezati in nato se je tekma nadaljevala. Ne vem, kakšne so danes žoge, mogoče so tudi take, ampak tedaj, ko smo brcali po Šmartinski cesti in če si bil kdaj vratar, si dobil žogo v trebuh in se zvalil, kot da te je brcnil konj. Torej zame je bila žoga zanimiva, ampak ko je spustila zrak, je prišla na vrsto »duša«, nekaj nujno potrebnega, kar je samo na bebavi način prekinilo ne samo igro, ampak predvsem s tem tudi pozornost igralcev. Takrat smo se sklonili nadnjo in jo gledali kot nekakšno stlačeno drobovino, čeprav smo v načelu vedeli, da brez nje ni igre ne veselja. Torej nam je ta prekleta rdeča gumasta reč prekrižala ugodje življenja. Nočem izvesti iz tega kakršnekoli opredelitve, je pa bilo jasno, če je crknila ali puščala »duša«, je crknila tudi žoga. Pomembno je, da so vsi temu gumastemu mehu rekli »duša«, kar je najbrž spet ena od zgodb, ki si jo pripovedujejo ljudje, ker ima glavo in rep.

7. februar 1998

Iz sobe grem redkokdaj v mesto, ker je tako, kot da bi moral na površino, na bitumen, pod katerim je zemlja, ki se vsake toliko pokaže, ko razkopavajo cesto, po njem pa hodijo ljudje kot premikajoči se oblačilni stroji. Fasade so mi znane, ulične porazdelitve, institucije, poslovne zgradbe, vse imam vtetovirano v bazo za vekami, ni mi treba gledati in bi enkrat hitreje umrl od dolgočasja, kot kadar jih gledam iz oči v oči. Tudi če so nekatere prenovljene, pročelja razoblikovana, nadzidana, prezidana, pobarvana z novo barvo, da bi jih zapazil kot kak tuj turist v neznanem mestu, me to ne prevzame, ne v dobrem ne v slabem. Arhitektura je ena najsilnejših in najpopadljivejših umetnosti, kar jih obstaja, enako zagrenel je samo še rumeni tisk in uredniki na televiziji ali komentatorji o vsakodnevnem življenju.

Gobe po dežju. Hvala bogu gre žena z menoj, kadar grem k zdravniku, in me čaka s plaščem na krilu, da opravim, in jaz hodim z njo, ker se bojim zanjo, in jo čakam, da jo pregledajo. Drug drugemu sva v zaslombo in si deliva stiske, pri tem je širokogrudnejša od mene, je pač ženska, jaz sem nestrpnejši in odgovornejši, sem pač moški. Ni nujno, da sem v vsaki hiši kaj doživel nekoč in to zdaj leži na njej kot skorja na marogastih zidovih ali pokrito pod novim ometom. S tem sem že opravil in so pač taki, ki jih ne gledam več ali jih gledam, ne da bi jih videl, čas je prinesel svojevrstno dimenzijo in drugačno obličje. Nekatere žive hiše mi pa sploh obračajo hrbet, kakor mi ga dogodki. Zato raje ko po ulicah gledam iste ulice v ilustriranih monografijah. Točneje ali varneje, ali zaradi slikarja, ki ima drugačno roko, kot je moja, ali zaradi očesa kamere, ki vidi manj, a zato točneje tisto enostransko, seveda vse skupaj z lepoto. Zoprne so mi samo tiste slike in komentarji pod njimi, ki govorijo o ljubezni do neke gostilne, parka, vozila, idealizirajo neposrednost in preprostost kakor okrašeno ogledalce deklet in slikarij. Vse te hiše in drugo, kar vidim, je bilo narejeno iz strahu pred naravo in v njih in ob njih se je ponovno rodil strah, samo zdaj omejen na nekaj metrov, zato je kot zvarek močnejši in gostejši. A najhujša je metropola sveta, New York: tam delujejo reveži, pohabljenci, berači v temi med stebri v ptičji perspektivi kot najbolj odvratne grimase. Če bi jih srečal v taborišču, ali če bi naletel nanje sredi njive, med polji, bi lahko celo sklenil prijateljstvo z njimi. Ampak takole so najhujši odpadki človeštva in tudi frisi, ponočni, uglajeni, skorajda tenkočutni, delujejo bolj kičasto kakor tiste pisane igrače iz plastike v izložbah, zraven pa le glej, kako hodijo: centimeter od tal, kot da imajo sposobnost angelov.

8. februar 1998

Ko sem pred štirimi leti odpotoval na Japonsko, v Tokio, da bi sprejel nagrado za najboljšo radijsko igro mednarodnega festivala slavnih iger »MORISHIGE«, sem si rekel, da moram potegniti od znotraj samega sebe in se spremeniti v kamero, kajti to je bila moja prva pot v Azijo. Kaj sem vedel o Japonski? Prvo snidenje z njo sem imel na čajnih skodelicah doma: tam so bile kočice iz trsa, srebrno morje, ženske z visoko frizuro in igle v njih. Potem sem kje zagledal pahljače ali poslikane stenske zaslone, ki so jim pravili španske stene: na njih so bila narisana raztegnjena drevesa in zasnežena gora, na katero dva Japonca nosita kraljično. Kot otroci smo se igrali različne igre in se predstavljali: knez z Deskepal iz Romunije, princesa Joški Pataki iz Japonske itd. Med vojno smo videli v nemških filmskih tednikih japonske vojake, generala Jamamoto s krivo sabljo in pilote samomorilce z belim trakom okrog čela, ki vstopajo v letala ali na morju v majhne žive torpede, da bi se vrgli na ameriško armado ali zadeli ladjevje. Po vojni pa sta na Hirošimo in Nagasaki padli prvi atomski bombi, proti katerima sam cesar ni mogel nič.

10. februar 1998

Tam na vogalu Miklošičeve, številka 16, s trinadstropnimi verandnimi okni kot nekakšnim razgledom, sem stanoval z ženo in otrokoma od leta 1951 naprej, v sobi nekdanjega uredništva založbe Mladinske knjige. V sobi zraven je živel še par, uslužben pri Mlekarnah, v najmanjši pa neka urednica. Večji del hodnika je bil opažen in stanovanje urednika E. K.,[10] ki je premoglo kopalnico in kuhinjo. Vse tri stranke smo imele skupni vodovod, skupno stranišče in mali balkon. Kopat smo se hodili v domsko kopališče hotela Slon. Zraven obeh oken moje sobe je bila veranda s tremi okni. To je bil nekdanji salon srednjega stanovanja, a tedaj redakcija Mladine, v kateri sem služboval od 1947. leta kot terenski dopisnik in novinar. Bil sem stalni novinar, kot se je to moglo sploh zamisliti. V vrhnjem nadstropju so bili oddelki Glavnega odbora Ljudske mladine Slovenije. Referate v teh oddelkih so vodili najbolj politični odborniki in celo komisarji. Bili so oddelki za osnovne šole, za srednje, za univerzo, za študente, za vajence, za kulturo, za gospodarstvo, za marksizem itd. Pred hišo je čakala limuzina, kadar je moral predsednik IO LMS kam po opravkih, in šofer mu je odprl vrata. Teh mladih aktivistov skoraj ni bilo mogoče ločiti med seboj, kot nisem mogel udbašev, starih partizanov, vladnih funkcionarjev. Vsi so imeli nekakšen isti izraz na obrazih, da so si bili podobni, in kdaj sem videl koga, ki je bil po fiziognomiji čisto drugačen, kako se je njegovo obličje polagoma spremenilo v njihovo. To so bile tako močne faze v spreminjanju, da si modulacijo lahko opazoval tako, kot kadar je zmeraj svetleje zjutraj ali ko je zmeraj mračneje zvečer. Neka skrivnost je bila, v katero so bili vpeljani, in ta skrivnost jim je potiskala zmeraj pomembnejše ključe v roke. Slišal sem, da obstajajo stopnje posvečenja – to je bil SKOJ, potem kandidat partije, zatem član, a najvišja stopnja je bila, če te je izbrala Uprava državne varnosti za svojega uslužbenca. Ker je bil ta obrazec vsem znan, kot npr. ko opraviš osnovno šolo, greš na gimnazijo, od tod na univerzo, ni bil čisto prepričljiv, saj od stopnje do stopnje šolanja tudi ne postajaš bolj pameten in zrel. Moralo je biti nekaj drugega, nevidnega, bolj podobno klavzuri, bogoslovju, ko iz dneva v dan postajaš večji asket po duši, dokler ne dosežeš duhovskega stanu, za kar pa ni bilo treba ravno natakniti talarja, saj so obstajali jezuiti, ki so ves čas nosili običajne civilne obleke. Tudi to ni bilo povsem res, vendar razvojne stopnje so morale obstajati, saj se je zgodilo pred našimi očmi, da so se eni, stari denimo 25 let, priklanjali enako staremu političnemu delavcu, ki je imel izgleda več pooblastil in večjo moč kot oni. A katerikoli so že bili, bolj odprti ali zaprti obrazi so imeli vsi enake fiziognomije in prikazovali so se mi kot ena sama nedeljiva množica, ki je ni bilo mogoče razlikovati na bolj ali manj važne, tako kot so se oni znotraj sebe. Bili so mogoče nedolžni in preprosti osebno, vendar ker so počeli nekaj kolektivnega in skupnega, kar nikoli ni prišlo na dan, so lahko osebno ostali toliko časa nedolžni, dokler jih ni – leta pozneje, ko je prenehala delovati ideologija – dosegla krivda tudi osebno. Vpričo njih sem bil tak, kot so mislili, da sem, in med njimi sem moral, hočeš nočeš, tudi o sebi misliti kot o tretji osebi, ki bi se je rad znebil. Ampak se nekako nisem mogel, ker sem bil pretežak sam sebi in popolnoma nepregledljiv, saj sem se tolikokrat norčeval sam s sabo. Sanjal sem, da bom nekoč napisal realistično knjigo kot Rusi, še raje kot Angleži, ki so z realnostjo oseb, dobe, okoliščin, značajev, s svetom in ukanami v stvarjenju tekmovali z Bogom. A tisto, kar sem napisal in objavil, je bilo enkrat podobno romantičnemu srečanju dveh zaljubljencev v parku, drugič spominom na otroštvo, polno oglatih in neprijetnih robov, tretjič spet podobno napetim pustolovščinam v prvi osebi in sedanjem času. Mladi okrog mene so imeli cilj in so najbrž posvečali tudi sredstva, pri meni ni bilo opaziti nobenega smotra, zato so videli samo sredstva, ki sem jih uporabljal: da sem bil vesel, če sem bil kam povabljen v družbo, ker bom lahko pil in pojedel hrenovko, ali da imam sobo, v kateri sem to noč lahko prespal, namesto da bi se skrival v redakciji, prenočeval v železniški čakalnici ali v tistih delih gozda, ki sem jih videl podnevi obrnjene od sonca in sem zato v temi mislil, da morajo biti tudi ponoči najbolj topli. Bil sem divji, tako se mi zdi, ker bi šel rad z vsako žensko ležat, kajti vsaka mi je pomenila več kot vsa redakcija, domovina, moje pravice, prijatelji. Ko je sekretar glavnega odbora na silvestrski zabavi silovito brcal v zaprta vrata pisarne, v katero se je skrila pred njim neka članica odbora, ki se ni marala vdati, mogoče tudi zato ne, ker je bil njen brat predsednik in zato pomembnejši od tega zaljubljenca, se mi je zdelo, da on lahko to počne brez slabe osebne skrbi in krivde, zato pač, ker je imel cilj, kateremu se je po funkciji visoko približal. Jaz ga seveda nisem imel in (nisem) obdajal svojih dejanj z neko neprodušno plastjo, meni se je vse godilo od blizu, na koži. Pogovori z žensko so bili torej moji edini intimni pogovori in telesni stiki, edini stiki s svetom, na katerem nisem bil. Že, smejal sem se tem fantom in dekletom, poklicnim aktivistom, njihovi osebni zavzetosti, ki je obdajala svet, v katerem so delali in delali, ampak nisem se pritoževal, razen kakih osebnih pomanjkljivosti, da so na svetu kot diktatura in totalitaristi.

11. februar 1998

Zakaj imam resničen občutek, da bom zdaj zdaj umrl? Zato, ker se stvari in ljudje, ki so že dolgo mrtvi, da so postali že lepi, nenadoma konkretizirajo. Vida kriči name sredi najhujšega prepira, obrvi na njenem obrazu se višajo in nižajo od strašnega posmeha nad menoj. Vračam se torej v realnost. Krogla, ki je bila nekoč ustreljena z vso silo navzgor, zdaj z isto močjo in silovitostjo pada.

Mislim, da sem vedno ravnal po svoji volji. V kakršnikoli situaciji sem bil. Tudi pri vojakih, v zaporu, v delovnih brigadah, povsod tam, kjer sem bil samo ena od številk v masovni seriji. Tudi ko sem ekserciral, ko sem tekal v napade, ko sem prenašal zaboje s puškami ali granatami, ko sem čistil strelivo in orožje – v vsakem trenutku sem našel na ramenih svojo glavo, ki je ves čas mislila kaj drugega, kot je bilo videti okrog nje, ali pod nekakšno narkozo spečih možganov sanjala druge podobe oficirjev, magacinov, konj, četne spalnice, celice v kaznilnici. Ko je polkovnik kričal name, sem bil zelo daleč, kakor na luni tisti hip. Kaj šele, ko nisem imel nobenega opravka in sem bil prepuščen sam sebi. Tedaj sem čutil eno samo bolečino kot v otroških letih in tako nenaklonjenost do okolja, da sem se v hipu lahko zaobrnil v krog, čeprav znotraj tega kroga absolutno ni eksistiralo nič kot nekakšen kupček kamenčkov, revno imetje. Mislim, da je ravno ta skopušna bednost in osiromašenost osnova za željo ali kvazi fantazijo, da bi veljal več, da bi se vzpel, poletel, se posvetil na višji ravni, dobil Boga, cilj. In ravno to, kar naj bi človeka ločilo od živali ali množice ljudi, je tisto slepilo, ki te ogoljufa v jedru, da razmišljaš nenadoma o sebi kot o simbolu v simbolni zgodbi o zenitu, metafizično ti oddalji in zmanjša svet v piko, ki pa je, če sem iskren, po svoji skrčenosti enaka kupčku kamenja, temu osnovnemu bednemu imetju. Samo s to razliko, da se to majhno zdaj odvija v razteznosti zenita in je zato povečano v tako dimenzijo, da je že oddaljeno od tebe in skoraj nima več zveze s teboj. Osnova je bolečina nad samim seboj, nad svojim dnem, in zavoljo nje mi je bilo vse odveč – ne samo ulice, mesta, ampak tudi voda, morje okrog ladje, gozd, vse to mi je bilo odveč, ker je bilo več, kot sem nosil v sebi. Ves čas sem se čutil revnega spričo razsipnosti in različnosti narave, dokler tega lepega dne, ne vem kdaj, nisem vsega skupaj spravil na mero svojega revnega imetja, in tako na lepem nisem imel nikjer več obstanka – prišel sem tja, strmel, odšel stran in to se je ponavljalo tolikokrat, dokler mi ni postalo jasno, da pravzaprav nisem na svetu in da nikjer ne najdem privlačnosti, kakršno sem imel nekoč kot petleten otrok med vlakci in avtomobilčki na ključek, na vojake iz svinca, na letalca, ki sem ga spravil z gumico v zrak, med padali, ki sem jih naredil iz robca, po katerih sem spuščal razne stvari, vijake, koščke lesa s strehe na tla. Ni bilo važno, ali sem živel v obdobju strahopetstva ali v obdobju, ko sem bil pogumen. Saj, ugledal sem kdaj kako nadrobnost, ki se mi je zdela sugestivna, vendar ni imela mesta v svetu priznanih ne v svetu skrivnostnih meril nobene veljave, pa to ni bilo objektivno niti toliko važno, samo kako so mi ti detajli kdaj nudili pomoč od zunaj. Ni jih bilo dosti in zdaj se jih niti ne spominjam več. Opravili so svojo funkcijo, kakor kakšne vremenske spremembe, ki ti ne ostajajo v spominu. Glavno je, da se nikoli nisem znašel nikjer, kjer bi bil zadovoljen in si ne bi želel drugega okolja, kakršnega si seveda nisem mogel predstavljati; tudi če bi mi bilo dano, da sezidam svoj realni obrobni svet, bi ga nenehno popravljal, začel na novo, ga podrl. Torej tudi to ne bi imelo nobenega smisla. Skratka, moja nepozornost in živčnost nad okoljem, ki se je izmenjavala desetkrat na dan, ni imela nobenega osnutka, izraza. Ne da se ga povedati, še danes ga ne morem. Toliko sem utrujal možgane prav s to brezobličnostjo občutkov, ki naj bi dobili formo, da so najbrž že čisto zastekljeni in plesnivi zavoljo vedno istih labirintov, ki so postali še zadnji hodniki, ki se zdaj z mano vred v starosti osipajo in podirajo kot kak omet. Mogoče se mi je samo predstavljati, kakšen sem sredi okolja, ki mi gre do živega ravno zato, ker ne more vame. Kot sestra Claire izgledam: leži na divanu ali v mreži zunaj, podpira si z levico glavo ter bolšči, ker nič ne vidi, ampak kdaj zakriči od predstave, ki je zablodila v njene možgane, kdaj začne stokati, težko dihati ali se hitro obrne nazaj, ker ima prisluhe in privide, ki so se pojavili za oknom, za vrati, za drevesom, iz globine gozda, iz neke koče. Ampak drugače ne ve, da je to soba ali jasa, na kateri poležava, še tega ne ve, ali je notri ali je zunaj. Kot da bi potovala z vlakom z zastrtimi okni. Ni izhoda, bi rekel. Ni uveljavitve. Ni korenin. Ni temeljev. Človek plava na tem svetu, in s komer se že meni, je to on sam, s katerim se pogovarja, in čedalje bolj vidi, da zavzema samo toliko prostora, kolikor ga zavzema kupček kamenja, ki tako spominja na grobek, kakršnega smo otroci izdelali za svojega mrtvega morskega prašička. Ni zanimanja za svet, za njegovo tako imenovano raznovrstnost, ki bi ti za dober odmor snela breme s tebe, torej tebe samega s tvojih pleč. Naj še delaš noč in dan na tem, da bi kaj realiziral iz dneva v dan, iz leta v leto, tako čedalje bolj uvidevaš, da grabiš v prazno sredino. In četudi bi obnovil do pretresljive natančnosti vsako zgodbo o bolečini, ki ostane v času, in izkušnji, ki ostaja zunaj, naposled boš zaključil svoje življenje med svojo nespregledano bolečino in ostarelo izkušnjo. Končno, to je pravi naslov tebe samega, startni kamen in kamen na cilju. Vse lahko narediš, in nič ne moreš narediti. Bil si na svetu, kot da te ni bilo, in ko umreš, samo veš, da se ta lahkotna slikanica s kmetijami, hribčki, prometom, avtobusi, ljudmi na cesti, zavesami na oknih, nebotičnikom sredi mesta zapre brez tleska in sape.

20. februar[11] 1998

Če sedajle pobiram stvari s tal, ki so mi ostale, čeprav živijo v podaljšku globoko zadaj v temi, se sprašujem, le kako to, da sem lahko pisal knjige o rečeh, ki so se razen mene, ki sem bil obsojen na negibnost, ves čas gibale, se požirale med seboj, spočenjale nove vrste, jaz pa, ki sem izmenično postal pri eni, drugi, tretji, tisoči itd. kvečjemu za minuto, ker sem bil na smrt zdolgočasen v svoji nepremičnosti, ki se je vkopala vanje. Nisem jih videl v razvoju, v ginevanju, ponovni vrnitvi, ker sem brž menjaval svet, tako da sem sto stvari zaloteval sredi nastanka, drugih sto na sredini, naslednjo stotnijo pri umiranju. Seveda me je, iskreno rečeno, življenje venomer postavljalo pred nove line in okna, ne da bi to hotel ali želel. Bilo je preveč dogodkov, da bi jih lahko prebavljal, in ko sem prve tri – otroštvo, bedo, preselitev v drugo klimo – na grobo predelal, se je čez vse naslednje dogodke začela razlivati monotonija, podobnosti in ponovitve istega. Čeprav je pred menoj ostala še prihodnost s kopico doživljajev in nejasnih sprememb, dejansko nisem bil več sposoben požirati zmeraj iste krme, naj se mi je ta ponujala v imenitnih okoljih ali bednih. Dekoracije sploh niso bile več važne, naj se je stvar zgodila v težki zimi ali spomladi na travniku. Vsega sem se preobjedel, z vsemi stvarmi sem bil nasičen, nobenega apetita nisem imel več, ne za predjed, ne za obede, ne za poobedke. Kako potem te stvari opisati, ko sem se vendar, naj je groza trajala celo leto, samo enkrat ustavil, da bi si jo ogledal, in potem sem sredi nadaljevanja kar utonil. Četudi sem kdaj tudi petkrat ali desetkrat pogledal stvari od blizu, sem bil kot speč, saj so vse stvari vendarle naprej plavale na površju. Na dosegu rok sem imel socialnost, nekakšen okvir in obrazec v umetnosti, v katerem lahko zarišeš življenje.

Prva zgodba, ki sem jo objavil, je bila Očetova smrt, ampak bila je preveč napihnjena, kot kaka šolska naloga, ki opisuje meglico, v kateri sta božji um in milost tako daleč, da umirajoča razvalina nič več ne daje. Res, jezika, v katerem sem pisal, nisem dobro poznal, in drugič, tudi nisem bil preveč nadarjen, pameten in spreten, da bi splaval iz te kipeče vode brez vsega. Druga zgodba je bila Očetov kruh. Oče mi je v bolnišnici, kjer sem ga vsak dan obiskal, pustil kruh od večerje, zajtrka, kosila za domov, ker nismo imeli nič za pod zob. Ampak jaz sem domov grede uro daleč pojedel skoraj vse, pustil sem kdaj le polovičko žemljice za Giselo. Vendar tu nisem opisal, da sem na poti v bolnišnico pobiral čike po pločniku, da bi jih posušila na bolnišničnem vrtu. Bilo me je sram povedati to podrobnost, ki je vzela nekaj odličnosti očetu, nedolžnosti domačim in meni del krivde, družbeni resničnosti pa dodala madež. Nisem si upal skloniti se nad brezno, ker se nasprotja ne privlačijo samo zaradi razlik, marveč tudi zaradi podobnosti.

Druga zgodba je bila Golob.[12] Nad renski pristan je prihajal mož, ki je krmil golobe, ki so mu sedli tudi na klobuk, mu jedli iz roke. Naposled je enega pograbil in ga vtaknil pod suknjič in odšel proti Sentalbanskim vratom. Policaj, ki je stal pred poslopjem s postreščkom, je prišel na lepem zraven in me vprašal, kdo je bil to. Mislil je, da je bil moj oče, in odpeljal me je na stražnico, ki je bila v rdeči magistratni hiši. Tam me je porinil v neko sobo, kjer je sedel drug policaj v civilu, in temu sem moral nekajkrat pokazati in povedati, kako je možak delil zrna golobom in kako je enega vzel in ga stisnil pod suknjič. Gospod za mizo je vse zapisal. Nato se je policaj, ki me je pripeljal, odmaknil od vrat in me spustil ven na stopnišču. Ljudje na pločniku so me pogledali kot hudodelca in jaz sem se zavedel, da ne bi smel ničesar ziniti ne pokazati policajem. Golobje so bili mestna lastnina. Mama mi je nekoč pravila, kako so pred leti, preden sem se rodil, nekega dne, ko ni smel nihče na Ren ne čez most, policaji z mitraljezi z obeh bregov streljali golobe, ki so jim rekli »leteče podgane«, in tako pobili več deset tisoč teh mestnih ptičev. Ta mamin podatek sem nato dodal moji zgodbi. Sedemnajstletniku se mi je zdelo to nasprotje takrat imenitno.

Tretja zgodba je bila črtica Za dušni blagor. Stanovali smo v kletni sobici v Novih Jaršah, kjer nas je obiskal eden uradnikov Vincencijeve konference v zelo lepem svetlem plašču iz kameljih dlak in velikih črnih brk. Prinesel nam je vrečko s približno kakim kilogramom fižola in sliko Matere božje. To sliko je sam obesil, ko si je od očeta sposodil žeblje in kladivo. Zunaj je imel avto, poln enakih slik in vrečk. Fižol smo namočili čez noč, ampak drugi dan, naj smo ga trikrat skuhali na največjem ognju, je ostal trd, kot bi kuhali prod. Med očetovim preklinjanjem in mamino jezo sem ga odnesel ven in ga stresel med kamen in apnenico na smetišče. Kar se takrat nisem upal povedati, je bilo, da je še nekaj revnih družin stanovalo zraven nas. Posebno ena družina, ki je za vse svete zvečer kradla vence na pokopališču, da bi jih prodajala prenarejene drugi dan, se je pripravila na Vincencijevo konferenco. Ko je (gospod) prišel, so vsi klečali v kuhinji in molili rožni venec, da se jih je slišalo na dvorišče. Njim je prinesel najbrž vrček juhe.

Še nekaj takih zgodb o bedi sem napisal in objavil. Mislil sem, da je ta socialni okvir edina forma, v kateri ljudje lahko samoumevno dogajanje razumejo kot sporočilo umetnosti o življenju. Ampak v njej je bila že v osnovi zagrešena največja slogovna napaka, kar jih je: govoriti o kaosu kot samo o bedi, je isto, kot če strahopetec pripoveduje junaške epe o sebi. Jaz sem poznal bedo in siromaščino in ju nisem maral. Nisem maral niti lumpenproletarcev, ne revnih svečenikov, ki so se odpovedali hrani in strehi, nisem verjel niti v stoodstotno siromaštvo, ki ga je mogoče preživeti, le da ti ostane glava na ramenih, nisem verjel v hrabre hudodelce, ki so bili junaki pred policaji, in vendar za to obsojeni, ker sem videl hudodelce, ki za svoja dejanja niso odgovarjali. Nisem bil zavisten bogatim, saj sem ujel v zgodnjih otroških letih še difuzne konce premožnega stanja svojih staršev: vem, da sem živel v salonu, tapeciranem s plavim velurjem, lepo preprogo, ogromnim radiem na predalniku, z gramofonom s trobljo na mali mizici, porcelanom s kitajskimi slikicami v vitrini, velikim počivalnikom, polnim s svilo prešitih blazin. Nisem mislil, da je to kaj posebnega in žlahtnega, kar ti daje občutek lagodnega življenja – pravo življenje se je odigravalo pred hišo, na trgu, kjer smo se kepali z zmrznjenimi kepami. Tudi nisem imel občutka brezupnosti, ko smo morali nehati dihati, ko je potrkal na vrata inkasant za plin ali najemnino. Imel sem samo občutek negotovosti, ko so se starši poskrili drugje po mestu zaradi izplačilcev in so me dali za nekaj dni pod streho trafikantki, ki je imela svoj lokal pri parku, v katerega sem zahajal na pobegih. In ko sem drugi dan, nenavajen življenja pri tej ženski – dala me je v posteljo z opasico, kot bi imel dve leti, in sem od blizu prvič videl spolni akt med njo in njenim bledim možem, ki je nosil modro kapico na šild – ušel domov, kjer so bila vhodna vrata zabita z deskami, in soseda nasproti mi je rekla, da so moji starši s sestrama odpotovali. Pobegnili so v resnici pred rubežniki. To je bilo prvič, da so mi manjkali domači. V bolnici in sanatoriju nato, ko jih ni bilo na spregled, sem se že navadil, da jih ni, ker nimajo časa ne denarja. Nisem mislil, da so revni in bogati kaj posebnega, s katerimi bi bilo treba sočustvovati ali jim zavidati, bilo je samo to, da so se stvari brez moje ali pomoči drugih ves čas spreminjale, da nobena stvar ni trajala tako dolgo, da bi zajela sapo, ko je bila na vrsti že druga, in tudi ta je, komaj je stekla po svoje, kot da ima na koncu cilj, sredi teka na lepem prenehala, ker se je spremenilo okolje in vsa dekoracija, tako da ni bilo mogoče zaupati, da se bo kdaj iz nestalne prelevila v stabilno navzočnost, razen v mojem zgodnjem delu življenja, ki sem ga delil še z domačimi v podstrešnici Starega trga 2. Moram reči, da sem bil enkrat – v času Novih Jarš in Bohoričeve ulice – le ponosen, da smo bili nekoč premožni v Švici.[13]

Naglica, s katero so se odvijale stvari, in moja negibnost, ki je postajala čedalje bolj neomajna, mi nista nudili nobene možnosti, da bi se v pisanju združili in poenotili. Seveda so stvari, ki so se s tako hitrico odigravale, imele trenutke, ki so segali čez rob časa, tako da mi je kajkrat postalo neznosno dolgočasno, kot da se nahajam znotraj neke na vse strani ovirane reči. Nisem si pa želel sprememb, pustolovščin, v tej danosti jih še ni bilo, to sem slutil, vsak udarec od zunaj me bo seveda izoblikoval drugače, kakor odtisi v vlažni glini, ne pa pretresal nobene moje neomajne negibnosti. Dve zgodbi, ki sem ju napisal v vojski za denar, da bi si z njim kupil civilno obleko in obutev pred odslovitvijo kadrov, sta bili kolikor toliko že zunaj te moje neprave socialne forme. V prvi je nastopil Herman Heller, varnostni podoficir, ki je doživel smrt na vlaku posebne izseljenske komisije, v drugi pa Šiptar Gane, Carol Harbus, s katerim sva pri vojakih skupaj vadila branje za nazaj. Prva je izšla v takratnem časopisu mladih Mladinska revija, druga v mesečniku starih Novi svet.[14] Ko sem prišel iz vojske in upal, da me bojo sprejeli v službo pri Mladini, kajti s seboj sem imel karton kandidata za vstop v Komunistično partijo Jugoslavije, sem v hodniku redakcije, kjer sem zaman čakal na odgovor, prebral v tednikih Ljudska pravica in Slovenski poročevalec po eno partijsko in po eno umetnostno kritiko. Obe mi nista prerokovali dosti priložnosti, ne v ideologiji ne v umetnosti. Jaz sem sicer dosti doumel zakaj, samo nisem vedel, kaj bi povedal, ker je bila gora vseh dogodkov in časov tako orjaška in neprehodna in jaz sam sebi popolna uganka, ničelna, brez obljube na nagrado, brez da je zevala okrog mene ena sama tema, vendar brez črnogledosti in brezvoljnosti. Nekaj tekstov sem sicer napisal, a ti so bili še zmeraj zakriti pod neprodušnimi zavesami poenotenih obrazcev. Literatura je bila še vedno obred, nekakšna služba božja z mumificirano vsebino, v kateri ni bilo ne mene ne dogodka. Iz enega od pisem, ki mi je preostalo do današnjih dni in sem ga pisal ženi Vidi, je razvidno, da sem bil na moč patetičen. Dobro, nekaj v tem pismu je šlo na rovaš dejstva, da sem ga pisal v DP taborišču Kellerberg, kjer sem leta 1951 spet srečal svoje: mamo, Clairi, Giselo in konec maja je prišla iz Basla še Gritli, ki je nisem videl od leta 1938 in mi je obudila vsaj spomin na rajski mir. Zdi se mi, da sem bil v pismih iz vojske prijatelju dr. Magajni veliko iskrenejši in neposrednejši. Zadrževala me je še patetika, ki se je držala literature, kot se je službe svoje cerkve držala liturgija.

Marec 1998[15]

Okoli tebe je gol zid, pust, marogast, poln lis, razpok, madežev, vendar ga ne vidiš. Šele ko obesiš prazen okvir nanj, v njem zagledaš osredotočeno in neodvisno od tal samo zid, ki se sicer ne razlikuje od okolja, vendar, ker je v okviru, formi, ga šele ugledaš in dojameš, lepšega ali gršega, bolj zanimivega od njegove soseščine. Literaturo kot epsko pesnitev brez refleksij mi je dala šele ameriška literatura, ki je znala epsko pripovedovati o svojih nepoznanih krajih, ki so postajali znani, in skozi ameriško literaturo njene očete: Joycea, Prousta itd. Ko sem začel opisovati Ljubljano v črticah, sem našel najprej stik med mano in snovjo, istovetnost. V Ljubljano je bilo lahko naseliti moj Basel, katerega sem doživljal že iz košare dojenčka naprej, in lahko je bilo opisati Basel skozi Ljubljano, ker sem v njej živel od enajstega leta naprej, od starosti torej, ko sem bil še zmeraj kot glina, ki se oblikuje, in sem vse, kar se je zgodilo, doživljal še kompletno, iz otroštva, srca, duše, duha, telesa. Našel pa sem tudi tretje osebe – duhovnike, uradnike, mlade zakonce, starke, politične kvalitete, v katerih vsako sem lahko skril eno svojo osebno skrivnost v nadrobnosti, ki je postala pomembna usoda vsakega izmed njih. Ampak po deveti zgodbi, ko sem se trudil, da bi napisal deseto in sklepno, mi je prišlo vrh glave. Komaj sem opazil, da bo ta deseta zgodba, ki je bila pravzaprav skupni imenovalec vseh zgodb in ki se je začela nekako ob treh zjutraj, kot se je prva zgodba začela zvečer v baru Nebotičnika, zlahka in brez prodornejših refleksij zadnja spod peresa (dobesedno sem pisal s peresnikom in pero močil v črnilniku). Na lepem sem se nasitil napora, da bi za tretjo osebo teatralno skrival sebe, in tudi forme tega okvira na golem zidu. Čemu se truditi, skrajšati ali povečati ideje – oboje je ista figa –, skrivati sebe, pisati obroče, zgodbe v okviru, torej delati nekaj robotskega, ko sem imel samega sebe v razmerju ena proti ena dobesedno na stolu za mizo in sem bil jaz pravzaprav vse štiri stene hkrati, ki se niso ločevale med seboj, razen po tem, da sem jih videl drugače kot drugi, skratka, da sem videl zidove, kakršni so, tudi brez okvirov. Sledila je še ena zgodba v prvi osebi, nekakšno premirje med mojo osebo, časom in okoljem, nato dve zgodbi v prvi osebi, napisani skorajda v poldnevu, ki sem ju objavil brez popravkov in nosita še danes svoje življenje. Vendar mi je okvir še vedno predstavljal svoj cilj, botra tega cilja sta bila Junak našega časa Lermontova in Camusov Tujec. Dve zgodbi, dva romana, dvoje povesti, ostri kot noža.

Prvi tak spis, ki se je hotel približati ne samo hladni formi pripovedovanja, marveč tudi pisanosti plemen in narodov v Jugoslaviji, je bil Zlati poročnik. Glavna tema v njem je bilo življenje v kazenski enoti spomladi in poleti 1949 v Jugoslovanski ljudski armadi. A štiristo strani končnega teksta je zgorelo v stanovanjskem požaru, kar je ostalo v pepelu, ni bilo mogoče razbrati. Zame to ni bilo nič posebnega, če je delo, ki sem ga pisal leto dni, šlo po zlu. Bil sem navajen posegov in udarcev od zunaj, samo čakal sem, vedno črnogled, kaj se mi bo še zgodilo, kajti zapori in Goli otok so delali s polno paro, zato v primerjavi s tem zgoreli rokopis ni bil nič posebnega. Pravzaprav sem bil tudi notranje zadovoljen, ker so mi že očitali paranojo in slepoto za resničnost, a konkretnost požara je vse demantirala. Zlatega poročnika sem hotel objaviti v reviji Beseda v nadaljevanjih in z urednikom sem se že dogovoril, da začnem z jesenjo 1956. Šlo mi je seveda za denar, kajti službe nisem imel, in edino žena Vida nas je družino, sebe, dva otroka in mene, živela z eno plačo. Znova sem se usedel, da bi roman obnovil, ampak to je bilo težje, kot sem mislil, nekaj, kar sem v prvem rokopisu dobro povedal, mi zdaj ni šlo spod rok. Mogoče sem se slepil, ampak v prvotnem besedilu je moralo biti nekaj prizorov, ki se jih nisem več domislil, ali je bil vrstni red nekega nastajanja bolj naraven. Ko sem naposled le naredil toliko, da je bila možna objava prvega nadaljevanja, je bila revija, ko je izšla z njim, zaplenjena, urednik in jaz pa postavljena pred sodišče in revija ukinjena. Je bil tekst vzrok ali povod za prenehanje izdaje revije, zdaj ne vem več, vendar sem bil pod kontrolo uslužbencev MNZ in JLA od februarja do 1. avgusta 1957, ko so ukinili postopek. Ta izlet v realnost se ni izplačal, zato sem se vrnil k temi, ki je bila moja osebna snov že od očetove smrti leta 1944, katere sem se dotlej že večkrat lotil. V ta doživljaj so bili vpleteni od zunaj samo tisti, ki so imeli zvezo s stvarmi okrog smrti: duhovniki, krstarji, upravniki pokopališča, obredi na grobu, sestrine prijateljice, ki so ji posodile črna oblačila, kropilci in pogrebniki. Vse te postopke sem doživljal takrat skozi meglico smrti napol stvarno, zato še bolj sanjsko, napol sanjsko, zato še bolj stvarno. Vsaka stvar, ki sem jo tedaj obdrsnil s pogledom, vsaka guba, žarnica, glasovi ljudi, njihove silhuete, celo na svojem plašču in obrazu sem našel sence in negibnost smrti. To knjigo sem pisal dolgo in s prekinitvami, nekaj zavoljo služb, ki sem jih menjaval, dvakrat zaradi smrti, uboja in samomora v bližini stanovanjskega bloka na Vošnjakovi, potem ko je Clairi umrl mož in je bila sama v lagerju Spittal ob Dravi, zato sem vsak petek popoldne sedel na vlak s kupom rokopisa, da sem bil pri njej, jo varoval, kuhal, ponoči držal za roke, ker je imela hude sanje in se je tudi podnevi motovilila v praznem stanovanju kot med prividi. Kadar je zaspala, sem delal na svojem tekstu, v ponedeljek ob treh zjutraj sem šel na vlak, da bi prišel do osmih v službo. Tako sem bil pri njej nekajkrat ob koncih tedna od petka do ponedeljka, dokler ni odpotovala v USA k hčerki Giseli. Knjiga je bila zelo osebna, zelo črna, seveda napisana iz distance. Za vsako stvarjo je, kot je v otroški dobi navada, stala še ena stvar in za njo še tretja, četrta, peta. Ta knjiga, nekaj čez štiristo tipkanih strani, iz katere sem poznal skoraj vsak stavek na pamet, me je neizmerno utrudila. Vendar je pred mano še zmeraj stal vzorec za hladen, konkreten roman o kazenski enoti v Makedoniji, nekakšen vzorec za Junaka našega časa in Tujca, roman o ravnodušnosti in njeni vzdržljivosti, ki me je zajela pred življenjem, v katerem je bilo vse enako, veselje pobarvano črno, obup pobarvan svetlo. To je bilo moje naslednje delo, imenovalo se je Resničnost, zaradi prvega, skoraj enako dolgega dela, v katerem sem v prvi osebi popisal sanje od otroških let do zrelosti in se je imenovalo Sporočila v spanju. Obe deli sta se med seboj izključevali kakor nočna prikazen in konkretnost institucionalnega človeka, čeprav sta bili v jedru enaki. V načrtu sem imel še dva kratka romana: dipije, kakor sem jih spoznal skozi življenja mame, Clairi, Gisele v lagerjih, kjer sem jih obiskoval od leta 1951 do 1968, in otroštvo v Baslu. A v tem času sem se zaljubil v otroško zdravnico Darjo B.[16] Živel sem pri svoji izbranki Andreji[17] pod gradom neposredno v sosedstvu podstrešnice na Starem trgu 21, kjer sem živel od 1940 do 1945. Vse to skrivanje pred Andrejo, ki se je ponavljalo kot skrivanje pred Vido, ko sem se zaljubil v Andrejo, se je zdaj ponovilo dvakratno. Samo zdaj je bila Vida duševno bolna, neštetokrat je skušala napraviti samomor, Darja pa je zbolela za rakom in prestajala operacijo za operacijo. Nobene od teh nisem mogel pustiti – delil sem sebe na tri dele. Bil sem z Vido, nadzoroval njeno jemanje zdravil, kajti hotela se je s prekomerno dozo ubiti. Potem, v umobolnici, sem jo obiskoval skoraj vsak dan, nato sem obiskal v bolnišnici ali zdravilišču Darjo, zvečer sem bil pri Andreji. Iz nesrečnega ljubezenskega življenja sestre Clairi, ki je ostala sama z nezakonsko Gizelo, in vseh njenih telesnih žrtev, ki so pustile sledi v njeni paranoji, in zatem med materjo in očetom, ki nista spadala skupaj, sem vedel, tako rekoč od blizu in iz daljave, da je nevredno moškega, če spi z žensko, ki se mu je pokorila, da jo pusti in se več ne zmeni zanjo. Meni je spolnost pomenila nekaj takega, kot da mi je razkrila tajno šifro, najgloblje varovano skrivnost, zato moraš žensko čuvati in varovati, naj stane, kar hoče. Ko je leta 1974 Darja umrla in je bila Vida v umobolnici, ker se je hotela obesiti, je vsa moja skrivnost prišla Andreji na ušesa. Pognala me je iz hiše, kar sem povsem razumel in se k sreči naselil v Dom samskih delavcev. Moji načrti z romanom o otroštvu in dipijih – o teh sem napisal že 168 strani – so eksplodirali kakor nekakšna zaigrana nevednost. Ni več šlo. Kar sem napisal v tem času po Darjini smrti, ki je nisem mogel preboleti, Vida je bila kar naprej v umobolnici, ker je vedno znova in znova poskušala samomor, ni veljalo nič. Videl sem neko praznino v sebi in celo rokopis se je spremenil: pisava je bila velika in grda, tako da sem eno stran napolnil že z enim stavkom.[18] Imel sem sicer letalsko karto za Ameriko, ki mi jo je poslala Gisela, da obiščem njo, Clairi, njenega moža in sina, in to je bila edina svetla točka, v kateri sem videl, da se bom spremenil mogoče le nazaj. A nekaj tednov pred odhodom v ZDA sem se znova zaljubil, to pot v učiteljico angleškega jezika v službi, ki sem jo poznal že leta. Imela je petletno punčko, bila je poročena, kovala sva načrte za prihodnost: ona, punčka in jaz. Zakaj sem se venomer zaljubljal v ženske? Zato, ker so kot nasprotni spol obetale že po naravi več človečnosti in razumevanja kot moški. Če ne računam čutnih užitkov, v katerih sem videl zmeraj najvišji možni trans, ki ga lahko doživi konkretni človek, je bilo z žensko mnogo lagodneje in naravneje kovati načrte za življenje kot recimo z moškim bodočnost naroda ali ideje. Z žensko si bil sicer v paru, kot zastopnika dveh različnih plemen, človeških ras, in prav to je sproščalo tisto napetost, ker neko delovanje ni bilo nikoli dokončno, nekaj dokončnega pa je lahko postalo neskončno. V Ameriki sem živel šest tednov in komaj čakal povratka, da se vidim z Bebo. Vsak dan sem ji pisal dolga pisma o vsem in jih pošiljal na naslov njene prijateljice, kjer jih je dvigala. Ko sem se vrnil, sva z njeno malo Tino zaživela kot podnajemnika v različnih stanovanjih. S hčerkico je bilo hudo, ker je morala nenadoma, ko je zapustila dom, lepo enodružinsko hišo, zaživeti v eni sobi. Veliko časa sem porabil za to, da v meni ni videla pošasti, ampak navadnega človeka. In spet sem začel pisati, samo to pot je bilo drugače, obliko ravnodušnega junaka sem opustil, spadal je v drugo življenjsko periodo, nove, različne oblike ruske porevolucijske proze, Joycea, Dos Passosa, Nemca Arna Schmida, Célina, slovarsko razdeljenih gredic v enciklopedijah, so mi nudile možnosti, da sem o sebi govoril v prvi, drugi, tretji osebi. Knjigo sem imenoval Pet fragmentov, vsak je bil dolg kot kratek roman: prvi o mojem pedagoškem delu, drugi o moji ljubezni do Vide, Andreje, Darje, tretji o mojem otroštvu v Baslu, četrti o smrti Darje in Vide, peti o Ameriki, a prišel sem samo do prvih nekaj strani četrtega fragmenta, ko sem se na lepem nasitil kot pri ljubljanskih zgodbah: nisem mogel več, nobene vabe ni več bilo, ki bi me mikala. Zdelo se mi je, da sem življenje uredil, ampak pisanje se je po prvih treh romanih ustavilo in moral sem se, če sem hotel zaslužiti za stanovanje za nas tri, lotiti česa dolgoročnejšega, kar bi nudilo preživetje. Tedaj sem se brez posebnih posvetov s seboj lotil avtobiografije v treh delih, Prišlekov, ki sem jih pisal za Matico v letih 1983 in 1984. Lahko bi jih napisal bolje, a zdaj sem moral izrabiti vso snov življenja vsaj za preživetje, za nekaj, kar je bilo stalno prisotno v mojem življenju, kot sonce na nebu. Pisal sem podnevi in ponoči, od treh zjutraj do odhoda v službo, v pavzi med pedagoškimi urami, vse petke, sobote in nedelje, poleti z neko brisačo okoli ramen, imel sem pogodbe, roke, napravil sem, kar sem mogel, in zadel najvažnejši cilj v življenju: trisobno stanovanje s kuhinjo, shrambo, kopalnico. Bil sem resda utrujen, knjigo so menda kar brali. Bila je napisana v prvi osebi, začel sem s pripovedjo od desetega leta starosti do dvajsetega, pred odhodom v JLA, 1938–1948, vojna in povojni čas. Kar sem skušal, je bilo pripovedovati, kakor precizna in hitra je kdaj rast iz ene v drugo razvojno stopnjo. Bil sem utrujen.

Naslednja knjiga je bila Basel, tretji del Petih fragmentov, nato je sledila knjiga esejev in dnevnikov, vsega, kar sem razmišljal, prebral, slišal, za nekaj desetletij nazaj. Nato sem hotel napisati nekaj, kar bi nudilo, kot pogled s hriba, panorame celotnega življenja: zdaj, ko sem bolan, otroštvo, religioznost, domišljijo, delo, pisanje, ljubezen, kar sem imenoval Kristalni čas. Iz let 1965–1968 sem imel etnološke nagibe, ker sem v službi v Pionirskem domu skušal z običaji in navadami okrog novega leta in pusta prikazati življenje iz tradicije. Te prireditve niso uspele, ker so imeli ljudje rajši to, česar so bili navajeni. Iz tistih dni sem našel zapiske in tudi kratke vsebine zgodb s panjskih končnic in ponarodelih bajk. Te sem tudi zaradi pravljic dobesedno objavil take, kot so bile v zapiskih. Brez popravkov. Suhoparne in ploske. Hvala bogu, tudi to mi je uspelo. Nato sem napisal še štiri novele, štiri poglavja romana Vzemljohod – o prehodnem času, kakršnega sem videl teči pred seboj, in o merah, ki sem jih imel zanj. Ves čas je nato sledilo zapisovanje različnih dejstev, spominov, kar je naraslo na tisoče strani in s katerim še danes ne vem kaj početi. Zdajle pišem v postelji v zvezek na kolenih in tudi ne vem, kaj bo iz tega. Če gledam nazaj, mi samo racionalni spomin veleva, kako in na kakšen način sem se loteval pisanja. Tega, kar sem hotel. Kar pa je nastalo, sem preveč razočaran, ko berem kdaj kakšno stran ali poglavje. Manj od prvih fotografij iz prvih mladih let in kasneje se zaznam v njih. Res sem delal iz sebe doživljaj, največkrat iz distance, ampak ta ni bila postavljena iz kota, ki bi me danes zadovoljil. Hočem reči, da mi dandanes malo povejo. Knjige so ostale sama polena, spomini na trud, dneve, klime, v katerih sem jih delal, so neposredneje bolj živi od njih. Sumil sem zmeraj, da imam skromen talent. Za pisanje. Za kaj drugega je še nekako šlo. Važen je bil seveda denar, za katerega je konec koncev šlo. Opisoval sem svoje življenje in preživetje v času, v katerem sem pisal. Naposled je zmeraj šlo za eksistenco. Za kruh, za streho nad glavo, za kakšno potovanje, počitnice, v katerih sem se lahko udobno ulegel in dremal. Če danes pogledam okoliščine, v katerih sem delal kdaj kot puščavnik, asket, je za duhovno skušnjo največ, kar sem storil s pisanjem, to, da sem kot Sizif vedno znova valil skalo na vrh, kjer se mi je izmuznila in sem začel znova od začetka. Ravno to zaposlovanje s to skalo, ki je nikoli ne bom spravil na goro, mi je vzelo čas za črnogledost in obup. Če ne bi imel te volje za upanje, bi bil še večji pridanič in brezumnež, kakršen sem, krivil bi druge, ostal brez moči, ždeč v kaki luknji bi se pritoževal in klical na pomoč take osebe, Boga ali hudiča, ki ne obstajajo. Danes pišem v te šolske zvezke tole, kar pač pišem, brez načrta, brez misli na preciznost, z edinim upanjem, da ne bom šel kot maček okrog kaše, da bi zamejil strani, ki sploh niso jedro vprašanj. Rad bi to napisal enkrat in nikoli več ne popravil. Pa vem, da bom moral, če bo hotelo priti ljudem pred oči. Svet brez trikov in obrazov, takšen, kakršen se mi prikazuje zdaj, ko sem pri odhodu, in kakršen je bil mogoče tudi takrat, ob prihodu. Seveda pa me nobena reč ne more tako zadovoljiti, kot me zadovolji občutek, da imam življenje, ta turnir in ring, za sabo. Da se mi, Bog daj, ne bo treba več vmešavati vanj.

Marec 1998[19]

Vsi ti mladi aktivisti okoli mene od leta 1945, številni še v uniformah, partizanskih angleških jopičih, hlačah, polškornjih ali samo v čepicah, z medaljami in udarniškimi značkami, so se mi dozdevali kot eno samo bitje. Ni bilo razlik med njimi in vsi so nekaj vedeli o marksizmu, posebno v akademskem smislu, ki je pogojeval vse drugo v življenju. Bili so Marks, Engels, Lenin, kakor Bogovi, ki so doživeli svoj vnebohod, na zemlji pa pustili svoje namestnike kakor Jezus svoje apostole, s katerimi so preučevali vek na zemlji – to so bili Stalin, Tito, Passionaria, Ana Traber, Dimitrov, Kalinin itd., in potem še tisoči in milijoni manjših učencev, ki so se učili od njih. Kadar je kakšen starejši partizan pripovedoval o vojni, zasedah, likvidacijah izdajalcev, ubijanju kmetov, so ga ljudje poslušali, kot da pripoveduje svojo ljubezensko romanco. Poslušali so s spoštovanjem, se nasmejali ob prismojenosti Nemcev in kolaborantov, zaploskali, ko je pripovedoval, kako hitro se je domislil, se spustil s konja, ubil belčka v grmovju, zajahal konja in oddirjal. Dialektika je povsem izločila moralnost – ta ni obstajala. Veliko let kasneje so se hvaležni poslušalci zredčili, se razšli, mir, nekaj tiste spodobnosti in zadrege pred likvidatorji se je vrnilo samo od sebe, kot so se vrnile civilna obleka iz gabardena, srajce, kravate. Okrog šestdesetih so se stari partizani, vosovci, likvidatorji začeli izgubljati, morala ali običajnost je povozila dialektiko in ti starci, borci, razne krvave Marjane in grbasti Mihe, so si začeli soditi sami, nekateri so se ubijali tako počasi in mučno, kot so likvidirali svoje žrtve – vrgli so se z mostov na cesto, se privezali na žago, da jih je razkosala na dvoje, od mednožja do temena. Ampak dokler je trajala dialektika, je ta nudila tako svoboden razgled in tako vseobsežno klimo, da je bilo vseeno, če si študiral ali ne, si še kmetoval ali delal v tovarni, si se odpovedal dediščini ali si se prepustil, da si iz ene organizacije prišel v drugo, višjo, važna je bila vera in prepričanje v pogovorih. Naj so koga zaprli, pretepli, izločili iz skupnosti, ljudje so to počeli z vero, kot da počno nekaj nadosebnega, kar je prevzelo njihovo osebo. Ko so me po izgonu staršev 12. decembra 1945 okrog božiča aretirali in zaprli do marca 1946 v samico, sem imel na sebi še srajco iz brigade na Krškem polju in leseno značko mladinske delovne brigade, ki se je s svojo zarjavelo sponko povsem sprijela z blagom. Zadnji dan marca, ko sem bil v skupni sobi z nekaterimi Slovenci in kolaboranti iz Gorenjske, je neka ženska, ki so ji dovolili, da je od zunaj prejela kavo s prilogo, opazila to značko in rekla: »Da haben wir einen Komunisten.« To značko iz vezane plošče sva z neko slikarko skupaj izdelala na štabu mladinskih delovnih brigad: najprej sva sežagala ploščo na pravokotnike v velikosti poštne znamke, nato sva nanjo naslikala peterokrako s knjigo, šopom žita in zobatim kolesom, kar je bil simbol Ljudske mladine Slovenije, in zadaj nalepila košček pločevine s spojnico. Bilo jih je okoli 870 kosov z imenom in s številko brigade in krajem postaje – Krško polje, uničevanje koloradskega hrošča. Nenadoma sem zaradi tega koščka lesa, izpranega skupaj s srajco, da se je še komaj videla obrabljena zvezda, obveljal za komunista. Mogoče pa sem jo nekoč nosil, kajti vsi so nosili kak kos uniforme, udarniško značko ali v gumbnici znak Zveze borcev. Leta kasneje, v začetku 90. let, sem izvedel od nekaterih, ki so bili 1945. zaprti, pregnancev iz šole itd., da so si našli kakšen angleški vojaški jopič, ki ni bil samo, kot se pravi, zaželeno blago in primeren za gvant, marveč je predvsem spominjal na partizanske uniforme, in ta uniforma je mnoge rešila pred preganjanjem in hkrati dajala videz, da je bil tisti v njej pravi partizan.

8 Gregor Strniša.

9 Nezanesljivo branje.

10 Začetnici sta zapisani po spominu in verjetno nepravi.

11 Datum zapisa ni čisto zanesljiv.

12 Mišljena je seveda tretja zgodba.

13 Naslednji dve strani rokopisa je pisatelj uporabil za knjigo Otroške stvari, zato jih tu ne upoštevamo.

14 Pisatelj je objavi v spominu zamenjal. Moj tovariš Gane Cane Harbus. Mladinska revija 1949/50, št. 8, str. 329–334. Zadnja pot Hermana Hellerja. Novi svet 1950, št. 9, str. 789–802.

15 Zapis ni datiran, a ločen s črto. Iz členitve zapisa in rabe drugega pisala je razvidno, da gre za zapis iz začetka marca 1998.

16 Pisatelj je uporabil pravo ime, a spremenjeno začetnico priimka, da bi zakril osebo.

17 Tudi v tem primeru ne gre za pravo ime.

18 Gradivo se je pretežno ohranilo v pisateljevi zapuščini.

19 Še en nedatiran zapis iz marca 1998.

5. zvezek

27. april – 1. maj 1998

27. april 1998

Težko je prvo besedo postaviti na prazen papir. Je pa lahko, če se je že dolgo redila v tvojih možganih. Vendar za njo še vedno zija praznina, ki zahteva drugo besedo, da začne ali zameji horizonte negotovosti in nevednosti. Umetnost, ki jo ustvarjaš, ali točneje povedano, sestavljaš, je organizem. Ta terja od tebe prav tako vulgarne kot sakralne prijeme. Služiš ji kot zadnji hlapec od spredaj in zadaj. Če si se odločil, da boš neko stvar napisal tako in nič drugače, boš kmalu videl, da ti je nastajajoča celota načrt utrgala iz rok. Ko si stopil v njeno območje, se ji moraš podrediti, ne da bi v kaosu ugledal skladno urejeno tvorbo. Vseeno, ali hočeš opisati samo zaporedje prikazni in sanj ali dogodkov nekega doživetja, zapisan si organizmu celote, o kateri se ti niti ne sanja. Ampak organizem zahteva, čim bolj se bližaš njegovemu anonimnemu središču, vedno več funkcij, oblik, reda in hkrati terja, da ta njegov glavni ali njegovi nadaljnji organi ne bi opravljali samo nalog neke tiranske monarhije, marveč hkrati tudi naloge neke brezsežne demokracije s pripadajočimi naključji, ki se na vse to prisesajo. Umetnost hoče biti živ organizem. Podrejen si njeni samovolji in razvajenosti. Na kup moraš znositi vse, kar terja – kar si doživel, sanjal, čital, slišal, povedal, so drugi povedali, ali celo tisto natanko tako, kot so že drugi ali ti sam nazadnje napisal. Celota zahteva popolno mobilizacijo tvoje nedolžnosti. Če je nekje nekaj bolje povedanega, kot bi to uspelo tvojemu sestavljanju celote, si tisto prisvojiš, pravi Danilo Kiš, ki so ga obdolžili plagiata ne samo snovi in oseb, zgodb iz jugoslovanskih gulagov, ampak tudi dobesedne ponovitve v obnovah njegovih zgodb v Knjigi mrtvih. Proti temu človek ne more nič, četudi mu kdaj uspe popolna samoniklost, vendar tvoja stvaritev ni naravna, je umetna, je robot, pohodni čevelj in avto, ki naj služi ljudem, za katere pišeš. Samoniklost ostaja samo preblisk, ki je nihče ne razume in nikomur ne seže tja, kjer bije najpoglavitnejša nezanesljivost človeškega življenja – srce. Tradicija te obvije s svojim ohlapnim ali trdim nasiljem. Malokdaj narediš kaj, česar v svoji osebni sferi negotovosti in melanholije ne bi napravil, vendar deluje za tabo neka zahrbtna misel, da delaš za zdaj, za ljudi, in če že narediš nekaj povsem po svoje, ne bo imelo funkcije ne zdaj, in kar veš, po tolikih stoletjih in menjavah generacij, da tudi prihodnosti, v kateri bi delovalo, ni, in četudi bo, te tam ne bo več, ker mrtev ne boš več sodeloval. Tako služiš organizmu nekega umetniškega dela v vsem, kar zahteva zase, in ti nosiš na kup reči, ki jih absorbira ali odklanja, misleč pri tem, da ti še zmeraj vodiš v odnosih, čeprav je delo pravzaprav tvorba, ne da bi vedel za to, ki še zmeraj postavlja na prag tradicijo, vrečo z vsoto skupnih izkušenj. Amoralno je tako nošenje na kup samo, če se sklicuješ na moralo (in pri tem ni treba imeti v mislih samo umetniškega dela, marveč tudi vsak preprost mojstrski izpit iz čevljarske obrti ali doktorske disertacije te ali one vede). Krepostno v najglobljem, neopaznem smislu, neopaznem zato, ker je zakopan, pa je, da razgališ lepoto, estetiko v vseh njenih pojavih in zakotjih. Imperativ je narediti produkt, to je nagonsko, kot spolna sla. Med estetskim delom, čevljem, avtomobilom je zato malo razlike. Vse naj služi začetju ali prenavljanju življenja. Kar ponovno nastaja v tem kontekstu, deluje kot potres, ker kot realist ali Bog upošteva vse okoliščine in pogoje stvarstva. Tu in tam, največkrat samo za hip, nas doleti trenutek svobode, ko ustvarimo nerabno reč, ki bo šele v prihodnosti delovala kot artikel. Ampak to je redko, ker se ukvarjamo z zdajšnjostjo, ne s Svetim pismom, ki ga lahko vsaka štiri pretečena stoletja popravljajo. Seveda me kdaj doleti občutek neznosnosti in nemorale – in čemu pa ne? Sramotijo te javno kot plagiatorja v imenu neke neminljive večnosti in na to moraš, če si količkaj ravnodušnega človeka po vsem, kar je ta doživel doslej, pristati na zapostavljenost. Metanje denarja v slehernem bordelu je bilo od nekdaj na sporedu, kar samo kaže, kako se minljivost sveta zmeraj na novo srečuje z neminljivostjo. Neminljivost pa zmeraj predstavljajo tradicionalisti. Z drugo besedo rečeno, epigoni, ki nimajo mladi ničesar povedati o zdaj živetem življenju, ampak samo ponavljajo zmeraj le nekrologe kot pravkar ustvarjene memorandume in centralne doktrine. Tudi njih je treba razumeti prav, predvsem pa se je treba bati življenja in našega razvoja, ki nas bo pripeljal na povsem nasprotni breg obstajanja in spodbijanja.[20]

Otona Župančiča sem, najbrž kot vsi, spoznal v čitanki za ljudske šole pred drugo svetovno vojno. Glas, ki je šel o njem, je z neizmerno gospodovalnostjo tradicije govoril o tem, da predstavlja nekakšen unikatni kamen slovenskega naroda. V čitanki je bila tudi risba Otona Župančiča, brez metuljčka, ampak v tesnem ovratniku debele vzorčaste halje. Po mojem mnenju je bila ta modre barve. V berilu so bili odtisnjeni odlomki njegove Dume, pa Z vlakom. Imel sem ga torej za domovinskega pesnika. Posebej tudi zato, ker je v hodniku ljudske šole Ledina med mnogimi portreti pod steklom visel v družbi s Trubarjem, Levstikom, Trdino itd. tudi njegov portret. Ko sem zatem v nekem otroškem listu naletel na njegovega Cicibana, v katerem govori o vsakdanjem domišljijskim svetu otroka, se pravi iz privatne družinske sfere, tega, se pravi domoljubnosti in socialne angažiranosti pesnika, nisem mogel povezati s svetom otroka, ki ima veliko domišljije in malo izkušenj in zato obstaja v svetu negotovosti, veselja in melanholije življenja.

V letih med drugo vojno sem imel soseda, ki je imel značaj občudovalca in sanjača. Doma je imel polno slik, fotografij slavnih mož in žena z avtogrami. Ne vem, na kakšen način, vsekakor pa na kultiviran način, se je moral takrat spoznati z vrsto umetnikov, skladateljev, opernih pevcev, igralcev, glasbenikov, pisateljev. Nosil se je nadvse čedno in zakmašno. Črna obleka, metuljček, s kleščami skodrani lasje, bil je vitek, slok, nosil je klobuk in vselej se je obnašal po bontonu. Znal je govoriti fraze, iz katerih je sestavljen svet, in znal jih je s svojim globokim baritonom ustrezno izrekati. Zmeraj je pohitel naprej, kadar je koga teh slavnih mož ali žena zagledal, ga pozdravil, izmenjal besedo ali dve, mu stresal roke. Mene je pustil malo zadaj, kar je bilo prav, ker nisem vedel, kaj bi rekel, če bi srečal takega človeka, poleg tega sem bil oblečen starosti primerno, v kratkih hlačah, sandalih, majicah. To so bili Zlata Gjungenac, operna solistka, Franc Saleški Finžgar, dr. Tine Debeljak, Manica Komanova, pater Krizostom, skladatelj …,[21] Alojz Gradnik v okroglem sivem klobuku. Bil sem popolnoma prevzet od njegove spretnosti, tako da ga sploh nisem imel več za sovrstnika, ampak nekakšno bitje z božanskim darom, ki ga sam še nisem dojel in ga v gneči vseh teh znanstev tudi nisem mogel izdvojiti in izločiti. Bil je daleč naprej od moje starosti, moje generacije, mojega dojemanja. V meni se je utrnila misel, da poleg dejanske Slovenije in njenih prebivalcev obstaja še poseben, nadvse nacionalno dubliran in modro ustvarjalen svet njenih prebivalcev. Dotlej sem spoznal samo slovensko govorečo in delno nemško govorečo Slovenijo, šele po vojni sem spoznal tudi hrvaško, madžarsko in italijansko govorečo Slovenijo, različne melose v jeziku in kulturi, raznoterost značajev in pogledov na svet, ki so tako na gosto živeli drug ob drugem, tudi geografsko tako različno, recimo Prekmurje ali Gorenjsko, da sem komaj razumel, kako tako različnost na svojih krilih nosi en sam narod. Kakorkoli, med drugo vojno, okrog 1943, ko sem spoznal svojega prijatelja, je Slovenija obstajala samo kot Ljubljanska pokrajina. Politično je bila ta provinca zelo raznotera: da je ta in ta komunist, da drugi dela za belo gardo, tretji za Italijane, četrti za plavogardiste in četnike, peti je agent, šesti je Črna roka, sedmi je Vosovec, osmi je kaj drugega, tako da je bilo življenje tesno in ušivo, po drugi strani pa je bila pokrajina ograjena z mejami, manjkalo je samo še to, da bi potegnil streho čeznjo, da bi dobili ustanovo zaprtega tipa. Proti poletju 1944 me je moj prijatelj povabil, naj grem z njim, ker bo obiskal pesnika Otona Župančiča, ki bolan stanuje v Šlajmerjevem domu. Postavil je le pogoj, da moram imeti na sebi dolge hlače, zlikano srajco in kravato. Moj oče je bil tedaj še živ in zlikal mi je svojo obleko, ki mi je bila prevelika. Ob določeni uri tistega dne sva morala biti s prijateljem v sanatoriju. Bala sva se samo anglo-ameriških bombnikov, kajti tedaj bi morala s ceste v najbližje zaklonišče, drugače so te aretirali. Vsakih sto korakov, ki sva jih srečno prehodila, sva si čestitala. Prijatelj je nosil darilo s pentljo okrog zavojčka. Ko sva prišla v zdravilišče, me je prijatelj pustil v vežici, da najprej povpraša pesnika, če smem tudi jaz vstopiti. Po minuti, dveh je odprl vrata in me poklical. Vstopil sem v majhno dnevno sobo z mizo ob oknu in sedežem pred njo. Tam je sedel Oton Župančič. Prvo, kar me je navdušilo, je bilo, da je bil v resnici podoben liku na berilu za ljudske šole, drugo pa, in to še bolj, da je bila njegova domača kocasta halja modra, kot sem si jo predstavljal. Predstavljanja in rokovanja se ne spomnim, vse je bilo kot v snu, v katerem se utapljaš, sedel sem na tako imenovani štokrle ob zidu, medtem ko mi je Oton Župančič obračal hrbet, ko se je pogovarjal s prijateljem. Kakšen je bil pogovor med njima, se ne spomnim več, najbrž se je odvijal na nivoju prisrčne lepote. Bil sem samo obiskovalec, ki se je tresel, da bi se Oton Župančič obrnil k njemu in ga kaj vprašal. Edino, kar je delovalo name, kakor kača v raju, je bil hip, ko je prijatelj izročil zavojček.V njem mu je prinesel ocvirke, ki jih je dobil na Dolenjskem od svojega brata. To sem razumel, bil je fenomen časa, ko je bila racionalizacija živil in čevljev na bone. Kako se je končal obisk, ne vem. Drugič me je vzel prijatelj s seboj na obisk k njemu jeseni 1944 v njegovo stanovanje na sedanji Župančičevi. Oče je bil že mrtev in nosil sem ne samo njegovo obleko, marveč tudi suknjo. Stanoval je v pritličju hiše, v kateri sem šestnajst let pozneje, 1961., spoznal resničnega prijatelja, Edvarda Kocbeka, ki je imel svoje stanovanje v 5. ali 6. nadstropju te hiše. Oton Župančič je bil spet v kocasti modri halji s temno modrim ovratnikom. Spomnim se, da se je obrnil k meni in rekel: »A vi ste iz Švice?« Mogoče sem imel njegove oči za stekli naočnikov za pretkane in posmehljive, češ Švica, to je nevtralna dežela, ki se je izognila vsem vojnam in živi na račun sveta. Jaz sam pa sem vedel, kako so se Švicarji posmehovali svoji deželi in ironizirali svojo državico kot žensko luknjico, ki jo bo kmalu posilil moški podaljšek. Odgovarjal sem samo »da« (namesto »ja«), čeprav je bil moj prijatelj ko dvorezen meč. Švicarji so dosti dali na svojo pravičnost, na Rdeči križ, zelo malo pa na svojo državo, še himni so spremenili besedilo v smešnico. Kaj me je zabolelo? Predsodek Otona Župančiča do Švice, ki je ni poznal, in do Švicarjev, ki pri sebi niso nič dali na svojo deželo. Pred koncem obiska je vstopil v sobo čeden mladenič v domobranski uniformi, ki mu je vrh široke kodrolase glave tičala vojaška čepica. V rokah je držal šopek, pravzaprav list papirja s svojo pesmijo, ki ga je ovil okrog vrtnice. Oton Župančič je planil in ga veselo sprejel. Potrebno je dodati, da je imel Oton Župančič posebno mesto med vojno v času Ljubljanske pokrajine. Bil je nedotakljiv za bele, rdeče, plave in za vse, ki so bili radikalno rdeči, čisto plavi, čisto beli. Bil je kot nekakšen veleposlanik dežele, ki ni v vojni z nikomer. Persona grata, Švicar v Ljubljanski pokrajini, ne glede na to, da so partizani trosili listke z njegovimi pesmimi in je (objavljal)[22] v tisku in zbornikih, celo v Zborniku Zimske pomoči, ki so ga izdajali v pokrajini tako imenovani belogardisti in ni bil sprejemljiv za vse. Doseči tako stopnjo nedotakljivosti svoje osebe, ne glede na čas in dogodke, se je meni plebejcu iz družine na socialnem dnu, ki je bila ves čas na rešetu, enkrat zavoljo mame Nemke pri Slovencih in očeta Slovenca pri Nemcih, kazalo zapeljivo ter vsega, kar je želja vredno v naključju, ki se imenuje življenje: ostati nedotakljiv.[23]

Po vojni, po razglasitvi FLRJ 29. novembra, so moje starše, to je mamo, sestro in njeno hčerko, ponoči izgnali v Avstrijo, v enega izmed lagerjev v Kellerbergu blizu Beljaka. Šest tednov so se vozili v živinskih vagonih sem in tja, umirali od žeje, bolezni, stradeža, ker jih Angleži na Avstrijskem niso želeli sprejeti, ker niso šli prostovoljno. Po petdesetih dneh so končno zaradi bolezni in številnih smrti ljudje na tem transportu sklenili, da podpišejo, da gredo iz Jugoslavije prostovoljno. Šele tedaj so jih angleške zasedbene oblasti sprejele in namestile v lagerju. Meni, ki sem ostal, ker sem se lahko sam odločil, ni šlo bolje: nisem držal jezika med zobmi. Ko sem izgubil dom in naposled podporo ministrstva za šolstvo kot gojenec v internatu, sem živel tako, kot da sem povsod doma: malo v internatu, malo v parkih, malo na jasi na ljubljanskem gradu. S hvaležnostjo se spominjam pisatelja Miška Kranjca, ki mi je kot predsednik DSP[24] leta 1948, od srede aprila do srede decembra, ko sem šel v JLA, torej za mesec dni, priskrbel zastonjkarsko bivanje v predsedniški hiši DSP. Tam sem spoznal pesnika Vipotnika, Bora, pisatelja Kalana, pesnika Albrechta, ki je hodil še v copatah, ki jih je vzel s seboj kot spomin iz Dachaua. Od daleč sem nekoč videl pesnika Jožeta Brejca, včasih pesnika Otona Župančiča, ki je imel svojo vilo ob Blejskem jezeru. Svoboda, ki je nastopila po novembru 1945, je bila enoumna.

Nekoč zvečer so me Vipotnik, Kalan in Bor povabili, naj gremo na obisk k Otonu Župančiču. Ko nam je odprl vrata Oton Župančič v isti modri halji, nisem hotel ne z besedo ne s pogledom povedati, da ga poznam. Ta čas, ki je nastopil, je bil oddaljen kot majhna večnost in ni bilo dobro, če si se koga spominjal iz časov Ljubljanske pokrajine med vojno, kot za pesnika Albrechta ni bilo dobro kasneje, ko je nehal biti župan mesta Ljubljane in so se začeli dachavski procesi, nositi rumenorjavih copat kot spominka na Dachau. Vsi so sedeli za oglato mizo v kotu in kvartali, govorili o tej ali drugi osebnosti, ki so jo poznali, se šalili na njihov račun, a ker nisem poznal ljudi, na katere so letele šale, nisem vedel, čemu se moram smejati. Dali so mi stol, cigareto, polno čašo vina, da sem sedel tam in skozi stransko okence gledal na jezero in okolico. Bilo je polno cigaret v šatulji in malo sem jih ukradel zase in stiskal pod srajco. Še danes ne vem, zakaj me nihče iz te družbe ni zanimal toliko, da bi jim prisluhnil – ne simpatičnemu Boru, ne občutljivemu Vipotniku, ne skeptičnemu Kalanu, še najmanj pa Otonu Župančiču. Saj bi me moral zanimati eden največjih, če ne največji slovenski pesnik, in to še v njegovem stanovanju. Ni bilo to, da sem zamenjal okus in sem imel raje nerazsvetljenost, čutnost in žalost Gradnika namesto optimizma Otona Župančiča. Bilo je nekaj drugega, kar sem začutil, ko sem se seznanil z Josipom Vidmarjem. V tistem času je zavladala dvojnost. Poslovil sem se od slepila, da se mora na človeku poznati njegovo delo. Delo, ki ga piše, poje, slika, je zmeraj drugačno od njega samega in njegovega življenja. Kar me je tedaj mučilo in me muči še danes, je bilo to, da se v umetnikovem delu ni poznalo njegovo življenje.[25]

Vse zgodbe, ki jih pripovedujemo o ljudeh, celo tistih, ki smo jih poznali edini in nihče drug, dišijo po moraličnih, psiholoških, poslovnih obrazcih, včasih pa dobivajo celo poetični nadih, ki je daleč najbolj lažna shema, ker hoče in želi biti odtrgana od vsega kakor kakšna roža, ki je pognala iz mastne kepe sredi slabo zaorane njive. Darku, svojemu sinu, ki sem ga dobil še ne 23 let star in bo dopolnil čez tri leta petdeset let svojega življenja, moram pripovedovati o njegovi mami, svoji prvi ženi Mariji, ki je leta 1978 naredila samomor. Čeprav je že toliko star, doktor psihologije, oče dveh nadarjenih deklic, mož nadvse prikupne, še zmeraj dekliške Darje, in sam opravlja težak in odgovoren poklic kot vodja terapevtov v rehabilitacijskem centru Soča, mu odgovarjam, kot bi odgovarjal in pripovedoval petletnemu otroku. Marija je zrasla v hiši na Plečnikovem nabrežju ob Polakovi tovarni usnja, v kateri so stanovali delavci te usnjarne. Mama ji je umrla pri porodu zadnjega otroka, ko je imela štiri leta. Njena mama je bila mlajša od očeta, ki je kmalu po pogrebu šel v pokojniški dom, Zavod sv. Jožefa. Prvi sin Ivo je bil zaostal, albino, bil je v domovih za duševno in telesno zavrte otroke. Med vojno je povsem slučajno prišel med domobrance in leta 1945 ob umiku domobrancev, četnikov, ustašev na cesti pod Celjem med obstreljevanjem kolone padel. Drugega sina so oblastva oddala v sirotišnico in deško vzgajališče v Trnovem. Ta dom je med vojno postal vzgajališče fašistične organizacije GILL: vsi gojenci so morali nositi črne uniforme z nikljastim znakom na čepici, ob jutrih so morali na dvorišču dvigati med bobnanjem in trobentanjem črno fašistično zastavo. Gonili so jih na eksercir in jih poučevali v telesnih spretnosti ob pouka prostih popoldnevih. Po osvoboditvi so razposlali otroke po internatih in v enem od teh, najprej v učiteljskem domu na Žibertovi in kasneje v Marjanišču na Poljanski cesti, sem se seznanil z njim in postal njegov prijatelj. Marija pa je s štirimi leti šla v rejo k materini sestri Antoniji Čebular na kmetijo Erženovih v Vižmarjih. Ta teta se je vrnila iz Amerike, kjer je kuhala na stavbiščih za zidarje in polirje. Z zaslužkom je kupila kmetijo, živino, polja, vrt, delala za postavitev sirarstva, v katerem je delal njen mož, s katerim sta se skupaj vrnila iz Amerike. Ta je kmalu umrl. Antonija je bila težka, stroga, paranoična ženska, vzgojena v ameriškem pragmatičnem duhu in razočarana nad lenivostjo, brezbrižnostjo, neresnicoljubnostjo in melanholijo ljudi v svojem rodnem kraju. Hotela je spremeniti njihove značaje in delovne navade. Skopuška in tiranska je zahtevala za hrano in streho nad glavo od svojih poslov in sorodnikov, da so dali od sebe vso energijo za obstoj domačije. Nadzirala jih je in tudi tepla. V največji sobi s kmečko pečjo so stale postelje ob postelji. Tu so prebivali vsi, Marija, sorodniki, bratranci, posli, dekla Urška. Svojih idej in predstav stara Antonija tudi ponoči ni marala krotiti. Vstopila je v veliko sobo, prižgala luč in med kriki, kot kakšen narednik v vojski, vrgla iz spanca vse posle in sorodnike. Naštela je, kaj slabega so naredili čez dan, kaj so opustili, česa niso postorili.

Šla je od enega do drugega in mu izsilila obljubo, da bo naslednji dan dal vse od sebe, da bi nepostorjeno in površno opravljeno popravil, in jim hkrati zadala novo nalogo za naslednji dan. Ko je končno od vseh dobila pristanek, je pri drugih vežnih vratih zaželela lahko noč in ugasnila luč. To metanje iz spanca in karanje se je ponavljalo po tri-, štirikrat na teden. Rejenka Marija tudi pri štirih letih ni bila prav nič zaščitena pred gospodovalnim srdom svoje tete: morala je delati, kar je pač zmogla, prebirati fižol in lečo, pasti krave, šivati, plesti, pomivati posodo in pohištvo. Ko je začela hoditi v šolo, je morala izprositi slednji svinčnik, zvezek, peresnik. Tedaj so se njene dolžnosti še razširile. S cizo je vozila umazano perilo k Savi na Brodu, kjer je pod mostom prala na gladkih kamnih, kakor vse poklicne perice, naj je bilo poletje ali zima. Tako si je pri teti prislužila dodatni denar za šolske potrebščine, za običajno šolsko haljico, za torbo in druge stroške. Bila je prestrašena in obupana, a disciplinirana in poslušna. Kasneje, ko je bila moja žena, je bila v začetku samo po nekaterih lastnostih podobna svoji teti, ko me je sredi noči zbujala, prižigala luč, izsilila obljubo, da bom to in ono naredil, kar bo prineslo več denarja k hiši, čeprav sem to že delal. Potem ji je postajala čedalje bolj podobna, in čeprav tete Antonije nisem poznal, ker je prej umrla, sem pozneje, ko sem videl njeno fotografijo, portretno sliko, videl, da sta si bili po obrazu, očeh, potezah povsem podobni. Bil sem presenečen in tega o podobnosti ji nisem nikoli omenil, ker sem vedel, kako bi jo to raztogotilo, ker je na smrt sovražila svojo teto, ki ji je vcepila svoj strah, paranojo in skopuštvo.

V teh mladih rejniških letih je bil edina svetla točka bratranec Žino, nezakonski otrok njene druge tete, ki je po smrti Antonije dobila kót v Erženovi hiši. Žino je bil oficir iz Beograda, kjer je končal vojaško akademijo mornarske smeri. Bil je dobra duša in prijazne narave, in ko sva se poročila, je bil edini med vsemi, ki ga je po srcu izbrala za svojo pričo. S šestnajstimi leti je izgubila nedolžnost z nekim moškim pomočnikom iz soseščine. Ta jo je tudi slikal na tistem poznojesenskem polju med visoko ovenelo travo; sliko mi je pokazala: dobrodušno dekle s kitami, ozkega obraza, v beli bluzi in črnem krilu s podvitimi nogami. Žinotova mama, Antonijina sestra, je tudi veliko služila po svetu, v Milanu, Torinu. V Sieni je bila hišna dekla, sobarica in kuharica pri neki bogati družini. Nekoč je gospe, gospodarjevi ženi, izginila ogrlica. Niso je ravno obtožili, ker česa takega ne bi bila zmožna, vendar so bili sumničavi pogledi, s katerimi so poleg drugih obdolžili tudi njo, zanjo dovolj, in ko so naposled isti dan, kot so jo pogrešili, ogrlico našli, je dala odpoved. Nato je služila v Beogradu po gostilnah, spoznala je moža Srba in se, čeprav nerada, poročila z njim. Ob bombardiranju 6. aprila 1941 je bil ubit. Majhen, debel, plešast moški. Ona se je vrnila v Slovenijo, v Vižmarje. Jaz sem jo spoznal leta 1951, ko me je žena Marija, s katero sva se poročila istega leta, šla predstavit njej in drugim sorodnikom. Bil je to milje polkmetov, mizarjev, skopuhov. Takrat sem bil neposreden in zmeraj navdušen in ves čas nekako zasmehljiv. Dekla Urška nama je za poročno darilo dala platno za rjuhe in naju povabila v Kulturni dom Št. Vid na predstavo operete Planinska roža. Od vseh mi je bil najbolj všeč bratranec Žino, od žensk pa teta Mica, njegova mama. Žino je bil med vojno oficir v glavnem štabu generala Mihajlovića na Ravni gori in tam so ga tudi zajeli Nemci in ga poslali v ujetništvo, v taborišče za oficirje v Nemčiji, kjer je preživel vojno. Njegova mama, teta Mica, mu je oskrbela ženo, pridno šiviljo z lastnim šivalnim strojem in hišo, drobno, nelepo dekle z očali. On pa se je odločil za bančno uslužbenko Danico. Od tega trenutka so bile pretrgane vse vezi med njo in Žinom ter njegovo mamo. Nikoli ga ni marala več videti in ga tudi ni več videla. To me je malce čudilo pri njej, kajti imela je nekakšen svetovljanski nazor in »šlif«, kot se je reklo takrat. V 50. letih je ob majhni pokojnini prodajala časopise PPP in večerno izdajo časnikov. Na vogalu Miklošičeve 16 in Dalmatinove ulice je ob sredah izklicevala Poletove Podobe in povesti, potem se je prišla pogret v najino sobo, ki jo je Marija dobila, ko se je založba Mladinska knjiga vselila drugam. V tej sobi lepe Bamberg-Kleinmayrjeve hiše s kasetnim portalom, v kateri je bil stanovanjski oddelek, smo na petindvajsetih kvadratnih metrih živeli z ženo in otrokoma. Teta Mica, ki sem jo od zgodnjega jutra v večer slišal kričati na vogalu, je prišla, da bi malo sezula čevlje, pokadila cigareto in popila skodelico kave. Govorila je s težkim, osornim glasom. Otrok ni nikoli objela, samo za Miklavža je prinesla neke odurne in grozljive parkeljne, katerih sta se Darko in Jani bala. Kar je govorila, so bili sami moralični principi in cerkvene pridige. Mene je marala in ni marala. Sredi pogovora je vstala, z eno roko naslonjeno na mizo, in zadeklamirala: »Saj v teh težkih časih radost mi zopet vstala bo.« Včasih, ko sem sedel v družbi sodelavcev ali članov uredništva revije Beseda in Revija 57 v kavarni Evropa, je prišla v kavarno z naročjem časopisov, da bi prodala izvod. Ko me je zagledala v družbi Vena Tauferja in njegove žene, Daneta Zajca, se je sklonila k meni ali kar zavpila iznad miz proti meni: »Kako da si tako pozno pokonci? Brž domov k Minki ( Mariji)!« Včasih sem jo pregovoril, da je bila tiho in me ni oblajala. Potem ko je umrla, sva z njenim sinom Žinom pregledala njeno sobo in omaro v Erženovi hiši. Ker sem bil že prej nekajkrat pri njej na obisku, ko smo šli z Marijo in otrokoma na Šmarno goro, sem vedel, na kaj bom naletel v velikih škatlah, ki so stale na vrhu omare: v eni je imela okrog 2000 škatlic vžigalic, ki jih je nakupila, ko se je začelo šušljati, da se bodo žveplenke podražile, v drugi, iz istega vzgiba, na stotine kuvert ali škatlic Drava, najcenejših cigaret. Te je kadila zmeraj drugo za drugo, puhala dim skozi vratca štedilnika in tja včasih tudi dala roko s prižgano cigareto. Ko sem bil pri njej in sem kadil, sem se moral presesti k njej k štedilniku, da sem tam v ognjišču držal cigareto in vdihaval dim. Isti dan, ko je bil pogreb v Vižmarjih, sva z Žinom, ki me je povabil, da pregledava njene omare, kaj bi bilo prav njemu in Mariji oziroma njeni družini, preden vse pohištvo in stvari prepustimo Erženovi hiši, ki ni več bila to, ampak občinska last. Spomnim se škatel, polnih fotografij, na katerih je bila Marijina teta še mlada. Bili so moški portreti, obscene slike, bili so svežnji pisem, povezani s trakovi in pentljami, katere je Žino samo površno pogledal, potem vrgel na kup, da bi jih pozneje pokuril na vrtu. Vse njeno intimno življenje je v številnih spominkih, šatuljah, paketkih prišlo na dan in bilo je, vsaj zame, Žino ni o tem spregovoril, tudi jaz nisem nič omenil, po vsem izgledu drugačno od tistega, o katerem je kričala in recitirala. V skrinji v veži sva našla debel, v modro platno vezan album japonskih arhaičnih lesorezov: vsi moški suma borci so imeli ogromne penise, vse nežne deklice namesto luknjic velikanske vagine. Vsi položaji so bili naslikani: sedeči, stoječi, ležeči. Lesorezi so bili iz 4. in 12. stoletja, toliko se spomnim, bilo jih je več kot 600. Mene je spolnost in različne situacije kot edino normalno človeško delovanje v teh letih, ko sem čutil samo spolno slo od jutra do večera, nadvse zanimala. Bil sem navdušen nad najdbo in Žino, ki je bil ves čas potrt, saj je izgubil mamo, s katero je bil že dvanajst do petnajst let skregan in je ni videl, razen na ta dan, ko je ležala v odprti krsti, mi je na vprašanje, če mi posodi ta album, brez razmišljanja dovolil. Mislil sem, da bi Mariji, ki je bila glede spolnosti nekoliko plaha in odrevenela, čeprav mi jo je uspelo precej sprostiti, saj so bili kdaj večeri, ko je znala v sobi na Miklošičevi tudi naga zaplesati ob muziki z gramofona, kar je bil šele uvod v ljubljenje, s tem albumom pomagal, da bo pred, med in po ljubezni zavzela samoumevno razne položaje in milovanja, ki sam spolni akt podaljšujejo tako rekoč v neskončnost. Vedel sem, kako moški hitro in brez občutka za ljubico stori orgazem in kako mora potem preteči nekaj časa, uro ali pol ure, da se spet napolni mošnja s semenčicami in je vnovič pripravljen na akt. Ta knjiga, s slikami, starimi tudi deset stoletij, naj bi njeni konzervativni obliki sle pomagala, da bo brez cenzure in predsodkov s svoje strani doživljala trans koita, ki te oddalji od tega sveta prav zato, ker te najbolj potlači v naravo, med bliske, zvezde, nevihte, poplave, potrese. Podaljšati koitus do neizmernih časovnih meja, živeti, opazovati, govoriti, ravnati s svojimi orgazmi in orgazmi ljubice tako kot predstava, ki ima glavo in rep, prolog, dejanja in epilog, so bile moje sanje. In resnično mi je marsikdaj uspelo, da sem začel s semenom, kolobarjem, stebelcem, brstjem, vse do cveta, v počasni, vedno drugačnejši in pospešenejši rasti rastline, in tam, kjer me je natura hotela prehiteti povsem naravno, sem jo nadzoroval, kakor vreme kontrolira bujenje njive, ali drugič kot narava, ki prehiteva vreme in je v cvetu tudi, ko je še zima. Vsak koitus naj bi bil ne samo vodeno in nadzorovano dejanje, tako denimo, kot če zidaš hišo, opeko na opeko, ampak naj bi ga tudi necivilizirano, naravno nosila narava tedaj, ko pobesni v potresu in v poplavah. To sem imel zmeraj za važen del, če ne najvažnejši del razmerja med moškim in žensko, med možem in ženo, se pravi med dvema osebnima polovicama, ki naj bi postali osebna, do skrajnosti intimna celota. Dovoljeno je bilo vse, kar zahteva strast, in vpeljano je bilo vse, ker so ljudje tri četrt duhovna bitja, ki se ne znajdejo na svetu, pod vodstvom duha in občutkov. Nobeno parjenje v tri dni brez uvoda in sklepa. Vedel sem, slutil, da bova v tej povezavi spolne sle postala enaka in ista, da ne bo v preostalem delu življenja, ko delaš, služiš kruh, nabavljaš hrano in vsa druga sredstva za preživetje, mogoča in krepostna, tudi sramota ni predsodkarska ali narobe, krepost ni etičnost. V tistih dveh dneh ob smrti tete Mice, ob pripravi pogreba in sedmine, sem šele spoznal krog Marijinega sorodstva. Tu je bila neka teta z omejenim pogledom v očeh in dve, tri njene hčerke, ki so izgledale nekoliko smešne, za katere si vedel, da prej opazijo slabo in da dolgo traja, preden se navadijo na dobro, ki se jim manifestira skoraj vsak dan pred očmi. Spoznati sluz, spermo, mokroto, vagino, dejavnost penisa in vulve je bilo zame tako kot za drugega, ki ima polja in dvoje živali, ki ju nosi človek v sebi in je o njiju nakopičil toliko civilizacijskih predsodkov, da morata živeti kot kanarčka v kletki. Njuna zdrava amoralnost, ki je ne smeš nikoli razkriti. Spolnost mi je pomenila več kot vse drugo, denimo duhovna izmenjava vsega, religija, stališča družbenih filozofij itd. Primerljiva je bila zgolj z ustvarjanjem, s pisanjem, umetnostjo, torej povsem prvotno osebno religioznostjo, in še pri pisanju sem vedel, da tako naravno, kot izpeljem koitus s svojim klincem in ženska s svojo češpljo, ne bom mogel ustvariti nekaj naturnega, ampak samo robota, ki je enak hiši, avtomobilu, vlaku itd.

V teh dveh dneh sem spoznal Marijinega polbrata, ki je živel v lepi hiši sredi polj in se je ravno vrnil z Golega otoka ter je imel za ženo nadvse pobožno vernico in sina, ki je bil to nedeljo (bila je nedelja) v kadetski uniformi miličniške šole v Tacnu, kar je meni pomenilo velikansko nasprotje, ki me je zadevalo še veliko ostreje, saj sem izhajal iz družine »kolaborantov«. Ko so naju z Marijo peljali tja – takrat so se že počasi ob državnih pojavljali tudi privatni avtomobili –, je ne vem kdo v avtu pokazal na skedenj sredi njiv in dejal: »Tamle so dedci stali v vrsti pred skednjem, da pridejo do Mice, ki je ležala v senu.« V tistem hipu me je Marija bliskoma pogledala: ni marala, da bi karkoli spornega slišal o njej, ne o njenem sorodstvu, kajti tistikrat sem bil v očeh partijcev in vseh drugih, tudi neorganizirane družbe, razkrinkan kot najhujša napaka in najhujša črna barva, in bog ne daj, da bi padla senca dvoma na obnašanje njene tete ali sorodnice. Zanimivo bi se bilo vprašati, kako sem to sprejel jaz, pokvarjeni nemoralnež, s čimer so me obkladali, to resnico vpričo moraličnega okolja te ravnice nad Šentvidom. Ali sem jo vzel kot satisfakcijo obtoženca, ki je vsega kriv, ali mi je služilo kot izhodišče za prikrito spletkarjenje in vračanje udarcev. Ne spomnim se tega, vem samo, da sem imel teto kljub kričavosti in oblezovanju kljub vsemu rad, kakršna je bila, in mi ta glosa v avtomobilu ni bila bolj nejasna od njene javne osebnosti. Ne spomnim se, da sem jo izkoristil, ali vsaj vedeti bi moral, kdaj sem jo, ko sva se prepirala z ženo o mojih proletarskih in nenavadnih starših in njenih sorodnikih. Končno, po sedmini v gostilni pred cerkvijo, ko mi je za trenutek zmanjkalo sape in sem šel na zrak, mi je eden od pogrebcev, organiziran človek, pokazal mesto, kjer je bil podstavek spomenika Hitlerja.Tisti dan, 20. aprila 1944, ko je bil storjen atentat, so vsi učenci v šolah jokali in prinašali k spomeniku iz vseh šol na Kranjskem cvetje, vence, sveče. Prizadelo jih je, ker so imeli Hitlerja radi. To je bil dogodek iz preteklosti, ki me je resnično pretresel s svojo eksotičnostjo.

Bil je trenutek, ko mi je namesto dvoma, ki je bil težak, vendar tudi lahak, prišlo v zavest, da je vse tisto življenje pod bremenom krivde in občutkom izdajstva, ki mi ga je vsadilo okolje skupaj z Marijo, popolnoma zaman in zastonj. Jasno pa je bilo tudi v tistem trenutku, ko je oni povedal to in je izzvenel njegov glas, to dejstvo nedoživljeno kot dejstvo, prej izmišljija. In tudi trideset let kasneje, ko so mi pravili ljudje o resnični žalosti, ki jih je prevzela, ko so slišali za atentat in se zbali za smrt Führerja, sem vzel celo reč ne kot dejstvo, ampak organizirano ceremonijo. Lahko napišem, da je bilo res, a spet ne vem, če je bilo, kajti razni ljudje iz teh krajev so me 1957. leta v pismih bralcev, v peticijah proti avtorju Zlatega poročnika, v referatih, na konferencah obsodili za človeka, ki bi ga bilo treba kamenjati do smrti kot sv. Štefana. Torej Marija je v tistih letih v Vižmarjih pod nemško zasedbeno oblastjo postala aktivistka, ilegalka, nato partizanka v Davčah in (bila) zatem, ko jo je v neki hajki zadel strel v nogo, tudi v slavni bolnišnici Franji. Partizani tod so namesto angleških rumeno rjavih nosili sive ali rjave uniforme, sešite iz wehrmachtskih in esesovskih vojaških uniform. Tu pa tam, ko so enoto razhajkali in so šli vsi za nedoločen čas na svoje domove, je prišla tudi na Erženovo kmetijo, kjer se je skrivala v skednju na dvorišču. Imela je prijateljico in sorodnico Žanko, sovrstnico, s katero sta velik del mladosti preživeli skupaj na Erženovini. Bila je čedno, prsato, črnolaso dekle. Tudi ilegalka. V tistem času sta se Marija, ki je nosila partizansko ime Vida, in Žanka skupaj skrivali na seniku. Nekega večera sta se iz nepazljivosti in da bi malo prišli na zrak, spravili iz senika in sedli na lestev. Malo prej ali ravno v tistem trenutku so Nemci obkolili hiše skupaj z Erženovo. Prvi strel je zadel Žanko, to mlado punco. Mariji oziroma Vidi se je uspelo skriti nazaj na skedenj ali nekam v slamo v šupi na dvorišču. Bila je noč, pred hišo se je gnetlo veliko Nemcev, prste je imelo vmes izdajstvo. Kdo je ovadil obe partizanki, ki sta se skrivali v skednju, kdo iz Erženove hiše, sosed ali Žanka ali celo Marija? Lahko je bila le običajna kontrola, ki se je je nemška vojska postopila vsake toliko časa, mogoče pa je bila tudi ovadba ali priznanje, ko so ujeli koga iz razbite partizanske enote na Davči. Razkritje je bilo namerno ali zgolj naključje. Zgodba je bila čudna, nikoli razkrita, vendar naj bi del očitne krivde nosil tisti, ki je ostal živ. Spominjam se, ko sva z Marijo obiskovala teto Franco[26] v tisti njeni sobi s košarami, kjer je imela spravljene na stotine škatlic vžigalic in pisemskega papirja, in kadar so govorili o streljanju tisto noč, o Žanki in skednju na dvorišču, mimo katerega si moral, če si obiskal teto, in se ga je tudi videlo, kako stoji pred oknom njene sobe, je Marija govorila o tej stvari živčno, s povišanim glasom, kot da bi se branila. Tako je tudi bilo, ko je prišla skupaj s svojo soborko Tanjuško, ki sva jo kdaj obiskala v Medvodah. Ne vem, če je šla tja, ko je Zveza borcev NOV in POJ odkrila spominsko ploščo za Žanko na Erženovi hiši. Ali ni marala ljudi iz organizacije ali se ni hotela srečati s soborci iz Davške enote, ki so se zbrali okoli hiše. Potem ko je bila plošča že vzidana, mi jo je pokazala, tako da je namignila nanjo z glavo. Pisalo je običajno, da so Nemci na tem mestu ustrelili borko Žanko iz te in te čete zaradi izdaje. Marija je ostala čudno nepremična ob tej tabli, prebrala je besedilo na njej z nenavadnim smehljajem, kot da je nekaj spregledala, kot da sluti, da so ji nastavili past in jo hočejo razkrinkati, da je imela pri uboju svoje prste vmes. Bila je čudno nejevoljna in trda v tistih trenutkih. Nikoli se ni več ozrla na tablo. Kasneje, petnajst do dvajset let, ko je začela zgubljati razum in je slišala glasove, mi je rekla, da so ji glasovi zapovedovali: »Na Davčo naj misli, na skedenj naj misli, na Žanko naj misli.« Meni, njenemu možu, iz razumljivih razlogov, niso njeni sorodniki ali vaščani povedali ničesar. Tudi v najini sobi na Miklošičevi, kadar so prišli k njej na obisk teta, nekdanja prijateljica Francka, ki si je služila poleg šole svoj kruh s pletenjem puloverjev po zasavskih hribih, pa Žino in njena soborka Vanja, sem zmeraj prišel ali prepozno v njihovo družbo, ko so govorili o Žanki, o Davči, o Erjavčevem skednju s podrobnostmi pod imeni teh oseb, ali sem se pridružil prezgodaj, ko se še niso lotili te teme. Sam posebej za te zgodbe tudi nisem bil radoveden, ker sem imel kup nerazumljivih reči sam s seboj. Tudi ko je Marija naredila samomor v svojem stanovanju poleti 1978 in sem šel za njeno krsto, spravljen z ljudmi, ki so v meni videli glavnega krivca za vse njene nesreče – seveda sem samega sebe čutil kot velikega krivca za njeno življenje, vendar ne tam in ne za tisto, s čimer so me obremenjevali, ampak čisto drugod – tedaj me je Žino, ki je prišel na pogreb kljub berglam, ustavil in povabil, naj grem z njim domov, da bi mi povedal zgodbo o Vidi, Mariji ali Micki, kot so jo klicali v Vižmarjih, in povedal za vse razloge njene nesreče in paranoične popačenosti. Gledal me je odprto in jasno, bil je dober mož, hotel mi je pomagati, da bi spoznal vzroke za Vidino življenje, kar bi mi odvzelo precejšen del krivde, ki sem ga prenašal. Rekel sem ne, ker sem že zdavnaj uvidel, da človek o drugem človeku ne more povedati ničesar, še najmanj razlago za njegovo krivdo, ker ni gole resnice, neko negibno motrenje človeškega obstoja ne obstaja, in če bi, se človek ne bi mogel poslužiti z njo, ker bi morala skozi mnoge filtre njegove svetle, temne in črne cone, kar bi jo naposled povsem predrugačilo. Raje sem ostal v prepričanju, da sem kriv za to in ono in še kaj zraven, ker sem se tega že navadil, kot da bi zvedel nekaj napol resničnega, kar bi mi mogoče odvzelo kako grdo lastnost, njej pa vzelo kako dobro. Marija ni pretrgala zvez s tovariši iz svoje enote. Vsako leto je šla v neki planinski dom na srečanje soborcev in se šele drugi dan vrnila nazaj. Dolgo časa so se mi zdele te borčevske prireditve samoumevne, saj so se povsod kar vrstile v tisočih, potem sem kdaj postal ljubosumen, ko mi je pripovedovala kake šale borcev, da tam jedo samo take močnate in mastne reči, po katerih dobro kavsaš. Nekaj časa v zadnjih dneh vojne je bila v službi pri Pokrajinskem komiteju Skoja, nato so jo hoteli kot preverjen kader vzeti v Upravo za notranje zadeve, v UDBO, ampak ona se je odločila za učiteljski poklic in šla na pedagoški tečaj z zgoščenim programom za učiteljišče, tam je spoznala tudi na videz težkega pljučnega bolnika, pesnika, v katerega se je zaljubila, kasneje zatem je obiskovala podaljšani tečaj za voditelje pionirske organizacije in naposled 1948., ko je še nisem poznal, skupaj z nekim hvalisavcem iz mladinskega kvarta postala urednica Pionirskega lista. Tu sem jo tudi srečal pozimi 1950. leta, ko sem prišel iz Armade.[27]

Ko sem bil otrok, sem hotel postati klovn v zabavišču, ki je stalo nasproti naše hiše, ali vsaj stalna šema v karnevalskih sprevodih. Pod pustno masko sem se lahko spremenil v kogarkoli tretjega in se hkrati zbližal tudi s samim seboj. S sestrico sva se doma oblačila v garderobo odraslih in po mojih ohlapno zamišljenih pantomimah z govorjenimi vrivki odigravala komade za starše. Na odrčku Marijinega vrtca, v katerem sem nastopil kot razbojnik, sem imel tremo pred publiko. Pozneje sem sestavil marionetno gledališče, oder, balkonsko sceno, lutke in igral okoliškim otrokom znane pravljice po svoji priredbi. Od vsega ceremoniala so bile še najboljše gledališke vstopnice, ki sem jih narisal sam. Potem sem hotel postati operni solist. S prijateljem, ki je pozneje zares postal basist, sva vadila znane melodije po vežah na Bohoričevi ulici, kjer so glasovi dobivali profesionalni odmev. Hodil sem v operno gledališče, vendar ko sem odkril, s kako težavo sem prestal avdicijo za pevski zbor Glasbene matice na Vegovi v Ljubljani in da imajo drugi veliko boljši in bogatejši organ, sem nehal misliti na to, da bi v prihodnosti postal operni pevec. Zatem je prišla doba, ko sem se posvetil slikarstvu. Najprej sem v nižjih razredih gimnazije risal stripe na osnovi svojih zgodb z besedili v oblačku. Kmalu sta se pojavila na šoli še dva avtorja stripov. Vsi trije smo dajali svoje povesti v podobah sošolcem. Sposojnina je bil kos kruha ali nekaj krompirjev, ker je bila vojna. Potem smo šli na letno tekmovanje ljubljanskih srednjih šol. Med približno osemdesetimi tekmovalci sem zasedel zadnje ali predzadnje mesto. Že v času svoje stripomanije, ko sta se pojavila oba konkurenta, sem raje napisal v zvezek vso zgodbo, pustolovsko ali kriminalistično, in le tu in tam priložil celostransko ilustracijo. Kot otrok sem se zlahka odrekal iluzijam, ne zavoljo mnogih od mene bolj nadarjenih pajdašev, ampak ker sem bil v bistvu, čeprav aktiven pobalin, nadvse negibna narava, ki se je nadzirala. Sedel sem in se venomer čudil, da sem na svetu in se udeležujem nečesa, kar je življenje, ki ima svoja merila zapisana na vodo, od koder jih vsak veter lahko izbriše. 1946. leta sem še enkrat pomislil na slikarstvo, ko je v bližini Učiteljskega doma, v katerem sem živel, stanoval Marjan Dovjak, ki se je pripravljal na sprejemni izpit na slikarski akademiji. Njegove risbe so bile sijajne, daleč boljše od mojih in imele so že poteze izvirnega pogleda. Ko mi je pokazal, kako njegov oče, železničar, ureja drvarnico v njegov atelje, v katerem bo imel zadosti svetlobe zaradi steklenega stropa, in mi je našteval, koliko platen, barv, čopičev, razredčil je potrebnih, sem videl, ker sem ostal sam in nisem imel več družine, ki so jo izgnali, da bi me podprla, da je najboljše, da ostanem pri pisanju, to je bila revna obrt, svinčniki in papir. Hotel sem se na vsak način izraziti. Ne zavoljo kake profesionalizacije ali priznanj, na to nisem upal niti pomisliti, marveč da bi našel mir s seboj in svojo negibno naravo čudenja, da živim, obdal vsaj z nekakšnim navideznim zavetjem, ki bi mi nudilo zavest ukoreninjenosti v življenje. Ni pa se mi še prikazala osnovna dilema: odjemalci. Pri slikarstvu sem vedel, da le malo ljudi hodi na razstave, prav tako v gledališče, opero, na koncerte, da pa je literatura nekaj nadvse širokega, ker stalno širi svoje meje. Brati, pisati je znal skoraj vsakdo – ne misleč na to, da bi postala moj poklic, za katerega nisem niti slutil, da sem se podal v frontalno bitko z vsemi, ki znajo pisati, brati, pripovedovati zgodbe ali vsaj govoriti.

20 Z naslednjim odstavkom se pričenja nov zapis, ki v rokopisu ni datiran.

21 Pisatelj ni zapisal priimka.

22 Besedo v oklepaju smo dodali.

23 Iz členitve besedila je razvidno, da se z naslednjim odstavkom spet začenja nov zapis, ki ni datiran.

24 Društva slovenskih pisateljev.

25 Sledi še en nedatiran zapis.

26 Pisatelj je ime tako zapisal. Ali gre za isto teto, ki jo je poprej imenoval Mica?

27 Tudi naslednji zapis, zadnji v tem zvezku, ni datiran, vendar je iz zapisa na ovoju razvidno, da je nastal 1. maja 1998.

6. zvezek

22. februar – 19. marec 1999

Največja sreča za človeka – ne roditi se! A kdor je rojen – druga sreča zanj: čimprej vrniti se, od koder je prišel.

Sofokles, Ojdip (Kolon)[28]

22. februar 1999

Ne vem. Najbrž ne bi mogel več živeti, kaj šele pisati, če bi doletela smrt koga mojih najbližjih. Zdaj ravno doživljam, sicer ne preblizu, nesrečno smrt moža ženske, ki sem jo poznal od dekletca naprej, da mi je bila kot hčerka. Sedi s svojima otrokoma v blokovskem stanovanju, v katerem so živeli vsi štirje, in prisluškuje, kdaj ga bo zaslišala za omaro ali zidom, ko bo prišel domov s svojo torbo in slekel plašč, odložil kupljeno na mizo, šel gor, dol po kuhinji, zaklical: »Ali boš kavo ali čaj?« Tako šele nastopi prava smrt: tam, kjer se je mudil, živel vsak dan, ga ni več. Doslej sem doživel nekaj hudih smrti najbližjih in vem, kako mučno so umirali v moji glavi in vendar ostali edini preživeli med živimi. V tej starosti pa, če bi se kaj zgodilo moji ženi, hčerama, vnukinjam, njihovima materama, sinovoma, bi najbrž kar umrl od kapi, in če ne, bi se prepustil počasnemu samouboju; da bi položil roko nase, imam premalo poguma, biologija je premočna zavora, ali pa bi si mislil, ker zdaj ne gre več zame, da ubijam človeka, kateregakoli že. Ne vem. Vse je odvisno od situacij, kakor jih dekorira življenje. Ženske mi pomenijo, ker sem zgodaj izgubil dom, človeško bližino, tudi kuhinjo, če hočete, to milijonkrat oporekano oporišče sleherne domačije.

Vsak dan živim ob smrti. Rad bi nekaj videl od nje, da bi vedel, kaj me čaka, a zaman. Bolje sem se pripravljal na življenje. Ne vem, ali je bilo to rojstvo ali trenutek, ko sem spregledal: v temi okrog mene so bile svetle proge, v katerih so bile že oblike sveta in bitij, ki so me pričakovala. Proge so tekle, se množile, širile, dokler ni svetloba zasijala vsenaokrog. Ležal sem na nečem mehkem in medenem, mogoče me je mama dojila. Postave so se sklanjale nadme, oglašale so se z visokimi in nizkimi, pretečimi glasovi. Kako bi vedel, da pripadajo meni in jaz pripadam njim, če ne bi bili vsi v tistih svetlih opažih?

Berem prijatelje, ki so umrli od 1985. naprej. Gregor[29] piše, da se potika v neskončni daljavi. Tako živi zmeraj pisno in govorno, kot da bi nam smrt gledala čez rame. Raje od njegovih pesmi – enačb sem imel, ko je kadil in z mezincem premikal, da bi otresel pepel. Ni mogel iz svoje kože, a ta je bila iz zimskega krzna. Čez tisoč let, ko naju več ne bo, bo Orion še zmeraj svetil, ta njegova popevka mi več pove o zaznamovanosti smrti, mogoče, ker je glasba in si jo včasih sam zabrundam, ko se malo olajšam. Bolje je pri Dominiku.[30] Proletarski otrok, oče je delal kot odrski delavec v Drami in operi, mama je bila hišnica v Narodni galeriji, on je prevažal slike na vozičku in sankah iz depoja k slikarjem in nazaj v galerijo, obiskoval je klasično gimnazijo čez cesto. To dvoje je šlo skupaj: njegovi liki so bili v romanih in dramah pomešani s klasiko, se pravi s človeškim vekom, in originalni sodobniki njegovega življenja. Vsak pogovor z njim je bil igra. Redkokdaj si naletel, da ni v dialogih korigiral svoje drame. Danijel – Dane,[31] teh dveh zlogov ne morem izgovoriti, ker pomenita pritrjevanje in zanikanje, Danijel spominja na mladeniča iz levinjaka – je bil najprej lep, preden je začel pisati poezijo, in zraven njega si slišal tisto grmenje v njem, preklinjanje vsega in vsakogar. V teh pesmih, ki jih je zdaj napisal, je že pekoča bližina smrti – želodi, steze, telesa. Nič drugega kot to, kar še občutiš. Resnica, ne poceni žganje. Ampak to je le njegova smrt, ni moja in ne tista splošna in najbližja vsem. Imel sem že nekaj predstav o smrti. Nazadnje najbolj navadno, porušen rudniški jašek v temi. Rad bi vzporedno s svojim normalnim bivanjem opisal, kakšna je smrt, ki jo doživljam ob življenju čez dan. V bistvu se je domišljija – zadnja faza v rasti filogeneze – že odcepila od mene. Moje predstave o smrti so tudi ovenele. Najbolje je reči, da je postavila zid okrog mene, ker ni več prihodnosti, in zato tudi ne grem več z doma. Tako jo kot substanco doživljam od minute do minute. V stari maniri bi lahko rekel: »Zdaj živim v tej sobi. Vidite tele police s knjigami, tole omaro brez ključavnice, tale bukov predalčnik, pa te kupe rokopisov. In kako bele stene imam. Vidite, v tem okolju zdaj pešam.« Če bi začel tako, bi uvedel drugo osebo, lažnivega posrednika med tisto tretjo osebo, kakršno jo kažejo ogledala, šipe in oči ljudi, in mojo prvo, ki je brezobličen razval. Bilo bi lažje za bralca in zame, ker bi se slepil. Postal bi ulica s svetlobnimi napisi, na katerih vsak prodajalec jamči za kakovost robe, ki jo boš kupil pri njem. Lahkotno razmerje kot v stripu ali na filmu. Ustreliti slona ne bi bil zločin, vendar dobiti dovolilnico za to bi bil greh. Nekoč sem si mislil, da je najbolj pošteno pisati pisma ali dnevnik. Da je to največji dosežek pri sekanju džungle v sebi. Ampak besede v osebnem zapisu tudi ne stojijo v premem sorazmerju s tabo. Igralstvo tudi ne, ker je orodje, obrt, kakor ključavničarstvo. Pri slikarstvu sem pesimist. Mogoče je malo bolje pri petju, ampak tudi tam je neko profesionalizirano tekmovanje z vokali iz narave. Glasba je še najčistejša, seveda, če ne greš na koncert gledat občinstva, pianista in orkestra. To ti odvzame vso naklonjenost, približno enako, če gledaš šport, nogomet ali tek po televiziji, namesto da bi bil na stadionu. Glasba mora biti v zraku, se pravi s plošč ali iz radia, ker muzika je ves čas v glavi kakor spomini. Iz enega obdobja prideš v drugo kakor na razne lokacije pri spominjanju ali v snu. Nekaj nasprotnega od glasbe v zraku je arhitektura, ki diktatorsko opredeljuje ljudi na cesti: hiše stojijo in stojijo, naj še tako hodiš, hodiš in hodiš. Ljubljana, na primer, se je izmaknila mojemu ogledu, ker je z rastočimi predmestji, podobnimi raznim kolodvorom, izgubila svojo silhueto, vtetovirano že na notranji strani vek: grad na hribu, kupola z zvonikoma stolnice, belim starim nebotičnikom, vse med krošnjami dreves na hribu in pod njim. Ne najdeš je več. To je tako, kot če srečaš stare znance iz mladosti in dolgo gledaš vanje, da bi med špehom, gubami, visečimi podaljšanimi očesnimi mešički videl nekje na sredi napihnjenega mesa notranji obraz, ki je bil nekoč njegov edini obraz. Gledaš ga v oči in te so kot par vlomilcev, ki nameravata zbežati pred teboj. Takih škandalov in razkrinkavanj je prenešteto. Tudi zato je bolje, da ne greš od hiše. Ne doživljaš hitrih sodnih procesov kot morilci ali tudi tisti 80-letni generali, ki jih zdaj mučijo med procesom za stvari, ki so jih zagrešili kot 20-, 30-letni zelenci in nevedneži. Lahko bi jim prav tako sodili, da so prodajali srečke na vogalu ali šopke zvečer po gostilnah, tako malo zveze imajo s tistim streljanjem talcev v mladosti. Dovolj je zame že, če si ogledam svoje fotografije od devetnajstega leta naprej. To sploh nisem jaz, rekel bi celo, da tudi v družbi z njimi nisem nikoli živel, ducate te sodrge na fotografijah bi lahko sam mirne duše odpeljal na vislice ali vsaj h kakšnemu boljšemu revizorju na preverjanje, ali so bili slabi igralci takrat ali so še zdaj. Ne poznam človeka, ki bi se mu celo življenje poznalo njegovo županstvo, katero je preživel, ali pisarna, v kateri je odživel svoj vek. Vse to so samo primeri, ki s končnim dejanjem, ko pade zavesa časa, nimajo nobene zveze z akterjem, kot tudi vloga, ki jo je demonstriral boljši ali slabši igralec, nima nič več z njim, ko gre domov, kjer ga na mizi čaka večerja. En sam ne predstavlja celega človeškega veka, ampak samo posebnosti posameznega življenja, ki so lahko celo zanimive. Ostati pod svojo kožo, se pravi, ne iti z doma, marveč biti v stalni varnosti med svojimi štirimi stenami, ki so tako in tako zidovi tvoje opustošenosti, še zmeraj dovolj tuje in prozorne. Koža ostaja hotnejša in dlačje bolj gosto, če se ne podaš na ulico. Res je, da prav tako pešaš od smrti, kot če bi pobegnil, vendar v svojem kotu, v katerega si se omejil, potem ko si zapustil že vse prostore v hiši in se skril v svoje gnezdo. Zdaj lažje opazuješ od jutra do večera, od minute do minute in čutiš, kako čas moči in suši tvoj platneni paravan kot plašč pred tvojim jarkom slabega vremena. Izpostavljaš se smrti, da bi prišla na plan in bi vsaj nekaj malega videl od nje, da bi vedel, kako je, če si mrtev.

Kot sem si že zabičal: ne gre zame. Tudi ko umiram v postelji, v trenutku umiranja, nikomur ne gre zase. Gre mu za kateregakoli človeka, za katerim mu je žal. Nima več ponosa, sit je lastnih spominov. Zadnja brezna so splošna in anonimna.

Ostati v svoji koži na mestu, se pravi, da se te ne more nihče znebiti, najmanj pa ti samega sebe.

24. februarja 1999

Že, da ne gre človeku zase, ko umira, in mu je žal za sebe kot za kateregakoli človeka. Vendar vsakdo umira sam zase, kot nekakšen potopis, nerazčiščen in neprečitan, pod opno duše in telesa, zavozlan še vedno v svoj zapredek, načet od katastrof, osebnih in skupnih nesreč, od strahopetnosti, junaštva, od vseenosti, ki so se izrabile in so pustile svoje sledi v tvoji posebni substanci, o kateri si samo ugibal celo življenje. Na koncu stopal pri vznožju postelje skačejo prizori, veseli, brezbrižni, ti pa umiraš kot nočni kinematograf brez občinstva, v katerem se vrtijo drug za drugim filmi, same pustolovke, žajfnice, tragedije, burke, kriminalke, risanke, in veš, da boš potonil v temo z vsemi svojimi neocenjenimi komedijami. Obstaja neka nočna tarifa za elektriko, ko nihče v stanovanju ne uporablja nobenih predmetov, štedilnika, žarnic, radia, televizorja – elektrika teče nenehno po kablih v zidovih hiš, blokov, en človek v svojem življenju tako lahko zapravi energijo letne produkcije ene jedrske elektrarne. Treba je iztakniti štekarje, če nočeš žrtvovati denarja za prosti tok elektrike. To je, kot če ponoči spimo in, naj sanjamo ali ne, še vedno dihamo, še zmeraj nam dela v mrtvem toku vsa filogeneza, to se pravi, ni noči, ko ne bi bili na svetu, smrt je torej nekaj kot iztaknjen vtikač, ko ničesar več ni in je televizor kot okvir slike na steni, pohištvo, ki molči kot truplo. Jaz pa bi želel videti onstran, v smrt, kakšno je njeno torišče, da bi vedel, zdaj sem tam in vse je podobno stanovanju v bloku, v katerem sem izklopil vse žice, a tok, ki mrtev teče v zidovih, je nekakšno življenje tam med mrtvimi ali živimi. Najhuje pri vsem je, da vsakdo, ki se izraža, npr. ko opisuje plapolanje ženskega krila na plesu, gubam tega krila dodaja senco smrti. Niti en pejsaž ni izločen. Hribi so krasni, zasneženi po vrhu, pravi prestoli motrenja, cilji za pogumne, radirka osebnega bremena. Pri vsem tem so zame zgolj izbokline zemljinega plašča, okovje planeta, na katerem živim. Že res, lepi so: v ravnicah leži malo snega, mrzlotno, mokrotno vreme, po hribih je belo, a še ne čez in čez, bolj po vrhovih in drevju. Lepo je, ne? Vsaka stvar, ki jo opisujemo – polt, lase, roke, glas –, da bi ostala večno živa, ima prej pridih smrti. Podnebje v vsakem človeku, naj bo poškodovan kot Gregor ali lep kot Dane, je črno, vendar se končuje v olikanosti prstov, ko koga božamo ali kaj gnetemo. Jaz, ki sem tam negibno čemeč doma, imam najrajši svetle stvari, parke, rdeče jopice, dekleta, vrečke češenj, ki jih zobljejo ob bazenu na Iliriji, igrala na otroškem igrišču, cvetlice, marjetice, plavice, žito, krompirjev cvet – in zdaj že prihaja na dan poetska botanika mojega zoprnega in odljudnega načina življenja bilk, senc in lesketa v šumenju trav. Moja blagovna znamka – travnik, jasa, dobrava, livada – idila, samo da imajo elementarno besedo trava in rožce v njej. To je kot zavora na lojtrniku, zavoljo katere ostajam pribit na mesto – ne diši po večnosti, po koncu, ampak po neminljivosti vseh letnih časov, v snegu, poplavi, ob košnji, v zrnih kot koruza, ajda, soja. Zato sem imel zmeraj rad kič, stojnice z rožami, ki so jih branjevci aranžirali čez dan za zelenjavo, sadje, sočivje, trafike, kramarije, kioske s časopisi, čebulno juho, kostanje, bureke, losos v kruhu. To je pomenilo zame živopisno nasprotje akademskemu kiču neživljenja. Prodajalnice z avtomobilčki, slaščičarne s celimi tortami, muzikantje s trobentami, parki z gostimi sencami, posebej mostovi čez reke ali navadna brv čez potok ob Krki, tramvaji s prikolicami, ki vozijo skozi uličice na trge, kjer se srečujejo tramvaji iz vseh smeri. Ne pretiravam, prikazujejo se mi pasivno, v konturah, vendar se jih dobro spominjam. Zjutraj, petleten, sem pobegnil od doma, ne v prostor, ampak v čar oblik. Življenje je bilo in je še ena sama slikanica, dolga in bohotno barvana. Platnice so seveda črne, sprednja se je odprla, ko mi je uspelo pobegniti, zadnja se je zaprla, ko sem se poklapan vrnil domov. Vse je bilo forma, produkt, ljudje in reči, policaji, kavarne, ribiške palice za šipami izložb. Izuriti se, postati izdelek, to je bilo kot spolni nagon, sla. V delavnice očetove krznarije in mamine krojačnice so prihajali ljudje: vsakdanje ženske so postale v krznu in lahkih oblekah premožne gospe, moški v krznenih ovratnikih in kravatah junaki ali tajni agentje in revolucionarji. Enkrat sem si nadel obleko za deklico, kar mi ni bilo težko, ker sem nosil lase do ramen. Sedel sem na klopci z njimi v neposrednem stiku z njihovo svetlo kožo na lahti, a postalo je dolgočasno, ker so se menile same postranske stvari. Enkrat sem vzel spod postelje škatlo z violino in šel gor na grič po drevoredni ulici. Kakšno zaprepaščenje v očeh mojih sovrstnikov, ki so se igrali tam, in kakšno občudovanje pri odraslih, ki je spominjalo že na ljubezen, saj je eden od njih, dolg kot žrd, razprostrl roke, da bi me objel. Za ovinkom sem sedel na zidek vrta, da bi se odpočil. Odprl sem škatlo, v njej so bile gosli, lok, kolofonija in težak zvitek notnih zapisov. Drugič bom moral vse izprazniti, da ne bom težko vlekel. Vrnil sem se, ko so začeli mestni delavci prižigati plinske luči in so bile vse ulice osvetljene od trgovin in reklam, avtov in tramvajev. Kako so me gledali ljudje! Tak fičnik, pa je že izbral začetek poti svojega poklica. Največje predvajanje življenja zame je bil pustni čas, eden najznamenitejših karnevalov v Evropi. Trajal je ves teden do pepelnice. Vsaka od četrti Malega in Velikega Basla, z desnega in levega brega Rena, naj so bili Židje, Francozi, Italijani ali Nemci, so imeli svojo povorko v središču mesta, le nekaj metrov stran od naše hiše v Gerbergässli (Strojarski gasi). Velikanske, surrealistične figure, ki so segale z glavami skoraj do oken drugega nadstropja, ogromne laterne, papirnati trakovi, ki so se nosili na žicah, pisani konfeti, ki so nastlali cesto čez pete na čevljih, različne godbe s piščalkarji in trobentarji, pustni vozovi, s katerih so Wagisi, šeme raznih imanenc v belih majicah in plavih hlačah, metali med ljudi pomaranče iz svojih vreč, in če so te čez dan zagledali na ulici, tudi objemali. Napolnili so vse mestne ulice in stopnišča, medtem ko so na vogalih kuhali čebulno juho, hrenovke in vroče medenjake. Trgovci in peki so imeli na obrazih debele nosove z brki ali očali. Igra, igra. Čim bolj se šemiš, tem bolj si neviden, ker postaneš drugi ali tretji. Čim dalj si maskiran, tem bolj si iz sebe, noriš, kričiš, tuliš, se zaletavaš, valjaš po tleh v transu, ležiš, a ko odložiš masko, spet vidiš sebe nepomembnega, nevrednega, ki čemi sam zase.

Danes to občutim tem bolj, ker se ne morem več maskirati. Telo je ostalo brez mišic, kost in koža, kite in žile. Brez prostornine sem in brez časa, ni teže. Vem, da je to popisovanje pogrevanja in ohladitve nekoliko brezpredmetno. Zakaj nismo v otroštvu imeli te sle, da bi opisali svoje mehke okončine, zakaj v mladosti nismo opisali okretnosti pri plesu in telovadbi. Ne vem. Najbrž zato, ker je bilo telo celo. Zdaj, ko razpada, šele vidimo, kaj smo imeli v delih, ki so sestavljali celoto. Videl pa sem veliko šem: moralistov, ekologov, pesnikov, ki so recitirali svoje latinske občutke v domačem jeziku in so po zadnji besedi sneli kostum, ker je bilo treba živeti, zaslužiti denar za streho, kruh in kurjavo. A brez obredov ne gre. Če bi meni kdo nastavil pištolo na sence: »Literatura ali življenje!« bi dal prvo, prav tako, kot če bi mi zaklical: »Denar ali življenje!« Življenje, ki ostane v bedi, še zmeraj terja, da si neučakan in radoveden, kako se bo vse skupaj končalo z ljudmi in s tabo, kaj so ljudje in kaj si ti. Samo pri meni je bila odločitev malo težja: tako sem preprosto naselil življenje s pisanjem, pisanje pa z življenjem, da se ne morem pri priči odločiti, ali raje dam ogledalo ali okno, oboje je skoraj isto. Preveč gledata drug drugega, in to z enako silovitostjo in prevzetostjo, eden je spodletela forma, ker ni upošteval, da drugi ves čas v življenju samemu sebi nekaj momljaš pod nos, ko se napraviš, da bi odbrzel, ko hitro prečkaš cesto v poletni vročini, da bi z enega pekočega pločnika prišel na onega na drugi strani, ki je v varljivem hladu sence. Oboje visi kot na jermenu in mi izsrkava kri. In pri tem je jasno vsem, o čem sem pisal, služil javnosti, neznosni zakrinkani družbi, mikroskopski in daljnosežni, podobno kot tista častna četa, razvrščena z državno zastavo in preprogo ob sprejemu predsednika tuje države, ki je lahko sprijenec od glave do nog ali mevža, ki plava v mlačni juhi prednosti. Služil sem stvari, ki sem ji delal kot komornik, dekla, zadnji hlapec, namesto da bi jo jaz kot služinčad pognal na polja in v pogubo. Bil sem organizem, ki odklanja in zahteva vse, pol sprejema, kdaj prežveči in požre. Vse, kar sem slišal, videl, doživel, bral, obvohal, sem prinesel prednjo, ne da bi vedel, ali je dovolj za monarhijo in zadosti za republiko ter cerkev. Včasih na koncu nič ni bilo več moje, kar sem poznal, vse je bilo kot ukradeno, sposojeno, iztrgano iz situacije, kajti stvar je hotela biti obuta, oblečena, počesana, da bi jo svet kapiral in sprejel. Zmeraj je nekak nadzor ostal nad mano, ker so morali ti zmečkani celi organi v tiskarno, na redakcijo, v knjigoveznico, pa v izložbo, da bi jih prodali kot produkt. V skrajnem pomenu smo vsi šarlatani, vsem nam je predan ta impulz, da sestavljamo, krajšamo, da nekako zravnamo in se izrazimo, od marjetice, avtomobilčka iz pleha do hribov na obzorju, kot kačja zalega se to zvija in besni v globini naše temne cevi, kot ukaz od znotraj, da bi vsi naši otočki in otoki sestavili celino. In kolikor je bilo iztrgano iz sveta, celega človeškega veka in posameznosti mojega doživljanja življenja, mi je naredilo luknjo. Moje delo je zaplavalo v pluse in minuse, iz enih sem se trgal, iz drugih na novo pognal. Znad okenske police vidim Kamniške hribe. Kar hočem reči, je, da so kot trupla, predmeti.

26. februar 1999

Kadarkoli sem dobil kako odličje, sem čutil, da je nezasluženo in odvečno, ker ni seglo do tiste črne cone, v kateri plavajo same predpotopne brezoblične pošasti vzporednic. Kadar sem dobil srednje veliko priznanje, sem se počutil prizadetega: dobil sem ga za neko delo, ki sem mu v službi, ne v pisanju, posvetil petindvajset let, nekdo drug zraven mene, ki mu je bilo to početje obstransko, pa je dobil za isto delo višje odlikovanje. Jaz sem dobil red dela s srebrno zvezdo, on red dela z zlato zvezdo. To je bilo priznanje, ki je prihajalo iz povprečja in se je tikalo moje zgornje, svetle cone, v kateri so bile odtisnjene same pasje tace resničnosti. Najhuje je bilo, da je ta ocena iz povprečja trajala tudi v življenju, vsak dan, iz dneva v dan si se moral srečevati z istimi ljudmi in istimi odmevi za svoje delovanje. Postalo je seveda še huje, ko so me hoteli vreči iz službe in je bila sestavljena komisija tudi od zunaj, pred katero sem moral po petindvajsetletnem delu demonstrirati svoje delo in ga argumentirati z dokazi, papirji, s številom gojencev, s priznanji itd. Šlo mi je na jok od ponižanosti: pet let pred pokojem dokazovati svoje četrtstoletno delo, in to nekemu drugemu uslužbencu ali sodelavcu v zavodu, v katerem sem delal. Nič ni bilo važno, da sem delal več kot drugi, hoteli in sklenili so v konsenzu občinskih in mestnih oblasti, da me vržejo na cesto. Vzdržal sem samo zaradi tega, ker so me poznale vse šole od enega do drugega konca dežele in tudi nekaj ljudi in strokovnjakov iz prestolnice. Vse to se je odvijalo na površini, imelo pa je globok zajem, potegniti me s celim mojim življenjem kot ribo na površje in jo odvreči na suho, brez vode in kruha. O stvarnosti tega površinskega življenja bi bilo treba reči več, a ne bom, ker se tiče zgolj gornje gladine življenja, za katero sem žrtvoval eno celo desetletje pisanja, da bi lahko utrdil delovanje svojega oddelka v zavodu in zunaj njega. Končno sem to delovanje tudi valoriziral v svojem pisanju, v katerem sem ga opisal, ker je šlo ne za rok službe, ampak za rok življenja. A prejemati odličja za svoja dela, pisanje, iz temne brezoblične cone ali one površinske, v kateri domuje stanovitno razglabljanje; to je bilo prav tako nemogoče nagraditi kot zanikati, ker je šlo samo za nič, ki je glavni dinamit življenja, ker je to medvedja šapa upanja, ki te nikoli noče zapustiti, prav tako v življenju kot v sanjarjenju o njem. Ob vsakem priznanju za svoje delo v globini sem se čutil motenega na brezobličnem dnu kot v pritličju stalnega razmišljanja. Nikoli nisem prenesel pogleda na generale, maršale, generalisime, obvešene na levi in desni strani prsi z odlikovanji in ovratnicami narodnega heroja z epoletami, črtami na hlačah, s sabljami in v visokih kapah, ki so zmeraj sedeli v prvi vrsti gledališča. Priznanje za moje pisanje je bilo torej podobno taki čaščeni eksekuciji oficirjev. V bistvu je bilo tako takšno odličje zame podobno tistim medaljam, ki jih na svojih raztrganih jopičih nosijo v civilu stari junaki vojne in heroji dela. Izgubila so pri priči lesk, so me pa izpostavljala zavisti in ljubosumnemu prerivanju v parterju in na odru. Dobro se je zatorej bilo utopiti v temo in se narediti gluhega. Povsem izginiti s prizorišča. Celo to, da te kdaj potegnejo iz naftalina za kakšen intervju, kot da bi moral na parado prvomajskega praznika, sem jemal tako, kot da bi se moral zdaj v svetlobi in luči na površini prve cone vsakdanjega življenja meniti resno o aplikaciji korenin, ki imajo svoje rastišče na dnu črne cone, kot Rdečega križa. Ne, tega nisem dobro izrazil. Skratka, gre za nekaj, kar nima cene in česar se ne da odlikovati in uporabljati. Ali se da spraviti pred oči nekaj, kar si, recimo, počel tri mesece izobčenja: vsak dan za nekaj ur na obisk k ženi, ki je odsotna in ni več od tega sveta, v psihiatrično bolnišnico, ji prinesti termovko s toplim čajem, lončkom in prtičkom od doma, iz domačega, stvarnega, resničnega življenja za okna umobolnice, da bi splavala ven, v dom, nazaj v družino, v delo in uspehe njene družbe, ji govoriti do suhih ust o optimizmu, ki ga ne maraš, urejevati dopoldne pred obiskom vse stvari, za katere se boji, da ji bodo življenje zavozlale – nemogoči, neustavljivi trud, da bi vpisal stanovanje v zemljiško knjigo, da bi ji delil pomirjevala – misliti štiriindvajset ur na to, kaj in kako, s čim ji boš pomagal iz samomorilske sfere. Ne gre, ne gre. Ambulanta, zaprti in odprti oddelki na Polju – saj se sam ne morem spomniti, v glavi je tak drenj, da še datuma ne vem – in zdaj še vedno, ko je spet doma, pripraviti vse, od izraza na obrazu, do volje in pripravljenosti na vse, da bi ostala zunaj, v življenju. Ne da se povedati, ne da se oceniti, ne da se, kaj šele nagraditi. To je nekaj, kar ostane v osrčju gozda, ko si prišel domov zvečer v osvetljeno hišo. Tega se ne da ponoviti, ne plačati, ker si razpakiral toliko živcev do golega, da še v spominu ne moreš več obnoviti preteklega, ker ni osnove, ni nevronov, ni ničesar več, je samo pogorišče, ki se ga v snu ne da več arhivirati v zavesti, ne v vednosti, ne v spoznavnosti, najmanj pa tam doli. Ne gre do živega, ker sem kot zaklana krava v poljanski klavnici. Ampak družba je civilizirana, ima razne niše, še prazne, ki zevajo in zahtevajo krvavo meso za svoj apetit, vendar bog ne daj neapetitnega, ampak nekaj za bralce, za obhajilo, birmo, za zakramente, nekaj, kar se da brž uporabiti in na čemer je mogoče graditi vsakodnevne potrebe.[32] In katera obširnost nastane v ustvarjanju; kot da je tisto, kar si počel, nekakšno ogromno posestvo, svet s hribi, jezeri, potoki, gozdovi, ki jih je treba seveda vzpostaviti, ker obstajajo.

Kar se življenja tiče – tistega, koliko energij in dinamike gre za to, da nekoga osrečiš, ga obiskuješ v bolnišnici, na smrtni postelji, si z njim vsak dan, si sam sebi delaš silo, ker verjameš v čistost in podobno – mi je nekdo nekoč rekel, ker sem bil pedagog, on pa je pisatelj po božji volji, zakaj se toliko ukvarjam z otroki, svojimi gojenci, mladimi igralci, pisatelji, vzgojitelji, češ saj bodo pozabili in v nič bo šla energija, ves vložek, kot pri pisanju: koliko nespečnih noči, pokajenih cigaret, nasilja nad telesom, da bi kaj opredelil, se čemu približal. Temu kolegu po peresu sem odgovoril, da tudi starši dajejo svojim otrokom vse, kar rabijo in ne rabijo, čeprav vejo, da jim nikoli ne bojo povrnili. Tega tvoji otroci ne delajo tebi, ampak kar so prejeli, povrnejo svojim otrokom. Krog se začne znova. Kolikor si dal, bodo otroci dali naprej, kolikor nisi – bog ve, kako bo. Mogoče bodo storili narobe – dali več, kot so kadarkoli sami dobili. Tule ima vsak svoj obračun.

Popoldne istega dne

So trenutki, ko sovražim očeta, da me je spočel, in sem besen na mamo, da se je, ko je končno poklicala zdravnike in mazačke in je bilo prepozno za splav, ker bi sicer umrla, z zamudo ovedela, da bo rodila. Poseben bes in srd me pograbi, ko hodim takole po sobi od okna do vrat in nazaj, kar je bila očetova navada v delavnici, samo da je pri tem še trl oreščke ali pa hodil z rokami na hrbtu v ravni liniji, kot da nekoga čaka. Ali na mamo, ki je takole krožila v krogih okrog mene, ko je narekovala sestri pismo za svoje sorodnike ali oblast, velela, naj kak stavek ali besedo prečrta in naj doda drugo, težjo ali neobremenjujočo. Docela pa sem v brezupu, ko takole na školjki sede, kamor me žene vsako uro, z levico držim čeljust in z desnico teme, popoln nesrečnik, ki ima sebe za privid in svet za odmev. Ne more zadovoljiti sebe v stiski ali bolečini. Prva žeja v vročini že še, tudi prva žlica pri kosilu kdaj, lahen obrat, ki se posreči, ker vidiš zadovoljstvo na obrazu svoje žene. Ampak, kot da s sabo nimam opravka. Največja sreča za človeka je, pravi Sofokles v Ojdipu, da nisi rojen, tolažilna sreča, ki ti ostane na razpolago, če si se rodil, je, da se čim prej pobereš tja, od koder si prišel. Se pravi, narediti samomor. Antični misleci, pevci, tragedi najbrž niso dosegli visoke starosti; vsak je tedaj, kot prej in poslej, živel nekako štirideset let, ko je bil videti že sivolas starec. Vendar, pri tej starosti je še pričujoča mladost, ki si nemogoče predstavlja in nenehno debatira o smrti, ker je ta še daleč. V mojih letih pa je smrt tako blizu, da najraje ne bi govoril o njej, in so vse predstave, tudi Tolstojeve o Ivanu Iljiču, premalo bridko doživete. Ja, edino njegov pobeg z Jasne Poljane je bil prisotnost prave smrti, zgubljen mužik na klopi male železniške postaje, ki čaka na vlak. Samomor je zame kapital, ki ga ni treba po nemarnem potratiti. Namreč v istem hipu, ko bom padal z balkona na podzid spodaj ali pogoltnil pest dormicuma v sobi, bom začutil bližino bistva svojega življenja, vrednost valute, določene samo zame. In bi se mi odprlo, kot se mi noče. Drug način je ta, ki ga prakticiram: počasen samouboj – zlagoma se trga od mene, zlagoma razumem čas, zlagoma lahko štejem njegove kaplje, kako dnevi polzijo v preprostost, ki stopa izza teh prekletih dogmatičnih zavitih vitic železne ograje. Zlagoma, zlagoma se nadejam poslovnega uspeha, bleščečega naskoka – prišel bom do jedra tistega, kar bom čutil v tistih dveh do treh sekundah, ko bom padal. Trik, nadmudrivanje, okoliprinašanje – kapital mi bo padel v naročje. Lahko ga bom zapisal. To bodo moje obresti. Seveda pa se mora imetje samo od sebe zabliskati kot zaklad sredi gore opolnoči. Jaz sem samo na preži – ležim, hodim, sedim, hodim, pijem, kracam čezmernosti – in čakam falota.

27. februar 1999 (popoldne)

Danes sem šel z ženo na trg. Po treh tednih, ko nisem stopil niti na skupni hodnik naše stolpnice – ne, šel sem z dvigalom po pošiljko, ko je pismonoša poklical skozi domofon. Presenetili so me dva, trije novi jumbo plakati na vrhu, ko sem se z avtobusom pripeljal spod železniškega podvoza. Zgodnje sobotno dopoldne, ko so ceste prazne in široke. Ampak nisem gledal ljudi, gledal sem bolj ženo, ko je nakupovala. Ona me je zanimala, ker jo v vsej množici najbolje poznam, in nihče drug – kako bo zaplavala v promet med množico ko riba v strugo. Edino v ribarnico nisem šel z njo, kajti zadnje čase, ko sem se zredil od 55 na 59 kg, spet težko diham in astma me napade, da imam lica zmočena od solz in usta vsa penasta od sluzi. Pol- do eno kilogramska vrečica sline na dan, prava mala tovarnica z odplakami sem. Pravzaprav me je za dva kilograma napihnil casodex in vse druge tablete, da ne spoznam več svoje levice, mislim dlani, ker je tako mesnata, kadar jo zgrabim z desnico, da je, kot bi prijel tujo roko, in raje jo izmaknem. Tudi prsi so nabrekle, nekoliko trebuh, podbradek. Na svoje telo se zdaj spoznam kot dekletce ob prvi meni, vem, da me lahko uniči prej ko atomska bomba in da kljukci v meni komaj čakajo, da me požrejo – dolgo sem mislil, da to počnejo zemeljski črvi v grobu. Ampak tiste, ki sem jih tam gledal, branjevke pri svojih pridelkih, pokritih z deko zaradi mraza, čeprav je že bilo malo sonca, so prav tako tovarnice, vsi smo mrtve fabrike, hočeš nočeš, na katere se ne razumemo. Ženska pri stojnici z lectarijo se je smejala kljub zmrzali, bila je v družbi s prvimi kupci, nadeja se uspešnega dne za prodajo. Ribničani imajo razpostavljene vse svoje izdelke, do zadnje kištice – vem, kaj se pravi vse razpostaviti na tri kvadratne metre in potem prodati kuhalnico ali cekar in spet vse zložiti. Dobro, oglato delo z lesom, ampak zakaj mora biti vsepovsod izrezljan srček ali nagelj – včasih so bile tudi petokrake ali križi –, zakaj vse to grobo delo opremljati z vrsto patetičnih znakov, prapodob, totaliteto, harmonijo, kot da je potem več vredno, kot na tejle tržnici z mesarji in ribarji med obema mostovoma, ki jo je zgradil isti kot Gaj mrtvih na Žalah, stranišče pod mostom, stadion za Bežigradom in cerkev sv. Jožefa in končno vsako prazno nišo opremil z istimi stebrički, balkončki, nadstreški, kot da njegova obrtniška dela v lesu ali kamnu, za te ali one potrebe, ležijo v božjem naročju. Zakaj mizarji na eno končnico postelje ne vrežejo znaka za poslovanje, na drugo znaka za srce, znaka za konkretno in znaka za lirično, zakon in čustva, meglo in sanje, upanje in vedenje, sedanjost in večnost. Ampak vse to spada v čas, ko sem se še razburjal in sem o vseh stvareh sestavljal obrazce za nasprotja. Žena je takoj, ko je prišla spodaj iz ribarnice, šla na trg in med desetinami klopi s pridelki našla tisto – in to na robu – in med tremi glavami solate, ki so ležale tam ob odeji, izbrala pravo. Potem je takoj, v diagonali, našla pravo korenje in peteršilj za juho. Videl sem njen prijazen, svetal obraz – vsak, ki jo je kadarkoli videl vsaj enkrat, mu je bila simpatična –, to je nekaj, kar prihaja iz nje od znotraj in kar imajo še majhni otroci: ves obraz je en sam pogled; pozneje, ko začnejo hoditi v šolo, se pogled preseli samo še v oči, in potem ko so zreli, izgine pogled tudi iz oči, ostaja samo še nekaka polodprtost, nasmeh zenic, gubice na senceh od grimas na obrazu. A zna tudi barantati: »Tole, pravite, 250?« »No,« reče branjevec, »naj bo 200.« »Dvesto? Za 150 dajte, pa mir.«

28. februar 1999, nedelja

Danes zunaj z Bebo na zasneženih njivah Ljubljanskega polja. Križ z ovešeno rjuho, večji kot obelisk talcev v gramozni jami – ta boj z znaki je zmeraj smrtonosen. Kljukasti križ v beli tarči na rdečem blagu ali rumeni srp s kladivom in petokrako na rdečem praporu. Križ stoji na tako imenovanem Plečnikovem griču, poraslem s travo, to je dovoljena pepelnica za pepel mrtvih. Nisem ga hotel gledati, da ga ne bi zapazila tudi ona. Gledala sva dva balona, ki sta prihajala z barja. Ker sta bila obrnjena proti soncu, nisva razbrala barv. Sta pristajala ali se vzpenjala?

Vsako jutro, preden stopim iz svoje sobe v stanovanje, se uredim, da bi pustil brezup in slabo voljo za vrati. Nočem, da bi izgubila ravnovesje, ki ga vzdržuje zdaj že dobra dva meseca. Ne maram več, da bi nastopilo tisto celoletje na zaprtem in odprtem oddelku psihiatrije na Nasipu in v Polju, vsak dan pri mizici z njo med bolnicami, ženskami, ki so se vtikale v naju, ker niso imele svojih obiskov. Na Nasipu, v tisti razpadajoči stavbi nekdanjega dvorca, ali v parku, če ni bilo stola. Vsak dan z njo. Optimizem. Življenje mora biti kot ravnokar zgibana barčica iz papirja na svetli gladini vode. Mora se pozibavati, umirjati, skakati, ne sme se prevrniti na stran. Zvečer, ko sem prišel domov po tričetrturni vožnji z mestnim avtobusom, sem bil izsušen, usta so me bolela od samih optimističnih fraz in zdelan sem bil, ker je njo dajal strah za stanovanje, streho in kruh in sem se postavil vsepovsod pred šaltarje, da bi ji prinesel potrdila o dodatnem zdravstvenem zavarovanju, o plačanih računih, o potrdilih iz zemljiške knjige, kar je bilo nemogoče, saj ni bilo niti 20 % hiš v mestu, med njimi celo nebotičnik izpred vojne, vpisanih kot lastnina kogarkoli. Lastnik stanovanja si, plačaš vse stroške in tudi davek na zemljišče, stanovanje, ki visi v 6. nadstropju stolpnice iz železobetonskih zidov, bivalnih celic, ampak vpisa v zemljiško knjigo ni, torej v resničnosti ne razpolagaš z njim. Si tako rekoč doma na veliki, prevzemni postaji, za katero si odplačeval dvajset let, da bi bila tvoja, ampak šifre ni v knjigi in vanjo ne prideš, tudi s podkupninami ne. Ne bi je mogel še enkrat videti v tisti ogromni podstavljeni bolnišnični halji, v tistih ohlapnih pižamah, zavodovskih spodnjicah, kako mi prihaja naproti, z eno ramo čisto povešeno od težkega blaga. Ne prenesem, da bi si še enkrat morala nadeti to uniformo. Nikoli nisem prenesel ljudi, ki so mi bili blizu, v vojaških uniformah ali celo v poštarskih, kot Danijela, ko ni dobil druge službe kot pri razdeljevanju pisem na glavni pošti. Uniforma odvzame vse pri osebi v človeku, ven moli več ali manj ukročena samo njegova glava in obraz, kot cvet na peclju, ki je izgubil vso drugo prostornino, tudi ono ponosno sivo cono stalnega razglabljanja, kaj šele brezobličnost črne. Samo tretja oseba naj bi bil. In eni se dobro počutijo v njej, enim je bila celo zaščitni znak, npr. partizanska uniforma, vsaj suknjič, opasač, hlače ali zgolj polškornji, da so bili identificirani, preverjeni. Človek enkrat ali dvakrat v življenju mora nositi uniformo, šemo ideologijo, da lahko vrši vso krutost in brezkončnost prve osebe pod zajamčeno firmo. Urediti svoj kaotični bes v regulirane bregove. Razumem to, ker je bila s tem zagarantirana nedotakljivost njihove razdivjanosti, neumnosti, smešnosti, pokvarjenosti, skritih zalog izprijenosti: izživeti se, potrošiti se, izrabiti do dna, vse do tam, kjer gre njemu do njegove lastne meje, ko ne zmore več producirati sebe in se ena, dva, tri vrne nazaj, v turobnost, neuslišanost, statistično neujemljivost. Vsi so prešli to ali še prehajajo v tem, ni razlike med korifejami in štokglajzerji na železnici. Redko najdeš med odlikovanci tiste, ki so ostali enaki v uniformi kot v svojih capah, še redkejši so tisti, ki so si zaslužili višjo stopnjo, kot jo nosijo na svojih epoletah in prsih. Če hočeš kaj storiti z neujemljivim časom, imaš na razpolago samo sedanjost. Edino v njej pariraš termine. Preteklost je nekakšna zaloga, ki curlja in se krči, prihodnosti še ni in ne veš, katera stran kovanca se bo pokazala. Je ko v vlaku ob oknu, tisto, kar pride pred oči, je važno in nedoumljivo – če gledaš nazaj, vidiš, kako izginja, razkosano v splošnosti, če gledaš naprej, nimaš pravega žetona v roki: kamen postane utrdba, ko pride k oknu, hiša se izkaže kot mesto; samo tisti hip, ko si vzporeden z njimi, sebe in njih lahko klasificiraš, seveda, če si se nekoliko izmojstril v tem, da nobena reč, ki je presenečenje, ni presenečenje in da nobena stvar, ki je zašla, ne bo umrla, seveda razen te ta trenutek, ko je s teboj ob rami. Takrat si enakopraven s časom. Takrat mu daš povsem naravno njegovo pravo ime, prispodobo, mu prilepiš smešnico, anekdoto in vsi v kupeju se bodo s tabo vred hahljali, da si zadel. Ampak le v sedanjosti.

1. marec 1999

Hočem ohraniti vse na prosojnosti zraka, na gladini pasivne vode. Govorim si, da se splača živeti. Imam hčerko, pastorko, ki je pred dvema mesecema magistrirala. Ta ima prihodnost v akademskem svetu, ki se čedalje bolj trga od ostalih treh četrtin prebivalstva (če danes sploh še ostaja kdo, ki daje svoj vložek, čeprav le vijak v neki produkt), vse manj živčen in bolj zaključen v sebi. Imam drugo hčerko, dobro prevajalko, ki redno objavlja svoje kritiške eseje v literarni prilogi slovenskega dnevnika. Imam njeno hčer, svojo vnukinjo, za katero moram biti tudi v skrbeh. Naposled sem jaz, ki na tej bleščeči površini nekaj malega veljam. Govorim fraze, ki so važne in veljajo v družbi kot zlate uteži. Kot da res obstaja trdnost in sklenjenost, ko smo pa mi trije, ona, hči, jaz, kot drugi, le naključni znanci, ki so vsi imeli nesrečo, da so se rodili in utemeljili kot družina, skrivna družba, ko pa smo tule, da prej ko slej odidemo tja, od koder smo prišli in se nikoli več ne vrnemo. »Ampak jaz sama si ne morem pomagati,« reče. Pohiteti je treba, da rešiš utapljajočega se, četudi si naključje, je svet treba urediti kot nekaj večnega. Da se režirati, četudi ne veš, ali sanjaš ti sebe ali te sanja odmev. Pastorka me gleda postrani. Ta možic, ki petkrat na dan zahaja na stranišče, ki od osmih do desetih, enajstih dopoldne bere tračarske časopise, po trikrat ene, da bi iz vsakega sprejel kaj vase kot tausentkünstler v demagoški misli, ki naroča ženi, naj petkrat na teden, poleg dveh časopisov, na katera je naročen, kupi še tri ali štiri druge tednike. Ki jih prebira tudi na stranišču in še ponoči, ob enih zjutraj, zraven knjig, in ko mu naposled cepajo na obraz, zaspi ob luči. Ki pri kosilu začenja pogovore o vsemogočem, in kadar kaj trdi in ji je zadosti, odgovori: »Misliš, da imaš prav zmeraj ti.« Ali ko ob kakšni težavi vrže obrazec z akademsko modrostjo, družboslovno definicijo, mu je nerodno, da tale za mizo to vzame kot ozadje iz svojega življenja, ko je bil prav tako mladostno dogmatičen. Nerodno mi je, ne rečem nič več, ker imam pastorko rad in se bojim njenih izbruhov, kot jih doživlja, kadar gre z avtom nekam in jo čakam, dokler se po polnoči ne vrne; samo delam se, kot da je ne čakam, kajti jezna je, ko ugotovi, da to počnem, ker njeno življenje pripada samo njej in nobenemu drugemu. Amater sem, priznam, in tudi zame so vsi drugi amaterji – le kaj bi počenjali profesionalni življenjepisci, ki jih še nikoli ni bilo na svetu. Torej bi moral še enkrat živeti, ker je prvo življenje zgolj nekakšna vaja. Hvala, dovolj so štiri epohe, ki obtečejo človeka – otroštvo, mladost, zrelost, starost – iz enega naredijo štiri persone, ki se med sabo ne poznajo in so drug drugemu neznanci. Vprašanje, kdo si, ostaja pokrita skleda, v kateri je jed iz neprebavljivih sestavin, zato si seveda tudi ne moreš odgovoriti na prvo vprašanje, kaj je sploh človeška specija. Zjutraj pogleda, ko odpre svojo sobo, kakšen možic sem, s hlačami iz jeansa, spodvihanimi do kolen, droben, suh, dolgočasen, brezobličen, s pogledi, kot so se mi dozdevali tudi tisti moje sestre, očeta, mame. Zdaj bo spet bral časopise in pri kosilu spet govoril – vice, anekdote, resnice na enem zelo čudnem, neprofesionalnem nakovalu –, potem bo šel spet v svojo sobo in ob petih ven, da skuha čaj za mamo in zase, in od šestih naprej do enih zjutraj bo čepel pred televizorjem, v deko ovit, pri mamini postelji, ki tudi gleda, oprta na steno. Vsak dan isto. Ko gledam njen sključeni hrbet in ramena, vem, da ji je smešno, ker mora živeti pod isto streho. Rad bi ji pomagal, toda ne dosežem čez prepad med mojim in njenim izkustvenim obdobjem. Vem, da bi morala imeti svoje stanovanje, svoje življenje, kot se tudi meni zdi, da bi bilo dobro, če bi z ženo imela svoje življenje. Že skoraj petindvajset let bo, ko se oziram nanjo, mi povzroča skrbi, in nerodno je, da moram vsak dan gledati človeka, ki ga obtežujem s svojo prisotnostjo, ki je tudi meni, še v svoji sobi, neznosno breme. Tega ne pišem za tuje oči, še za svoje ne, ker redkokdaj pregledam; pišem, da bi bil rešen sebe, neznosnega zračnega pritiska svoje patetike, da lahko pozabim in sem zaposlen s problemi. Slepim se ves čas, prvi, drugi stavek; zato da bi izgledalo malo disciplinirano, uporabljam črtane zvezke, samo toliko vrstic na strani je, kot je linij. Delam se, da delam, mogoče se z žepno svetilko tudi da priti iz tunela v svetlobo. In če bo potreben denar, bom to reč objavil, vseeno mi je, sramota ali ne, ampak življenje je resno in moram še pomagati pastorki, kot sinu z družino, ki nima stanovanja. Na živce ji gre, ker nisem več navzoč na svetu, ali ko ponoči oba prideva istočasno iz sobe na stranišče ali v kopalnico in ji ponudim, naj gre prva, in se vrne v svojo sobo. Servilen sem kot kakšen mali hlapec do velikega hlapca na kakšni kmetiji. Ne prenese več, da stegnem roko in rečem: »A greš ti?« Do besa jo mora kdaj spraviti ta uslužnost ali do razjokanosti. Ker je tenka iverična stena med mojo, njeno in ženino sobo, se sliši vse, samo jaz ne, ki sem malo naglušen. Razložil sem ji zadnjič, kaj sem odkril. Ko sem hodil gor in dol po sobi od okna do vrat, sem se zalotil, da je podobno počel oče v delavnici, samo da je zraven trl oreščke in hodil po lupinah, da je pokalo. Tudi on je kdaj negibno sedel na stolu in gledal skozi okno, kot da okrog njega ni nikogar, nobene družine, ne žene, ne otrok. To je bila ljudomrznost. To samo zase čemenje imam po očetu, sem ji razložil, in ker se mi je šele zdaj posvetilo, vem, da učinkuje depresivno in dolgočasno. Naj me razume, ker tega v sebi ne morem streti, čeprav sem poskušal. Ali pa vse, kar je mogoče, spraviti v denar, za eksistenco, ne vreči nobenega ostanka hrane stran, biti natančen pri definiciji pojmov, to mi je ostalo po mami, kolikor vem in kolikor človek sploh lahko zve o sebi. Tudi vprašanja: »Si bil daleč? Kako se imaš? Kaj je s teboj?« ko se mama vrne od zunaj, imam od nje, in seveda od svoje paranoične družine, ki si je zmeraj predstavljala, kaj hudega sem doživel zunaj. Oče sploh ni šel nikamor, mesece se ni premaknil iz hiše, mama je morala poslovno urejati zadeve in je tekala po raznih obrtnih zbornicah in mestnih oblastvih. Mislim, da sem ta večji kos podedoval od očeta – ulice so nevarne in stiki z ljudmi kužni. Ostati v sobi ko voda v kakšni globeli. Mislim, da je tudi sestra Margrit (rojena 1916) nekaj podedovala po očetu: pri šestinpetdesetih ni hotela več ven iz hiše. Umrla je 1993. V hiši starih občanov v Baslu. Bila naj bi klavirska učiteljica, pa je slabo igrala, slikarka, pa je slabo slikala. Natančno kot jaz. Sosedje so postali pozorni, ker niso več slišali pianina: že teden dni je ležala mrtva v svoji sobi. Klara (1910) je umrla več ali manj tudi sama. Oče je umrl v delavnici na Starem trgu 21, ko ni bilo ne zdravil ne doktorjev. Mama je umrla bolj družabno: novembra 1951, na klopi v polni čakalnici beljaške bolnišnice, ker je kot brezdomovinke niso hoteli sprejeti v obravnavo. Kakorkoli gledam, sebe jemljem z distanco, ker sem od vseh teh podedoval osnovo in zato ne čutim niti nobenega samousmiljenja, kot ne čutim, da bi bilo moje obnašanje kaj posebej poudarjeno. Zato si lahko vsaj približno natančno predstavljam, kaj moja oseba, moje telo, drže, grimase, položaj ramena izražajo v učinku. Sem ko mrtev, polživ in živ. Vse tendence teh dednostnih paralel so mi jasne, zato obžalujem samo svojo nerodnost in neumnost, ki jo povzročam drugim v življenju, in se držim na vrvici, kolikor se da močno. Ker se ne morem zadržati, se opravičujem z življenjem tistih, po katerih sem se rodil in med katerimi sem klil, rasel, se osipal, venel. Za kakšno drugo razlago nimam moči, lahko še kolobarim dušo in telo kakor kakšna njiva; ta njiva bo zmeraj visela tam, kjer visi na pobočju, pa še to je preveč radodarno povedano. Izhajam iz družine takih kvalitet. Več mi ni mogoče vedeti, ne spoznati v tem prerivanju, v katero sem rojen, ki ima na vse strani odprto brezkončnost in minljivost. Družbica, ki zajema z žlicami iz ene sklede. Kot kakšna senca bršljana ali avtomobilov s ceste na osončeni strani moje sobe.

Kadar govorim z njo, hočem biti natančen, precizen, a čutim pomote, zdrse in padce, glavnega smisla dolgih stavkov ne bom več ujel z začetka.[33] Čim dlje govorim, tem večjo upadlost ji vidim na obrazu. A ko pišem, sploh ne razmišljam, kaj bom napisal, kot da nabiram dolgo vrvico s potrebnimi in nepotrebnimi perlami, samo da mi ne bo treba misliti tam zgoraj v baraki moje glave. Nekam se tudi tako pride, vem, samo da tako ukinjam paranojo moje sestre Margrit, ki je zasedala življenje v svoji sobi in ni dala nobenega glasu več tostran vrat. Najbrž je tako počel tudi moj oče, ko ni imel strank: stalno je šival neke kožice skupaj, ki niso bile namenjene za določen plašč ali kučmo ali ovratnik, in potem je pregledal nove ter jih spet razdiral. Stalno, na kolenih ob oknu ali za mizo ob tisti sloviti medeninasti svetilki, ki sem si jo zapičil v spomin, kot da je bolj duh svetilke kot svetilka. V knjigi Deček in smrt sije ves čas. Samo da ne bi znorel, je delal, kajti drugače je zmeraj dremal na mizi, pokrit čez glavo, ali govoril v steno čedalje bolj mrko in preteče, ker se je branil ali se pripravljal na prepir iz silnega besa do mame ali sestre. Čas pusti drugačne sledi za sabo kot kazalci na uri.

Zvečer od šestih dalje gledam TV – naj pride tudi obisk, ostanem pred aparatom, ker je zanimivejši od ljudi. Žena leži zadaj, naslonjena na steno, jaz čepim na kavču spredaj na levi ob mizici s svetilko. Tema raste. Reklame so veliko daljše od mojih sanj, tudi tiste najbolj kratke. Z ženo se pogovarjava o igralcu in igralki v filmu ali nanizanki. Kje sva jo že videla? Takrat je bila mlajša ali je to pot mlajša kot v prejšnjem filmu. Ji je ona vloga negativke bolj pasala kot tale nocojšnja, optimistke, in ali ni bila boljša v obstranskih vlogah, ko se je samo sem in tja prikazala. Upravljavec, ki ga imam v roki, je kot vajet, s katero se peljem na vpregi po cesti na ta ali oni kanal. Opozarjava drug drugega: tale prizor je prepozen, saj je gledalec že razumel iz prejšnjih, v katerem nastopa krivec ali zapeljanec. Drugje je vse prezgodaj in posname smetano prej, preden se prav začne film. Imava svojo terapevtsko dramaturgijo. Dialog je nepotreben, je sprenevedav, neumen. Rada imava fabulo, posebno v kriminalkah, drugače nama ugaja tudi film brez nje, ki je tak kot ona ali jaz, človeka, ki ne rabita fabule, saj sta že tako in tako vpeta v fabulo in sta si blizu. »Torej, kako bi ti dokončal tale film?« »Prav tule na sredini odrezati bi bilo najbolje. Ne, film gre naprej, pokaže se rdeča ruta na koncu, to mora biti, bila je na začetku, zdaj je malo obledela in obnošena – in tako so s knoflo zapeli življenje v culico fabule. The End. Nekatere reklame imava rada in jih gledava nekajkrat, nekatere so preneumne. V presledkih med njimi, koncem in začetkom drugega filma brskam po kanalih. To je nekakšna osebna montaža: potujem s tega kanala na drugega, s tega filma na tretjega, vse do frekvence 55 in spet nazaj. Ustvarjava prav zanimive komedije, ko se menjajo osmrtnice, čestitke, smešnice, čestitke, poročne torte … Ob desetih zaspi, jaz gledam do polnoči, enih, če me oči preveč ne bolijo od branja podnapisov, kajti tudi pri slovenskih ali nemških filmih jih potrebujem, ker sem naglušen in ne slišim, če bi dal stvar še tako na glas. Zunaj svet umira, v noči vse spi, stolpnice so črne, vem, ker so vse narejene po istem tlorisu, kje so kuhinje, predsobe, kopalnice, spalnice. Ljudje spijo, niso isti kot podnevi, na poti sprememb so, nastajajo duhovne preobrazbe, kdaj tako hude, da jih zadene bolj kot kakšen dogodek. Če prižgem luč, ko grem v svojo sobo spat, je tako, kot da je to tule edina jasa v črnem gozdu teh vertikalnih vasi. Tableta, dve, tri knjige berem istočasno, neko poglavje pri eni, začetek pri drugi, sredino pri kakšni tretji. Ali časopis. Potem me zmanjka: kdaj se zbudim, luč še gori kakor svetleča reka, nisem je utegnil ugasniti, ko me je zgrabil spanec. Tako bi bila smrt najbolj dobrodošla. Ravno bi še bral feljton o tihotapljenju in carinskih pregledih na mejnem prehodu in konec, ne da bi vedel kdaj.

Včeraj sem spet gledal Bebo, kako spi naslonjena na zid za menoj.[34] Se deka premika na njenih prsih? Drugače je imela obraz obrnjen proti senčniku svetilke in daleč od sebe za glavo na blazini desnico, z dlanjo odprto proti meni. To je bilo kot predaja, gola dlan. Kaj jo bo doletelo? Potem je počilo. Roka je udarila v lepenko s povečano sliko iz moje slikanice, ki je zadaj opažena s kartonom. Najbrž je od zida pritekel hlad. Čez dve, tri minute jo je premaknila, pobožala se je z njo po čelu, potem jo je položila na teme, z levo pa se je držala lica med usti in brado. Ko sem naslednjič pogledal, sta bili roki pod odejo in samo konico nosu sem še videl v profilu. To me je spet prestrašilo, ker je nisem slišal dihati, a potem sem le dognal, da se ji prsni koš dviguje. Potem je celo zasmrčala, raskavo in votlo, ker se je najbrž nalezla nahoda. Seveda, če jo tako gledam, je daleč stran in nemočna, še bolj potrebna pozornosti in skrbi. Saj celo če gledaš človeka, ki ga ne maraš, v spanju, je njegov obraz zgolj duh sredi sveta in prevzame te simpatija. To sem videl v zaporu pri vojakih: najbolj krompirjastega obraza, ki ga ne maraš, ne moreš jemati takšnega, kakršen je bil štirinajst ur na dan. O, kako rad bi se kdaj kot totalni tujec ugledal in slišal samega sebe, ne da bi se spoznal, in šele pozneje izvedel, da sem bil to jaz. Tako ne vem, ali ji pomagam ali si zaman prizadevam. Ko sem obiskoval hudo bolnega očeta v bolnišnici, je bilo v skupni sobi najmanj dvajset bledih, težkih bolnikov, ki so me pozdravljali z rokami in nasmehi, tako sem si rekel, da bom nekoč, ko zrastem, zdravnik, ker bom tako zmeraj krožil med samimi pacienti, ki so nenevarni in nedolžni. Še poklicni likvidator mi je nekoč dejal, da ni mogel ubiti svojega sovražnika, če je naletel nanj, ko je spal, zato ga je najprej zbudil, da bi se spogledala iz oči v oči, in mu šele potem povedal, za kaj gre. Speči je kot mrtev v krsti, plemenitega obraza, odvzetega drobovja, da mu ne moreš ničesar več odvzeti in dodati. Kdaj pa poklicni morilci ubijejo tudi spečega, saj je videti kot truplo in mu metek, dva ne moreta več škoditi. Ta strah, da so speči mrtvi, imam še iz otroških let, ko so moji domači med opoldanskim premorom zaprli trgovino in zadremali po kosilu, kdaj na posteljah, zofah, oče pogosto kar na delovni mizi, in to s časopisom na obrazu. Bal sem se, da so mrtvi, in ne bom imel pet-šestleten nikogar več. Moja starša sta bila že v letih. Mogoče je to bilo razlog, da sem bil tako divji, len, negiben in poln strahov.[35]

17. marec 1999

Ko človek doživlja nekaj napetega in razburljivega, postane tretja oseba. Ko se pustolovščina konča, se na vogalu spet sreča s svojo prvo osebo, da položi pred njo obračun. Če si bil pogumen, to zbriše marsikakšno črnogledost, če strahopeten, se vse zaplete in nobeno srečno naključje ti ne more dati vzdržljivosti. Če pa ti je bilo vseeno, te to naredi prozornega kot steklo, tako da nobene reči ne moreš več obesiti nase. Ampak vse to se odvija v območju druge osebe – tiste, ki te nagovarja, svetuje, ki je most med prvo in drugo osebo –, v območju tradicij, pravil, vrednostnih presoj. To je nekako tako, kot da se držiš vrvi od zdavnaj, kot da je tvoje življenje le del človeškega veka, zato se moraš kot nekakšen baklonosec držati te mastne špage, da ti ne bi spodrsnilo v tej Postojnski jami. V večini primerov se to sledenje opravlja že akademsko, malo je še budnih in začudenih, da bi to vzeli za ulično revolucijo, in še med njimi je večina tistih, ki to ponovi z akademsko grimaso. Ampak vprašanje – kdo si – ostane. Več ko nekaj posameznosti v drobcih, denimo 0,3 %, ne moreš izbezati. Ker imaš v glavi neki optični spomin, ki si ga podedoval po ne vem katerem sorodniku milijone let nazaj, te to lahko brž naredi za pristaša reinkarnacije. Če imaš neko kretnjo, grimaso, način hoje, postopek pri delu, umivanju zob, prhanju, kar si videl pri mami ali očetu ali celo pri sestrah, imaš občutek, da si številka v seriji, ki malo pretirava, če pa so vsi ti neposredni predniki že mrtvi, imaš njihovo življenje za obrazec oziroma se zmeraj počutiš, kot da si napol mrtev, napol živ, oziroma oboje hkrati. Je pa na bilijone neznancev, ki jih samo čutiš v sebi, katerih imena, lastnosti, značaji so ti popolnoma tuji, vendar te prav oni privedejo do tega, da se moraš zagovarjati pred sodiščem za to ali ono reč. V primerjavi s pravili, zakoni, civilizacijo itd. je tvoja prva oseba v brezoblični predelavi, so pravila, zakoni, civilizacijske navade tako preprosti in jedrnati, da je zanje dovolj prostora na eni sami deščici. Z njimi ne moreš urejati in disciplinirati svojega kaosa. Še huje od tega pa je, kaj smo človeška bitja, zakaj smo skupaj z živalmi in drevesi na tem planetu, iz katere kapljice, ki se je utrnila v vesolju, smo nastali, kaj je vsebovala. Odgovore na vse to na svoji deščici držijo metafiziki in realnost, oboje je kot odgovor spet premalo in premlačno, da bi zadevalo v džungelsko temo.

29. marec 1999

Sedemdesetletnik se sprehaja na gričku pred hotelom in sin, ki ga spremlja z baterijskim krmilom v roki, ga otipa pod čeljustjo. »Dobro si se obril,« ga pohvali. »Pomisli,« hladno odgovori urejena glava, »prvič sem se obril s peno in žiletko tako, kot to kažejo v filmih in reklamah, potisniti s prsti levice lice gor in vertikalno potegniti britvico od vratu gor, ko sem sam prej zmeraj potegnil dol. Vesel sem, da sem se naučil.« Potem veselo doda: »Pravzaprav se nisem nikoli ničesar naučil v življenju razen nekaj trobezljanja iz knjig.« Ker sem srečal ljudi v nesrečah in sebe v različnih položajih, sem imel vse skupaj za identično zgodbo življenja in sveta, ki se ne da spremeniti. Sprejel sem to stanje kot naravno danost, v kateri se znajde vsak, ampak ker je nisem priznaval ali odklanjal, sem odnesel na svobodo svojo glavo na vratu, pa seveda tudi prazno in nevedno. Bilo bi se treba ves čas učiti in opazovati, da bi postal avtoriteta. Jaz sem že ob prvem stiku z dogodki, veselimi in žalostnimi, ki so zažareli pred mano, izgubil povezavo, ker sem pri priči začel iskati prvi izhod v sili, kakršnega sem si naslikal, kot se je meni samemu zdelo, udobno možnost za beg, kajti tudi skozi jasne izhode v nuji ne bi zmogel, ker so bili le druga plat naključja, nekakšna vzporednica, v kateri bi moral pod dolgotrajnejšimi in milejšimi pogoji izvršiti tisto, kar bi sicer moral v masivnosti dogodka ali naključja. Nobenega dotika, dovolj je bil prvi vtis, vonj, barva, prvi otip, da sem izvedel, naj sije kot zvezda ali zeva črna luknja, kakšno splošno enoličje vlada v njej. Nevednost raste kot gobe. Drugače povedano, nikoli nisem slekel otroških oblačilc, da bi jim dal druga imena, ampak sem jih enostavno pustil na sebi, da je tkivo postalo obleka za mojo kožo. S tem seveda ni mogoče odrasti in manipulirati v naslednjih obdobjih, mogoče pa je odnesti celo glavo in ostajati na poziciji, ki je daleč od gromoglasnih sprememb v sreči ali nesreči. Seveda se je sesipala tudi moja peščena utrdba, ampak nikoli toliko, da ne bi ohranila neke zajamčene prednosti in prostosti v presojanju. Malo zato, ker se mi je vkopala v glavo že v elementarnem otroštvu: nikamor več naprej, usesti se, prenehati, zadremati, in drugič, ker jih je bilo malo, ki so ostali, oziroma sploh nikogar, ne na moji levi ne na desni, ki bi imel svoj peščeni grad, in bi se moral hočeš nočeš kdaj učiti obrambne strategije pri njih ali oni pri meni, kar bi bilo skorajda isto, kot če bi šel naprej. Ostal sem otrok. Zdaj se vračajo tovariši iz mojega otroštva, iz kehe, sodnih procesov, kazenskih taborišč, in sodelavci, rablji in žrtve, na peščeno brežino, da bi umrli mladi, kajti tega se spominjajo naenkrat bolje kot tistega, kar se je zgodilo včeraj in v vrsti let njihove preteklosti. Eni govorijo o svoji prvi dobi kot carstvu zlatih senc, drugi govorijo o napornem življenju svojega detinstva. Ne eni ne drugi nimajo prav, ko se zdaj vračajo k temu studencu. V obojih, teh črnih in belih otroštvih je bilo toliko govna, moralične sprenevedavosti in poetične substance, ki je ne razumejo več. Ne razumejo, da je bilo v otroštvu podano že vse, kar je zadevalo srce, duha, telo in pamet v človeku, in da so zdaj tako pootročeni, kot bi po smrtni nesreči z letalom iznenada bivali v drugem življenju. Nočejo vedeti, da so zmeraj bivali v svojih otroških rečeh, le da so jim dajali in jim menjali imena, in pod temi imeni je bilo na vsake toliko usmrčeno njihovo otroštvo, katerega so se sramovali. Zdaj hodijo nazaj, kot h kakšnemu studencu žive vode, popolnoma poneumljeni od sentimentalnosti. Vsega, česar so se naučili, ne znajo več. Nosijo palice, kot da so še vedno pastirji s čredo, kot nekoč igrajo črnega Petra, se stepejo zaradi frnikul, se podajajo k maši, da bi slišali od patra staro navodilo: »Bodimo kakor otroci.« Zvečer jih z metlo suvajo negovalke iz dremeža v posteljo. Zakaj jih smrt v starosti tako prizadeva, vprašujejo. Smrt bi morala zadevati samo grešnike. A zadeva vse, ker smo vsi grešniki. Nemogoče se je pogovarjati s tistimi, s katerimi si preživel mladost in zrelost, ramo ob rami. Imajo polno vprašanj in zamer. Hočejo zvedeti, ali si bil ti razlog, da se mu je zgodila ta ali ona nesreča. Ne, ker si bil tedaj daleč stran in nikoli navzoč v tisti družbi, v kateri je on bil od jutra do večera. Hočejo se razbremeniti. Ne spomni se, da si mu ti stal ob strani, pač zato, ker lažje priskočiš na pomoč drugemu kot sebi, ker sebi ne privoščiš še kozarca vode, ko si vsaj enkrat, ne pa tisočkrat pogledal vase, v svojo notranjost. Ne spomni se torej sreče, ki si mu jo pomagal priskrbeti. Sprašuje, če si bil ti vzrok nekega žalostnega pripetljaja, ker te je pač videl takrat v bližini. Znebiti se hoče neke more, ki bi jo drugi prevzel. Veš to, kar si ti sam počel v mislih, a si rajši odkril razlog v sebi. Tako je z moralisti in nevedneži, ki izpolnjujejo pravila, ker so preveč pridni, in zato ne morejo spati. Bolje je ne priti skupaj z njim, tako se lahko še zmeraj zanaša na tvojo krivdo. Tako se odvija ozko življenje starcev, ki jih že kot otrok nisem maral, kaj šele sedaj v hiralnici na Bokalcah in v zavodu sv. Jakoba, tem logu ljudomrznih otrok in norcev. Ne znajo preprečiti, da bi jim splavali na površje goli obrazi z izrazi simpatije ali antipatije iz otroštva na njihova opustošena obličja. Kot spet najdeni otroci svoj konec vežejo na začetek, starost brezobzirno precizira njihovo bojazljivost in strah otroka z začetka, začetka, ki ga šele zdaj, potem ko so ga zatirali v vseh mogočih epohah in je prepozno, vidijo jasno. To je ta svinjarija, tega strahu začetka, ki so ga premodificiranega nosili skozi življenje, smrt ne more ubiti, na robu pota je brezupen, in kot nekakšni duhovi se utapljajo v njem, kot da bi bili sami sebi otroci. V bistvu je zanje edino zdravilo v starosti, kot za vsako starost, smrt.

Če raziščeš, kaj si sploh delal v življenju, lahko marsikaj opravičiš, tvoje herojstvo se je enako izrabilo kot strahopetnost, ki jo je zatem ponovno zasedla sveža in konkretna krepost, in to v razmiku nekaj dni ali tednov. Ampak tudi to ni bistvo starosti, da si pozabil, se kesaš ali delaš pokoro. Bistvo je, da si bil po nepotrebnem na svetu, da si moral kot košček biti med živalmi, oblaki itd. in da bi bilo bolje, ko ne bi bil rojen. Zakaj je bila potrebna ta preizkušnja, z nastopom ali brez njega, je bila sploh nujna? Da so te osvetlili sonce in reflektorji? In ta nekaj let trajajoči strah pred padcem nazaj v temo. Čemu? Seveda sem bil jezen, ko so ovirali moj razvoj, me prijemali za besedo, metali v zapor ali me pustili vegetirati na tako imenovani prostosti brez časti. Ne razumem te avdience na svetlobi, komu ali čemu služi, pa četudi samo za šalo. Kar mi je zares uspelo v starosti, je, da ščitim sebe pred drugimi in hkrati druge pred sabo in da lahko ves dan spim brez slabe vesti in ponoči, če je treba, tudi ob pomoči tablet, samo da mi ne bi bilo treba biti buden in vržen spet v nastanek, da žena zboli, kateri od otrok umre ali si samo enostavno zlomi roko. Spanec, to je tisti malo slavni obpotni klošar brez prihodnosti in slovesa, ki so si ga tudi antični polbogovi izbrali za usodo.

28 Citat je zapisan na prvi strani zvezka.

29 Gregor Strniša (18. 11. 1930 – 32. 1. 1987).

30 Dominik Smole (24. 8. 1929 – 29. 7. 1992).

31 Dane Zajc (26. 10. 1929 – 20. 10. 2005).

32 Pisatelj pojasnjuje, kakšno literarno pisanje so od njega pričakovali v tistih letih.

33 Iz členitve v rokopisu je razvidno, da se s tem odstavkom pričenja naslednji zapis, ki pa ni datiran.

34 Tudi s tem odstavkom se verjetno pričenja nov nedatiran zapis.

35 Naslednjih 28 strani rokopisa v tem zvezku je pisatelj uporabil v svoji knjigi Otroške stvari, zato jih tukaj ne upoštevamo.

7. zvezek

Julij – 10. december 2000

Julij 2000

Vseeno je, kar ob koncu življenja spišeš, važno je samo, da se ne ponavljaš, ker življenja ne moreš več obnoviti. Je, kar je nastalo, in ne tisto, kar si hotel, drugače bi vsaj ščepec nečesa v pepelu ostalo tudi meni. Ko berem uvodnike, manifeste, odgovore mladih intelektualcev v kakšni reviji, se zbudim kot ob ropotu tanka! Vse cevi so iztaknjene iz ogrodja, da pobijejo vse živo z boljšo opremo in vseznanjem podkovanih oklepnikov. Ko berem čez čas v isti reviji njihove malo mlajše, ki imajo eno samo misel, ki teleskopira svet z ekranom, kot da pogledam na televizijske zaslone, ki se ponavljajo. Tudi sam sem bil nekoč mlad v generaciji vlakov, ki je drvela skozi resničnost, ki je ni gnala lokomotiva spredaj, ampak tendenciozna in transcendentalna energija naše mladosti, ki je srepo merila svet na levi in desni in ga zaznavala. Nato je prišla druga generacija z močnejšim vlakom, ki je napovedala ogenj sintetični obliki skupnosti. Zatem je prišla tretja, četrta; najprej vsakih deset let, potem pet, zdaj že samo dve leti, ki je mitraljirala z vsemi sredstvi po svojih predhodnicah, dokler se niso vse, ki sem jih videl – vsaj deset sem jih ohranil v spominu –, ustavile na končni postaji, kjer je zavladala gneča kakor v kolenu kake odtočne cevi. Priznam, vsaka je prinesla nekaj sapic svežine, lesketav košček svoje mladosti in nekaj, česar predhodniki niso opazili, ampak redkokatera, če sploh katera, je ponesla vrednote naprej v življenje. Ni šlo.

Mladost je ventilator, ki kdaj obrača tudi stare, da bi jo oponašali, ampak življenja sile so tista vrtljiva vrata, skozi katera nenehno hodimo ven in noter, in vsakokrat smo malo drugačni. Kar me deprimira, je, da jih ugledaš kje v javnosti v sodniških togah, v forumu pametnjaških poslancev, v uradnih haljah, v kostumih poklicev in govorijo samo tisto, kar je dovoljeno njihovim funkcijam in položajem, da bi oponašali odbijajoče in smešno vedenje svojih nekdanjih sovražnikov. Tudi drugi, ki so najpolnejše trenutke svoje mladosti zaklenili v kletke kot redke ptice, mi jemljejo voljo in pogum, kajti starali so se skupaj z njimi, vzporedno in enako hitro. Vsak med nami si izmišlja neko zgodbo, ki jo ima pogosto z največjim žrtvami za svoje življenje. Ali celo vrsto zgodb, ki so opremljene z imeni in datumi, da nad njihovo resničnostjo, kot izgleda, ne bi bilo mogoče dvomiti. Starost, ki izbije vse stiske, s katerimi je tako dobro založen ta svet in ki si se jih tudi ti obilno posluževal. Spregledal si jih. Samo nimaš več energije, da bi še enkrat povedal, kako izgleda človeško bivanje brez montaže. Časa, ki ti ga je nekoč primanjkovalo, imaš toliko, da bi napolnil vse oceane, ampak moči ni več, ker si izgubil vse kasnejše funkcije, razen pljuč in srca, ki si jih dobil v začetku, in zdaj – čeprav ti ni do tega, ker je edino zdravilo za starost smrt – lečiš svoj organizem, ki si ga maltretiral vse življenje kakor sužnja.

Vsak človek bi rabil nekoga za opazovalca svojega življenja, če bi hotel izvedeti, kako živi svoje življenje. Potem bi mogoče nastala zgodba o pustolovščini človeka, ki nikoli ni bil junak niti baraba, in ne eden ne drugi ne bi dopuščal, da je drugi prvi in da bi prvi postal drugi. Na tej ravni bi se večno odigravale bitke za bitko. Samo žal ti ne bi smelo biti in obupati ne bi smel v položaju, ko gre življenje mimo. Življenje je pravi pekel in so nebesa. V začetku je kot slikanica. Vsak dan, ko te peljejo ven v vozičku, je kot nov list, novo rojstvo. Ljudje, ki imajo drugo postavo, lase, kožo, obraz kot mama, oče ali sestra, so pa enaki njim, neko kosmato bitje, ki gre po vseh štirih, je pes, to veš po igračah, tisto ogromno in zeleno, ki gre samo sredi ceste, ne da bi se videle noge, je stroj, tramvaj, vsak ovinek na ulici, okrog katerega te peljejo, je nova stran v slikanici. Če stvari imenuje mama ali sestra, ki te vozi, se pomiriš, vendar imajo stvari še drug pomen. Iti od doma, iz hiše z uro, kuhinjo in sobo, polno kož; zato te morajo umiti in preobleči. Svet je druga družba kot doma, je raznovrsten in ni vedno dolgočasen kot družina, ki je skrita družba. Si želim ostati zunaj ali notri? Ko se slikanica spremeni v nahrbtnik, tablo, šolo, kredo, ne bežiš samo od hiše, ampak tudi od rdeče, veličastne šole. Rad bi bil produkt v izložbi, igrača ali kolo, ograja, konj, samo ne ti, ki čutiš vse trpljenje in tesnobo pod svojo kožo, da se moraš kdaj pogledati v šipo, če se nisi spremenil od trpljenja v goloba ali konja ali karkoli že, ker bi te to odneslo in ne bi bilo več izhoda in poti nazaj, da bi postal ista oseba, ki si želi, da bi postala nekaj drugega. Kar sledi, je nujna in nepotrebna puberteta, brezvezna mladost, v kateri moraš biti enak drugim, samo lepši in boljši od istih. Brezobzirni apetit zrelih let, tekmovanja, natečaji, govorance, debate, pogled v ogledalo: nisi sam, tretji si, kot vsi. Starost, v kateri sem zdaj, brez adutov in moči nad preteklostjo, je kot mesečina, ki ni hladna ne srebrna, ampak samo mesečina kot na najbolj sijajen sončen dan. Ne razločim več številk na hiši, naslovov v časopisih, pričakujem smrt kot edino zdravilo. Ne veš, zakaj so celo življenje vsi toliko govorili o njej kot o niču. Ta nič je vse. Doživel sem vse to po pljučnih zadušitvah. Najprej je hudo in težko, ko ne moreš več do zraka. Potem postane vse črno in na lepem plavaš kot cepelin po svoji poti, razbremenjen, nič več prikrajšan, naenkrat čutiš, kako je odgovornost zate prevzela tema, in te več ne skrbi zase, izginila je teža, nenadno središče jaza, ki te je težilo pod kožo. Domov si prišel, čutiš, žlica se je spet vrnila v kovino in te brez konca in kraja prevzema v svojo odgovornost.

Torej: ne govorim o smrti kot o nečem veličastnem in trivialnem. Govorim o počitku od samega sebe in življenja. Zakaj nenehoma govorim o resničnosti in svoje doživljaje datiram? Zakaj sploh toliko pišem o resničnosti življenja? Prvi ali mogoče zadnji odgovor je, da bi si olajšal ločitev od življenja, da bi se ga tako nasitil, da bi bili vsi lonci in praznine zraka polni in bi prekipeli. Od tod hočem. Iz življenja hočem. Mogoče je vse moje pisanje samo prekriti samouboj, ki je načrtovan in pri vsej človeški irealnosti racionaliziran.

Pisati o sebi, pravijo, je narcisoidno. To je splošna fraza, ki nam, ki se takole pogovarjamo in opravljamo druge okrog gostilniške mize, pride ko rešilni pas, vržen iz dneva. V bistvu pa je ta frazeologija neumna od svoje nabuhlosti. Jaz priznavam samo ena usta, ki oblizujejo in preizkušajo okus, samo en nos, ki vdihava smrad in dišave ter nekaj vmes, par ušes, ki ju prekrivam z roko, ko zaslišim zvok, kadar je odvraten, dvoje očes, s katerima zaznavam svetlobo, barve in njihovo utapljanje in fosforesciranje v mraku. Je tudi duša, ki pa nima ročajev in nima imena, in nekaj kot zemljevid podtalnih jam, ki jih ne razumem. Sem samo en kos človeka, ki samo na en način sprejema bolečino, veselje, ljubezen in kar že je, tudi dolgočasnost minljivega. Dovolj sem negiben, da nekako slutim mehansko odtekanje časa. En »za« je takoj rodil »proti« in ta proti je doživel nov proti. Mogoče sem tisočkrat menjal stališča v dolgem obdobju enega leta in milijonkrat v času enega trenutka. Zdaj se mi je že davno ustavila domišljija in ostal je samo še en »proti« ali en »za«, ne vem, kakšna je razlika med njima, če nista eno in isto, in ta mi leži podnevi na soncu kot nekaj fizičnega, kar ima senco, in ponoči ostane na istem mestu, kot črn madež. Torej obstaja in je. Ne vem, če je rezultat seštevek vsega, izpeljava celotne operacije, ni mi znano in me ne zanima. Samo kdaj pa kdaj, ko se oglasi volja in nagon do vztrajanja, me vabi in zapeljuje življenje od prej, nekakšen odmev je, vsaka popevka iz otroštva in mladosti kdaj priduši mojo nasičenost, celo himne in koračnice, ki jih pojeva z ženo; zato ker imava premalo skupnega otroštva in mladosti, nadoknadiva skupne spomine na skupni čas. Pojeva na vse predloge in vso šolo mladosti. Je smešno za splošnost in narcisoidnost, noro je za vse naokrog, seveda. Kot bi zagodle stare omare, v katerih so nekoč visele lepe, nove, sveže obleke. Je imeniten plavalni obroč, ki vonja po napihnjeni gumi iz otroških let. In prav tako je z naravo, s travniki, marjeticami, cvetočim krompirjem, s koruzo. Ravno tako je s poletjem, v katerem bi bili vsi radi lepi, sijajni in mladi, trije meseci v letu, ki jih obvladuje brezbrižnost in prostost, garderobo oblek, bluz, srajc, kril, kratkih hlač imava za ta čas, za zimo imava samo en plašč in en pulover, za jesen in spomlad pa kopico pokvarjenih dežnikov. To je najlepše od življenja, ki preostane, izletniški parnik, ki gre mimo, in najina velika rumena brisača, na kateri se sončim na bregu. Z lepimi pozdravi iz Opatije ali z Bohinja na razglednicah.

Hecam se, kot se reče, pri kosilu zunaj, da bi uničil ritual obeda, mešam jedilnike, zbijam šale v avtu ali avtobusu, v čakalnici pri zdravniku ob lepakih in instrumentarijih, stažistki zdravnici, ki gleda v steno pred seboj, ko govori, na kaj vse učinkuje marivarin, in ko mi piše karton, doze za vsak dan, datum in uro za ponovni pregled v trombozi. Preberem listič, ki mi ga je dala, in rečem: »Točno ste ponovili, gospodična doktorica.« In ona z nespremenjenim licem piše dalje in rečem, da bom povedal uganko: »Kaj reče ena stena drugi?« Molk, čudenje, minuto, dve. »V kotu se dobiva.« Smeh in prva destimulacija okostenelosti. Ko sem prišel, sem zaregljal z eno od ragelj, ki sem jih prinesel v dar za goste (za lasten groš). To je povzročilo prvi val razgibavanja. Ne morem ponoviti vseh šal, ker bi moral opisati situacijo. To bi terjalo preveč naprezanja, hodil bi, pil kavo in vodo z viskijem in s tem uničil rezultat vseh petih zdravil, ki jih moram zaužiti v 24 urah, ne samo za tistega, ampak tudi prihodnje dni. To so moje navade, ko sem pisal na akord, na pogodbe in roke od treh zjutraj, da bi ob osmih šel v službo, vsak petek, celo soboto, nedeljo, vse počitnice. Ne morem si več privoščiti take potrošnje, ker čutim, da z vsako uro pisanja izgubim najmanj tri dni življenja. Ampak dosti energije moram potratiti, zato jo razsipavam, ko stopim iz svoje sobe – oblika kovčka, dnevna svetloba, juha in meso, ki ga kuha žena, ko odkrivam lonec, lift v hiši, vrniti se od zunaj – vse to pride in gre. Zahojeno ostaja v situaciji, v urah, ki so minile ko blisk. Zdi se mi, da sem malo surrealista, ali pa veliko. To razveseljuje družbo, otroke, ženo, kdaj celo mene, ker me presenetijo. Mesec dni že obnavljajo cesto, vedno na istem mestu. »Glej, še zmeraj so pod narkozo«, rečem Bebi. Moram reči podobno kot pedagogi, vse gre potem bolje in hitreje, čeprav ostajajo delavci še zmeraj na cesti pod balkonom. Samo metafore se ne dajo povedati drugič, če se jih spomnim. Komuniciram z metaforami kot dnevni časopis z dnevom ali koledar s tednom, potem odtrgam list in ga vržem v smeti in tako izgine hkrati z dnem ali tednom.

Kot otrok sem bil negiben, čeprav sem se veliko klatil. Gledal sem v nekaj in tistega nisem videl. Mogoče nisem doumel. Ali je to odtod, ker sem bil plod veliko starejših staršev, kot je običajno, ali zavoljo tega, ker sem nepazljivi in hipohondrasti sestri Margrit kot dojenček padel v kuhinji nag na kamnita tla, ali zato, ker niso imeli ne živcev ne časa zame v družini ali ker sem bil preveč trmoglav ali so bile razmere preveč neurejene. Ko me je učitelj kaj vprašal, sem vstal in ga gledal, videl sem njegovo glavo, tablo, glave součencev in molčal. Vprašanja nisem razumel, ali sem se pravkar zbudil ali sem ravno opazoval učitelja pri tabli, kako spreminja svoje oblike telesa in izraze na obrazu, ali svetilke na stropu, ali trg zunaj, vsekakor nisem odgovoril. Ozka struga je bila to, v čemer sem se znašel, bil sem samo »Bubi«, kot so me nagovarjali doma, ampak tudi s tem imenom se nisem pogovarjal sam s seboj, kaj šele z očetovim imenom in priimkom. Poznal sem samo hišo, v kateri smo stanovali, in okno, za katerim sem spal ali se premetaval v postelji. Imel sem samo svoje domisleke, ki sem jih pripovedoval sam sebi, ker niso bili za rabo v svetu. Nič se ni dalo deliti z njim, ker niso bili za zamenjavo, bili so samo sunki, ki so butali v mojem drobu. Nisem razumel pomena kapitala, ki je izkazoval avtoritete ljudi na mostu, pod katerim sem se zadrževal, namesto da bi šel v šolo. Bili so avtoritete, samo jaz jih nisem razumel, le dojemal.

Kakšna enolična pot od Petersberga na Holandskem, kjer sem bil v beli hiši, dvorcu edinega kongresnega centra v deželi, na simpoziju o književnosti za mlade, do železniške postaje, kjer so edinole prodajali znamke in razglednice, ki sem jih pisal domov. Hiše, opasane s svojo živo rdečo opeko in mavčnimi odlitki obrazov na strehi, strešna čela na cesto, razvrstitev vkoreninjene soseske, kjer živi neznana vrsta bledoličnih, pegastih ljudi. Gnus me je prevzel kot ob sleherni soseski, bolnišnici, vojašnici, vaseh, občutek ogabe celo do njihovih marginalcev, ki so živeli ob robu skupnosti, ki so sovražili kompaktnost teh naselij. Zadnjo noč pred odhodom letala drugo jutro sem prenočil pri družini ene od starejših voditeljic simpozija. Punca, fant, oče, ona. Povabili so me ven, na večerjo v restavracijo Belle Myen, ki je bila imenitna. Malo sem jedel, ne iz bojazni, da bi jih kaj stal, ampak ker na to hrano moj želodec ni bil vajen, edino, kar je bilo v tej deželi po mojem okusu, je bil kos črnega kruha z lososom, ki sem ga kupil za majhen denar v uličnem kiosku. Mojim šalam sta se smejala poba in punca. Edina stvar, ki me je res pritegnila, je bil tip počitniškega potovanja očeta, glavarja družine. Bil je v službi pri železnici in imel je karto za dve tretjini znižano za potovanje s posebnim vlakom po celi Evropi. Vkrcal se je v Amsterdamu, dobil je kupe z ležiščem in potoval do konca Španije in nazaj, skozi Italijo v Rusijo do Moskve in na povratku v istem oddelku in istem vagonu domov v Amsterdam, kjer se je spet izkrcal. Malokdaj so se kje ustavili, šli na kratek izlet v okolico in se znova vrnili na vlak, ki jih je čakal na postaji. V kompoziciji je bil jedilni vagon, kopalnica s prho, vsak večer si je s sopotnikom naredil ležišče, ki ga je potegnil iz stene. V resnici pa je večino časa preždel ob oknu in gledal pokrajine in mesta, skozi katere se je vozil. To je bil njegov največji užitek, gledati skozi okno različne pejsaže, arhitekture, oblike hiš, trgov, poslušati tuje jezike in dialekte ljudi iz teh krajev, gledati njihovo obleko, obnašanje, grimase, preizkušati njihove jedi in pogače v kolodvorski restavraciji in se nato znova odpeljati naprej, naprej v drugo deželo, po ravnici in gorovju, skozi primitivnejše postajice, z za silo oblečenimi ljudmi, da bi znova obstali za nekaj ur v kateri od prestolnic ali zanimivih mest, da si ogledajo ulice in trge. Šest tednov zapored. Zanimala ga je prav tako tovarna papirja kot stare cerkve. Redko je fotografiral. Raje si je delal majhne zapiske po dnevih, dva tri stavke. Do takih potovanj je imel pravico vsakih nekaj let, pet ali šest. Neverjetno, kako so ga osrečila in kako se jih je leta veselil. Čeprav je večino časa samo presedel ob oknu in gledal ven, je prišel domov lahek in streniran, kot po ne vem kakšni pustolovščini. Toliko oblik, barv, melodij, jezikov, vonjav mu je ostalo v glavi, sluhu, spominu, v očeh, srcu, na jeziku, da mu je zadoščalo za naslednjih nekaj let življenja v holandski ravnici med enakimi ljudmi in ulicami. Za nekaj let mu je ostalo snovi za pripovedovanje, sanjarjenje in polnjenje samote v vrstni hišici svojega doma. Ta mož, proletarec, podoben Janezu Staneku, se je pisal Southorn, iskal sem njegovo ime in naslov v enem od koledarjev, kamor sem ga zapisal, samo koledar je bil iz osemdesetih let in je izginil. Škoda, kajti gospod Southorn je imel svoje koledarske beležnice z vseh petih potovanj doslej lepo zložene v enem od trezorjev v svoji knjižnici, v kateri sem tisto noč prespal med knjižnico in mizo s pisalnim strojem njegove žene, pisateljice. Piše se Vim Sjouwerman (našel zapiske iz leta 1986).

23. julij 2000

Kaj je jaz? Jaz je parcela, ki se obdeluje in jo tudi sam malo obdeluješ. Odvisno, koliko si navezan na nič, iz katerega si prišel, ali na življenje, v katerem si. Je najmanjša površina, kar jih obstaja na zemeljski krogli, ki se vrti iz dneva v dan leta dolgo in je prizadeta tako kot sleherno kopno ali le vrh rtiča, ki štrli iz najglobljega oceana. Ljudem, ki jim pripada po rojstvu in jim pravijo družina, najbližjim po telesni podobi, hibah in naravi, odrase, ko v skriti družbi. Skrita družba ima strogo ločnico od javne družbe, človeškega sveta brez osebka. V skriti družbi vlada svoboda, izbruhom besa, sovraštva, ubijanja, ljubezni, koristim, incestom je dana prosta pot, ki je tolikanj manj prosta, kolikor bolj je zastrupljena od svaril in prerokb nesreče, ki obvladujejo javno družbo. Čim bolj se obe družbi stikata, tem manj je prva skrita in bolj javna, v tem smislu skoraj enaka in identična z javno družbo. V skrivni družbi se vzgaja otrok za javno družbo. Napaja ga z določeno mero vnašanja neposrednih čustev in sproščanja splošnih racionalnosti, ki obvladujejo javno družbo. S tem ciljem pred sabo ga učijo, kako dajati nagonskim silam, impulzom, pohlepom videz nečesa drugega, preureditve čustvenega in čutnega v subjektu na različne nivoje, tako da tisto, kar je najvažnejše, temelj, ostane v kleti, vse ostalo pa se čedi in glajšta kot hiša, ki anonimna in solidarna brez kakršnihkoli posebnosti ne izpade iz okrožja solidarnosti in časti javne družbe. Znotraj, v skrivni družbi, se dovoljujejo različni spopadi in izpadi, odkritosrčnosti in razbremenjevanja vsega, kar ga teži. Lahko povzroči umor ali incest, vendar zmeraj z enim budnim očesom na vzorcih in frazeologiji javne družbe. V skrivni družbi daješ vetra svoji nesreči, da si bil rojen, in tudi želji, da ubiješ svojega roditelja, ki je kriv, da nisi imel sreče, da ne bi bil rojen. A ločnica še zmeraj ostaja: komaj odgrneš plahto na šotoru, v katerem živiš svoje edino legalno življenje na skriven način, prestopiš prag v javnosti, ki vrvi od principov, zakonov, idiomov, simbolike, shematike, elaboratov. Počutiš se, kot bi se znašel sredi velike mehanične delavnice, kjer se kujejo različna umetna orodja in orožja za oblikovanje vrste, ki ji pripadaš in ki je vsakemu v njej neznano, kaj in kdo je človek, zato se ta orodja tudi izdelujejo in delujejo zoper naravo v človeku. Kakšne že znaš prelisičiti, kakšna pa, ki ravnokar nastajajo ali so nastala medtem, ko nisi bil na prizorišču, so neznana in ta te lahko razkrinkajo in slečejo do golega sredi največje jasnosti javne družbe. Vsi natanko vedo, kaj je to skrivna družba, ker vsak prihaja iz svoje, zato tudi ve, kje se nahaja najbolj boleča točka raznih sort ljudi. Prej ali slej se dokopljejo do tvoje golote. Javna družba namreč prav tako sovraži skrivno družbo ko leglo brez angelov in odkritosrčnih duhov, kot je skrivna družba izdelovalnica ilegalcev, ki se predajajo impulzom svoje notranjosti. Moč na obeh straneh je skorajda enaka po energiji, samo ena hoče atomizirati svojo nad prvo, ta pa hoče ostati neodvisna v svojem prostoru dihanja. Mogoče je bilo v času zaprtih družb drugače, na primer v času plemstva, da je družina ostala kljub navzočnosti skrita, a želja upornikov je bila navsezadnje ista, živeti v graščini svoje življenje skrite družbe. Javna družba ima edini adut v tem, da hoče koprnenje v človeku preusmeriti v koprnenje po redu, kot ta potreba po absolutnem ne obstaja v skrivni družbi. Nasproti naraslemu potoku postavlja mostove in regulirane bregove. Ne mara, da bi človek živel kot zvezda, tja v tri dni, v enakopravnem ritmu iracionalnega in racionalnega in nenadne smrti, kadar si to zaželi vesolje. Na tej osnovi nastajajo vsi tradicionalni zločini. Tem bolj ko javnost priznava pravice tudi ilegalni družbi, tem močneje nastajajo nove pasti in metode v javnosti, da bi ujeli človeka v sramoti in zločinu. Ozadje zoper naravo se kuje počasi, to ni premosorazmerno z njenimi izbruhi, mine dolgo, dokler ga ne iznajdejo, a vmes padajo glave. Zato se ena skrivnih družb razlikuje od druge po tem, da bolje vzgaja za javno družbo od druge. Tista, ki nima te moči in možnosti, ostane primitivna in krivec vsega, kar se narobe zgodi v javni družbi. Vendar: ljudi je čedalje več na svetu in ne bo se mogoče ubraniti vesoljnega potopa, ki ga bo povzročila nagonska moč teh mas, ki dajejo svojemu navalu v javnosti moč legitimnosti. Torej je še zmeraj bolje, da se ne rodiš in ne prideš na svet.

Kaj je nesreča? Če hočeš živeti v javni družbi odkritosrčno kot v svoji skrivni ali pa če hočeš inavgurirati v skrito družbo ideal javnosti, pravičnosti, drugačnosti itd., se pravi, da potrkaš na vrata svojega brata ali žene in jih vprašaš kot tujce, ali bi si zadali to ali ono stvar. Intimna družba pa ne prenese tračnic, po katerih bi komuniciral in vozil kot tramvaj na cesti.

Rad bi poudaril brez uporabljanja fraz: življenje gledam z očmi smrti. Malo mileje rečeno, očiščen minljivosti. Kaj je temu krivo? Ali to, da so poskušali moj zapredek odpraviti, ko je bilo že prepozno, z vsemi mogočimi abortivnimi sredstvi in sem kljub nevolji matere prišel na svet? Mogoče so taki različni od onih, ki so bili zaželeni, ampak svojega mesta ne bi maral zamenjati z njihovim. Moje otroštvo, kakršnokoli že, v finančni krizi družine in odsotnosti moje vzgoje, ko nihče ni imel časa ne živcev zame, je bilo, hvala bogu, kot vsako, prava slikanica. K temu je pripomoglo to, da sem se rodil na svet iz samih izložbenih oken in trgovin. Šola, bolnišnice, zdravilišča, preselitve, lakota pa so bili tisto, kar me je odvrnilo od življenja kot prakticiranja življenja v družbi, ne da bi usahnil spomin na slikanico. To je bilo edino upanje, tudi takrat, ko so me obsojali za različne sramote in sem izgubljal prijatelje, mi to ni bilo mar, ker je temelj ostal barvit; še zmeraj gledam svet kot slikanico in to je edino, kar nekoliko blaži moj pogled ostudne smrti. Edina pisana sled v očesu, ki me, hvala bogu ali žalibog, rešuje, da ne gledam smrti iz oči v oči v njeni odraslosti marveč v njeni otroškosti in nedolžnosti. Torej, to moje stališče sem zdaj razložil in opravil z njim. Kar me žene, da, denimo, pišem – kar je seveda povsem nenaravno, bolj normalno bi bilo, da sekam drva –, je, ker se smrt dotika moje gole kože pod puloverjem, zato ne čutim v sramoti nobene sramote in edina sramota življenja, ki jo prav tako neposredno občutim, je, da ni tako kakor na slikanici iz otroštva. To sem delno popravil s pisanjem o njem in s tem, da sem se v budnem stanju tistih šestnajst ur na dan kot pedagog posvečal otrokom. To je delovalo kot obliž. V nekem smislu sem torej lahko ravnal tako s seboj svobodno in zvesto, da je bilo tudi meni dobro in koristno in sem se počutil prostega spon. Zdi se mi, da sem imel celo srečo, da sem ostal pri sebi, in pogojno rečeno, sveta nisem sprejemal od zunaj navznoter, ampak od znotraj ven. Tako gledano, sem odnesel celo glavo na svojih ramenih. Seveda je to zame še zmeraj premalo: zadostil sem osnovni potrebi, ne da bi mi ta kdaj postala vrednota, na katero bi prisegal. Zdi se mi celo, da sem zapravil življenje, ki bi lahko, če bi imel drugo pot od vrat, ki sem jih prebil navzven ob rojstvu, obviselo na zlatih vejah. Rajši, se mi zdi, bi napisal kaj dobrega, kot pa potratil življenje za zvestobo neki slikanici iz otroštva, ki tako in tako ostaja skrita očem, namesto da bi bila natisnjena črno na belem. Kako bi se počutil na koncu te druge poti – moder starec, vesel dedek, ljubitelj življenja in družbe? Zdaj imam od vsega rajši spanje. Budnost je predolgotrajna. Raje bi imel za sabo zlatnike, se pravi dobre knjige, namesto drobiža iz malovrednih kovancev. Sicer pa si drugačnega življenja še zamisliti ne morem. Da bi živel povsem drugo? Ne morem si predstavljati. In če bi mi bila dana ponovitev? Najbrž bi storil isto. Najbrž v skladu s svojo manjvredno robo. Ne morem si niti predstavljati več, da bi živel drugje. Ko smo prišli iz Švice sem, je bilo konec razumevajočega izkustva. Začela se je tujina od mojega desetega leta starosti. Če bi prišel v istih letih v Ameriko, bi se začela tujina tam in tudi ne bi hotel več drugam. Jaz sem imel svoje »inozemstvo« že dovolj zgodaj in ni mi bilo treba – tudi želje nisem imel – hrepeneti po tujih krajih. Jaz v tujini že živim in razumem njen jezik ravno prav, da v njem lahko povem na izust tu pa tam kaj pametnega, kar se mi posreči bolj, kot če bi isto napisal – ali sem napisal – v tem jeziku. Nisem doma. In doma ne bi bil nikjer. Ne v mestu izložb, Baslu, v katerem sem preživel svojih deset let in se je sestavljala moja slikanica, podaljšana in popacana z učbeniki, šolskimi tablami, bedo itd. V Baslu sem bil petkrat in ne bi mogel niti dneva preživeti v njem. Tudi v Ameriki ne, ne v Skandinaviji, ne kjerkoli na tem svetu, najmanj v Aziji in Afriki. Jaz sem navajen na svojo udomačeno tujino. V njej sem doživel različna razdobja in spremembe skupaj z deželo, bil sem celo eden ekipnih igralcev pri spremembi, kar ni pustilo nobenih sledov, ki bi zožili moj horizont, to je, da bi pristal na to tujino kot na dom. Tukaj živijo ljudje s svojo glavo, hočem reči, živijo brezglavo, ampak tako je povsod, omejen si. Samo tukajšnji domačini priznavajo, da je sama torta tukaj, kar me spravlja v smeh in dolgčas. No, tudi to je edini možni pogoj zame, da v tej tujini znosno živim. Nimajo dovolj fines ali pa premalo, pod tem ne bi potegoval črte. Seveda me tudi oni prizadenejo, da, kar močno, udarijo me s kijem ali konico, vendar se lahko še zmeraj smejim, ker ne uporabljajo finejših naprav. Kdor je tukaj zares subtilen in skuša ukrojiti obleko po kroju svoje duše, nima tako in tako nobene moči in utone z veljavo vred med konfekcijo. Še najbolje med to zvrstjo jo odnesejo tisti, ki mahajo s slaščičarskimi zastavicami iz velikega sveta – te se upošteva kot neke vrste komparacijo časa. Tudi tiste, ki stalno zmerjajo in psujejo svoj narod s hlapci, se upošteva, ker se vsi ljudje čutijo tako negotove in brezglave v svojih dušah. Pa tiste, ki sveto prisegajo in dajejo slovenstvu patetično videnje: Slovenec pomeni Slava in venec. Vsega sem se navadil v tej tujini, kot se je kdo drug v prejšnjih časih navadil na Dunaj, Heidelberg ali Pariz, kjer je študiral v svoji mladosti. Kljub vsem negotovim presojam o življenjski praksi tam mu ostane nekaj poznavanja in simpatije za tiste kraje. Zato so nekateri tudi tako razočarani, ko se vrnejo v Pariz, Heidelberg, na Dunaj, da se je življenje tam spremenilo. Meni se ni treba nikamor vrniti, da bi bil razočaran nad sladkarijami. In sem skupaj tule s spremembami vred, čeprav brezglavost navadno preseneča tudi mene.

25. julij 2000

Budnost pride, ko je moja soba svetla. Še en dan je, ki ga moram preživeti, ko se svetloba drži pohištva, da je vse podobno kubizmu. Moja soba, prenatrpana s knjigami in papirji, že zdavnaj ni več moje zatočišče. Kadar kakšen obiskovalec prespi v njej, pa žalujem za njo kot edinim zavetjem. Po dveh dneh se spet vselim vanjo in je nekaj ur kot novo bivališče, katerega se veselim. Rad bi šel ven, zdaj bo koruza kmalu pred obiranjem in drevesa so še močno zelena. A ko grem, vidim skozi očala vse prerazločno. V paniko me spravlja soseda, ki prihaja nasproti, ali kdo, ki hodi za mano, Vse vidim prerazločno. Če snamem očala, ne vidim nič in se lahko zaletim v človeka ali vozeč avto. Če imam na nosu devetdesetodstotno potemnele naočnike z dioptrijo, se mi zdi, da sem zakrinkan in ošaben kot vsi, ki jih nosijo in upirajo stekelca v človeka ali obračajo glave kot na vrtiljaku. Zato, kadar se pogovarjam z ljudmi, zdravniki, snamem očala, če mi ravno v oči ne sveti sonce. Vidim ga sicer nerazločno, kot marogo, če pa nataknem navadna bela očala, je spet vsak obraz pred mano kot stroj z ušesi, zobmi, nosovi. Mora že biti kaj, kar ga naredi prikupnega, tudi tumor ali materino znamenje ali vsaj obliž. Tako prestojim na balkonu del dneva in gledam v koruzno njivo, v peskolom, na pot med drevesi. Ampak tako izgledam kot radoveden sosed, ki je na preži. Tudi tega ne prenesem. Ko je noč, potem tema naredi prostor, ampak motijo me brezštevilne luči, avtomobili, razsvetljeni spomeniki, semaforji, žarometi v peskolomu. Zato imam od vsega najraje spanje, spal bi ure in ure, in če bi mi bilo zagotovljeno, da bom lahko spal tudi ponoči, in mi ne bi bilo treba presedeti samote v temi, ki je prava mora in morilski nered, bi spal vseh 24 ur in ne bi več vstal s postelje, najmanj takrat, ko bi moral jesti, kajti zajtrk, kosilo in mala večerja razcefrajo dan na obroke in razbijajo konstanto negibnega v meni. Berem sicer časopise in knjige. Knjige naj bi bile produkti za zauživanje, seveda razen mojih. Te so nastale iz stotin in desetin listov in lističev, nekaj, kar v moji sobi straši kot nekaj nepopolnega in povsem nekoristnega. Ne branim se, ne opravičujem. In če pomislim, koliko bitk sem imel s plemeni knjižnih opremljevalcev, da bi bile bližje vsebini knjige, vsaj delno z njimi usklajene; vsako svojo knjigo jemljem v roko kot oblečeno v beračijo, v kateri lahko sebe spoznam tako malo, kot sem v odejicah in pajacih spoznal svoja otroka, ki sta se rodila. Raje imam doma pletene kapice in skrojena oblačilca otrok, v skladu z materinim DNK, ki je spet v skladu z njeno materjo in materjo te matere vse nazaj do začetka sveta, kajti v takem okornem oblačilu vsaj jasneje zagledam otrokov obraz, njegove oči, nos, podobnost z ženo in s sabo. Moje knjige so sicer moje zgodbe, ki segajo vame, a spet ne vem, koliko so zares tudi snov mojega življenja, ker so napisane hkrati po vsem, kar sem si zapomnil iz njega, prebral v drugih knjigah, slišal od ljudi, so nekakšen kolektivni tekst, ki nosi pečat mojih rok in miselnosti, pa spet niso, ker so bile namenjene ljudem v branje, čeprav teh ni veliko. Če bi jih manj popravljal in bolj približal stereotipom, bi bilo bralcev več. Prave skrivnosti so v tujih knjigah. A to spet ni res. Dve tretjini knjig je napisanih v techno slogu, v naturi različnih črk in lomitev teksta, kakor so se ga posluževali pri firmi, in ta techno slog naj bi nadomeščal tempo pripovedovanja, v resnici pa hoče napraviti dolgočasne in zguljene splošnosti zanimive in atraktivne. Ukvarjal sem se dosti s slogom – moj načrt v montaži pripovedi je bil geselski način pisanja: prve tri besede poudarjene, nato je sledila razlaga. Vsak odstavek je odražal en nivo doživljaja enega dogodka, tako da se jih je ob enem pripetljaju nabralo do deset in več nivojev. S tem sem hotel izraziti kompleksnost doživljaja, ki nima zgolj dura ali mola, marveč vso glasbeno lestvico ene ideje na različne načine, z različnimi glasbili, kot filharmonični orkester. Skladbe niso povsod vesele, morda kakšna med petsto stranmi romana. Seveda je bila to želja priti do dna, izmeriti globino vsakega brezna. Mislim pa, da je klasika boljša, in izpeljana ni v romanih, ampak v kratkih tekstih. Tam odtehtaš pravo dozo racionalnega in iracionalnega na apotekarski tehtnici. Mislim, da je to še najbliže metafiziki realnega življenja. Najbolj od vsega pa so se mi zagnusile knjige v javnih knjižnicah. Zguljene, odbijajoče, mastne, popacane, opremljene z računi za doneseno špecerijo bralca, varčevanjem in delitvijo prihodka, z glavniki in drugimi čudnimi stvarmi, ki so služile za bralna znamenja. Kot knjižničar sem se jih sicer navadil, potem, po službi, sem si temeljito opral roke z milom ali peskom. Pri kriminalkah je bilo že tako v navadi, da so bile umazane z različnimi mastmi in slamnatimi bilkami, pri Dostojevskem pa so bili isti sledovi, kot umazani od človeške duše in njegove sluzi.

Stvar je v tem, da danes nisem hotel pisati o tem. Hotel sem pisati o dnevu, ki ga komajda prenašam, in o spanju, v katerem me ni. Hotel sem napisati tudi nekaj o kratkih, realističnih sanjah, ki jih imam non stop vsako noč in ki se ukvarjajo zmeraj s prenapolnjenimi hoteli, internati, domovi, stanovanjskimi bloki, v katerih se moram stalno odpovedati ali postelji zase ali strehi nad glavo ali preprosto samo stojišču v kotu kake veže ali stopnišča, ki je tudi prenapolnjeno. Lahko so tudi o mrtvih, ki sem jih malo poznal in so jih pokopali pred leti ali meseci, a nastopajo tudi živi in so enako hudobni in odbijajoči, kakršen sem sam postal zadnje čase. V sanjah se ne šalim, sploh ne govorim niti ne sanjam. Govorijo vsi drugi, z besedami, pogledi ali rokami. Jaz grem v enem besu in skoraj preplavam vsa strma stopnišča, česar v realnosti ne zmorem. Oči imam zbite od branja podnapisov na tujih filmih na našem starem, motnem televizorju, zato si ob dvanajstih, enih zjutraj, ko grem v posteljo, komaj kaj preberem, če niso to ravno banalne novice iz sveta v rumenem tisku. Nato si zavežem črno kravato čez oči in vzamem dormicum, ugasnem luč. V temi ne smem misliti o svojih težavah, brigah, kompleksih, otroštvu. Zato si pomagam z različnimi spomini, dokler uspavalo ne deluje, npr. kje vse sem spal, od otroške šole v Baslu, preko drugih stanovanj tam, bolnice, sanatorija, do stanovanj tu, pri stricu, v Novih Jaršah, na Bohoričevi, na Mestnem trgu, na Starem trgu, v internatu, v Spodnji Šiški in Marijanišču, v vojašnicah v Kičevu, v zaporu, v jamah, kjer smo čistili orožje, v skupnih spalnicah potem v R., nato v Skopju, v vežah, restavracijah, barih, potem v sobici na Dolenjski cesti, v pisarni Mladinske knjige, v sobi na Miklošičevi, v stanovanju v Vošnjakovi, v sobici pri A., v delavnici Pionirskega doma, v samskem bloku, na Adamičevi, na Vrhovcih in končno tule. Ko jih vse naštejem, začenjam znova in podrobneje: kakšna oblika in svetloba je bila v teh sobah, v katerem nadstropju, delu mesta, prostoru so bila moja ležišča, in tako zaspim. Zmeraj seveda z željo, da se ne bom več zbudil, a ko prodre svetloba pri nosu pod kravato, vem, da sem spet tukaj. Kdaj se zmotim, če sem bral in pustil prižgano luč, in mislim ob prvem bujenju, da je spet pozno in sonce in šele potem z muko opazim, da je luč in moram stegniti roko do stikala, kar povzroči motnjo, da se lahko popolnoma zbudim. Da do tega ne bi prišlo, ne smem misliti na nič, glava na blazini mora ostati prazna kot buča na pladnju, kajti drugače je konec in dan se začne prej, preden je soba svetla. (Tako, ubil sem eno in pol ure dneva brez zavesti o njem.)

27. julij 2000

Maiküfer flieg,

Der Vater ist im Krieg,

Die Mutter ist im Pommerland,

Pommerland ist ausgebrannt,

Maiküfer flieg.

To sem pel v Baslu kot otrok, ko so majhni hrošči padali s kostanjev. Pesmico me je naučila mama in tudi moji otroški prijatelji so jo peli. Hrošč je razpel svoja krila in odletel s prsta. Šel sem za njim, sledil njegovi smeri, ker je tam nekje obstajala razrešitev. Sicer pa smo se šli trgovino s temi hrošči. Zapirali smo jih v vžigalične škatlice in jih zamenjavali za igrače, za kakšno kolo od avtomobilčka ali vreteno od sukanca, ki je imelo okrog zobotrebca napeto gumico, da je špula šla po pločniku, dokler se elastika ni ohlapnila in si jo znova zavrtel okrog zobotrebca. Vreteno je predstavljalo tanke, ki so jih v trgovinah prodajali kot prototipe pravega tanka na ključek, ki je vozil in iz cevi metal iskre kot vžigalni kamenčki, samo da so bili predragi za otroke.

Niko mi je telefoniral, če bi do 10. septembra poslal deset strani odgovora na vprašanje »Jaz, čas in zgodovina«. Kot da bi vrgel mrežo za kita, da bi ulovil ribico. Ali kot da bi bil vžigalica, ki dogori v par sekundah med prsti. Počutim se kot rastlina, pridelek, ki so ga izkopali iz zemlje in pustili v brazdi, da se posuši. Kaj naj storim, da bi v temle tekstu – ne onem za revijo – lahko še obstajal? Kje je še na razpolago moč – v krošnji ali koreninah –, ki jo lahko uporabim, da bo v tem tekstu zavladala jasnina med glavo in telesom? Naj odstranim listje od gomolja na sredini? Če se presekam, katera plat bo prej zvenela? Kaj bo še bivalo v dvojnosti, se bo prikazala kri, mozeg, ogljik, ki bo še moj in ga ne bo treba deliti s prstjo drugim rastlinam ali kakemu ptiču?

Če si naštevam ponoči pred spancem različne naslove, kjer sem domoval ali spal, je to zgolj nekakšno preštevanje in registriranje. Komaj se spomnim pohištva v tisti sobi, postelje, ljudi, slike, sem že deformiran in preklet, priklenjen kot pes na svoj prostor. In začne se menjava atmosfer, senc in svetlobe – prav vse tisto, zaradi česar se v budnosti upiram in ne hodim ven. Čim se spomnim okolja, pridejo predmeti in obrazi ter mi kaj govorijo. Celo življenje sem se trudil izbrisati resničnost v praksi, da je bilo vse potopljeno v sive blazine, ko pa sem se spominjal ali pisal, ista figa, je prišlo pred mene vse, po neki uvrščenosti, da sem vse nasitil z detajli iz globine, tako da so na svetlobi ohranili orjaškost in prepredenost oblik in substance. Tega ni mogoče trpeti v glavi, še manj poslušati, najmanj pa brati. Tako sem po eni strani v praksi izbrisal vse s spominsko radirko, po drugi strani pa je iz zradiranih obrisov in sledov nekakšnega črtala v glavi spet vse prišlo na dan in prezasedlo ves prostor na papirju in v tekstu. Kaj je torej zares ostalo živo? Brisanje prakse in prinašanje stvari na površino? Ne morem razrešiti te dileme, recimo, strogo opisno in beletristično. Lahko rečem le, da je želja človeka, da bi se izrazil, prava nagonska prisila. Na katerikoli strani ali področju že. Vendar so vsa pisna sredstva ob končnem pregledu cenena, ker ne moreš opisati brez videza, ki ga imajo tudi drugi. Vse je zaman, naj se še tako preteguješ, elementarna stopnja bo v zadnji fazi enaka najvišji. Vsa literatura je cenena. In naposled, tudi življenje in človek sam je cenen, ne samo minljiv, in vsa naprezanja nimajo drugačnega cilja od tega, da bi ga ljudje imeli radi, kot ga je nekoč imela njegova mama, in da bi vsi priznali, da je odtis njegovega življenja zares dragocen in svojevrsten. Naposled ne preostane nič drugega kot to, da je hotel postati bog, in da mu ne bi bilo treba žalovati, ker nima družbe, ki bi mu to priznala. Čisto drugačne so ženske, številka ena v naravi, četudi te stremijo po življenju in stvariteljstvu, so pravzaprav že opravile svojo centralno nalogo, vendar ker so občutljivejše, razgledanejše, strpnejše od moških, zadostijo svoji želji po nevidnem življenju, v katerem bi jih vsi priznali, v veliko pametnejši in skromnejši meri. One so same po sebi že stvariteljske, zato jih ne moti preveč potekanje nevidnega življenja brez njihove osebne navzočnosti. (Strašno velike besede, a uporabljamo jih, ker nimamo nobenega neizmernega merila, po katerem bi ženski prišli do dna. Tudi one same ne. Ves čas čutiš samo, da je neizčrpen vodnjak ali vir, ki ostaja neznan.)

28. julij 2000

Na bazarju se prav tako dobro prodajata resnica kot laž. Samo da sta prepričljivo izvedeni. Prvi rabi za bistvo nekoliko laži, drugi odmerjena resnica. Resnici daje to nekaj horizonta, laži pa štiri stene. Važno je, da jima daje to kakovost in trajnost, ali eno ali drugo, ker se oboje poteguje za tisto, kar jima manjka. Dandanes se mi gnusi pisanje – prav gibi desnice, ki držijo svinčnik, ko s konico teče po papirju v negotovo pred sabo – in skoraj vsakodnevno zapisovanje se zdi že duhamorno administriranje. Upanje me ne izpusti iz svojih šap. Morda mi bo še enkrat uspelo, na neki dan, pol strani, mogoče celo več ali vsaj nekaj stavkov. Rokopise, ki sem jih toliko popravljal in čistil, dokler ni vsak stavek – ali vsaj tisti važni v koroni teksta – utripal kot srce, ki je zahtevalo, da je vsaj naslednji spet podoben pljučem, ta pa terjal neko drobno smet, nevažno in slučajno, kar je bilo pomembno, in da je potem v vrstici, kot na navadni vrvici, sledilo spet srce in za njim kot fosforni urez možgani, da bi se ponovila kot nasprotje nepomembna in slučajno podrejena drobnarija. Mesece dela na tekstu petnajstih strani, v resnici kdaj celo leto, dokler ni bila mapa polna s stopetdesetimi, dvestotimi listi, kot da imam med platnicami roman, in ko sem ta petnajst strani dolgi tekst enkrat spet prebral po tridesetih, štiridesetih letih, je ohranil svojo energijo in barvo, res malo scefrano in obledelo kot prapor v mnogih bitkah, ki sem jih bojeval povsem drugje, sem si rekel kljub dvomu – kajti najbolj dvomim v svoje izdelke, kot vsakdo drug –, da se je izplačalo: ta moj otrok je ohranil nekaj potez in lastnosti, ki jih je prinesel iz otroštva v življenje, malo upadel od oguljene resnice in laži, s katerimi sem sestavljal njegovo filogenezo, ampak še vedno si se lahko prepričal o njegovi resničnosti. In če že ni bil več tak kot nekoč, je kot tvoj otrok, sin ali hčerka, pri tridesetih in petdesetih letih ohranil še zmeraj nekaj izgubljenih in odtrganih potez. In vedel sem točno, ko sem se soočal z njim, kaj so njegove slabosti, zvijače in dobre strani. In ko se poslovi in gre, temni med drevesi kot najdenček s konstrukcijskimi napakami, na katere je izgubljenec pozabil, ker jih nikoli ni poznal, kot si ti njega, in bo prišel do istega pri svojem otroku, ko ga bo videl čez trideset let in bo prav tako šel od njega, živ kos njega, na katerem bo z odvratnostjo spoznal svojo hojo, vendar v drži tudi nekaj drže svojega očeta in v gibih ali pogledu svoje mame in svoje žene in tako bo ves zagrenjen ugotovil, da obstaja minljivost samo za posamezna življenja, za vsa življenja in tudi skupaj pa človeški vek, ki traja.

Ampak zaradi nekaj listov vztrajati dandanes pri pisanju je tako kakor s kmetom, ki je imel nekoč obilno letino, da ni vedel, kje bi začel in nehal, pa vztraja potem po desetletjih suše še pri poljedelstvu, kot ga je nekoč poznal in ga je delo nagradilo z žetvijo, in zdaj še zmeraj sedi na prestolu svojega nekdanjega uspeha. Moral bi že zdavnaj nekaj drugega, v fabriko, med gozdarje, živinorejce. Delal je vztrajno na polju, tudi kolobaril je – enkrat je zasejal to, drugič drugo – a zemlja je bila preveč izčrpana.

Dosti o pisanju. Ne morem več nazaj čez hrib, da bi videl, kako je bilo, nimam več kondicije, da bi šel na hrib, ki stoji pred menoj. Lahko govorim samo s tega prostora, ki ga še zavzemam, če ga sploh, če ni to samo še šelest drevesnega lista na pločniku. »Jaz, čas in zgodovina«, ta vprašalnik je mogoče izpolniti. Jaz je obremenjen in prikrajšan delec, sem samo prikazen, ki je do nohtov izdelana po očetu in materi in vseh njunih prej. Sam nimam svoje dežele, svojih zaokroženih tal, nimam zastave in nobenega orožja proti drugim, ki tudi nimajo nič, kaj šele proti nekaterimi institucijam. Čas ni nič, ker si vprežen v odraščanje, v nujno brezizhodno prisilo pubertete, v svoj brstič, ki raste, cvete in se suši sam vase. Edino otroštvo imam, kar je postelja, tloris za vse. Spomnim se karnevalskih voz in sprevodov ob pustu, piščalkarjev in bobnarjev, velikih latern s karikaturami, šem. To bi rad videl še enkrat. Moji otroci so pred štiridesetimi leti gledali sprevod dedka Mraza na Miklošičevi. To jim je ostalo v spominu in to slikanico vcepljajo tudi svojim otrokom, čeprav ne gre. Talni zapis se naredi v otroštvu. Sledijo samo še okraski, pritikline, fasada pridevnikov in kasnejše prilagajanje. Vse, kar se je zgodilo, naj bi bila zgodovina, in če se je zgodila z datumi in dokumenti, se ljudje plašijo pred njo in to imajo za znanost. Devetdeset odstotkov je ostalo zunaj zgodovine – zakaj, to vedo znanstveniki, politiki, teologi. Zato je navezanost ljudi na vse, kar se je zgodilo in ni povedano, tako bolestna, da izpadejo samo še strnišče. Vem, navezani so na svoje otroštvo in mladost, ampak administracija je zmeraj brezhibno delovala. Ni človeka, ki bi neopažen od statistike prišel na svet, in tudi ni človeka, ki je na svetu, pa ga statistika ni hotela prišteti. Brez dokumentov ni človeka, ni živali, ni hribov, gozda, ni morja. Kaj pa je to za administracijo, če so odštete tudi zgodbe in izgubljeni papirji. Kar se ni zgodilo, ni zgodovina.

29. julij 2000

Razmišljati o človeku kot primatu ni dopuščeno. Človek mora naprej, da se znebi večne juhe, iz katere je nastal, da bi postal redkejša jed. Čim dalje od vročega lonca. Frčati mora iz krožnika kot vlivanec iz juhe, da bi bil daleč od mize in grozovite pojedine, da se ohladi in nikomur več ne povzroča apetita. Hoče postati mrzla zvezda. Vztrajati zunaj. A vsakdo čuti svojo osnovo in nobenega recepta v godlji. Kdor ostaja v njej, je mirnejši in pazljivejši, ko čaka, da se ohladi, in se končno seseda vase. Mogoče primat predstavlja edino nevarnost, v kateri se morajo ljudje s kriki groze ločiti od svoje profesije in koncesije, kot otrok od igrač v svoji košari.

Kar sem hotel povedati v današnjih zapiskih, sem vedel še od sinoči, od bujenja ne vem več, kaj naj bi to bilo. Kar se spominjam, je le, da bi moralo biti povedano v dveh, treh stavkih. V tako imenovanih obtesanih hlodih. Zmeraj upam, da bo prišlo nazaj iz pozabe, česar se bojim, je samo, da bi prišlo pod drugimi preoblekami.

30. julij 2000

»Cilj naše poti je najti pot do cilja.« Srbski rek. Ko sem videl na baselskem karnevalu velike laterne, poslikane z Mussolinijem, Hitlerjem, Stalinom, Haile Selassijem, sem vedel, da so to smešne slike. Mussolini je kot pek metal testo v peč, Hitler je pleskal zid, Stalin z nizkim čelom je držal okrvavljeno kladivo in srp, cesar Selassi je bežal v beli togi pred črnim sovražnikom. Tudi trgovci za pulti in policaji na cesti so nosili v teh pustnih dneh rdeče nosove z velikimi brki. Sam sem nosil masko, pod katero sem lahko norel, kričal, se valjal po tleh, ker sem bil daleč od sebe in isti hip najbližji sebi. Ko so se na pismih, ki jih je mama dobivala od svojih domačih iz Saarlouisa v Nemčiji, namesto gubaste glave von Hindenburga pojavile znamke Hitlerjevega obraza s prečko, je postala zaskrbljena. Nekega dne je Basel preletel cepelin s kljukastim križem na repu plavuti. Baselčani so mu grozili s pestmi in kričali nanj, tudi jaz sem s sosedovima otrokoma kazal pesti in kričal, ko je naenkrat zrakoplov obstal nad trgom, in tedaj se nam je zazdelo, da bodo iz gondole vrgli vrvene lestve, po katerih se bo spustil Hitler z oporo obeh rok na tla, da bi nas ujel, zato smo se kriče skrili po vežah.

V sanatoriju nam je po popoldanskem počitku na verandi, ko smo ležali pod dekami na ležalnikih, meril vročino mlad zdravnik, ki še ni bil doktor, ki je pripotoval ali pribežal iz Nemčije. Hodil je s pladnjem, polnim termometrov, od fanta do fanta ob dolgi vrsti in nato se je vrnil na začetek verande, vzel fantu termometer, si zapisal njegovo temperaturo v seznam in tako vse do konca vrste. Ko je obrnil hrbet, je vsak spačil obraz in mu kazal osle. Ko jim je držal in jemal temperaturo, so ga vsi gledali s posmehom in prezirom. Naposled, ko je vse pobral in šel s pladnjem notri, so se vsi zakrohotali in rjuli: »Hitler.« Meni je bil ta mladi doktor všeč. Vedel sem, da po merjenju vročine sede v našo obednico in poje obrok, kakršnega smo vsi dobili za kosilo. Izmotal sem se iz dek in stopil v jedilnico, kot da sem tja namenjen, pozdravil sem ga lepo: »Dober dan, gospod doktor!« in mu pomahal, in ko sem stopil skozi druga vrata v vežo, sem rekel: »Aufwiedersehen, Herr Doktor,« in čakal, dokler mi ni pomahal z roko v odzdrav.

Hitler ni bil samo šema iz pustne igre, marveč resnična in realna oseba v življenju. Ko sta očetov prijatelj, italijanski zankar, in oče govorila o Hitlerju in Mussoliniju, sta jedla oreške in od vzburjenja hodila po luščinah na tleh, da je pokalo. Ta bosta že pokazala Židom, papežu in milijonarjem, kar jim gre. Ko je Italijan odšel – nosil je nabran suknjič –, sem gledal skozi okno, kaj se bo z njim hudega zgodilo, ko bo stopil iz hiše na ulico. Njegova širokopleča, velika postava se je pojavila na pločniku, in ne da bi mu zmanjkal kak las na glavi, je prekoračil cesto in šel med ljudi, kot da bi bil eden njih. Mogoče je bil junak, kaj vem, a hvaležen sem bil okoliščini, da oče ni stopil na ulico, ampak je ostal za mizo v sobi in šival hlače. Danes se mi zdi, da se je zgodila neka menjava v njegovi glavi. Ko je šel iz svoje vasi po svetu, so bili vsi drugi še avstro-ogrsko cesarstvo. Ko je umrl Franc Jožef, ki so ga vsi ljudje imeli radi in govorili o svojem kajzerju, cesarju, da je natančen in skrben, dolgo ni bilo nikogar, ki bi enakopravno in ustrezno zasedel njegov prestol. Adolf Hitler je bil njegov pravi prestolonaslednik. Ni bil samo resničen, ampak tudi navaden človek iz krvi in mesa. To sem videl po fotografijah v časnikih. Bil je celo bolj navaden od navadnih ljudi, od maminih sester in očetovih bratov na fotografijah, saj so se vsi držali na njih več ali manj napihnjeno in strumno, kot da je vsa odraslost, ki sem jo zamenjeval za večnost, njihova. Na Bohoričevi ulici sem hodil brat Jutro, Slovenca, Narod, ki so jih nalepili tam na desko pri ograji. Brali so jih vsi, ki niso premogli groša za časopise. Oče me je pošiljal brat, čeprav sem imel komaj dvanajst let, ker sem bolje razumel pisno slovenščino od njega, in sem potem doma prevedel glavne novice. Naj raje pogledam Jutro kot Slovenca, ker farjev ni mogel, najslabši pa je bil Slovenski narod, ki je pisal, kot bi govoril učitelj. Jutro je bilo širokosrčnejše in zanimivejše od vseh časopisov. Na karikaturah sem videl Hitlerja in Stalina, ki vsak zase grabita geografski polovički z imenom Poljska. Na fotografijah na isti strani pa sta bila resnični Hitler in resnični Stalin kot na slikah v potnem listu in tudi smehljajoči se Stalin, ki je stiskal roko Nemcu von Ribbentropu, ki je nosil na roki črni kljukasti križ v beli tarči. Torej so lahko Slovani in Germani prijatelji, to me je najbolj pretreslo ob dejstvu, ki je bilo hujše, namreč, da nista abstraktna kot na balonu ali karikaturi na prvi strani časopisa zgoraj desno, marveč obstajata. To, da sem prebiral vsak dan dnevnike na plotu, je name vplivalo bolj od pravljic. Bil je čudež, da se sovraštvo lahko spremeni nazaj v prijateljstvo. Zaenkrat sem še verjel, da so duhovniki v talarjih, ki sem jih tudi na ulici pozdravljal »Hvaljen Jezus«, v službi svetega in jih nisem ločeval od maš v cerkvah. Tudi da so oficirji s sabljami, polnimi trakov na ročaju, bojevniki in sem se jim umikal na ulici. Tudi belobradi starec v visokem klobuku je bil modrijan nad modrijani. Zdravnik v beli halji s stetoskopom okrog vratu poznavalec vseh bolezni in vseh poti k zdravju. Učitelji vedeži, ki vodijo otroke k znanju. Žandarji pravičniki in poštenjaki. Verjel sem formi, videzu, kraju, puški. Potem sem spoznal duhovnike v šentpetrski fari, ki so nas pripravljali na obhajilo v župnišču. Videl sem jih v domačih kamižolah v zatohli sobi, kako se jezijo in posmehujejo, in kasneje pri veronauku, ko te vlečejo za lase, šibajo s palicami in te pošiljajo klečat z golimi koleni v kot razreda, na hodnik zunaj – vse to, šibo, vrečko s koruzo, katekizem in postarane pesmi na velikih papirjih so nosili s seboj v svoji torbi, hkrati s podobicami in svetinjicami, ki so jih dajali za nagrado. Začel sem jih soditi po njihovem domu in obnašanju, in ne več po talarjih in nošah – cerkve so bile zanje nekaj takega kot plesne dvorane, v katerih so nastopali preoblečeni. Oficirji so se slekli doma, pili, metali sablje stran, govorili o Hitlerju kot o Bogu, čeprav so imeli na stenah svečane diplome in prisege z žigi, ogromnimi kot tolarji. Učiteljice, ki so me kdaj vzele s sabo na živilski trg, da sem nosil njihove cekarje, so se kregale in vpile na mesarje in branjevce. Žandarji in mitničarji so na dvorišču doma tepli svoje otroke in žene. Rajši od oficirja sem zato spoštoval vojaka na straži pred vojašnico na Metelkovi, ki sem ga vsako jutro, ko sem šel v šolo, pozdravljal, kot sem v Novih Jaršah salutiral vojakom, ki so tam v bajtici skrbeli za vojaške njive. Zdravnike in nune v bolnišnici sem zasovražil že v bolnici in potem v sanatoriju. Kaj so bile te avtoritete s prižnic, ordinacij, razredov, vojašnic, bolniških oddelkov, mitnic, orožniških postaj – tudi karikature in hkrati resnične. Pianist dolgih las, ki je udarjal po klavirju na terasi baselske restavracije, klovn iz kabareta sta si vsaj slekla smokinge in debele nosove. Ali je bil tisti gospod v črni obleki, ki je hodil gor in dol po parku pod gradom z belo rožo v roki, res zaljubljenec? Je bil Sepch s Katarine, kateremu so se vsi smejali, zmeraj Sepch s Katarine ali so se mu ljudje smejali, ker se sami sebi niso mogli? Pa igralci in pevci v Drami in Operi? Berači, trafikanti, trgovci, vozniki, šoferji; so edino starci v hiralnici in navadni vojaki, ženske in otroci bili resnični ljudje brez avtoritete in kvalitete? Tako so se vsaj obnašali, posebno če so se prilizovali bogatim ali močnejšim od sebe. Tudi otroci so ubogali starejše otroke. Ko pa je prišlo do zloma, so ljudje najprej uničili famo, naj je ta predstavljala kak predmet ali človeka.

31. julij 2000

Zjutraj: tisti oblak, tenko sivo vlakno, oddaljeno od debelega ozadja belih oblakov, se je spremenil v kosmato Kristusovo glavo z zaprtimi očmi in usti, ko kriči na križu: »O Bog, zakaj si me zapustil!« Lahko pa je bil tudi kak rock pevec, ki je bradat in z dolgimi lasmi hočeš nočeš podoben Kristusu. Nato so šele prišli do izraza debeli beli oblaki iz ozadja in v ospredju so se prvi spremenili v belobradi obraz Leonarda da Vincija, ki mi je poznan s perorisbe njegovega avtoportreta. Treba bi bilo raziskati, koliko resnična je bila roka sv. Miklavža, ki se je prikazala nad Švico in so jo videli mnogi hribolazci, rahlo usločena, kot da varuje deželo pred svetovno vojno, ki se je kmalu zatem začela. Pravzaprav bi si moral priklicati v spomin vse podobe, ki sem jih videl v oblakih, ko sem ležal z vrečo na polju v Novih Jaršah in čakal, da kmet–lastnik zmeče ves krompir z njive na voz in mi pusti, da poberem ostanek. Ali kasneje na brniškem aerodromu, ko sem gledal z očetom ekshibicije dvokrilcev in padalcev, pa na Starem trgu v podstrešnici spoznal grimase oblakov nad nami in grajskim stolpom, dolgo preden sem opazoval ob alarmih, kje so se nahajala anglo-ameriška letala med njimi. Spomnim se pred štirimi leti, po nevihti, da je oblak obvisel tik nad avtomobili na parkirišču med stolpnicami na naši cesti, komaj dva metra od tal. Kot otrok sem si zmeraj izmišljeval, kako bi bilo, če bi živel med oblaki: bi bil navaden človek ali duhovno bitje? Pred petindvajsetimi ali šestindvajsetimi leti sva šla s pokojno Darjo tik pod Mangartom skozi oblak po melišču, v bistvu je bilo kot v megli, ampak veliko manj otipljivo, fizično. Med vojno je bila kdaj v Ljubljani megla debela, nepredirna, čisto bela. Marsikateri otrok je zjutraj izgubil smer v njej in namesto proti šoli je hodil stran od nje. Tramvaji so stali, ker kljub temu da so imeli bigeljne na žicah nad sabo in kolesa tudi v tirih, bi zadeli ob živino, ljudi, kolesarje. Nobeden ni našel več postajališča, ne table, prečkati je bilo treba, kjer si bil, kajti tudi nazaj domov nisi mogel več, ker bi zgrešil ulice in vogale, ki so vodili domov.

Kar zadeva socialni red: leta devetintrideset sem živel v Novih Jaršah, zametku današnjega jugo geta v Tomačevem in na Fužinah, osnovi vseh lumpejanskih lagerjev po vojni, begunskih centrov, črnskih celin Amerike, današnje migracije azijskih brezdomcev. Za prijatelja sem imel dvojčka muslimana, sinova Dunajčanke, ki je pribežala iz Avstrije, Francoza, moža slovenske izseljenke, ki so ju transportirali iz Francije, zidarjevega sina, ki je pribežal pred fašisti iz Italije, punca, s katero sem se spogledoval, je bila hčerka obubožane kuharice z beograjskega dvora, pajdaš je bil iz Banata, Marko iz gramoznice, kjer je stanoval v kolibi za orodje z mamo beračico. Ni bolj tujih in nevarnih poznanstev kot med brezdomci in tudi ni večjega medsebojnega spoštovanja in subtilnosti, ko sklenete tovarištvo z njimi, ni večje zamere, neodvisnosti in ošabnosti, če se jim zamerite: nihče se nikomur ne maščuje, ampak za večno si izgubljen v njihovih očeh, manj od zraka si. Tisti, ki so nas poniževali in zanje nismo bili nič vredni, so bili gospodarji hiš, v katerih smo stanovali, kovač, vrtnar, pek, občinski uradnik, kmetje staroselci, tomačevske perice. Hodili smo po les, drva, razcefrane gajbe, suhljad na prod ob Savi, na njivah smo rabutali solato, karfijolo, čebulo, s sestro sva prodajala krzno po ljubljanskih hišah, za očeta sem nabiral čike na ulicah, ko je bil v bolnici, on pa je za nas prihranil kruh od obrokov, nabiral kruh v svoji posteljni omarici. Bili smo lačni kdaj, da se nismo mogli več premikati, zato smo ležali kar v gozdu. V nekaterih mestnih ulicah ob Tacenski poti proti Šmartinski cesti so stanovali »boljši« ljudje, uradniki v mestu. Vsak je imel svoje kolo, nekateri motorje, imeli so elektriko, ko smo mi imeli petrolejke, sobe z zavesami, preprogami, tudi klavirji. Nisem bil zavisten premožnim ali bogatim, ker sem imel v spominu še naš salon iz mojih zgodnjih let v Baslu, s klavirjem, gramofonom in velikim radiom. V tem radioaparatu, se mi je zdelo, da delajo sami čudni škrati in škratke, ki znajo prepevati, igrati v orkestru, govoriti, zvoniti v stolpih, hoditi in škripati s čevlji, kdaj mi je celo uspelo videti skozi luknjice ob strani nekakšna prašna osvetljena tla, po katerih so hodili in puščali sledove. Rdeča žica se je premikala po osvetljeni skali, če si prižgal gumb, zelen kot smaragd, in kolikor si potiho premikal levo in desno, si dobil glasove drugih melodij in jezikov.

Našo nesrečo, da smo morali iz Švice sem, kjer smo sredi polj in sadnih dreves ostajali lačni kruha, sem smatral za logično potezo naših nesrečnih usod in ponesrečenih značajev, ni moglo biti drugače, kot je, kajti ko nam je šlo dobro, kar vem sam po sebi danes, se nismo mogli vživeti v to, da smo brž izgubili ravnotežje in popadali v brezna, v katera se tudi nismo znali vživeti, ampak sanjal pa si lahko, sicer samo od jutra, kako boš prebil dan do večera, torej ne za nekaj dni, kaj šele mesec ali leta naprej, ampak zmeraj samo za en dan, in ta napor izčrpa za vseh štiriindvajset ur, in če si jih hotel izpolniti, si moral izkoristiti vsako situacijo, tudi na račun naslednjega dne, da ti je potem manjkalo kot zidak, ko zlagaš zid. Nobenega miru, uma, pameti, sami živci in vznemirjeni nevroni. Prav dobro je bilo napraviti črtico za dan, ki je prešel, kakor drugi napravijo obračun ob novem letu, da bi potem znova začel, ko si se zbudil, sestavljati uro za uro dan, upoštevaje, da si tisto, kar je bilo včeraj zjutraj še plus, porabil za minus današnjega dne. Manj kock si imel, da bi naredil kaj, a moral si še enkrat narediti meje, do kam bomo lahko prišli, kot z bilke na bilko, s plavajočega hloda na drug plavajoči hlod, da bi prišel do drugega brega, do večera tega dne, ki je bil še daleč. Z daljšimi načrti ni bilo nič, ker so propadli ali usahnili že naslednji dan, molitve in pokora tudi niso delovale, za kakšen rop ali umor nismo bili sposobni, ker to zahteva natančen načrt in disciplino, za manjše grehe, utaje, male kraje po trgovinah in branjarijah, bi bil usposobljen, ampak so se v devetih primerih od desetih ponesrečile, prodal sem vojakom na njivi za pol hlebca komisa katekizem, last šole, ker so imeli radi barvne slike v njem, vozil sem se s tramvajem poleti in se izognil kondukterju na naslednji postaji, pograbil sem kakšno hruško na trgu, šel sem v mestno klavnico z loncem po kri in drobovino, ki so jo delili ob petkih zjutraj. Sosednji otroci, Balohovi, so kradli za vse svete ponoči sveže vence z grobov, jih preurejali in naslednji dan prodajali pred pokopališčem za 1. in 2. november. Tega nisem bil sposoben, ker sem se bal mrtvih itd. Rad sem imel šlagerje in popevke, ki sem jih slišal igrati v Baslu na radiu, prepevala jih je mama ali sestre. Če si začel peti, se je spreminjal svet pred oknom naše kletne sobe, kjer sem videl ljudi kvečjemu do kolen, a brez stopal ali čevljev zaradi okenske police. Če sem ponavljal melodije v sebi, sem lažje hodil vso dolgo pot do šole, če sem jih mrmral na trati za gospodarjevo hišo, ker mi je bilo slabo od lakote, mi je to skoraj toliko pomagalo, kot če sem se igral s svojim lulkom. Zmeraj sem obstal, ko sem zaslišal glasbo ali petje, tudi pred cerkvijo, rad sem poslušal gromke glasove zvonov opoldne, v nasprotju z očetom, ki ni maral cerkve ne farjev. V vežah sem pel, ker je donelo. Glasba me je zmeraj privzdignila, pa pesem Lipa zelenela je ali kasneje nekatere pesmi: Slap, Ko dobrave se mrače, ker so imele ritem in svečanost v sebi kot pete pesmi. Edino, za kar sem bil zavisten ta »boljšim« ljudem v vrstnih hišicah, je bilo, da so imeli radio. Že to, da se je oglasil globok, krepak, umeten glas moža ali ženske, ki je govoril kot čarovnik pravilno v hišicah, me je pribilo na mestu, a ko se je oglasila glasba in zatem še prepevajoči glas, šlager, ritem, melodija, ki te je pridvignila od tal, da si zaplaval z glavo ko pilot v zrak, milimeter, dva, meter od vršička bilk v travi gor, med oblake, kjer sem opazil kdaj prave plavajoče človeške obraze iz kože in mesa, te strahotne zavisti, tega brezdanjega brezna, nisem mogel zatrpati v sebi, ker je bruhalo kot ognjenik.

Vedel sem, da svoje glave nosimo na pladnju na prodaj vsak dan, toliko neodvisni in sami krivi svoje nesreče smo si bili slehernih štiriindvajset ur na novo, zato ni moglo biti zavisti in sovraštva, sami smo si bili krivi po svoji naravi, nihče drug ni, pa čeprav bi potem ugotovil, da so bili botri naše nesreče tudi drugi, tudi natančno po imenih in njihovi eksistenci, tako smo se navadili na naše naravne žaloigre, da smo se čutili odgovorne za vse prestopke in kazni, in mogoče, da je kdo zares zakrivil našo usodo, ampak mi smo bili tako navajeni na svojo usodo, tako smo jo imeli radi, da smo jo pogrešali, kadar nam je šlo ali bi nam lahko šlo dobro, zraven tega smo bili tako malo privlačni za druge, če ne celo zoprni ali sovražni, ker smo govorili med seboj nemško, da smo pravzaprav pritegovali druge, da so nam pripisali greh, zločin, krivdo, to je, kar sem videl po vrsti kot dejanja v kakšni igri, drugi, ki so bili lepi, prikupni, privlačni, so učinkovali tako, da so otopela vsa kopja, uperjena vanje. Glasba je bila zame edini načrt, ki je zagotavljal trajnost in zrelost, in to katerakoli glasba, narodna, popevkarska, nabožna, ljudska, tragična, burleskna, plesna, zamišljena ali samo klaviatura, udarci po tipkah. Česar nisem maral med instrumenti, so bile navadne harmonike, ker je bila beseda važnejša od melodije, tako kot sem med živalmi najprej maral psa kot najbolj pokorno in osebno bitje med štirinožci, plazilci in ptiči. Služabnik, orodje človekovo, čuvaj v hiši, paznik za živino, naučen in vzgojen v človekovega prinašalca, ki so ga potem imeli za prijatelja, ker je razumel jezik, kdaj potem, ko so bili starejši, celo za svojega učitelja. Pes je prevladoval nad živo dolino dolgoročnejših načrtov. Imel je človeško hrano in svojo dušo in edina uniforma so bile rjave verige, kajti če jih ni imel, je hrepenel po njih. Hotel je služiti, a hkrati zahtevati. Dobil je več od dekel in hlapcev na kmetih. Navezanost med ljudmi in psom je bila strahotna. Nikoli ni trajala samo dan kot ljubezen med ljudmi, ampak leta dolgo in zvesto. Samo enega v naravi umeti, to je bil že zadosten cilj človeka, ki bi se rad povezal z naravo – samo enega razumeti med dvonožci – to je bil živalski cilj psa.

Glasba je zame zato bila nekaj, kar je trajalo kot absolutna sreča in nesreča, kot nebo nad zemljo, stvar, ki ti je dajala krila. Recimo na ulicah, na katerih so hiše s svojimi fasadami opredeljevale ljudi, da jih je prikovalo na tla, tam je pomenila zares odleteti v zrak in postati krilatec, pilot, ptič, beg, ogromna ura, ki zmeraj teče s tabo, istočasno, od sekunde do sekunde, ki se vrstijo na kratke večnosti. To sta bili dobra glasba in pesem, in ko je je bilo konec, je v tebi še odmevalo, a hkrati so se osipala krila, da so se zaprla kot dežnik, in si bil spet na tleh, na zemlji, na kateri bi si moral z besedami, risbicami, skladanjem kock, z mislimi v glavi in z impulzi v drobu izmisliti nebesa. V navadnem življenju, pri navadnih opravkih, to ni šlo. Šlo je samo v glasbi in še danes to vem, ko si brundam v glavi kako melodijo, da bom s spevom odnesel zdrave možgane v glavi. Hvala bogu, da pišem. Da je pisanje taka široka obrt, da mi ni treba misliti na vzorce, ampak zgrabim s to nikakršno umetnostjo kot z lopato vse groblje in pleve, a mogoče tudi kak kristal, tega ne vem. Seveda pa pisanje tudi ni ukrojeno na trajnost ne na zgodbo. Mislim na predmete, ki nas zaposlujejo, in mislim na prepade v človeku. To traja leta iz dneva v dan. Ne mislim pravzaprav na to, da delam produkt, ki je razložljiv, mislim, da delam, kar ima vsak v sebi: da je utrinek.

Vem, da je vsak človek enkraten, geno- in fenotip v zadnji izdaji svojih prednikov, in da vse zaman, da bi v popolnosti zajel občutja, ki me navdajajo v življenju. Kajti drugi, ki mu to razlagam, je tudi enkraten posameznik, torej omejen nase, nobeno univerzalno uho, ki bi ločilo vse tone, razen tistega, ki ga ima rad ali ga sovraži, in zato njegovo naprezanje, da bi sam izpovedal svoja občutja meni, naleti na gluha ušesa. Smo kot nebeščani v peklu, ki drug drugemu razlagamo svojega duha, kar prvega in drugega prav malo zanima, kajti pekel je preveč kričeče neomejen in aktualen v svojih nenehnih izbruhih. Samo s frazami in dogovornimi znamenji, do katerih nas je, denimo, zanesla izobrazba ali izkušnje let, se malo razumemo, da postojimo, preden gremo spet narazen ali trči ob nas kak drug nebeščan na ulici.

Torej nima smisla govoriti o svojem lastnem načinu doživljanja ljubezni in bolečine, treba je le govoriti o njiju kot o nečem, kar samo zase obstaja, samozvano in avtonomno, a tu potem uporabljamo fraze in doktrine. Izkopati na dan svoj način, s katerim sprejemamo bolečino in drugo, ima torej smisel samo za nas in za nikogar drugega, ker se je vsak prisesal na svoj način trpljenja ali veselja, četudi mu še mar ni, da bi kopal po njem, kajti večino bi bilo sram pred drugimi, da ga ima, oziroma če bi ga že imel, bi ga moral skrivati, ker ni za nebeško družbo v peklu, kajti lahko bi se zgodilo, da bi razumeli njegovo izpoved, kot da se je sprijaznil in sporazumel s peklom in zato predstavlja nevarnost, da bo pekel zajel tudi njihove duhove. Najstrašnejše za duha je, ustvariti videz živega, navzočega v svetu, bodisi s piedestalom, modrostjo, mladostno brezbrižnostjo. Sicer posameznik sam ne ve, kaj pravzaprav skriva, vendar se zaveda, da smo zločinci ali pravičniki pri svojih prednikih, in to mora prekriti v sebi in za druge – ampak kaj še vsebuje brezdanji vodnjak v njem, ne ve, na vsak način je bolje skriti celega sebe, kot da bi mu ušla skrivnost. Torej nima nobenega smisla za celokupnost govoriti o sebi.

Torej nima smisla govoriti o sebi in načinu svojega doživljanja, bolečine ali veselja, če tega ne postaviš s tako intenziteto, da se pekel za hip umakne v ozadje, in vsak med duhovi začuti, da bi se morebiti odkril s tako močjo, ki bi prevpila druge, pekel in njega samega. Edino taka kruta, trda in silna moč impulza, kakor gore pod valujočimi oblaki, bi se srečala z njihovim impulzom, zapreti se vase, kot meso na skelet.

3. avgust 2000

Izpostaviti spomin kot kvaliteto in avtoriteto se mi zdi slepilo. To je ko z vlečko ali odejo za seboj hoditi po listju, brozgi, prahu, senožeti in potem doma videti, koliko listja se te drži, blata, peska, slamic, in imeti to za dokaz, kod si hodil in kaj si doživel. Blatni čevlji so samo vtis, da si hodil po godlji, pošvedrani in preluknjani, da si že veliko časa prebil v njih. Ne bi jih zato dajal v vitrino kot relikvijo, razen seveda, če ne bi bili to tvoji čevlji, ampak nagrizeno obuvalo z zijajočim ohišjem in zgubanimi usti, z raztrganimi vezalkami ali praznih, pretrganih luknjic kakor par anonimnega kmeta na van Goghovi sliki. To bi mi nekaj povedalo o človeku, ki ga ne poznam in nastopa v masi. Vsemogoče žlahtne poteze bi mu lahko pripisal ali tudi brutalnost velikega do malega hlapca pri hiši. Tudi prazen stol ali naslanjač bi lahko govoril različne zgodbe ali skupni vodovod v stari najemniški hiši pod stopnicami, ki so mu najbrž otroci ovili okrog pipe papirnate trakove. Noben predmet iz moje mladosti me ne more spominjati na mojo mladost in vsaka fotografija izpred trideset, dvajset, deset ali pet let ali enega leta je preslabotna, da bi lahko kaj povedala o meni in mojih doživljajih takrat, najmanj pa o mislih, ki so me tedaj peklile. Če vidim v tedniku barvno sliko mladega odbojkarja na igrišču Ilirija spred dveh dni, zlahka vidim, kako je poln sebe in v razcvetu svojih sil. Kar malo zavisten sem, zakaj se z vso energijo sam ne najdem v tej formi, v kakršni je on in sem bil mogoče jaz. Drugo je, ko v ilustriranih mesečnikih izpred sedemdesetih let gledam slike mladih damic v enodelnih kopalkah in z belimi kapicami na glavi, ki so igrale takrat tisto igro »hazeno« za dame na igrišču Ilirija. Ne občutim nobene mladosti, predvsem ne, ko so zraven slike taistih dam pri petdesetih in šestdesetih, ki se spominjajo tega damskega tekmovanja kot življenja, vrednega življenja, v resnici pa čutim neko silo, kot jo da komika, kot Rihardthelo(?) s svojimi brki ali brata Wright z njuno aeroplansko škatlo na motor.

Komično zato, ker so bili najbrž ostali skriti v kateremkoli stoletju že, začetki kdove katerih zamisli, ki bi bile mogoče važnejše za nas nebeščane v peklu kakor leteti čez Atlantik in na Sonce, a ostale so neopažene prav zaradi veličine skonstruiranosti zgodovine. Mene torej veliko bolj kot Bleriotov polet čez Rokavski preliv leta 1909 privlači povečani posnetek muhe ali katerekoli živali, zato ker jih drugače ne vidimo tako iz oči v oči in jih imamo samo za brezumno nadlego. Mogoče me bo tak način gledanja nekoč minil in moje zdajšnje zanimanje za to bo postalo komično kot letalstvo ali šport.

6. avgust 2000

»Nevarno je nagibati se nad sabo,« pravi neko surrealistično reklo. A kaj naj storim? Če imam kot geno- in fenotip začrtano pot, moram hoditi po njej, dokler kompas tako kaže in se plošča s to muziko ne izteče. Ne morem se s pogledom na levo in desno predati naivnemu začudenju nad okoljem, kajti po tej poti – naj bo po stezi ali celem – so hodili pred mano že vsi znani in neznani predniki. Ne morem ponavljati navdušenja ali presenečenja, ker so že vsi z menoj vred videli, ker je katerakoli novost, ob katero bi trčil, že milijonkrat videna in je izčrpana do blede matrice. Torej mi preostane le nekaj, da se nagibam nad sabo, kot nad strojnico v trupu ladje, da bi odkril sistem delovanja teh strojev in ur, a se seveda ne utrne nobena iskrica, ki bi mi razvozlala metodo in načine, da bi se izognil pastem in hodil po daljici ali bližnjici naokrog, da ne bi končal v polomu ali paradižu, kot mi to zunaj moje bitnosti nalaga ponovitev začrtane poti. Nič ne razumem, kako se giblje mehanizem, še manj, kot bi to opazil pri kateremkoli načinu, ki me giblje. Odgovornost katere substance je že bila, ki me je tako obremenjenega in prikrajšanega postavila na svet v zvrsti, ki je zmeraj patetična in verolomna. Ne, ne bom zaradi morale ali dednosti nastavljal glave na tnalo in postal junak zato, ker sem že sredi svoje steze izhlapel v onkraj. Tudi ne bi rad postal duhovnik na Atosu, ki moli šestnajst ur na dan in kastrira vse živali na svojem posestvu, da se ne bi razmnoževale. Vsak hoče rešiti sebe kot breme, da bi izginil za neko dejavnostjo, da bi prišel brez madeža v nič, iz katerega je nastal, ko se je sestavilo njegovo seme do tiste faze, ko mu je bilo dovoljeno iz drobovja priti na podnebje. Seveda pa je velika prednost znati povedati zanimivo in napeto zgodbo s svoje poti in ti ni treba le sebe. A kaj je s tistimi, ki se ne znajo znebiti patetičnosti in gledajo vase, da bi dognali, kako se odvija klobčič? Nič, ker ne obstaja terminologija. Pa si vsaj videl koga, ki se ukvarja s tem? Nikogar. Razen tistega, ki ga zagledam v ogledalu, ko se pogledam vanj. Kakšen tujec, ki živi v moji najbližji soseski. Torej ne moreš trditi, da si sam.

Ženska – to je po mojem mati človeštva in človeškosti. Ni drugih staršev. V največji bedi bo kuhala, prala, likala itd. in se zanašala na svojo največjo intuicijo, nerazdvojenost z življenjem. V največjem bogastvu se bo požvižgala na finančne skrbi svojega moža in se predala sanjam o nerazdvojenosti med življenjem in njo na ločenem odcepu svoje samotne proge. Vsaka kuhinja ji bo pomenila lep pejsaž, kot ji je v bedi bila koristna vsaka nit, da zakrpa obleko, in vsaka zel za obed. Bog obvarji moža, ki je prevzel odgovornost, da jamči za sanje svoje žene, če enkrat zataji. To je polom njene iluzije, naj bo v bedi ali bogastvu, in njena smrt.

31. avgust 2000

Človeka, to je sebe, je treba prezirati, ker nikoli ne more ustreči patetičnosti, ki je elementarni del vsakršne narave. Vse, kar lahko stori, je, da v mejah doktrine, vere, vzorca, ki je spet iznajdba človeka, izrabi kakor v kakem hitrem vlaku njeno energijo. Vse, kar lahko storimo, je, da se patetičnost izživi v prijaznem spogledovanju, npr. ko otroci neke šole pišejo za božič vojakom na fronti ali kadar se mi javljamo prijateljem in sorodnikom z voščilnico za novo leto ali pozdravom s počitnic. Življenje je kot vrtljiva vrata: zdaj smo skupaj, pijemo, se gledamo v oči, se izpovedujemo, dvakrat po tistem še pišemo ali telefoniramo, potem nas vrtljiva vrata, ki so ves čas v obratovanju, vržejo v drug prekat in odtrga se nam nit, tudi tista najbolj lepljiva, ki nas veže na preteklost, prejšnjo sedanjost, ki ne miruje, kot da se ni nikoli vrtela. Enkrat, dvakrat, mogoče celo trikrat se zaljubiš do korenin, ki segajo v pekel, in se vdaš v požrtvovalnost in prostodušnost svojega kompanjona. Spomniš se, da bi bilo lahko tako tudi ob prvi ljubezni, če bi bil, recimo, bolj pozoren, bolj to, bolj ono itd. itd., in da si se naposled naveličal, zato bolj paziš in v letih si že. Vse je podobno pomladi, ki se vrne, poletju, jeseni, zimi in do vrha glave si sit tega ponavljanja. Patetičnost ti ostane, se pravi metafizika ob koncu življenja, ko vidiš, da se je zares nisi nikoli dotaknil. Poskušal že, v pisanju denimo, v katero si nanosil vse, da je bilo mogoče, tudi za vsakogar nekaj, samo to so oblačni prividi, osnovna ugotovitev je, da je človek le polčlovek, napol ustvarjen, polovičen v vsem. Brez zanesljivosti ne moreš zaupati ali ljubiti nikogar, še najmanj sebe. Kolikokrat se pravi npr.: Rad te imam, Jaz te imam tudi rada; če bi bili sigurni, si tega ne bi nikoli razglašali ali zatrjevali. Človek je neulovljiv, tudi v najdragocenejšem zavetju si par ne zaupa, ker vsak pozna sebe, kateremu tudi ne zaupa. Tisto, česar ne poznamo, zato lahko šele s polno mero svoje odkritosti počlovečimo. Rože, živali, hišo, celo avto. Ne poznamo, kako bivajo in kakšno hitrost imajo. Lahko si predstavljaš, da se trave, koruza, repa tudi sovražijo zaradi podobnosti med seboj, imajo pa rade človeka, ki jim je neznan. Zato vsa naša neregulirana čustva pripadajo njim. Seveda se dajo stvari rešiti z bližanjem različnih ver, s sistemi, shemami, z modeli strojev, z izumi raznih sort, ampak nemogoče je potešiti veliko lakoto človeške patetike. Nekaj časa se množica ljudi še lahko zadovolji ob kakšni cenejši znamki biblije ali znanstveni viziji, nekajkrat ji dobro dene tudi znanstvenost fizikov, da imajo stvari svoje meje ali odgovarjajoče poslanstvo, da lahko v miru producira mize, ampak nekoč ljudje dobimo smer v patetiko in glavo dvigne kaos. Zaradi patetike bo človek samega sebe ukinil. Edini še kolikor toliko znosni so tisti, ki verjamejo v nagrado po smrti, vendar so v življenju ravno ti, povezani z verstvom in nestvarnostjo, najbolj zoprna bitja v človeštvu.

1. september 2000

Ni treba reči, da sem se globoko zavedal, ampak samo, da sem sam v sebi ves čas življenja vedel, da slabo pišem. Še huje, da sem pisal umetno, ker je vzdržalo na papirju samo s sposojenimi stavki – kdaj iz knjige, kdaj iz spomina. Na stara leta je seveda lahko pisariti karkoli, saj smo vsi poraženci in tega ni treba jemati osebno. To velja tudi za tiste, ki so v teh letih, ko se spominjajo svojega življenja kot carstva zlatih senc in imajo bitne dokaze o svojem daru in sposobnosti, naj so to diplome na stenah ali očarana predanost svojega ljudstva ali profesorjev. Vendar, ko sem pisal, sem koristno ubijal čas, da mi ni bilo treba opazovati njegovega minevanja, in hkrati imel občutek, da izzivam sebe, ko pozabljam skupaj s časom tudi nase. Kar je zares veljalo, je bilo, da si dobil za svoje pisanje denar. Denar je bil zame najvrednejša stvar v življenju, mogoče je bilo to v zvezi tudi z mojim otroštvom v Švici, kjer je denar, gotovina, skoraj spiritualna vrednost, saj sloni na edini od vseh priznanih potreb, po lastnini in eksistenci. Gabi se mi seveda pisati, a iznenada, še nepripravljen in v vročici, da bom kaj zaslužil, planem pokonci iz svoje vroče postelje, kot da sem nastavljen, kot švicarski nož z vsemi rezili, odčepniki, škarjicami, kot popolna celota teze in antiteze. Samo na papirju se potem ne poznajo gube iz mojega razmišljanja, ampak oslabljene besede, ki nimajo žgočega odtisa iz možganov. Naj se še tako trudim, izbiram, sestavljam vroče molekule, na papirju dobim nekaj brezalkoholnega in brezbarvnega, daleč od globeli. Nad popravljanjem sem že obupal, ker je sleherni popravek mogoče v skladu z varianto tistega dne, ki pa ne more dočakati drugega jutra. Nad zorenjem besedila sem naredil križ. Ne prenesem ga več, ker vem, kaj sledi. Dopoldansko pisanje je drugačno kot popoldansko. Pravi trenutek, da racionalnost prve polovice dneva povežem z bebljanjem popoldneva, je 18., 17. ura: tam obe polovici dneva odtehtata v pravem odmerku svojo medsebojnost ali vojno, tako da nobena stvar ne zmaga in ne atomizira ne prve ne druge. Nad to fazo sem naredil križ. Zahteva veliko sedenja in skrbnosti. Le čemu bi to ponavljal, ko se mi misel na ponovitev postopka gabi. Svojega dela ne cenim, najbrž celo veliko manj kot drugi, in včasih me ima, da bi prav njim priskočil na pomoč, da bi jim povedal, kje me je lahko še manj, kot v svoji presoji. Edino, kar ugotovim in cenim, je, koliko časa sem zadrževal svoj jaz pri pisanju, namesto da bi dirjal, in da sem relativno, vsaj do tega trenutka, z njim in svojo službo kolikor toliko neprizadeto prebil življenje. Celo za tisti majhen denar, ki sem ga dobil za tekste, sem hvaležen. Z njim sem lahko kupil kuhinjsko in drugo sobno opremo za svojo prvo, že pokojno ženo, da potem ni povsem zblaznela, ob pomoči svoje sedanje žene tudi stanovanje, v katerem stanujem, včasih kak večji dar otrokom ali počitnice. To je kar nekaj za nekoga, ki mu je dovolj miza, postelja, električni kuhalnik ter da ima vsak dan vsaj dva kuhana obroka hrane. Kruha mi je zmeraj primanjkovalo in stradež ni bilo nekaj, kar se imenuje lakota, ampak je bilo podobno blodnjavam v resničnosti, nezavednemu stanju duše, podobno guganju na pločniku, dremavici, v kateri ne razločiš več tramvaja od šolske table, ne hiš od oblakov. V tej zaspanosti sem poskusil vse – jesti listje, želode –, a ni šlo, ker so mi usta zagrenila kot zdravilo. Mama in oče sta ležala na postelji oblečena z nejasnimi sencami nad usti, kot da sta od stradeža padla iz aviona. Za četrtinko komisa sem zamenjal svoj katekizem z vojaki, ki so čuvali svojo njivo pri Sv. Križu.

2. september 2000

Rečejo: neorealizem. Neorealizem mi je bil všeč po filmih, Čistilci čevljev, Tatovi koles, v literaturi ga nisem bral, ker zagotovo ne obstaja. Kar sem čital pod to znamko, je bilo patetično, pri Paveseju netočno, pri Vittoriniju preveč utopično in romantično. Kar sem bral kot predloge De Sicovih filmov iz literature, pa ni bilo berljivo. Avtentično oznako je neorealizmu dal lahko le film, kamera, vajena meteža vojn in dokumentarnosti, se pravi edino De Sicovi filmi. Spominjali so malo na Chaplinove, posebno na Tabu, in sploh na neme filme. Predmeti so imeli vlogo živega igralca. Pavese je bil bolj na strani zgodnjega Dostojevskega. Malaparte je bil Céline, zato mi je bil ponekod všeč, ne zmeraj, imel je imenitna poglavja, ki so se brala kot novele. Eco mi ni blizu, preveč poznavalske roke v literaturi in praksi je navzoče, veš, kam bo vrgel malto, že takrat, ko jo meša v vedru. Take vrste premišljenega pisanja mi nikoli niso bile pri srcu, bolj je bilo podobno literarno tehničnemu seminarju ali metodiki branja. Kadar človek tako ravna s pripovedjo, je to bolj podobno racionalizaciji neurja ali orkana, ki ravnata po svoji pameti, kdaj in kako bosta z vsem pometla. Imam že rajši nelagodje brezobličnih spisov Beckettovih romanov, ker dolgo traja, preden česa ne ulovi zares – zares, se pravi, da med desetinami ali stotinami načinov, ki se mu prikazujejo na okularju, vsaj z eno rečjo ne pospravi. Joyce – Uliks, to je orjaški goban, ki vpija vse, ne daje pa od sebe nič, ne ustreže ne zdravju, ne bolezni, ne enoličju, ne kaosu. Je kot stara aparatura z vloženimi ročkami za tisoč stvari, če potisneš en gumb, zleti ves aparat v zrak, ker nisi upošteval redosleda gumbov, skritih na vseh šestih stranicah. Najprej misliš, da je kriv vrstni red, ki ga nisi upošteval, torej abeceda, potem vidiš, da sploh nima abecede. Nasprotno pa je Borges spogledljiv. Pustil je samo samostalnike in najbolj nujne glagole. Vedel je, da ima beseda svoje srce in, posebej ustno izgovorjena v zgodbi, svoje pravo mesto. Že pol strani beline, ki jo pusti zgodbica za seboj, saj govori besede v megli, ker mu ni bilo dovolj, da je to storil že med vrsticami. Vsekakor je oddih ravno po branju Becketta, vendar tega ne bi zamenjal z njim, prav zaradi godlje in težav, ki jih ima. Borges je dobro prečital ne samo abstraktne, ampak tudi obstoječe knjižnice sveta. Tudi on ravna nekoliko kot Eco, vendar mu štejem v dobro to, da ne misli na kriminalko in detektivko. Faulkner mi je bil – govorim iz spomina na branje vseh teh avtorjev, omama s cedila, na katerem je ostala njihova substanca v moji glavi – že peklenski, posebno Svetloba v avgustu in Krik in bes, mogoče z rezervo tudi Divje palme, a drugod se razvodeni, ponavlja, se pravi, da stopa v telovadnih copatah v svoje lastne stopinje, ki jih je naredil nekoč v svinčenih čevljih. Škoda se mi zdi, da nihče več ne omenja z njim Thomasa Wolfa, premerjalca, ki je stalno, ko E. T. v Spielbergovem filmu, hrepenel po domu. Ne mislim na »Angela«, mislim predvsem na njegove fragmente nedokončanih romanov, v katerih je stotine med seboj različnih situacij, v katerih si človeški junaki, glavni in obstranski, konkurirajo, zanikujejo sebe. Všeč mi je, ker iz teh neštetih drobcev raste živ organizem človeške duše in njegovih dejanskih ravnanj, ki jih potem opazuje. Lahko je brati knjigo kot himno, kot pastoralo in položiti nanjo levico kot pri sodni razpravi na biblijo, težko pa je razumeti navaljujočo resničnost življenja, ker je ne moreš kupiti kot komplet. Najbrž imam tudi zato rad prvence in pedagoško sodelovanje z začetniki, ker so njihovi teksti tako neprehodni in neprevozni, da komaj za danimi dekoracijami ogromnih kulis sveta najdeš izvir njihovega studenca. Kajti resna težava in resnoba, s katero se jih lotevaš, je podobna stanju, ko srečamo sebe v samotni uri ali sredi gneče in dvignemo roke nad brezizhodnim stanjem. V trenutku brezizhodnosti je treba pogledati za brezizhodnostjo, v temi prej ko slej razpoznaš stvari. Vem, da je to za običajne bralce luksuz, ampak kaj je sploh lahko večji luksuz kot ta, ko sprašujemo sebe, zakaj smo, in to potem, ko smo že obupali, da bi se vprašali, kdo smo, in temu vprašanju venomer žrtvujemo več časa in živcev kakor delu, ljubezni, vsakdanjim opravkom. Človekovo spraševanje je največji luksuz, največja nagrada, najhujša žrtev, ki jo človek sploh lahko prenese. Drugo in lažje je civilizacija, tehnika, WC, kompjuter, TV itd. Sprašujem se torej, kdaj bomo abstrahirali pustoto in razkošje nesreče, da smo prišli na svet kot ljudje, napravili dostojnejše in jasnejše vsem prav na osnovi brezobličnih komplikacij. Kje je lina, v kateri bi, za srečo v nesreči, vnovčili svojo bit, ki ima toliko nadstropij pod sabo, kot jih ima nad njo – brez dvigala. Ne pomaga mi servet pri kosilu, ne pomaga mi simbol na računalniku pri tem: pomaga mi vzdržati, kar je sicer, to je treba priznati, že veliko in ogromno. Ampak vsa vprašanja od prej, naših prednikov sto milijonov let nazaj, ko niso imeli ne serveta, ne kompjuterja, so v nas ostala živa in obstojna, ker pripadajo celotnemu človeškemu rodu.

3. september 2000

Samo premaknem se iz postelje za mizo, že izgubim stik v navpični glavi z vodoravno. Kadar kdo napiše, da je to ali ono naše delo dobro, iskreno, celo z zaskrbljujočo navdušenostjo napisano, grem hitro pogledat, če je res tako. Seveda ne zame, ampak zanj, in mogoče je res najti potezo tistega, kar je odkril oni, da bi bilo to možno tudi zanj, če bi šel prebirat drugič. Nekaj, kar imam za dobro, pa se nikakor ne obnese. Je ostalo skrito kljub očitnosti, kajti vrednost dobre stvari sem preizkusil sam na svoji koži, ne more me zvabiti v spajkalnik, da bi si pustil potrgati krila. Nekaj lahko obstaja kot knjiga ali hiša, vendar se je ne dotaknemo in ne stopimo vanjo, sploh jo zradiramo iz pogleda, ki brezskrbno kroži po ulici, tam pa v stotinki sekunde odskoči, kot da je tisti del packa. Seveda si lahko predstavljam, da je nekaj dobro, ker se tega nisem dotaknil, če pa je to tvoja lastnina, ne moreš imeti občutka, da je to tvoje skrivno premoženje, da bi lahko v svojem izolatu rezal obraze, kakor se mi ljubi. Mogoče je tudi slabo, ampak oboje, dotaknjeno in neotipno, ne pomeni ničesar, ker izhaja iz niča. Ta nič ni Nič, ampak brezmejno vesolje odgovornosti, ki prevzame breme tvoje odgovornosti tvoji obremenjenosti in prikrajšanosti. Žlica si, ki končno utone v kašo, iz katere je enkrat vstala, in prevzame patronat nad teboj. To stvarstvo te lahko premetava kakorkoli, vseeno je, prepustil si končno sebe odgovornosti, substanci, ki ravna po svoji pameti, nikoli se ne moreš utopiti vase, ker te kot poleno meče med valovi, konec je pravzaprav tvoje naloge in tvoje dolžnosti. Doma si, nobene subjektivitete ni več. Recimo, zdaj berem spet Dečka in smrt, ko se mi približuje konec, zato pravzaprav, da preletim vso to karikaturo, ki jo delajo ljudje iz žalosti in obredja s smrtjo, ki je nekaj najbolj metafizično brezglavega v svoji odgovornosti, ko speljuje otroka v lahkost in recimo temu začasno v enost s svojo snovjo. Ko sem imel pljučne zadušitve, so se svet, znanci, hči oddaljili in zvonovi so nehali, zaplaval sem kot cepelin med črno oblačje. Z udarci po hrbtu in kričanjem proti meni so me spravili pokonci, in najhujši je bil pogled na tako imenovane najbližje in najljubše, popacane od teme in sence, na otroke, ki so tekali okoli stola, na mrak, ki je zajel rože. Padel sem v tuj, sebičen, določen planet in trpeča bitja s sovražnimi obrazi, ki so bili mogoče samo spačeni od strahu pred smrtjo, vendar so bili tako mehanski, brez osebkov, vsi deformirani z neko delovno obveznostjo, dolžnostjo, sorodstveno stopnjo, da mi je postalo slabo ob pogledu nanje. Rekel sem ženi, naj nikar ne obžaluje, če sem umrl, naj me nikar ne budi, ne objema, stiska, kot sem jaz njo včasih, ko je izgubila zavest, ali tudi druge in svojega očeta, naj nikar ne kontrira smrti, pogrebom in kamnu na grobu, kajti jaz bom na boljšem od nje, ko bom tam, in naj stori čim več zase, za svojo bolečino, da bo živela zavarovana in zaščitena, naj pazi nase, na svoje krvne žile, na vse, kar škoduje organizmu, da je to najbolj žlahtno, kar lahko stori, itd., itd. Govoriti o niču in njegovi vrednosti je težko, posebno za tistega, ki stoji v življenju, na tem surovem otoku. Saj vem, bilo je hudo, kaj vse počenja človek ob mrtvem očetu ali mrtvi ljubici, vsemogoče smešnosti, vse to masturbiranje s senco, dovolj trpljenja je in čustev odgovornosti, ker nisi bolj pazil na to, rekel ono, storil tretje, čeprav samo z grimaso in nalahno, čeprav samo v mislih, predira pljuča, srce, čutila v tej svoji travmi. Ne bova se več videla, to veva, bogoslovne institucije so nam to vtepale v glavo, ampak če bi se tudi videli, se ne bi spoznali, ker bi pripadali odgovornosti snovi, ki nas je napravila, in ne več svoji brezmejno omejeni in prikrajšani osebi. Mama, praktična ženska, drugače postavna in natančna kot ura, je dobila zvečer, ko je legla k meni, drugačen glas kot podnevi, nežen glas. Podnevi je rekla, ko je nekaj padlo v sosednji sobi na tla ali so zaloputnila vrata, da je to najbrž stol. Ponoči je dejala, če je treščil stol ali so ropotala tla, da so to duhovi, ki se zmeraj nahajajo v sosednji sobi. Kdo pa ne bi verjel svoji glavni instituciji, ki si pripadata kot meso in kosti, če ne svoji materi, idealu vseh mater in žensk na svetu? Pravila mi je različne skrivnosti, posebej takrat, ko sem imel ekcem na rokah in nisem mogel zaspati od neznosnega srbenja. O smrti kot sovražniku. Nekoč mi je govorila približno takole priliko: vsi smo bili v nebesih, preden smo prišli na svet, duh ali angel nas je pospremil na zemljo, težko nas je izpustil iz svojih rok in perutnic, a moral se je vrniti, ker so ga klicali nazaj v nebesa. Samo toliko priložnosti je še imel, da nas je z očmi pospremil do naslednjega grička ali polja na robu. Bil je zaskrbljen do dna duše, trpel je kot nihče, ko je gledal nazaj za odhajajočim fantkom ali punčko, ni si odpustil, a moral je nazaj, kjer so ga zgoraj čakale druge naloge. Po čem ve človek, da je bil v nebesih, preden je prišel na zemljo? Po tem, da je na svetu kakšen kraj, kotiček, kakšna potka, ki jo je na lepem spoznal za kraj, po katerem je nekoč že hodil v nebesih. Nihče ti ne pove o tem, a ko se človek znajde v takem pejsažu, ve, da je to krajina iz nebes, in to po tem, da se čisto umiri, da postane vesel in srečen in nadaljuje pot, a ko pride do konca tistega kotička, ve, da je konec, zato je najbolje, da se vrne in kraj nekajkrat prehodi do konca in spet od začetka. Včasih je za tem krajem – ja, to sem opazil, ko sem hodil po lešnikovem nasadu v bližini – se skriva zraven še vzporedna pot, ki tudi še spominja na nebeški nasad, zato lahko prehodiš tudi njo z istim občutkom, da je to nekaj čisto tvojega, kar pripada samo tebi. Pa četudi drugi ljudje hodijo po tem gaju, te ne motijo, tudi avtomobili, ali če pot prečka železniške tire, tudi vlak ne: vse gre mimo, kot da ne bi prišel, ostal ali odšel nihče. Takih krajev, ki jih je prispevalo moje ugodje, kot stvari, ki sem jih že videl, ko me ni bilo, sem našel kar nekaj v življenju. Je bila pa razlika, ko si drugega, ki si ga imel rad in mu zaupal, pripeljal vanj, in on ni občutil tega kraja, niti ugodja v mojem vedenju, in podobno je bilo, kadar me je kdo, ki me je imel rad, uvedel v svoj nebeški gaj, toda kraj mi ni povedal nič, njegov glas, ko se je pogovarjal z menoj, je bil podoben šelestenju in kretnje, ki jih je delal, so bile nekam plavajoče ali čudno obredne. Skratka, vsak ima svoj kraj, ni ga mogoče vsiliti nikomur, a tudi nihče, ki ga srečaš na tej svoji krajini, ki je tudi njegova, te ne moti, naj je še tako robata in odurna prikazen. Najzanesljivejše, kar se lahko zgodi, je najbrž to, da v teh krajih ni napadalcev, ne hudodelcev. To so najboljše stvari v življenju, zato, ker je tudi misel in občutek v tvoji glavi in telesu, naj bo še tako neznana gmota, edino, čemur se predajaš.

Vse, kar narediš kot produkt, knjigo, hišo etc., je samo karikatura, spačena senca na zidu v sobi. Vse je samo družabno življenje, hec za mizo, ko veš, da imaš dobro posteljo, kaj pripravljajo v kuhinji in kako daleč imaš do stranišča. Več ali manj je življenje lomljenje kosti od jeze in strahov. Sam si kot nakopičen predal v neredu, zunaj je treba delati grimase. List si ob nepravem letnem času, ko te je burja odtrgala z drevesa, še zelenega in sočnega, zdaj letiš navzdol, zadevaš se ob krošnje, liste, veje in še kaj drugega in med letenjem počasi rumeniš, dokler rjav in prhek ne padeš k vznožju debla. Ni potrebno, da niti enkrat zamahneš v življenju, da preležiš vse dneve v postelji, vsakemu se neopazno dogaja isto. Ni ves vic v tem. Vic je, da vica ne zaznaš.

6. september 2000

Rekel sem Bebi, ko sem prišel od zdravnika, da se zanesem samo nanjo in mi mora stati ob strani. Seveda mi. A zdaj jo rabim, kot je ona mene ob svoji bolezni. Moje ljudomrzništvo in življenja gnus je zavratno trmasto, to je nevarno, oboje me namreč pomirja, samo neučakan sem, ker konec tako okleva. Še vozne karte si ne bi znal kupiti na postaji, ob telefoniranju že rabim njeno pomoč, da udari prave številke, ki jih zgrešim, da o plačevanju položnic in bančnih opravkih ne govorim. Ljudi pošiljam v pasjo mater, in kadar se kdo strinja v družbi z mojim mnenjem ali se smeje kakšni šali, ki sem jo rekel mimogrede, se razjezim, kot da imam pred seboj svojega klovna. Tudi iz tako brezdanjega dna svojega besa ne bi maral, da se kdo dela mojega dvojnika, bogvari, da kakega sodelavca ali enako mislečega. Ne trpim sebe v telesih drugih, ki mi sedijo nasproti za mizo. Ogabni so mi in zoprni bolj kot sovražniki ali taki, ki ponavljajo fraze o »harmoničnem soslišju«, ti baloni na zadrgo so za počit, prav zato, ker se radi kotalikajo po tratici in gugalnicah, da naredijo svojemu napihnjenemu jazu lepo pot. Dobro poznam te vlačugarske pokveke, sociologe, psihologe in kar je še tega ušivega listja, ki se zbira v svojem lesenem parlamentu in si hoče ohranjevati ne samo svoje živo srebro duha v kumarah, ampak si narediti tudi lepo življenje na svetu, zgledno, decentno, da mu ne bi bilo kdaj treba zakričati ali zajokati, ker bi to vrglo slike iz njihovih lepih okvirjev.

7. – 8. september 2000

Če ne bi bilo rodbinskih slik in pripovedi mojih staršev (mame) o pogumu, iznajdljivosti, znanju ali sreči mojih prednikov, babic, prababic, pratet, dedov in stricev v njunih domačih krajih ali v Indiji in Ameriki, ne bi imel nobenih vzorov in ne moči, da bi s slastjo čakal na prihodnost, da bi nadaljeval z vsemi temi atributi svojih prednikov svoje življenje, v katerem je bilo veliko njihovega življenja, sto oči, preobratov in možnosti, majhnih nians, ki so me nekako bodrile, jemale voljo, dajale drznost in postavljale ovire. Čutil sem jih kot duhove, ki obstajajo neizmerno dolgo, zato so se organsko udomačili v mojem telesu. O teh duhovih je pričala predvsem mama, ki je bila živa priča njihovih dejanj, pa kremž in kretenj, ki so jih delali za življenja. V njenih očeh sem videl njihove odseve, oblačila, celo njihove sobane in šole, v katere so hodili, zraven je prišel še njen hipnotični glas, smisel za nazornost in slog pripovedi, ki je bila enako fascinantna, kot če je starejši sestri narekovala poslovna pisma, katerih vsebina mi je bila tako tuja kot delovanje uradnikov za okni bank in nekakšen častni obred menjave kakšne garde pred predsedniško palačo, vendar spet zvijačno, ker je tolikokrat v nareku segla nazaj in diktirala vrstico, ki je menjala prej izrečeno. Ona je, kot ženske nasploh, predstavljala dom teh duhov, ker doma v resničnem življenju sploh nisem imel, ker smo se tolikokrat selili iz ene ulice v drugo, iz kraja v kraj, iz ene četrti v drugo, naposled celo iz Švice v Jugoslavijo. Dom, se pravi ognjišče in točka, na katero bi se navezal, v resnici ni obstajal v nobeni hiši, razen potem v Ljubljani, na podstrešnici na Starem trgu 21. Domače je bilo tam, kjer sta stala oče in mama, ena ali obe sestri skupaj, torej samo tla, ki so jih zavzemale njihove postave. Dom sam kot okolje, soba, pohištvo, zavesa na oknu, je dejansko obstajal samo v gorah krzna, ki so ga vsi štirje šivali, v zadahu dlačja, surovih neustrojenih kož, vonju po sivki, v šipah, zamazanih od krzna, in motnem zraku, po katerem so prosto padale dlake, ki so se ti zalepile na obraz in usta. Kuhinja, posode, lonci, krožniki, štedilnik, kar šele daje kultni obstoj doma, je bilo zreducirano na mizico, na dva, tri lonce. Tudi postelje so bile improvizirane. Tudi na hiši se ni poznalo zunaj, da je to moj dom. Bil je zgolj nevaren, ogrožen prekat, najsiromašnejši v hiši, prostor, v katerem ni bilo časa ne živcev zame in mojo nečakinjo Giselo. Pripravljati se na življenje po vzorcih in smereh, ki jih niso določili starši ne družina v celem, je obstajalo samo v kupčku fotografij in dagerotipij maminih sester, očeta, pradedov in zgodbic o njih. Ne krivim svojih staršev za svojo nesrečo, bogvari, živel sem pač v potujoči družini vajencev v preživetju, ne dolžim ju, kje sta imela pamet, da sta si naložila to breme družine, končno si zmeraj sprotno nalagaš na hrbet kaj, česar ne občutiš kot tovor, kakršen je – lahko pomeni nebesa ali pekel, nihče ne ve –, ker ga nikoli ne vidiš, ker ti leži na puklu.

9. september 2000

Iz ponve, v kateri so se včeraj cmarila tri kokošja bedrca, je, ko sem to gledal, brizgnilo olje na kuhinjska tla. Povedal sem ženi, ki je za priprtimi vrati stala med hladilnikom in vodovodom, da je ponev pljunila. To me je navedlo na to, da sem zmeraj opazoval nadrobnosti, ki so me razveselile s svojo metafiziko, da pa so ljudje zraven mene v sobi, dvorani ali na prostem zame obstajali samo kot madeži, temne gmote, ki se mi zadnji čas prikazujejo tudi v kratkih sanjah. Detajli so bili zmeraj tisti, kar sem zaznal v življenju kot obstojno. Moje knjige so polne teh drobnarij – od kolačev, ki so se žgali ali kuhali v loncu na štedilniku, do hiše na Starem trgu 21 z njenimi stanovalci vred. Vendar ne zmeraj. Cerkve so me s svojimi konturami navdajale z bajeslovnim, biblijskim videzom, medtem ko sem se znotraj njih zaradi mnogih slik, soh, okraskov, stebrov komaj lahko osredotočil na en detajl, denimo sklonjeno glavo svetnikovega kipa ali ostri pogled drugega, ki me je gledal izza stebra pri kropilniku. Ampak to je definirani patos religije, ni bila splošna patetika, ki me je prevevala zunaj in je plavala nad glavami ljudi. Tam mi je bila drobnarija, ki mi je skočila v oči, v uteho, ki me je udomačila, če sem dovolj časa porabil za detajle. Na Starem trgu 21 pa je bilo vse v hiši in znotraj nje – stopnišča, jašek, sivozeleni stebri, kovane ograje, železne mreže ob mostovžih nad jaškom, avtomat luči, opečnati presledki, stranski trakt z vzporednimi tli, okni, sence in potem na vrhu naša podstrešnica, soba in delavnica v temi, s tedensko količino drv in premoga na presledkih med vrati podstrešja in našimi stanovalci, ki nas niso marali, za zastekljenimi vrati ali dvojnimi durmi z dosti imeni in zvonci – en sam detajl orjaških razmerij. Ko sem prišel gor, k svojim, mami, očetu, sestri in Giseli, sem se šele oddahnil od hiše, v kateri sem doživel okupacijo, vojno, smrt, osvoboditev Ljubljane. Podstrešnica je bila sicer izpostavljena: predelana v slaščičarsko pekarno je imela police za razne slaščice in na strehi visok dimnik. Videl si jo z grajskega stolpa pod seboj, videl si jo s stopnic pri drugi stezi, videl si jo skozi okno in z verande na Rebri nasproti, tudi bombniki je ne bi zgrešili, ne likvidatorji. Jaz sem bil edini od domačih, ki je hodil ven, v šolo, nakupoval z živilskimi kartami po trgovinah, stal v vrsti za krompir ali zelje na trgu, izpolnjeval formularje itd. in naposled tudi skrbel in hranil družino po očetovi smrti. Če je šla mama na trg ali v trgovino, sem jo spremljal, če je šla sestra h kakšni prijateljici, sem šel z njo. Od mene so domači zmeraj pričakovali novosti, ki sem jih dobil zunaj in jih pripovedoval doma očetu, mami, najbolj hvaležna pa mi je bila Gisela, ki je bila zaradi kolka zmeraj v gipsu ali v protezi. Pripovedoval sem vesele, včasih namišljene zgodbe, nisem jih hotel držati v strahu, v katerem smo vsi živeli v tej hiši in v tem času. Poleti je bilo vroče, sonce je naravnost prodiralo v podstrešnico, jesen je bila vlažna, dež je curel skozi vse špranje, sneg je obdal podstrešnico na debelo, v snegu pozimi je bilo mraz, da smo hodili v plaščih, in kadar je bila v mestu megla, dolgo časa nismo videli v okoliš. Edini detajl je bila cela hiša sovražnikov, nekaj podobnega gmoti, ker ni imelo podrobnosti, ker je bila podrobnost sama, se pravi ena sama groba podrobnost. To seveda ni bil nikakršen dom, ampak strah ga je naredil za zavetje tistih v družini, ki nikoli niso šli sami z doma. Bila je tegoba, ki se mi je obešala okrog vratu, ni mi bilo mogoče dihati. Knjiga Bedni ljudje Dostojevskega, ki sem jo v tistem času bral z zadovoljstvom, je bila preveč zaznamovana od melanholije, romantična in preveč vznesena, da bi kogarkoli v družini s seboj vred enačil z njo. Bilo je preveč neposrednega usmiljenja in mi smo bili preveč resnični, iz rok v usta, da bi pričakovali ali celo zaslužili kakšno pomilovanje. Detajli so bili mogoče zunaj, če sem gledal skozi okno, stolp, hiše v bregu, strehe, razmnožene trope mačk in mačkonov. Zunaj nisem nikoli hotel pokazati komu naše podstrešnice in tudi sam, ko sem jo gledal, sem jo imel za nekaj umetnega in dodanega ulicam in hišam, pred katerimi se je sušilo perilo in so imele zavese na oknih in lončnice. Tu ni bilo ničesar; vem, da je čudno, in prav normalno bi bilo sesuti jo z granatami in nas pobiti z mitraljezi. Nič ni opravičevalo njenega obstoja. Kasneje sem največ stvari zasnoval na niansah, odtenkih, drobnarijah. Včasih sem prijatelje skušal razvedriti s podrobnostmi življenja, ki so ga živeli, proslavljal sem vsako podrobnost in domislico iz njihovega življenja kot metaforični praznik. Marsikdaj sem v nadrobnosti, ki sem jo opazil, lahko ocenil tudi sebe. Spomnim se v ambulanti dijaškega doma, ki so jo upravljale sestre usmiljenke še 1947. leta, kako sem šel na skupno stranišče in tedaj je v sosednji WC stopila nuna. Slišal sem jo po prhutanju oblačila, zvonjenju zvoncev okrog pasu, ko si je privzdignila krila, da bi lulala, in ker je čutila, da je za lesenim prestenkom še nekdo, je ob prvem curku začela prepevati »Marija, k tebi, uboge reve«, da bi ga preglasila. Da sem to opazil, je povedalo več o meni kot o nuni, reklo bi se, da sem prostak, da banaliziram, da sovražim natančno isto, kar počnem sam, drugače tega ne bi opazil. Najbrž bi pri mnogih mnenjih in mislih, ki jih pripisujemo drugim, morali to vzeti na svoj račun. Človek opazi nekaj, kar pripisuje drugim, a dela on sam. Najbrž je tako najlažje priti do spoznanja o sebi, denimo ravno odgovoriti na vprašanje: Kdo sem? Prej opaziš tisto, kar si ti sam? Ampak kaj je z drugo polovico opažanja v detajlih? Recimo, da vidiš nekaj lepega, nekaj vedrega, nekaj mitološkega, česar si ne znaš razložiti: um deluje tako abstraktno, da o tem lahko dolgo misliš ali govoriš, ne da bi zadel ob začetek ali konec te podzemne korenine. Je tisto potemtakem, kar ti nisi in bi rad bil? Možno je, da ljubiš vse, česar ni v tebi, in sovražiš vse, kar je v tebi. Na tej osnovi je možno prijateljstvo, predvsem pa ljubezen, ti imaš, česar jaz ne, jaz, kar ti ne. Ampak tu nastopi tudi pretvarjanje v režiji, ki jo pošlje duša v promet, in ob končnih obračunih in plačilih se pokaže, da je nekdo v paru, ki je bil malo strpnejši od tebe, čakal, kdaj boš udaril prvi, lahko pa se oba razpočita v besu in si končno priznata napake: da je imela ona tisto, kar si mislil, da ni njeno, je pa tvoje, oziroma sem jaz z njenim, o čemer je mislila, da je samo v njeni lasti, razkrinkal njo. Človek prizna marsikaj, če ima le dovolj vzpodbude. Ko prideš v leta, je to samoumevno: priznaš, da si sleparil pri izpitu, življenje je večna mladost, radost ipd. Česar pa nikoli ne boš priznal, je na primer to, da si danes brcnil mačko v trebuh. Najbolje je seveda pomešati med seboj vse detajle, vse metafore, kar jih je v življenju in na svetu, v eno juho. Drugih izhodov iz obupa, da živiš kakor človek, pravzaprav ni, vse rešitve so zmeraj v detajlih, že zato, ker se nanje navežemo. Kaj ti ostane v spominu na kraj in čas, v katerem si nekoč živel, razen neke podrobnosti, za katero jočeš ali se z njo smehljaš, ko pečen parkelj, sam vase. Skratka, treba je biti skromen. Jaz sem mali človek, tako kot oče in moji sestri in dve od mojih petih vnukinj. Lahko se navadim na malo celico ali jetniško samico in vsak krožnik juhe, ki mi ga prinese stražar, je cel svet, medtem ko je zunaj tropski gozd, s preveč bitji, glasovi in ovirami, da bi se lahko osredotočil.

10. september 2000

Spet je nedelja, ki naj pomeni nebeški mir in blaženost. Mogoče je nekoč, ko smo imeli šestdnevni delavnik v tednu, pomenila edinstven dan, v katerega smo lahko vložili več kot v tki. vikend. Danes nedelja velja že za začetek drugega tedna, na novo vzišlega ogromnega Ponedeljka. Takrat je bila nedelja ravno pravično odmerjen čas med enim in drugim tednom, kajti v zavesti nam je ostal delavnik, zato smo si z vsemi močmi prizadevali, da izkoristimo priložnost prostega časa in izbiramo stanja, v katerih bomo preživeli blaženost ali prekletstvo nebes in zemlje po svoji intimni afiniteti. Malo časa, v katerem je bilo treba postoriti veliko in priti v svojih doživljajih in dovzetnosti dalj, kot si prišel preteklo nedeljo. Lahko si koval med tednom vsako uro v nedeljo, od jutra, ko se znebiš greha pri obhajilu, do ur novega greha ali sreče. Dva praznika zapored, ki sta se kdaj – dva- do štirikrat na leto – zgodila, sta bila že debel blok dolgočasja, v katerem smo čutili, da si ga nismo zaslužili, in smo stali tam v prvem in drugem prazniku kakor neosedlani osli, bebci, ki ne vedo, kaj početi in kam s seboj, pokazal nam je, kako sovražno do nas je bilo vsako grmovje, trava, kako nelepe so rože, kako tuje so prazne ulice z zaprtimi trgovinami in spuščenimi roloji, kako kričeče so lončnice na oknih, kako dolgočasno, brez naše zavisti, plapolajo na cesto okenske zavese hiš, ki so nam s svojimi pročelji zagotavljale med tednom, kako dostojanstveno je življenje v njih. In zvonovi so ves čas bili in klicali k pobožnostim ali se je povsod oglasila godba na pihala, da bi počastila dan, ki je bil narejen iz nič in za nič, kakor štirna, ki curlja po svoji navadi. Videl si svojo senco v jarškem cestnem prahu, katere si se med tednom, ko si jo izločil med mnogimi sencami, razveselil, kot da si našel samega sebe. In če je šla po grmovju ali po belem platnu kinematografa, preden se je začel film in se je nekaj utrgalo predvajalcu v kabini, si nenadoma zasovražil naravo in kinematograf, ki sta ti vendarle nudila pozabo. Silvestrovo v Novih Jaršah: oče si je drgnil hrbet ob podbojih vrat naše kletne sobe: jutri ne bom delal, kajti kdor dela na novo leto, bo moral delati vse leto, ampak ob 9h je že sedel za mizo in šival kot vsak dan. Pričakoval sem, da mi bo ta dan na razpolago in mi kaj povedal. Ne, če nočeš čutiti, da si v nadlego samemu sebi ali drugim, se lahko samo zabavaš ali delaš. Drugega izhoda ni. Prisrčno sem si želel, da bi me kaka stvar zanimala in bi imel za neko reč dar, da bi se lahko skril samemu sebi. A nič drugega ni bilo kot šola, nabiranje drv ob Savi, kraje po njivah, da sem prinesel domov kaj za pod zob, in če sem se ulegel na travniku, za nasadom gospodarjevega vrta, ni bilo ničesar nad mano, še oblaček ali oblaki so se mi zdeli brezupni, ker je obstajalo med njimi in za njimi še zmeraj plavo nebo, tako brezmejno globoko ko moja lakota v želodcu. Še zdaj, ko dva kilometra od Novih Jarš stanujem med stolpnicami v soseski – nekdanje sanje živeti v visokih hišah, nebotičnikih –, se mi prikaže na brezmejni sinjini oblaček kot takrat tamle ali kot tedaj z okna podstrešnice na Starem trgu. Zmeraj ista nepotešena lakota, čeprav sem sit, in zmeraj isti strah, da bom moral v starosti pobirati skorje kruha in čike za očeta oziroma zase, da bom preživel in bom v svoji zmešani glavi doživel kaos, ki bo večji od nekdanjega, ker so mi stvari zdaj manj otipljive, bolj razmočene, bolj racionalne, geometrične, sovražno žive, kot so mi bile nekdaj, ko sem čakal za grmom, da kmet odide s polja in začnem krasti krompir v svoj žakelj. Seveda še zmeraj nisem nadarjen za nič, kar bi mi prineslo pozabo, sem pa nadarjen za ubijanje časa. Dan gre, jaz spim z dormicumom v žilah, zvečer gledam vse kavbojke in kriminalke kot nekoč v kinu Moste, nato vzamem spet celo tableto in spim do petih, ko moram zaradi prostate na stranišče, in ko zaspim nazaj, imam hude realistične sanje, ki se jih spominjam samo, če ostanem v postelji, komaj vstanem in grem na zajtrk, ostanejo med blazinami, in če se jih hočem spomniti, ko se vrnem v svojo sobo in si ogledam neurejeno in zmečkano posteljo, da bi si jih priklical, se jih ne spomnim. Nobenemu, še sebi ne, ko se vzdignem z ležišča, jih ne morem povedati. In danes je spet nedelja, moral bi z družino na obisk v Škofjo Loko, na vrt, kjer bojo pekli ribe in bom malo na zraku, in ves čas razmišljam, kako se bom izognil, sestavljam stavke v svoji glavi, ki jih bom povedal ženi, jasno in odločno, da ne morem, ker čutim, da sem v nadlego ljudem prav toliko, kolikor so meni v nadlego, in v takem stanju ne morem sesti v tuj vrt, ampak bom ostal doma s telefonom ob zglavju, če bi se zgodilo kaj hudega, in vzel 0,5 dormicuma, da zaspim vsaj uro, dve. Zanimivo pa je, ko v tej nedeljski tišini in miru gledam skozi okno ptiče, golobe, vrabce, kako odkrivam celo bele golobe, ki jih med delavnikom ne, in kako pridejo kdaj vrane s polja na žerjav pod oknom, na prazne balkone. Meni je mučno, ko ugotavljam, da se v tem dnevu in času nasploh lahko pojavlja poezija. Saj sem si več kot milijonkrat rekel, da ne maram teh več kot sedemdeset ponavljanj pomladi, poletij, jeseni in zim, zoprnih kot hudič, ko vendar povsem zanikam vse življenje.

12. september 2000

Nikoli ne bi nobene ulice ali kraja imenoval po ljudeh, državnikih, umetnikih, znanstvenikih, sploh po nobeni javni osebnosti, posebno ne po tistih, ki so živeli v istem stoletju. Pogosto si je kdo že za živa, ker so dajali njega ali njegovo delo v nič, ga mrzili ali sovražili, zaželel, da se bo nekoč kakšna ulica ali vsaj vogal imenovala po njem, zaželel si je to iz ciničnega maščevanja rojakom ali z odkritosrčnim navdušenjem nad seboj in svojo sposobnostjo. Na istem vogalu, v isti gasi, se bo zanalašč vsem v zob bleščalo njegovo ime. Kot otroci smo imeli vsi podobno željo, ko smo hoteli postati veliki vojskovodje, kralji, kraljice, veliki pedagogi in voditelji svojega naroda, mislili smo, da vse življenje, vsi ti podstavki, spomeniki, table trajajo tudi tam v večnosti, ko bomo z njimi svečano hodili po peklu ali nebesih, in da bomo vsem živim, ki se na tistem koncu še drenjajo, vzbujali sram, dvom vase ali da bodo, vzporedno z nami, dvignili glavo in šli v odpor. Vsak si je kdaj zaželel, da bi rešilna bilka vzklila iz tesnobne glave njegove nesreče, ali je celo slišal v družbi reči: »No, vidiš, ko boš umrl, se bo tale trg imenoval po tebi,« pravi obliž na ranjeno dušo. Tako bo trajal kljub minljivosti kot velikansko kolo preteklosti, ki ne stoji in se še premika. Nikoli ne bo mislil na to, kako bosta njegov doprsni kip ali ulična tabla postala zastarela ali v kakšni revoluciji prva reč, ki jo bojo zrušili in zapacali. Mislil bo, da bo njegovo ime, ki bo stalo na Pegleznu Poljanske ceste dovoljšnje volilo za njegove potomce, ki se bojo pomešali s svojim sorodstvom. Ne ve, da jim bo večji del v breme in oviro. Majhna, neznana tabla ob vhodu v hiši, ki jo bo videl mimoidoči, ki že leta hodi mimo, kdo, ki bo čakal na avtobus ali taksi, bo dovolj. Še bolje kot na fasadi pa bi bilo, da bi se taka neznana tablica znašla v veži skupaj s seznamom stanovalcev v tej hiši. Seveda tudi tam ne bo varna pred uničevalskim besom. Morda je kdo pokojnega celo poznal še za živa, ga sovražil, ker je ob treh zjutraj prihajal s trumo pijanih prijateljev domov, ali pa je bil tak, da se nikoli ni s kom pogovarjal v hiši, in če je obstajalo dvigalo, se je kdaj, ko se je peljal s sosedi gor ali dol, celo z obrazom obrnil v kot, da ne bi imel nobene povezave s tistimi za hrbtom. Podobno je pokopališče s svojimi patetičnimi kipi, napisi pokojnikom na grob, veliko ko vrt vrtičkarjev za pokopališkim zidom. Treba bi bilo žalujočim ostalim vbiti v glavo pravilo, da so mrtvi vsi enaki in je dovolj, da imajo vsi enake kamne s svojimi imeni in priimki. Kajti tudi na pokopališču se lahko zgodi, da bojo popadali obeliski s Kristusom, angeli, vojščaki v navalu objestnosti. Mrtvi ničesar več ne rabijo. Z večjo ali nikakršno odgovornostjo so odigrali svojo vlogo v življenju, zdaj je substanca, kakršnakoli že, prevzela skrb nad njimi.

Osebno so mi všeč ulice brez imen nekdanjih živih ali nazivov ideoloških gibanj: Mestni trg, Stari trg, Gornji trg, Dvorni trg, Ajdovščina. Ugajajo mi imena ulic in krajev, kakor so jih imenovali ljudje, preden so kraj ali ulico pripravili za gradnjo: Privoz, Nasip, Gradišče, celo nabrežja ob Ljubljanici, Desno ali Levo nabrežje, Breg ali po imenu nekdanjih delovišč, npr. Trnovski pristan. Raje imam, da se ulica na Gradu imenuje Med ograjami, kot da bi nosila kakšno ime, razen če ni kolektivno, npr. Študentska gasa, ali po imenu, ne priimku nekoga, kot je Ambrožev trg. Ne razumem, zakaj je bilo treba preimenovati Bleiweisovo cesto v Prešernovo in nekdanjo Prešernovo v Zoisovo, ki je bila Poštna ulica. Prešeren ima spomenik, dovolj klasicističen, da bi lahko prestavili njegovo življenje za dve, tri stoletja nazaj, dovolj je Valvazorjev spomenik in trg imenovati Muzejski in živilskega Zelenjavni trg, kajti Valentin Vodnik, ta revolucionarni duhovnik in iskreni kolaborant Napoleona, ima svoj kip v ograjeni ogradi. Dovolj je Ciril-Metodov trg. Lepo ime med mesti ima Kamnik, je pa dovolj oguljeno ime Novo mesto. Hudo je, da je Rožna dolina označena po cestah s številkami, nekoč so zagotovo obstajala, ko so jo delali, druga imena za določene odseke. Najlepše je hoditi po ulicah in ne veš uličnega imena, sploh pa ne imena po nekdanjih ali še pravkar živih osebah. Mesto je dovolj reprezentativno z oboki, ulicami, kot so Ribarska, Krojaška, Ključavničarska itd., s fasadami, uličnimi vhodi v hiše, da bi jim dajali imena po vtisih, ki jih imajo na ljudi, ki pristopamo od zunaj; namesto pravkar izmišljenih naj nosijo imena po terenih, po parcelah, po bližnjem gozdu, poljih, Savi. Zame je važna panorama, ki je neizmerljiva, zato nepregledna, uživanje prostora, tudi v taki ozki, pogreznjeni ulici, kot je Kocbekova ulica. Kakšna strašljiva praznina, če si poznal Kocbeka.

20. september 2000

Biti odkritosrčen v literaturi, nima nobene veljave v prostranstvu. Tudi če bi hotel vplivati z njo, da bi tudi drugi postali odkritosrčnejši, imamo to lahko samo za trenutek didaktike, ki utone v milijon preostalih trenutkov in daljnih delcev. Iz literature ni mogoče citirati izjav, lahko jo samo beremo svojim ustnicam. Biti odkritosrčen do sebe je veliko težavnejše, ker ni mogoče. Četudi podremo vse obrambne mehanizme svoje intenzitete, ni mogoče naprej, ker kaos, v katerem se znajdemo, nima svojega lastnega glasu ne oblike. Zavemo se samo svoje šibkosti, lebdenja, svoje nezmožnosti, da bi se postavili v okvir svoje odgovornosti. To je jama, v kateri je vse spolzko, vlažno, temno, brezdanje bolj od oceana. Za to brezdanjostjo leži odgovornost za nekaj, kar je univerzalnejše od tebe – pa čeprav bi priklical na pomoč milijarde ljudi, ji ne bi bili kos. Šele mrtev postaneš del te brezobličnosti, samo da se takrat ne boš zavedal teže svojih mej, ker bo kaos prevzel svojo obveznost do tebe, kot jo prevzame ocean, ko pade dežna kaplja vanj. Sam greš lahko samo do tam, do koder imaš zalogo svojih metafor. Ne govorim o filozofu, ki gre mimo lastne zavesti, govorim o zavesti samega sebe, s katero vsakdo razpolaga s seboj. To je pekel, v katerega pronica samo tvoja brezmejnost in prikrajšanost. Govorim o anonimnih človeških pikah. Govorim o brezimni zavesti duha, o črnih luknjah, polnih energije.

Mogoče je dodati temu nekaj zanesljivejšega. Človek je tehtnica. V življenju si lahko veliko večji kot v svojih rimah, tehnikah, znanosti, umetnosti, lahko pa si v življenju veliko manjši in pustejši od stvari, ki jih produciraš. Tehtnica ima zmeraj dve skodeli, od katerih gre lažja v zrak, težja se dotakne zemlje. Kaj je na eni, kaj na drugi skodeli, ni mogoče razumeti. Včasih izmenjavata med seboj težo, redkokdaj, in to je poklon veselju, sta v ravnotežju, vendar človek nikoli ne more presoditi, kaj je bilo bolj prav, tudi interpretirati ne more, ugotoviti, kaj je zanesljivejše in veljavnejše v življenju posameznika: njegovo življenje ali njegovo delo, da bi se izrazil.

25. september 2000

Ko ščitim sebe pred drugimi, ščitim hkrati druge pred sabo.

Že dolgo nisva spala z ženo skupaj, se pravi, se nisva ljubila od avgusta meseca. Vem, da me pri tem ovirajo zdravila, najhujši pa je casodex proti prostati, ki me kastrira tudi poleti, ko je najbolj vroče in me ne zebe zaradi nizke sedimentacije krvi. Če preneham jemati te preklete tablete vsaj nekaj dni, mogoče teden, še začutim poželenje, čeprav se moram kar pomujati, kajti teden dni brez tega zdravila ne more odtehtati dveinpolletnega jemanja tablet. Lahko le malo razgreje telo, da kri spet zažubori. Žena je vsekakor šest let mlajša od mene in njene oblike so še zmeraj take kot pred petindvajsetimi leti, zame se niso spremenile, in najhuje zame je, da jo božam polnih rok in prazne mošnje. Poleti sem jo zmeraj namazal s kremo proti soncu in tistih dvajset minut – kajti hotel sem biti temeljit, kar nekako čutim po svojem telesu, kje bi jo najhuje opeklo: pod boki, nad koleni, pri gležnju, na nartu ali med prsti na nogah – so zame edini ljubezenski akt, ki ga opravljam ko slepec močno osvetljeno prikazen, pravi pogreb so za mojo slo in edino nadomestilo zanjo so moje roke, ki se dotikajo njenega mesa in kože, ne da bi se mi odprle oči za pravo videnje. Dolga igra pred zaprtim zastorom, ki se ne dvigne, da bi prikazalo igro. Včasih sem se veliko manj posvečal prologom kot sami igri. Nočem tega razumeti kot moško rano, bolj jo čutim kot užaljenost in jezo nad svojo spolnostjo, ko zadovoljujem samo kožo njenega lepega telesa, ko bi ga danes ljubil z veliko več fantazije vpričo smrti, ki prihaja iz vseh kotov in kotičkov nadme, ko postaja vsak spolni akt kot ognjemet, ki kljubuje grobu. Moram reči, da me pred nedavnim prav tako ni zadovoljil epilog, ko sem z njo končal akt in je nastopila praznina zasičenosti, kot včasih v mladih letih, ko sem se spraševal, kaj le dela to golo žensko telo zraven mene. Danes čutim več slasti v predigri, kot sem kdaj v igri, predvsem pa ne čutim niča, ki sem ga čutil na koncu. To je kot narobe obrnjeni meter, ko je prva številka ena pri vrhu, za koliko pa seže globoko, bi se moral uleči in plaziti, da bi videl spodnjo cifro. V mladosti človek in žival veliko masturbira, se pravi, ljubi se s senco za zaprtimi očmi. Konkretno, v aktu, pa je treba uporabljati svoje telo, svoje ude in za povrh še drugo telo, ki je zaresno in masivno, kar vse naredi okorno, kot bi si ti dve stali med sabo. Vsako bitje je najbrž bolj metafizično in sanjajoče, tudi čutno, zato pušča za seboj svoje telo in ne organizma v njem, pravzaprav ju ne pušča za seboj, ampak mu odtečeta v daljavo. V starosti pa se tvoje iluzije in organi, ki si jih maltretiral vse življenje kot zadnjega zamorca na palubi, skrčijo in prešteješ na prste ene roke, kar še vzklije v tem vrtu, ki ga ne moreš več zapustiti, ampak samo ostajati v njem.

10. december 2000

Vsak dan ne živim samo ob smrti, ampak ob niču, ker ni več prihodnosti, kot je ta. Grimase med ljudmi, ki me hvalijo do neba, so enake grimasam med njimi, ki me tolčejo v tla. Samo razlika je, da se te nadaljujejo v sanjah, ki so nenavadno konkretne in geometrijske kakor tiste slike v holandskem prevodu svetega pisma. Mizarjenje, utori v tramovih, ko postavljajo stene in grede hiš, polirsko delo. Lahko bi rekli, da so podobne črno-belim risanim reklamam na TV ali risbicam v škatlicah z inhalatorji, kako ga uporabljati. Ne glede na to, da so barvno goste in pohištvo nenavadno staromodno. Edini dogodki so zame zajtrk, kosilo z ženo in hčerko in potem, po 19. uri, gledanje TV. Ta je pogosto mračnejša od življenja, in kadar gledam kriminalke, ne razločim, ali gredo policijski ali gasilski avtomobili na cesti ali v filmu. Edini dogodki so, ko moram k zdravniku. Teh dnevov se bojim že teden prej. Na trombozi ni treba več toliko čakati kot na polikliniki, ker hodim v ambulanto zdravstvenega doma Center. Tja in nazaj se peljem s taksijem. Nočem nobenega stika z ljudmi. Ščitim sebe pred njimi in njih same pred menoj. Tisti obrazi starih, ko skupaj po stolih sedimo v čakalnici pred vrati. Nihče se ne ozira na drugega, ker je drugi isti kot ti. Vsi smo izšli iz življenja, ki ga je konec, to je prosti pad s hriba, srečen tisti, ki bo prvi čofnil na tla in ne bo nič več vedel o strašni zamorki, ki je z nami izgubila dan, življenje in smrt. Imam parfumiran robec. Lažje diham z njim kot z inhalatorjem in ne zaznavam smradu v zraku. V Akademiji je vsa dvorana okužena z duhom po sivih laseh in kosteh brez mozga. Hkrati, ko si robec pritiskam na usta in nos, se lahko zakrinkam pred pogledi. Pravzaprav ne rabim nobenih oblek ne čevljev ali novih puloverjev. Kar potrebujem, so pižama, dokolenke, majica, saj vseh štiriindvajset ur bedim in spim v njih. Najhujši nesmisel je, da bi moral še delati, pisati. Zato raje odgovarjam na pošto – aktualna je, povezana z razburkanimi čustvi in mislimi od zunaj, s ceste, ali držo ljudi in dogodkov, ki mi jih opisujejo. Ne slepim se, da to nadomešča življenje in da sem v njem, če si dopisujem. Samo nekakšna dolžnost je, disciplina, odgovarjati ob pravem času na došlo pošto, to me pomirja bolj kot kakšen živ stik z življenjem ali tablete. Dokler ne odgovorim, se vrtim na ražnju. Osnutke odgovorov si večji del obračam v glavi. To je veliko bolje, kot če bi pisal svoje nebuloznosti, dnevnike, občutja. Najhujša med nebom in zemljo so ponavljanja, zdaj je spet zima, pa novo leto, nato pomlad ali na politični sceni v TV poročilih: dvigala vozijo gor in dol vedno isti skupini ljudi, ki so si nasprotniki. Eni se peljejo gor, drugi se spuščajo dol. Kakšni mrtvi obrazi ob tapetah in lestencih, ki jih vsak dan čistijo in loščijo snažilke, tako da gledam še najraje svetilke in pohištvo. Je kot v nekaterih ameriških nadaljevankah, ki so presegle število 130, 180 ali več, vedno isti prijatelji pri Seinfeldu in v Prijateljih, da jih gledaš že kot ustekleničene zarodke po starosti. Navadno dobijo tisto bledico, grimaso kot ljudje v stiski, manj zanimivi od potnikov v avtobusu ali pacientov po ambulantah. Globoko antipatijo gojim do njih – tudi novi pomisleki so obrabljeni, in kadar je kdo že čisto obupan, ne pokaže golega obraza obupa, ampak spet masko, to je fineso, ki so jo dolgo vadili, da bi izgledala prepričljiva in zaresna, je pa samo nova larfa. Pri otroški nebogljenosti vidiš vsaj razvoj od dojenčka, malčka, ki je veselje, se počasi spreminja v anonimno juho enega med mnogimi ljudmi. Zavoljo tega je treba zmeraj spreminjati stvari v nekaj otipljivega, zavoljo tega sem enaka doživetja, ki sem jih imel, pisal zmeraj v drugačni formi. Nisem mislil na zunanje geste in preoblačenja, mislil sem na to, da človek samega sebe ne pozna, ne ve, kje se končuje ali začenja – tega se najmanj zaveda – ampak koliko strani ima njegova eksistenca. Seveda, v značilnem svetu mladosti in srednjih let je treba večkrat menjati izložbo z novim aranžmajem, to drži, ker si pač na svetu takrat med znaki in napisi, ki se menjavajo, in zato ker kri še živahno teče po žilah. Res je, da ne samo zavoljo sebe, recimo svoje travme, ustvarjaš vsako reč drugačno, ampak tudi zavoljo sveta, ki ves čas teče naprej, da bi ujel psa, ki ti je pobegnil na dan rojstva, vse to je razumljivo. Ampak v zdajšnji trombozi, ko je vsak dan tak, kot da se 24 ur vozim v natlačenem razredu, bi mi prav prišlo, če bi bil kdaj preprost. Preprost, se pravi brez narejene enostavnosti. Ampak tega nihče ne doseže, to uvidevam. Naposled bodo ostale samo stare jedkanice, ki so bile izdelane natančno, v neštetih letih brez tehničnih pripomočkov, ali vrata rimske kapele edino potrdilo našega vztrajanja v znoju za en cilj: umetelnost, zavitost, zvijačnost, tveganost itd. Kot zmeraj samo to, v kar si položil ves svoj čas in napor podnevi in ponoči. Ne da bi to koga fasciniralo čez nekaj let s svojo čarobnostjo, ampak ga presenetilo s svojo drznostjo, ki je bila nekoč na svetu, ko še njega ni bilo nikjer.

8. zvezek

Januar 2001 do 11. junij 2001[36]

36 Datacija je na ovoju zvezka, posamezni zapisi so datirani, a ne vsi.

Kar sem naredil, pripada življenju od prej. S tem imam toliko povezave kot s svojimi fotografijami iz različnih časov. Kar lahko še naredim, je, da napišem post scriptum. Ne o sebi. Gre za kateregakoli človeka, za katerim mi je žal. Nima več ponosa, sit je lastnih spominov. Zadnji prepadi so zmeraj splošni in anonimni. Povrh vsega sem sit pisanja. Stavke moram izgovoriti na glas, kot ustno pripoved, da dobi gluhonemna govorica glas in telo. Ne maram več stavkov, ki marširajo v obzorja ali v vojašnico. Hudo mi je, ko gledam otroke s torbami, ki navsezgodaj hodijo v šolo. Brali bodo pesem ne kot pesem, ampak izpoved. Bojevali bojo bitke s seboj in drugimi, brezobzirno, kot so boji znotraj vsake stranke in z drugimi strankami. Pripadati temu raztrganemu svetu in življenju ne morejo. Vsak bo želel svoje nebo nad sabo in lastne zidove okrog sebe, kar je vsestranska iluzija, ampak bojevali se bodo naprej za to. To ni konstrukcijska vojska, kot pravi Dominik, ampak veliko več vojakov, kot jih ima narava, bogati so čustev in strasti, pravi milijonarji. Zato bi moral biti konec človeškega življenja najkasneje pri petinšestdesetih letih. Kdor se ne bi poslovil od sveta do tedaj, bi ga zvečer po rojstnem dnevu odpeljali na strelišče pod Golovcem. Kako optimistično bi človek živel potem do svojega mrtvega dne, kako skromen bi bil kljub bogastvu, kako žalosten in vesel bi bil vsak njegov rojstni dan v mladosti, celo predzadnji bi bil, kot da je končno doplaval iz stvari življenja.

Ne ljubi se mi več dvakrat. Živeti in pisati o tem. Vem, da je to edina možnost, ker je edina sposobnost vsakega osebka, da melje podobo v sebi. Ne bi rad več ničesar videl. Ne morem prepovedati očem, da ne bi videle. Lahko jih zaprem in si zavežem povezo, a ko jih odprem, je resničnost tista, s katero se ne morem strinjati. Ko spustim veke, je za večno minuto nebo nad menoj, okrog mene pa lasten zid. Potem me zavest, srce ali kar že je, spet pokliče na obrambno črto, ki pušča. Vseeno, vežbališče pri vojakih, otroški vrtec, cesta pred stolpnico, vse spet srkajo oči. Z vsakim je tako. Če ljubiš koga, se malo shladiš zase. Zanj si. Če te ljubijo, nekoč sem za par mesecev to doživel, je to težko prenašati, ker se nočeš pustiti ljubiti. Vse mogoče lahko počneš z njim, če streljaš vanj, je, kot bi streljal v perje – ostane in se le še bolj nalepi nate. Če ljubiš brez odziva, si paša, čeprav goriš samo s plamenčkom sreče. Težko je s starimi prijatelji iz mladosti. Kadarkoli, po dveh ali petih letih, jih srečaš, te objemajo, zmerjajo s tepci, ti stiskajo roke, da skoraj počijo koščice, se dobesedno drgnejo obte, s solzami scedijo skozi cela prekletstva, eni so pijani, drugi togi od treznosti. Nevarno je srečati ljudi, ki so te poznali nekoč. Vse se spet odigrava na otroškem igrišču, v peskovniku. Kot da hlebec kruha sreča hlebec kruha na polici peka. Imajo pravico do enakosti. Navadil sem se, da sem ravnodušen kot deska. Gledam jih, ne z očmi, ampak z grčo v deski, in čakam, kdaj se me bojo otresli in odšli skozi vrata. Rad bi pripeljal svoj post scriptum do konca, pri dvainsedemdesetih se začne zajetna mračnoba duše, duha, telesa, zelo zanimivo obdobje, ko se svetijo samo nekatere reči, na žalost bi moralo to obdobje priti pred dvajsetimi leti, ko sem bil še pri močeh. Imel bi skromnejše in bistvenejše vidno polje, dve, tri najvažnejše reči bi imel za tarčo, in adijo. Tako pa sem bil oslepljen, kot vsi pri štiridesetih, od lahkotnosti razporeditev v življenju. To ostro oko dobiš na starost, ko vidiš zastor pred nosom oziroma dvignjeno zaveso nad prizoriščem. Če se v otroštvu prižigajo luči, se v starosti zagrinjajo. Ampak to ni neki razvoj, napredek je samo vračanje na začetek, na start, ki je enak cilju. Postajaš mlajši. Spet si v slikanici, samo na njeni zadnji strani, ki ima v glavi vse predalčke vezane trgovine. Če drugače ne, zato, ker je zadnja stran vezana na prvo v knjižnem bloku. Ni mogoče stran od sebe, ubežati sebi. Tudi tisti ne, ki so ves čas pacali iz gline osebe, postave, ki z njim niso imeli nič ali malo. To iskanje oblikovanja je bil odmor pred njimi samimi, nekakšno stvarjenje sveta po svoji podobi ali nazoru, a vedno na zadnji strani slikanice trčijo končno ob sebe in uvidijo, da niso nikoli zbežali iz otroških stvari, samo druga imena so jim dajali ves čas.

Dobil sem prijateljevo pismo za novo leto. Naj se zgodi vse tisto, kar se more in mora. Ne, ni mi žal izkustev, ki so si podobna, žal mi je ponavljajočih se soočenj, ki me pripeljejo do utrujenosti in naveličanosti. Žal? Treba je ravnati kot poškodovano letalo v viharju, ko se enkrat potniki zberejo v repu, drugi v nosu, da ohrani ravnotežje, ne strmoglavi, in pri tem izgine sredina. Tako pa leti z balastom v isti črti, samo višine menja, da se izmakne najmočnejšim udarom. Prilagodiš se, zmeraj se moraš znivelirati z okoliščinami, da izgineš iz njih in obdržiš nekaj suhe ponjave zase. Ne moreš pa se izogniti svoji usodi, zemljevid in kompas zanjo imaš v sebi, kraji, razmere, soigralci, časi so razporejeni v mesu, pod vekami, tako da je vseeno, ali imaš odprte ali zaprte oči, zmeraj vidiš in doživljaš ista prizorišča, naj so si še tako različna, so si podobna kot dvojčki. Mogoče pa usoda ni nič drugega kakor tvoja prosta volja, dobršen kos svobode, ki ji ostajaš zvest, Krmiliš jo v svoji-njeni smeri, ker vsaka druga možnost bi bilo izdajstvo, pa naj si junak ali strahopetec, celo svojega izdajstva ne smeš izdati, tudi to je tvoje. Dnevi so seveda mukotrpni, odtujen si od nagibanja nadse. Ko zvečer opravim vse, kar zmorem, pobožam ženo, preden zaprem vrata in okno, ugasnem luč, pogledam luno. Kaj vse je že videla. Ne, ne bi mogel živeti v mostiščarskih časih, v tistem prenaprezanju mišic za živež in drva.

Luna je morala biti grozovita kot v času mojega otroštva. Zdaj vem, da je mineral, ampak to je še hujše, kot da bi bila bajna. Zdaj mi je jasno, da vse te konstelacije zgoraj živijo svojo usodo, daljšo od moje, zato mi jih je žal, ker bojo morale bivati dolgo in nepremično od svoje mladosti do umiranja in smrti. Ampak v veselje in pomiritev mi je, da bivajo, kot mi je, ko se dani in sonce posije, v veselje, da je spet svetloba, čeprav tudi na najbolj sončen dan živim v mesečini, posedam in blodim ob hrupu avtobusov na vseh obračanjih okoli soseske, od obiskov, zdravniških čakalnic, od videzov, ki jih nosijo pred seboj ljudje na cesti, od neumnih časopisov, ki ne poznajo nobene novice v epifoniji, samo svarila in proteste nad neolikanostjo, zvonjenje v telefonu, televiziji, ki kaže samo politike in demonstracije ubogih ljudi.

Za deteljice nimam več pogleda. Tudi ne za hosto, njive in hribe za njimi. Hribi sploh so ovire, znamenja izgubljenega časa. 1971/72 sem hodil nanje z Darjo. Na vrhu sem imel občutek, da sem se znašel na eni izmed gub našega planeta, plebejski občutek, primitivno veselje na robu zemlje in neba. Nobenega občutka, da bi zapustil človeško civilizacijo, ta je šla v isti vrsti za mano ali se od zgoraj spuščala dol. Mogoče bi za deteljico, grmovje še imel oči, ko bi ostal brez strehe in bi imel samo vrečo, na kateri bi ležal med njimi. Tudi mesto mi ne polni oči, ker sproti prazni in polni samo sebe. V Londonu, na Oxford Streetu, medtem ko je žena nakupovala, sem s klopi gledal promet. Osupnilo me je, kako po taki ozki cesti disciplinirano poteka promet. Žena mi je prinesla pakete iz trgovine in do prihodnjega postajališča sva šla peš, potem sem spet sedel na postajališču in varoval zavoje. Tako sem opazil, na katero številko izključno vstopajo zamorci revnejše sorte, na kateri avtobus Londončani v boljših in dražjih oblekah, na kateri Azijci v izbirčnejši garderobi. Šlo je gor in dol kot po vrvici, na pločnikih, pravih trgih, pa so ljudje ves čas nekaj kupovali. Potem je prišla spet Beba, odnesla sva te in prej nakupljene stvari do naslednjega postajališča, kjer sem spet sedel na zeleno klop. Zdaj sem med čakajočimi potniki že znal uganiti, kateri od njih bo šel na številko 13, kateri na 20 in kateri na 27. Enkrat samkrat sem se zmotil, ženska v belem kostimu je vstopila na številko 27. Zelene oknice irskih gostiln, tobačno rjave s starinsko opremo in predmeti, parki, dvorci. V Britanskem muzeju so bila razstavljena sveta pisma v različnih jezikih, ogromne knjige pod steklom, polne ornamentov, zlatih in srebrnih barv, kite cvetja in inicialke, tako imenovana »lepota« je bila prisotna na eksponatih. V razsvetljenih vitrinah so bili rokopisi. Teh se bojim. Baročni rokopisi so bili počečkani z zapiski, Proustovi še bolj z raznimi dodatki, Joyce na dveh straneh zvezka ves prečrtan, da je komaj ostala beseda. Woolfova je imela odločen rokopis, najbolj čist je bil Dickensov, kot lepopis, ki ga vodi magistratni uradnik. Mogoče so kustosi izbrali prav take primerke, ki so sodili k slogu. Neprestano so me spominjali na mojo sobo, polno zvezkov, listov, blokov. Edino, kar je fasciniralo moje oči in je ugajalo pogledu, so bile barvne ograje ob Temzi in pri metroju. To sem si zapomnil s fotografije iz otroških let. Na njej se nahaja dolgonoga ženska, zelo lepa, v obleki z rožami in tesno stisnjenem klobuku. To je bila moda iz mojega otroštva. Iz mamine šivalnice in očetove krznarije so prihajale ženske v tako oblikovanih oblekah, plaščih, kožuhih, kot princese ali angelska bitja. Nikoli nisem prebolel te mode. Ženske v njej so bile aristokratske in ljubezenske pustolovščine z njimi so trajale dolga leta zaročne dobe. Kasneje, ko so se začele oblačiti lažje in ohlapneje, se mi je zdelo, da se ne znajo ne oblačiti, ne slačiti.

Mislil sem, da se bo to pisanje kar samo zlivalo iz kulija in bo dobro, da bi lahko prebilo v svoji zibki. Zmeraj znova se po stotih straneh proze predajam iluzijam, da bo šlo lahko in tiho kot misel, a vedno znova moram začeti abecedo. Popravljal bom in ponovno napisal. Popravljal popravljeno in znova napisal. Vse dotlej, dokler tega ne bom prebiral, ne kot poezijo ali bilten občutij, ampak kot aparat, koristen kot brivnik, tranzistor, telefon. Ali se splača sploh truditi, da bi se znova dvignil in šel po isti mukotrpni poti, ki ne vodi nikamor in nima konca, kot ga krog nima. Že zdavnaj sem rekel adijo življenju in ne grem več iz hiše. Že slabo leto samo ležim v postelji in v njej tudi tole zapisujem. Že zdavnaj se mi ne zdi več vredno tudi, da bi sedel za mizo. Tudi takrat, ko sedim za njo, vem, da svoje knjige ne bom premaknil nikamor. Je mar vredno, da prosim sebe? Je to naposled vredno, da se ena oseba razlikuje od druge? Saj se ne, samo drobnarije so med njimi. Je naposled vredno, da hranim svojo požrešnost, še bolj pa, kakšna je požrešnost literature, ki je je na svetu toliko, kolikor je mrtvih, če ne celo več? Čemu torej govoriti o svoji mami, očetu, sestrah, sebi, ko vendar vsakdo, ki je malo posveten, taji svojo družino kot ptič glodavca v puščavi? Miren bodi, dovolj si naredil, s prevezo čez oči se plazi čez dan, nimaš več kaj dodati, sit si lastnih spominov, skupnih. A še zmeraj te lahko doleti. Moral bi imeti puško, ki ustreli ven in hkrati noter. Sanjam o prizorišču, neki igri, pet, sedem, deset grobov. Neki živi iz življenja pristopi k prvemu in govori o onem pod zemljo, kakšen strahopetec je bil. Mrtvi se pojavi in pove, kako je v sekundi umiranja ugledal svojo resnico o sebi. Resnica je samo njegova osebna, drži se ga, in jo izsesa, ne da bi se količkaj potrudil. Nato neki drug živi pristopi k naslednjemu grobu in pove, da je pod nagrobnikom len pesnik. Ta se pojavi in pove, kakšna je njegova osebna resnica. Ne da bi zanikal, je jasno, da je tisto, kar je dejal živi zgoraj o njem v najboljšem primeru zgolj predsodek. Tretji pristopi k naslednjemu nagrobniku in pripoveduje, kak ničvrednež se nahaja pod zemljo. Ta nastopi in samo s svojo prikaznijo pove, da je bil v resnici zgolj zavezan mladostni nezrelosti. Tako se nadaljujejo zgodbe – zgornje in spodnje – od groba do groba, in medtem ko se živi mimogrede suvajo in spopadajo za svoj prav, se oni spodaj srečujejo tudi med seboj, gredo drug mimo drugega, vsak postavi svojo resnico kot nekaj samostojnega in neodvisnega. Tukaj ne obstajajo vrednostne tabele resnice. Zastor pade. Občinstvo odhaja in se s pogledi poslavlja v gubah zavese. Zastor se ne dvigne kljub aplavzu in joku gledalcev, da bi se igralci priklonili. Zunaj pričaka občinstvo svež nočni zrak, ki obeta, če nič drugega, obljubo, da bo vsak izvedel resnico o sebi v trenutku umiranja in smrti.

Ko vidim osončeno stolpnico, je zunaj vendarle življenje. Iz postelje vidim nebo. Zakaj se vključiti v življenje na tleh. Zmeraj sem bil negiben ali len in to sem si venomer očital v svojem kotičku. Tudi ko sem stal pri oknu in gledal ven. Ko sem hodil po cesti, utrujen od fizičnega dela, venomer sem imel isti občutek, da nisem priden, skregan s svojim jazom, ki se je skrival za mojim telesom. Ko sem delal od jutra do večera, sedem dni v tednu, stoječ za ponkom ali brusilnim strojem, po deset, dvanajst ur na dan, do vratu zaposlen, da bi v roku izdelal različne predmete, mi je venomer nekaj očitalo, da odprtih oči gledam, kako se miže utapljam skupaj s telesom v močvirje. Nobeni premori, nobeno hlastanje po zraku, vedno ista melodija, da nisem za ta svet. Ni hudo to, da počneš isto kot vsi ljudje sami pri sebi, hudo je, da te je to izbralo in ves čas počneš. Kot da je taka navigacijska naprava, venomer kaže dol in v kot. Zato nikoli nisem imel težav, če sem se kot oseba in telo izpostavil v različnih conah, policijskih, vojaških, službenih, naklonjenih ali sovražnih, kajti zmeraj sem imel to duplo hladnega samogovora sam s seboj v sebi. Ta luknja me je požirala z enako pogoltnostjo, kot je požirala žalitve in kazni, zbirala je vse energije, moje in tuje, v sebi. Če so me dolgo pustili samega med zidovi, v zaporu ali kjerkoli drugje, se je včasih izmirila in se me naveličala. Nastopil je trenutek prostosti v meni. Za hip sem se počutil kot enoceličar, nato me je spet okupirala zaposlenost človeškega bitja. Kadar sem se, kot se reče, »žrtvoval« za druge v pedagogiji, pri bolni ženski, ob zgodnjem in nočnem procesu po in pred službo, je nastala kdaj tišina s premolki, a takoj za tem me je spet udarilo s podvojeno močjo, da sem se moral spet nagibati nadse in svoj samogovor, zakaj sploh uveljavljam telo in osebo v tako imenovanih žrtvah, ko je vendar moja najgloblja želja, da bi bil negiben ali mrtev. Prvič za to, da bi slišal glas z vso močjo, drugič, da bi se ga končno znebil. Tudi z duhovičenjem, klepetanjem, prepevanjem sem se ga otresel. Vedel sem, da je to samo postaja med dvema vlakoma, ki so jo situacije izbrale, potem je bilo treba spet potovati naprej v svojem oguljenem, hrupnem železnem vagonu. Pravzaprav sem ga čutil ves čas kot tista princesa zrno graha pod ducatom žimnic. Iz izkušnje sem vedel, da so ljudje samo ogromna, preprosta in nezapletena (bitja), ki prikrivajo zapleteni glas svojega jaza. Kdaj ob dolgih večernih popivanjih, ko na lepem ni bilo več razdalje med telesom, položajem, osebo in skrivno družbo vplivne vljudnosti v njih, so se izpovedali. Seveda samo jecljajoče, nejasno, nerazločno, kajti ne obstajajo besede za prevode in skrivnosti, celo glas, jezik, izraz, ves obraz se upira izpovedancu, da bi se izpovedal. Drugi dan se je opravičil, da ni bil pri sebi, čeprav je bil tisto noč najbolj pri sebi in celo zunaj sebe, nad seboj. Človek je bil paničen s svojim od strahu oblitim obrazom, ampak te sohe so bile zunaj njegovega jaza. Najhujše prekletstvo je, da se naš glas ne da izraziti fizično. Zato uporabljamo svetopisemski slog, liturgijo, beline na papirju, tri pike, skromne stavke, minimalizem, pa opero, ples, arijo, muziko. Z vsem hočemo nadomestiti jaz. V resnici je skrivnost nedosegljiva, a ves čas žene svoje motorje in ure. To te veže, to me prevezuje. Od otroka naprej, ko sem gledal skozi okno živžav na ulici ali prazno cesto s kakim posameznikom. In sem ga jaz opazoval, da bi označil njegov fenomen in temperaturo njegove skrivnosti. V vsakem trenutku se je žoga odbila od njega in udarila nazaj, vame: kakšno je nevidno središče, ki gleda in nadzoruje v meni vse to. Kakšno je? Danes se lahko izgovarjam, da se zanimam zase, kot se zanimam za izgubo, uganko kaosa, ampak to ni noben izgovor, ker je to edina možna resničnost resnice. Ni se odbila žoga od tistega, kar opazujem, ampak se je moj pogled, ki sem ga vrgel kamorkoli že, vrnil kot bumerang nazaj. Z navadnim pogledom skozi okno na polje je prav tako. Tvoj pogled se zasuka in vrne nazaj in pogleda vate. To je strašno soočenje. V tej prostovoljno izbrani samoti in bolezni, ki me je zadela, se vežem na starost še bolj krčevito s svojo skrivnostjo. Hočem najti pot vanjo, brez obrazcev, v napačni smeri, z napačno uro, vseeno, kajti tu leži tisto, za kar moledujemo, odgovor. In spet ne gre za preprost odgovor. Gre za odpor, ki ni v naši zavesti, ne estetiki, ne etiki, gre za presenečenje, ki ga imamo najbrž vsak dan pred nosom, pa ga ne upoštevamo. Vem, da ne bom ničesar našel na ta ne na drug način, zato pa, ko mučenje jaza odloži za trenutek svojo resnico in stopim skozi vrata v dnevno sobo, sem lahko tem bolj prijazen in pozoren do najbližjih, kajti jaz prenese vsa bremena, če so še tako velika. A če so zelo težka, tudi to prinese olajšanje, takrat se skrivnost pritaji in pride do izvira samo v senzibilnosti delovanja, s katero poskušam urediti nered. Torej je nujno, da te žge skrivnost, vest, duša itd., ker edino tako mučenje s seboj, na katerega si privezan, ti dovoljuje pravico, da si v redu. Seveda s tem ni rešena uganka. Je pa namig za urejevanje v drugih rečeh, odobritev zanjo.

Popisati en dan življenja še zmorem. Premalo fantazije imam, premalo dogodkov je, preveč sem ravnodušen do urnikov. Žal mi je, da nisem hodil ven, čez nekaj mesecev mi bo žal, da danes ne grem. Sit sem marša po pločniku ob hišah, trgovin, knjigarn s plakati ovitkov, ljudi po lokalih, vse te minutne fazne spremembe obrazov in razpoloženj, ki jih dobro poznam. Ravnodušnih prijateljev, ki se pijani obešajo nate, te poljubljajo ali pozdravljajo skozi stisnjene zobe. Že tega, da kljuka na sobnih vratih zapiska, ko nekdo domačih vstopi, ko da bi vrisnila, ne prenesem. V mojem mirujočem stanju mi bo mogoče kakšna misel padla v naročje, kak spomin, ki je šel v pozabo, ampak moji možgani so malo otrdeli in se prevlekli z zelenim volkom. Mislim, da sem tako bolj predan smrti in življenje doživljam živ, kot da bi bil mrtev zares, namreč brez mojega zanimanja in prispevkov. To je zame vabljivo. Dogajanje, ki gre mimo kakor duh nad grobom. Mrtvi so zmeraj za žive samo drugi, a kakšni so živi za mrtve? Berem časopise, hodim, pijem kavo. Tu pa tam imam obiske. Vsako leto enkrat pride na dom znameniti filozof. Govori malo, vse, kar misli, moram prebrati v njegovih izjavah in intervjujih, a tudi o tem materialu se ne pogovarjava oziroma se on s kratkim stavkom znebi debate. Ne moreš pričakovati, da je zavest filozofa tudi zavest konkretne osebe. Tu ni enačaja. Rad pa bi se pogovarjal osebno. To je najbolj plodovito, če izveš od svojega tovariša, kakšna je njegova praksa v tej vrzeli, ki je umeščena med nič, iz katerega si prišel, in nič, v katerega greš. Je tudi, kot pravi moj drug znanec, spodobno in pravično, da je pri tem vzpenjanju na goro ali spuščanju z nje kaj izkusil. Ta drugi prijatelj prihaja večkrat. Zmeraj ima uganko. Kaj pomeni Alma mater? Z nobenim odgovorom ni zadovoljen. Zdaj pravijo v cerkvi, da je to in to mašo daroval duhovnik ta in ta. Kako »daroval«? Vsako nedeljo, kdaj tudi med tednom, vse dni, hodi na Šmarno goro. Zato, ker mora. »Moram,« pravi. Odtod najbrž izhaja beseda morala, pravi. »Ne moram« iti na goro pa pomeni nemoralo. V etimološkem slovarju je iskal razlago. Ni je. Kaj menim? Prav imaš, rečem, ker je trmast. To so vsi dogodki.

V zdravniški čakalnici je vse enako kot v avtobusih ali v vrstah pred gondolo na žičnicah, da te odpelje. Kot otrok sem šel rad gledat mrtve v Zavodu sv. Jožefa zraven šole. Ležali so v krsti na parah v nekakšni nosilnici, tudi pozimi oblečeni v letne obleke, ker druge obleke niso imeli. Včasih sem jih gledal tudi pred izhodom iz zavoda, ko so jih nosili v črn avto. Gledal sem jim v obraze, da bi kaj zvedel, kako je tam, kamor so odšli. Smilili so se mi, ker sem imel pred sabo še življenje in nisem vedel, kako naj se obrnem, da ne bi bil videti živ. Vendar še bolj sem bil radoveden, kako je tam, v nebesih in peklu. Obrazi so malo povedali, najbolj očitno, da so bili mrtvi, sem ugotovil po tem, da so bili podplati njihovih navadnih čevljev togi in plitvi. Mislim, da bom v trenutku umiranja videl v živih okrog sebe preproste, nezapletene ljudi in mi bo postalo žal, da sem priložnost zamudil in da ne bom mogel več oditi stran, skozi vrata, na ulico, se smejati ali nakupovati in barantati za solato na tržnici. Podobno tako je bilo tudi v zaporu, ko ti odvzamejo nekaj mesecev ali let življenja.

Ne morem iz sebe, čeprav še nisem prišel vase.

Moja mama je bila poslovna ženska. Trda in neizprosna tudi takrat, ko me je kaznovala z bambusovo palico, s katero je oče iztepaval krzna. Ker so bili moji prekrški na dnevnem redu, sem bil vsaj enkrat na teden tepen in ves marogast od palice. Seveda mi to ni nič pomagalo, četudi bi zlomila vse šibe na meni, ker sem ostal tak, kot sem bil. Tudi nje ne krivim za kazni, kajti rodil sem se v prvem četrtletju prejšnjega stoletja, ko so srednji spol vzgajali s klofutami, udarci, klečanjem, zapiranjem – šele sredi stoletja se je začela pojavljati druga skrajnost, tako imenovano »stoletje otroka«, ko se je obrnilo načelo »Spoštuj starše, da te bojo imeli radi« v »Spoštuj otroka in radi bojo imeli starše«. Kasneje, po njeni smrti, sem sicer izvedel od sester, kaj vse je naredila pri svojih devetinštiridesetih letih, ko je zanosila. Skušala je splaviti, a nobena mazačka ne zdravniki niso mogli pomagati; lahko bi umrla in jaz bi mogoče z njo ali bi bil še zmeraj živ. Pri dvajsetih in še nekaj sem mislil, sem si to razlagal, da sem bil zato zmeraj tepen, ker ni marala več otrok pri svoji starosti, in to sredi stečaja, ki je prizadel njeno družino. Po drugi strani me je imela nedvomno rada oziroma začenjala imeti rada, posebno pri mojih trinajstih, štirinajstih letih, ko sem moral služiti za družino, pravzaprav me je imela rada vse življenje, posebej ko smo bili šest let ločeni od 1945. do 1951. leta, ki jih je preživela v lagerju razseljenih oseb. Vendar je bila še zmeraj jezna name, ker se ne oglašam, ne pišem, čeprav nisem vedel kam – hodila je k izhodu lagerja in me čakala, sedeč na zaboju ob cesti, kjer so se ustavljali avtobusi, da me natepe, če bi prišel z njim. Ampak to spada že v razdobje, ko je izgubila razum, in ko sem končno res prišel, me ni spustila iz oči in mi je bila za petami pet, šest korakov za menoj, če sem šel v trgovino, v trafiko po cigarete, na kopanje v Dravo. V času otroštva smo se veliko selili, se skrivali pred rubežniki. Spali smo, kjer se je dalo, in pogosto sem spal z njo, posebno nekaj časa, ko sem imel ekcem na roki in me je božajoče praskala z dlanjo in z blazinicami prstov. V temi se je spremenil njen glas. Pripovedovala je, da glasovi v sosednji sobi niso ljudje, ampak duhovi. Tudi sam sem bil nagnjen k temu. Celo ob belem dnevu mi je na Srednjem mostu blizu levega brega pripovedovala zgodbo o Lorelei – na vodi se je prikazala z zlatim glavnikom, s katerim si je česala svetle lase, in vsi mornarji so jo poslušali in gledali in se potopili z barkami vred. Odtlej sem zmeraj gledal v vodo, da jo zagledam pod površino, in nekajkrat sem tudi jo. Tistega konca Rena sem se zmeraj bal, čeprav zaradi plitvine na tem mestu niso pluli čolni ne parniki. Ob starih slikah, natančnih slikah smrti s sulico in šlemom, mogoče so bile Dürerjeve, mi je pripovedovala, da je smrt gospodar in vitez ljudi, ki se oglasi s svojim glasom iz ust človeka, šele ko umira. Bral sem o človeku, ki je sanjal o raju, kjer so mu v spomin nanj utrgali rožo, in ko se je zbudil, je držal cvetlico v roki. In kaj se je potem zgodilo? Mama mi je povedala, da je bil vsak človek pred rojstvom v nebesih, in ko je prišel na zemljo, ga je pospremil njegov duh. Izpustil je otroka na veliki poljski poti in otožno gledal za njim, ker bi ga najraje odnesel s seboj nazaj v nebesa. Ampak po pravilih tega ni smel in oklevaje se je podal nazaj v nebesa. Ampak na zemlji je zmeraj kaj, kar spomni človeka na nebeške kraje, kar nenadoma nekaj zagledaš, kar je podobno in enako in takrat se počutiš domačega in umirjenega. Sam sem našel nekaj mest, kjer sem se na lepem počutil mirnega. Seveda pa so stvari, ki te spominjajo na pekel. Poljane, najbolj odurna četrt Ljubljane: Marijanišče, vojni odsek, kasarna, stara umobolnica, zapori, mrtvaški most spodaj, kjer so se ujeli utopljenci in samomorilci, ki so skočili v Ljubljanico.

Smrt je zmeraj prisotna. Poeti razglašajo: »Ko bom mrtev.« Moški, ki ga odbije ženska, bi se rad pokončal, moški, ki se je ločil od ženske, se boji, da bo šla v smrt, otrok se zaklene v sobo in si želi, da bi umrl. Želja po smrti izhaja iz negotovosti življenja in z vsakim dnem in korakom postaja tem večja, ker nihče ne ve, kaj bo še ušpičil v prihodnosti. Strah ga je sebe kot košček lesa prepustiti vodi, ki teče. Nihče noče biti pesimist, ker je pesimizem siv, enoličen, brez začudenja in osuplosti. Na površje ne moreš, na dno ne greš, ker si ne upaš priznati, da je gotovost tako dodelana kakor negotovost. Veslaš z rokami, če je treba, a se vseeno utapljaš do meje, kjer se začne tema globine. Nič ne pomaga, če sem v New Yorku in potem v Tokiu, če sem tam ali drugje, ne vidim reševalne vrvi. Kdaj ta trušč o smrti utihne? Tedaj, ko se naseliš v sobo? Še tam ti nagaja. Z balkona vidiš križ, novi britof, slišiš navček, pokopališki zid. V časopisu so poleg vseh kazalcev edine dokončne stvari parte. Smrt je zmeraj mlada s svojim svežim kužnim zadahom. In vse te črne kmašne figure, ki hodijo čez polje h Križu, te spominjajo na odurne obrede, kot da ležiš tam na oltarju kot junak, ki ga zaradi junaštva častijo. In lahko je smrt še tako moreča: samo krematorij, razsutje pepela v Ljubljanico ali Savo, z navzočnostjo največ treh tvojih najbližjih, hoče tvoja ženska obred, parte, povorko ljudi, ki po nepotrebnem tratijo svoj čas. Seveda ne bom ničesar povedal, ali na prvi ali na drugi način. Ampak že zdaj me je sram za mrliča, kakršen bom postal, in se upiram, ker se on ne bo mogel. To je ena plat. Druga je krajša, ki me tare: kaj bo z vsemi tremi najbližjimi v življenju po mojem padcu? Ne zato, ker bi me neznansko ljubili, ampak ker sem se jaz žrtvoval zanje zadnjih petindvajset let in ne bo za take sorte zaskrbljenosti ustreznega nadomestila zame. Starali se bojo še nekaj let, a kako jim pomagati za ta čas do groba? Bolj kot moje truplo me skrbijo njihova telesa.

Jaz sem zmeraj mislil, da iz mene nikoli nič ne bo. In zares se je zgodilo tako. Ampak ne to, da bi nekaj naredil, koristnega in privlačnega, po vzorcih simpatije ali lepega, marveč, da iz tega »ničesar«, ki sem ga občutil kot oblak in oklep, nisem storil nekaj avtohtonega. Sicer ne vem, s kakšnimi sredstvi bi »ničesar« izrazil, in ravno pri tem iskanju izraznega sredstva sem se izkazal za butca. Za svojo negibnost, lenobo, zlivanje življenja mimo oči bi moral najti adekvatno zaposlitev. Ne literatura, ne pletenje košar, nobenega leporečja in sloga v nobenem od danih normativov in form. Moral bi iznajti, si izmišljati. Bil sem premalo pustolovca, raziskovalca, iskalca zaradi lenobe. Papir in svinčnik sta bila preprosta obrt, ko sem dobro delal v kotu, ki sem si ga udomačil kjerkoli že. Seveda sem moral najprej pozabiti nase, na svojo nepremičnost in lenobo. Ampak ta koža ni šla z mene, zato je seveda tudi ta izbrana obrt ostala borna. Torej moral bi pisati samo o svoji koži. Tole je tako neumno povedano, da me razveseljuje ta moja neposrednost. Seveda je pa to resnica, svojo grobo neiztanjšanost jemljem dobrohotno, s priklonom svojemu jazu. Zmeraj sem bil na smrt utrujen, že kot otrok, ne vem, ali to pride zato, ker sem bil plod starejših ljudi, vsekakor se nisem čutil nikoli pomladno in naivno navdušeno. Šel sem iz kraja v kraj, iz sobe v sobo, iz hiše v hišo, malo gledal in šel naprej. Nič impozantnega se ni zgodilo v življenju, v nobeni gruči ljudi, pogledal sem jo skozi odprta vrata in šel naprej do drugih, nato v pritličje, na dvorišče, po vrtu in se vrnil spet v hišo, šel po stopnišču, pogledal skozi ta ali ona odprta vrata v sobo in spet odšel do konca hodnika, znova po ekonomiji do ograje in spet nazaj. Nič me ni zanimalo, ker nič ni bilo dokončnega, ne v naravi ne pri ljudeh, samo čas je tekel. Zmračilo se je, to je bilo že nekaj, ljudje v mraku so bili bolj zabrisani in nevarni, da smo drug drugemu stopali nasproti ko nezemeljskim bitjem, in potem je bila večerja v jedilnici. Fantje za mizo so bili malo utrujeni in lačni in jaz sem bil utrujen in lačen kot volk. Nato je bilo tudi te prireditve konec in zunaj je bila noč, ko smo šli v skupno spalnico, zjutraj je bila spet šola, ki me ni zanimala. Tretja ura, četrta, peta, zvonec, konec, oddahnil sem se, vseeno, če sem dobil slabo oceno, hitel sem v dom, na kosilo, ker sem bil lačen kot volk. Tako so minevali tedni in meseci, leta, nič mi ni ostalo v spominu, kar bi me ukrojilo.

22. maj 2001

To so te kroglice, arhaični kupček celic, ki se šest ur po spočetju v sluzi maternice spremeni v embrio, pravijo biogenetiki. To valovanje kroglic iz dvesto bilijonov celic je enako pri kuri, muhi ali človeku in po univerzalnem in fantastičnem mehanizmu začne sam humilitis svoj razvoj. V tem začetnem kupčku je zapisana že tvoja bodočnost, ali boš pek ali direktor, in vcepljena je že duša. To je čudež, ki vzbuja radovednost, in popolna nemočnost, da bi kot subjekt razpolagal s seboj in svojo zavestjo. To se dela samo od sebe, je samorazvoj. »Mi smo boljši od vsega,« pravijo biogenetiki, a v življenju pomeni, človek postaja slabši od univerzalnega človeka. Tukaj skoraj ni več izbire zanj, naj se izgublja v puščavniškem in asketskem življenju, naj se iztroši v potrati in jupitrovskem veselju, rojen človek ostaja kot pribit na mestu, in če gre kako naprej, gre le v krogu in na vsakem odseku sreča spet sebe. Naposled obmiruje na točki, na kateri je začel. Tako preprosto je to, da ne moreš kapirati. Lahko poenostaviš to poenostavljenost in se smejiš vsemu v brk, lahko pa te univerzalni načrt, po katerem si bil narejen kot otrok, muha ali kokoš, in kar vse doživljaš potem, v svojem normalnem življenju, naredi blodnega, da se krepko, noro, genialno zaletavaš v vse strani sveta in vesolja in sredi največjega obupa, da nisi razkril uganke obstoja samega sebe, sveta in vesolja, uganeš po letih, in korak nazaj, s tretjega na drugega in prvi dan, dokler nisi spet tam, kjer si bil na začetku, in ničesar več ne veš o svojem telesu, kaj šele o svojem duhu in zavesti. Tako kot je cvet tiranski duh cvetlice, ki nekaj časa žari, se napne, ukloni in gre nazaj v zemljo, kjer ni več njenih korenin. »Mi smo boljši od Boga« ali pa se samo bližamo teatrologiji, ki jo je rabil, in postanemo slabši od njega, ker nismo prišli na sled njegove formule. Zaenkrat je za mojo generacijo boljše, da se zavedamo samo tega, pokrov krste nas bo tako in tako kmalu pokril s svojo temo. Zaenkrat imamo dovolj, do grla smo siti. Imamo A-bombo, ki vse raztrešči, osnovno H-bombo, ki vse stopi, in imamo malo biološko bombo, ki jo lahko sestavimo v najbolj zanemarjenem laboratoriju, da s svojimi 500 kg ubije 50 000 ljudi naenkrat. Biologija bo zmeraj zmagala in nas zmeraj porazila. Proti njej ne razpolagamo z nobeno silo, ki bi se lahko zoperstavila čudežu. Kajti čudež nastaja počasi, kajti neskončni čas rabi primeren planet, da se iz ene kaplje, ki pade nanj, rodi ena celica, in nato spet tisočletje traja, dokler se med milijoni kapljic ne pojavi ena, ki bo privlačila celico in celica njo. To je v približku tako, kot bi pet let časa rabil za eno besedo, ki bi jo zapisal na prazen papir, in čez pet let bi prišla druga in mogoče bi potem, ob koncu življenja, izpolnil prvo stran lista. In to bi bilo vse, kar si storil v svojih živih dneh. Rabil bi ves človeški vek, kolikorkoli bi že trajal, da bi našel s potrpežljivostjo prvo besedo za drugo lista itd. itd. Prav je, da je današnjim ljudem prihranjeno, da bi odkrili več, kot jim je bilo odmerjeno, in so mirni. Hvala bogu, da odhajamo pravočasno, daleč pred časom, ko bo zatulil glavni alarm.

Starka v tem domu onemoglih je rekla novinarju, da je govorila ves čas o svojemu bratu, ki je pisatelj v Jugoslaviji in se ji ni javljal. »Kakšen brat je to, da se noče pobrigati za svojo sestro?« je rekla novinarju. Podedovani denar sem razdelil na dve polovici: za Giselo v ZDA in zame. Pastorka je hotela tedaj kupiti nov avto. Dal sem ji dvanajst tisoč frankov. To je bilo samoumevno, kot je bilo samoumevno, karkoli je že dobila doslej. Ampak ji ne morem zameriti, bila je tuj otrok in meni prav nič podoben, zato nisem vedel za vse lastnosti, ki so še dremale v njej. Danes mi je malo žal, da sem se spustil v ljubezensko avanturo, s katero sem iztrgal svojo ženo in njeno petletno hčerko njuni družini. A naj mi bo še tako žal, v šestindvajsetih letih smo se mi trije izoblikovali v družino, za katero me je bilo zmeraj strah in sem bil v skrbeh. Zaradi Bebine bolezni je šlo marsikaj narobe. Zdaj pastorka odhaja z doktoratom v svoje novo gnezdo, v stanovanje blizu blokov, v katerih je nekoč živela Darja. Sedemindvajset let je minilo od njene smrti. Z Vido je šlo narobe že od začetka, še triindvajset let nisem imel, ko sem imel prvega otroka, zatem drugega pri petindvajsetih. Vse to sem že opisal, ne bom več ponavljal. Na koga sem navezan: seveda na sinova, njune otroke in deloma njuni ženi, na D. bolj kot na M. Vedel bom, koliko sem navezan, šele tedaj, ko se bo komu kaj zgodilo. D. je bolehna, Klasja ima težave s pljuči, Pšenka z driskami, sin s svojo hišo, ki jo dodeluje. Šele ko se kaj zgodi, veš, veš tudi za nemilost. Kdaj se mora kaj razbiti, da v tebi na novo zraste.

Spomnim se Tine, ko je imela 5 let. Kakšna nežna in jasna deklica, ki pa me je upravičeno sovražila, ker sem jo iztrgal njenemu domu, ko sva začela v bedi živeti skupaj z njeno mamo leta 1975. Vedel sem, da sem jaz kriv, zato sem tajil svojo navzočnost, ko je kuhala jezo, in sem samega sebe poklical brž nazaj v življenje, ko je kaj želela, iskala uteho, bila užaljena zaradi otrok v vrtcu in v šoli ali hotela uresničiti nekaj, česar se ni dalo realizirati. Vadil sem se v vlogi vzmetnice, ki jo je brcala ali skakala po njej, da je vedno varno pristala. Nobenemu otroku, ne svojim ne tujim v zavodu, nisem namenil toliko pozornosti in potrpljenja kot njej. Mogoče zato, poleg očitnih dejstev, ker sem bil to dolžan sebi, kot petletnemu otroku, kakršen sem nekoč bil. Lučka ima dvanajst let. Že se civilizira, se pravi, da strašno trpi. Ko je imela tri leta in pol, je imela tisto veliko štreno las na vrhu glave, to je bilo nenavadno. Njeno sliko je imel fotograf nekaj časa v izložbi in potem dolgo časa na steni pri blagajni. Matematika ji ne gre, in ko pred njo dajejo denar za inštrukcijo, ji postane slabo. Tako sem se obnašal tudi sam pri računstvu, naj bo odštevanje ali prištevanje, vedno sem pod črto napisal druge številke ali vsaj zaporedje številk, ko bi jih moral dobiti pri izračunu enačbe. Tej fantaziji – menjavi mesta števila – sem se posvetil bolj, kot bi porabil čas za računanje. Štirje ali šest skupkov, lepo naslikanih v zvezek, napačnih, in zaprl sem platnice. Lučkina sestra Klasja ima deset let, a je še v detinstvu – mogoče zato, ker ima težko astmo in živi veselo, ter jé, če se le da, pesek. Spominja me na malo Giselo. Pšenica pri dvajsetih in več je blodno dekle, ne znajde se, ne ve, kaj bi rada, ne ve za izhod iz nereda in zmede. Tudi sam v njenih letih nisem vedel. Darko in Jani, moja sinova, lep spomin imam nanju, ko sta bila še majhna. To gre tudi na rovaš mojega otroštva. Vse je bilo lepo, dokler nisem prestopil šolskega praga. Odrasli so bili res veliki ljudje z dosti moči, jaz sem bil res bitje, ki leti kot regratova lučka na travniku, ki leti, se ustavi na eni bilki, dokler je veter spet ne odnese naprej med bilkami. Tudi če je kdaj, med nevihto, bog rohnel, udarjal z bliski in grmel kot pekel na nebu, so odrasli stali med nami in njim kot pnevmatične stene. Lepo je odraslim prisojati odraslost v teh letih. Nobene distance ni med njimi in tabo, samo bližina je. Komaj pa se začneš civilizirati in te domači seznanijo z obrazi racija, tako rekoč od obroča do obroča, prisluhne angel v tebi, za uro razume pravila, ampak trenutek zatem se že upre in se posveti temu, kako bi ušel od doma, denimo v park ali v pristanišče. Igraš se z mlajšimi od sebe, ker imajo ti še čiste obraze, nos, oči, usta skupaj in velike površine lic naokrog in daleč narazen ušesa. Ko zmoreš razpoznati razpoke na odraslih, slabosti, ker niso dovolj močni in se razlikujejo med seboj po stopnjah in zrelosti, je že skoraj konec otroštva in odraslosti. A gonil sem naprej svoje otroštvo za vsako ceno. Pobegi, uhajanje od pouka, celodnevno klatenje po ulicah in pristanih, pod mostovi, na hribu, po stopniščih na prostem, ob potoku, ki je tekel v Ren. Ko sem prvič stal s torbo na rami pred šolo, veliko rdečo stavbo z zvonikom, podobno gotski cerkvi Srca Jezusovega, samo da ni stala na ulici, ampak na vrhu rahle vzpetine, nisem mogel razumeti nečesa: da iste cvetlice, male marjetice, jegliči, ostrožniki, ki tako prosto in veselo rastejo v parkih, v katerih sem našel pribežališče, rastejo tod, pred to smrtonosno stavbo, v kateri so kratke odmore oznanjali brenčeči zvončki, glavni odmor pa zvon v stolpu. Pravzaprav, malo sem zameril rožicam, da so se postavile sem in se, s tem da so frlele v vetriču s svojimi listi, delale, da so proste in svobodne kot v parku. Čeprav sem cenil lepe ljudi, dragocene obleke, kar vse je govorilo, da imajo denar in avtoriteto, med njimi ne bi mogel izbrati vzornika, kateri bi rad sam postal, za slabe vzglede, kot na primer berače in vojake na vogalih, se nisem menil, ker so mi vzbujali gnus, ker mi ni bilo jasno, kako se ravnajo človeška življenja. Predajal sem se fascinacijam nad igračami v izložbi za šipami prodajaln, tortami v slaščičarskih vitrinah. Postaval sem pri igračah v izložbi, totemih v glasbenih vitrinah. Nikakor se nisem mogel navaditi na urnike in ljudi, ki so hodili, tekali in hodili za svojim delom. Rad bi srečal angela, če tega ne, čarodeja, če ta ni bil na dosegu rok, nekoga, ki predstavlja četrti spol. Ubogal sem samo sebe in svoj impulz, in če se ta ni obnesel, sem ubogal nasprotni impulz. Ne vem, kako je z drugimi na starost. Izogibam se pogovorom z njimi, ker so slaboumni. Sam sem ponosen na to, da sem do danes ohranil prostost otroštva v svoji glavi in željah.

Idealno si zmeraj predstavljamo, da bi lahko imeli vsaj spoštljive, vljudne odnose s soljudmi, ne da bi se ravno zaljubljali v njih. Recimo, da tvoja hvaležnost naleti na hvaležnost pri drugih, ali obratno, da bi me njihova hvaležnost ganila do srca. Vsa ta razmerja v glavi se odvijajo kot na srebrnem platnu. Recimo, odnos med učiteljem in učencem. Med sorodniki. Slučajnimi znanci. Hvaležen si nekomu, ki te je s svojim avtom pripeljal zvečer do doma, in da bo ta hvaležnost izražala trenutek, ko izstopiš iz avta, se skloniš k njemu, ki sedi za volanom, in mu položiš roko na ramo in zaželiš srečno pot. Rečeš, da boš počakal in gledal, če z leve ali z desne ne bo prišel kak avto, ko bo obračal svojega in se odpeljal domov. Gledaš zelo pozorno po dolgi cesti zgoraj in v spodnji konec, potem mu pomahaš, če je pot prosta, ali dvigneš roko, če se je pravkar pojavilo s parkirišča še drugo vozilo. Če ti je zelo veliko do njega, npr. če je tvoj sin ali hčerka, ga poprosiš, ker ima daleč, naj te pokliče, če je prišel srečno domov, ali pa mu boš ti čez pol ure telefoniral. Na koncu, ko vidiš, da so njegove zadnje luči srečno prečkale most in se brez nezgode obrnile na hitro cesto, se šele obrneš in stopiš do svojih vrat. To je priložnost, ki se je odvijala ta hip, v sedanjosti. Sploh nimaš v spominu, da si tega spremljevalca ure pred tem učil jezika ali neke druge veščine, za katero te je poprosil. Tisto je že preteklost in ima z njim ali s tabo le malo opravka, ampak tole, da nekdo uporabi telesni trud in mišice, da te je pripeljal do doma, to ostane na tvojem računu. Ne veš, v kakšni obliki mu lahko povrneš, ker nisi šofer. Edina možnost je, da mu ob priložnosti, ko je pri tebi doma, pokličeš taksi in plačaš šoferju za na pot. Ampak idealne predstave imajo z resničnostjo malo zveze, tako kot imajo masturbacijske vizije malo povezave s pravim spolnim odnosom, moškega z žensko in obratno. Kdaj uspe, na najbolj navaden dan, ko fantazija postane resničnost, da si sam ves zaprepaden od presenečenja, v večini primerov pa nizaš poraz za porazom. Naj položiš v svojo roko še toliko lahkosti in nežnosti, ko pobožaš roko svoje žene, nikoli ne bo dotik recipročen tvojim čustvom, katera tisti hip tudi občutiš, saj drugače ji ne bi pomiloval roke.

Najbolj od vsega se bojim medsebojnega obdarjanja. Recimo, nekdo, ki ima vrt, prinese ženi solato ali zelje in ona mu da za to svoj kolač, škofov kruh. To je približno enakovredno. Če jaz nekomu, ki mi je prinesel četrt stota višenj s košaro vred, podarim svojo knjigo s posvetilom, kot češ, ti si mi prinesel svoj pridelek, jaz pa ti dajem svoj proizvod, je to nekoliko podobno blagovni menjavi desetin Treh modrih, od katerih je vsak v Betlehem prinesel stvar, ki najbolj označuje deželo vsakega izmed njih. Knjiga spričo jerbasa sadja ali zelenjave ni nič. Knjigo si res pisal dolgo, a to je bilo nekoč, zdaj je že delo z njo za sedmimi gorami, da pa je nekdo rahljal prst to pomlad, pokrival grede s prevlekami pred zmrzaljo, pregledoval vsako glavo dan na dan, če se je je lotila gniloba ali suša, in mi nato prinese sedem glav solate, pravkar utrgane na Brodu ob Savi, je knjiga, ta mrtva stvar, grobnica, ki si jo sam izkopal, da bi brskal po njej, malovredna reč. Sploh pa, če obdarovani predpostavlja, da naj bi jo tudi prebral in ti kaj povedal o njej, medtem ko sem mu jo pravzaprav dal kot svoj proizvod, namreč kot nekaj, kar bi kot notranja arhitektura mogoče zapolnilo kako prazno knjižno polico, ki jo ima, ker omare pač postavljajo zato, da so zraven police, in jaz sem mu jo tudi dal v prvem navdihu, kot pohištveno kategorijo, ki bo izpolnila stelažo in s svojo obsežnostjo ali barvitostjo dala približno nekaj takšne lepote, kot jo izraža njegov vrt pred hišo. Nič več ne terjam, kot da jo sprejme iz moje zadrege, skratka, kot produkt, ki sicer ni brez duše, a tudi ni samo telo, drugače mu je ne bi med svojimi izdajami izbral zanj. Važno je, da mu v posvetilo nekaj osebnega napišeš zanj, in potem mogoče – mogoče – ima isto svežino kot sadje, ki mi ga je prinesel.

Najhujše pa je, kadar kritika obdaruješ s knjigo, ali mogoče še huje, pisatelju daš svojo, ker ti je tudi on dal svojo. Kakšna izmenjava je to, lepak za lepak, ali še kaj hujšega. Vsekakor je knjiga že tako in tako anahronistična, nekaj kakor nagrobnik, kamen daš v zamenjavo za kamen. Če bi bila knjiga, kar je bila nekoč, edini medij sploh, potem bi bralec v njej lahko našel bazen, vrtno veselico, glasbeni večer, vse, česar nima, in če že ima, potem nekakšen učbenik, tako bi tisto, kar ima, imel lahko tudi v fantaziji.

Knjige, posebno moje, se valjajo po moji sobi kot oguljeni mrtveci. Tuje knjige drugih avtorjev so še malo žive. Najbrž zato, ker jih nisem nosil na svojem hrbtu skozi Saharo. A kako mrtve so knjige še tistim, ki še živijo, si ne znam predstavljati. Najbrž kot pretežki nahrbtniki. Samo knjige mrtvih so še originalne. Tudi najbolj dolgočasne, ki jih nikoli ne odpreš. Dokumenti: pasoši, rojstni listi, legitimacije mrtvih, so tudi še živi originali.

Če pomislim na predstave, ki sem jih delal z otroki, mladino študenti, od Pravljice o mezinčku vse do Mrtvaškega plesa in Živalske farme, mi je neprijetno, koliko malo ustvarjalnih sil sem jim posvečal. Za čas pred dvajsetimi, tridesetimi, štiridesetimi leti so bile to drzne predstave v različnih tehnikah in nastopi mojih gojencev so imeli cilj priklicati v življenje otroška gledališča, šolske in lutkovne teatrske skupine. Bil sem sam za vse. Brušenje, varjenje, struženje. Pomagali so mi samo najboljši gojenci, nadarjeni za tehnologijo, barve, oblike, a tu sem moral paziti, da ni vsak delal svojega detajla v predstavi kot glavno komponento, ampak so se morali podrediti celotni predstavi in tekstu, kakor sem si ga zamišljal, da bo imel tudi učinek. Če sem pri tem popustil, so podrobnosti štrlele kot moteči vogali iz cele igre. Potem sem moral organizirati vsakoletne festivale šolskih gledališč v tedanji Sloveniji, a uvod vanje so bili dvainpoldnevni seminarji v kakem večjem mestu, do katerega so lahko prišli vsi. Ponavadi so bile to telovadnice. Začel se je v petek ob 13. uri. Prvi popoldan je bil posvečen dramaturgiji, izbiri tekstov, lutkovnih tehnik, režije, odrske govorice in glasbe, sobota je bila posvečena izdelavi lutk, brušenju, barvanju, da so se čez noč posušile, v nedeljo končni izdelavi lutk, in ko se je končal seminar, je vsak udeleženec odnesel domov izgotovljeno lutko in številne kroje za druge lutkovne zvrsti. 50, 30, 80, 120 učiteljev in učiteljic. Učiteljice sem spoštoval od malega, čeprav so me ubijale s slabimi ocenami, a šele tedaj, 1963. leta, ko sem jih pobliže spoznal, (sem doumel), kakšne garaške zamorklje so to. Res so bile nekatere nesrečne, če ne vse, in sem jim sproti pomagal, tako da sem (hodil) od klopi do klopi, in to prav zato, ker sem se spominjal, kako so me samega, razen ene, profesorice slovenščine Komarjeve, pustile na cedilu, brez pomoči. Mogoče sem jih hotel poučiti, kakšne morajo biti do otrok ali vsaj kako manj histerično ali po policajsko ravnati z njimi, posebno ko sem prihajal na selekcijo in smo po predstavi potem skupaj korigirali predstavo. Nekatere so bile izredne, druge so se komaj vlekle iz šolskega pečata poučevanja in tempa, v petinštiridesetih minutah ene ure povedati vse. Seveda, imel sem tudi lutkovne delavnice in prav tako literarne seminarje in potem izbore za nastope najbolj nadarjenih na festivalu v Ljubljani. Ampak to je bila le bolečina. Pri lutkah pa je bilo treba veliko fizičnega napora, poznavanja tehnik in literature, vseh mogočih lastnosti kovin in lesa, sestavin za dober, a lahko prenosljiv oder v katerikoli kraj, kjer smo gostovali. Služba tako redkokdaj ostane v spominu, če nimaš veselja, daru ali volje zanjo. Meni je ostala v spominu kot delo, znoj, po dvanajst ur vztrajanja stoje pri žagi. Zakaj mi fizični napori ostajajo v spominu? Zato, ker vse drugo – govorjenje, filozofiranje, branje knjig za mizo – ne more tako živo povezati enega z drugim. Zato, ker je življenje zavezano življenju, omogoča poslušati, razpravljati z vsemi svojimi življenjskimi tehnikami, življenjem srca, življenjem duha, življenjem duše, kot otrok. Vsaka od teh sfer ima svoje zakone, a čeprav ni nobena docela tuja drugi, se človek kdaj zave, da tudi po otroštvu bližina kot isto sonce lahko obseva enako v največji možni meri. To so te drobnarije, na katere sem ponosen.

Zlo in dobro najbolje spoznaš v svoji generaciji. Vsaka generacija je oddeljena in ločena od druge, prejšnje ali mlajše. Istih stvari se spominjajo ljudje iste generacije. Dovolj je samo izreči pojem ali spakedrano prispodobo, pa že vsi vejo, za katero doživetje, dogodivščino ali obdobje gre, in vsak jo ima tik pred očmi, dobi v duhu skoraj istočasno enako ograjen prostor in čas, v katerem se je odvijalo tisto. Če kdo iz iste generacije premakne kak kamen naprej, da bi videl, kaj je pod njim, da bi ugledal smisel premika v njem, bo to v generaciji naletelo na navdušenje in divje odobravanje, kot da se je na nekem tekmovališču zmagoslavno končala neka bitka v njihovem imenu. To se tiče samo generacije in zunaj njenega okvira je, kot da bi kdo, ki gre mimo stadiona, slišal razburjeno vpitje, tuljenje ob nečem, česar ne razume. Plačaš samo pokolenju, ki mu pripadaš. Zdaj, ko generacije druga drugo prehitevajo, se zdi, da je čas pognal divjo rast, in tako je generacija ostala samo majhna ekipa. Nihče drug iz starejše ali mlajše ali srednje generacije ne razume niti dober dan več enako. To ni samo danes tako, nikar se ne slepimo, to je bilo v vseh časih enako, samo da so tedaj včasih umirali ljudje že pri štiridesetih in je ta hip na svetu sedemkrat več milijard ljudi kot pred sto petdesetimi leti. Sta pa tudi zlo in ravnodušnost v sorodstvu v isti generaciji pogostejša kot med generacijami. Med dremežem in smrtjo, v času najhujše bede, drug drugemu krojijo izdajstvo idealov, ki so tako razcapani, da ne sodijo na nobeno streho več, marveč so kvečjemu za odpad. Na starost ljudje najraje sedijo vsaksebi, ne skupaj, posebno se to tiče iste generacije, ki jo imamo celo na skupinski fotografiji iz mladih let. Ena, dva, tri, štirje so že umrli iz naše generacije in to mi daje občutek, da so najbližji že v grobu oziroma da so ubežali situaciji, da bi morali drug drugemu gledati v oči. To tudi njim ne bi šlo, ko vsak komaj vidi sam zase, a vzdrži edino v takem stanju, ko leži in gleda v zid. S štirimi: M., Z., D. in K., sedim skupaj za isto mizico v Akademiji, in to je zdaj najbolj realno. Pred petdesetimi leti smo sedeli za podobno mizo v internatu, mladi, lepi in razviti, in zdaj moramo spet zavzemati sedeže v tej stari palači s svojimi ubitimi in begajočimi očmi.

To branje, beleženje, to vrstičenje – kako izčitajo oči, izmolzejo možgane, se lotevajo srca, izjedajo telo v stalno napol ležeči-sedeči drži. Rezultat je: ves pikast si od komarjev in sršenov, dovolj je samo prelistati nekaj listov nazaj, saj to je, kot bi obračal šuštenje gnezda na glavo. Nič ni jasno, nič se ne razloči posebej, občutja so samo nakazana na nizkem pragu. Kaj naj s tem? Iz tega narediti knjigo je nemogoče. A moral bi jo. Ker bom moral še podpreti sina z denarjem za hišo, ki jo končuje, oziroma za preživetje njegove družine in moral bom prispevati za omaro, pralni stroj, štedilnik ali hladilnik za pastorko, ki se seli v svoje stanovanje, in zraven še odplačevati obroke za posojilo, tudi žena in jaz morava še živeti, čeprav nisva zahtevna. Zdravilišče Strunjan je izjema, njej in meni dene dobro, a treba je plačati s svojim garanjem, brez klime tam ne bi mogel delati niti en dan, brez lastnega sedeža zraven solin ne bi prebil, na sonce ne morem več, v vodi, tudi v bazenu, ki mi seže komaj do pasu, tudi izplavati ne morem več, ker je srce zanič. Pred štirimi leti sem skoraj utonil v petdeset centimetrov globoki vodi. Torej tudi to grmičevje na gmajni, ki jo pišem, te koprive, bom moral nekje prodati za denar. Če bo sploh kdo hotel kupiti, kajti treba jih je malo zlikati in zglancati, dati nekaj nesmislom formo. Na tržnici je treba blago zmeraj tako razpostaviti, da se ujamejo oči, potem je treba malo barantati za ceno.

Berem dnevnik D. B. Spet nastopajo majhni, hlapčevski Slovenci, kot jih imenuje že vsak mimogrede, kot bi zajel zrak, in o univerzalnosti, ki nas bo pustila v svojem zakotju. Nemci v intervjuju in pismih bralcev govorijo podobno o Nemcih in njihovi čustveni okorelosti. Trpljenje je stati v vrsti pred šalterjem, ideal pa je sedeti za šalterjem. Pred meseci so iskali, da bi dobili najbolj izrazito nemško hrano. Obveljalo je, da je to krompirjeva juha (dobra, mama nam jo je kuhala in njeni krofi posebne sorte, imenovani berlinerji, so bili moja najljubša sladica). Povsod po svetu govorijo tako: ah, ti nori Italijani, Rusi, ah, ti nori Rusi, Španci, ah, ti nori Don Kihoti itd. Zakaj ljudje s takim prezirom govorijo o lastnih ljudeh? Kaj je hujše, kot načeti večno prejo: slovenski človek. Človek je človek, in basta. In če na njem ne bi viselo nekaj kot njegov narod, bi bil samo brezimna zvezda med brezimnimi planeti, brez svoje klime, barve, oblike, terorja pri nastajanju in umiranju itd. Kavboj ima klobuk in pištolo za pasom in v glavi svoje rančarske probleme. Vsi bi radi bili Amerikanci, posebno pa Amerikanci sami: hitri ko strel, brezvestni kot ameriški ubijalci itd., a seveda brez rančarskih problemov v glavi. Vsakdo bi rad nosil drugo nošo, ne pa tegobe, ki jih ima ta. Vsi bi bili radi prosti svoje vesti in duše. Vsi bi radi samo prešpancirali skozi življenje brez nadležne krame svojega naroda. Vsi bi bili rajši lepi kot moralni, vsi bi radi ostali pubertetniki, ki bi doma točili grenke solze svoje samote, ker niso enaki najlepšemu sovrstniku v svojem razredu.

V zadnji številki Spiegla berem o izumirajočih jezikih. 6500 jezikov je na svetu in komaj polovica bo preživela konec stoletja. Na Kavkazu umira danes nad 50 jezikov. Eni sploh ne spadajo k indoevropskim. Bogati so na konzonantih, brez vokalov in celo polglasnikov. Izkopali so knjigo, ki se imenuje »Georgijev ptkizinder« (ptkrenin den?). Število 10 321 dobesedno pomeni: 25 krat 20 krat 20 in 16 krat 20 in 1. Ekstremno konzonantno bogastvo, ki uporablja 80 različnih sičnikov in šumnikov. Eni v svojem jeziku uporabljajo 80 različnih sičnikov in šumnikov. Nekdo je rekel: »Sliši se, kot bi se kamenje kotrljalo, noben tujec ne more razumeti tega jezika.« Vsakih 14 dni umre na svetu en jezik. Jurij Langišvili je zadnji, ki zna še batščino, jezik, ki ga je govoril pastirski rod na georgijsko-čečenski meji. Jezik je preživel Perzijce, Turke, carje in Sovjete, samo po dvajsetih letih bo povsem izginil in nihče ga več ne bo razumel, če ob slepem Josipu, znanem avtorju napitnic in zdravljic, pesmic in zgodb, ne bi sedela njegova žena in vse izrečeno zapisala. Njegov grleni glas dobi zvok, o katerem Evropejci sploh ne vejo, da obstaja. Neki 84-letnik je sestavil slovnico Dagestancev v eni sami knjigi in jo dal vezati v masivno srebro. Mogoče bo nekoč jez tujih jezikov potopil njegovega, toda ostalo bo dejstvo, da so ga govorili ljudje. V tej zvezi je ironično vse, kar govorijo večji narodi vpričo malih pastirskih rodov o sebi.

Sinočnje neurje med 0.10 in 0.30. Naenkrat je toča udarila po pločevinasti polici zunaj okna in kroglice so začele skozi odprto okno padati po pisalni mizi in sobi. Hrumelo je, kot bi se ducat reaktivcev spuščalo na cesto. Vstal sem, ping pong so švigale kroglice po knjigi in papirju. Veter, ki je dobesedno rohnel in rjovel, je vlekel s Kamniških planin do Stožic, po cesti so šle skozi zrak do desetega nadstropja navpične ponjave ledenih zrn, ki so se pri cestnih lučeh spreminjale v megličast rumen ogenj kot v kakšnem holivudskem velefilmu. Tako sem si kot otrok predstavljal vesoljni potop. Nisem šel stran od okna, vrgel sem nekaj starih hlač in srajc na mizo in metal ledene frnikole nazaj. Bobnelo je in hreščalo. Občudoval sem ta bes, bil sem negiben, konec je, hvala bogu, sveta, in šel malo sedet na posteljo ter gledal, kako naprej tolčejo zrna na polico. Potem sem šel spet k oknu – zarjovelo je kot iz grla brez dna –, nova formacija se je spustila z neba in veter jo je spet nesel ko plahte na cesto, med drevesa in svetilke. Tak bo konec, nobene pomladi, poletja, jeseni, bele zime več. Vedel sem, da bojo avti pred stolpnico preluknjani. Ampak občudoval sem ta bes in jezo narave in bil sem zavisten, ker človek ne sme, ne more in ne zmore svoje jeze in besa izraziti v taki dimenziji. Vsaj enkrat bi morala tvoja jeza imeti silo, ki požge vse okrog sebe. Med bliskom in gromom in besnim tuležem sem čakal, da pride. Če bi prišla zdaj v sobo, bi bilo to tako primerno trenutku, da bi vsak razumel, jaz pa užival.

1. junij 2001

Prej nekoč, ob neurjih, je bilo tako, da nisem smel prijeti ničesar iz kovine. Mama ali sestra sta zavpili: »Ne dotikaj se!« če sem hotel potisniti kljuko navzdol. Vsa elektrika je morala biti izključena, vsak kuhalnik iz vtičnice, tudi ob oknu nisem smel stati. Med bliski in grmenjem si si moral zatiskati oči in ušesa, sedeti negibno, čim bliže tal, ne dotikati se zidov. Neurje je bilo nekakšna maša, temna in pokrita mašna molitev. Od tega mi je ostalo marsikaj v življenju, zmeraj sem ugasnil radio, likalnik, potegnil iz vtičnic vse žice. In vendar je ravno pred dobrimi desetimi leti udarila strela v sindikalno počitniško hišico, kjer smo domovali: jaz, žena, pastorka. Lonci na štedilniku so bili zažgani, varovalke v hišici so se razbile, smetnjak je zažgalo, strela je odhitela s svojo črno sledjo od praga do gozda, kjer je še zadela drevo. Bog se jezi, bog nas bo kaznoval, je bila prva pomisel med neurjem. Obnašali smo se kakor nekdanji ljudje, kot da ni minilo nič časa od takrat. Luna, ogenj, tema, sonce. Nikoli se človek ne počuti tako izločenega, predanega milosti, kot takrat, ko ga dobi nevihta na prostem, ne ve, ali sme pod drevo ali se zateči med brazde na njivi. Čim dlje od odprtin moraš, to veš, ko si doma. Da bi me premočenega, v odprti srajci zadela strela naravnost v srce, to je zmeraj najbolj egocentrična, samoljubna želja človeka. V tej želji je samoizoliranost človeka, hrepenenje po višji in patetični kazni, ki jo nosi povzdignjeno, višje od človeka. Pa tudi nekaj živalskega in zavistnega je: kravo v stričevem hlevu je ob streli, ki je udarila pred štalo, zadela srčna kap. Če že ne moreš biti povzdignjen od Boga ali hudiča, boš vsaj kaznovan od enega od njiju.

Predvčerajšnjim je Tina položila svoj doktorat. Meni so se doktorske disertacije zmeraj kazale kot falsificirane podobe služnostne vede, ki se delajo, da so resnične, in potem izginejo v kleteh kakega arhiva, kjer sem jih našel, ko sem moral kot slušatelj književniške šole pospravljati v slabo razsvetljenih kleteh Gruberjeve palače. Zanimivejši od njih so bili proglasi, melioracijski načrti, gradbeni projekti, ukrepi, ki jih ena pisarna piše drugi. Pri disertacijah je bilo, kot da se spustiš z neko tezo v kanal, v katerem jo moraš poiskati. Sto stvari ob poti puščaš vnemar, hodiš in hodiš, samo da bi našel tisto, kar ustreza tvoji temi. V umetnosti se tudi zgubiš pod zemljo in hodiš brez namena, samo z bolečo željo, da boš na lepem našel tisto, iz česar se bo dalo nekaj narediti. Znanost je iskanje določene reči, umetnost pa najdevanje nedoločenih. V tem se razlikujeta in je tudi ves njun napor. Seveda pa se bodo knjige, predstave, filmi, slike in kar je še umetniškega, naposled tudi znašli v kleteh, kjer bodo gnili kot arhivi oblastvenih dokumentov in disertacijskih del. Usoda je enaka, samo poti do jedra stvari sta različni. Samo pri prvi stvar ni tako brezupna: slej ko prej najdejo, kar postane odločilno, pri umetnosti pa je to dolgotrajno tavanje, po svoje zmeraj na novo vzpodbujeno od groze pred neznanostjo.

Pravzaprav je bliže resnici, da pisatelj sam brcne svoje knjige v klet. V starosti gorijo vsi njegovi minusi kakor plamenice in v tej nadsvetlobi ne more videti ničesar od svojih produktov ne od sebe. Življenje pa smo bili, vse etape preteklosti so komaj še kaj osvetljene od žerjavice. Oboje je torej ničvredno, delo in življenje, in važno vprašanje je zdaj, kako kratkočasno lahko preživi še ostanek življenja, ki ga ne veseli več. Edini odgovor je: veliko predremati in doseči pri tem največ, kar se da, je celonočno spanje. Spočit od spanja lahko kot vzbujenec nosiš obraz bremena na polici samoumevno naprej.

»Jaz sem utrujen in sit življenja.« Ne vem, kdo je to pel (Armstrong?), ali se pesem imenuje pesem starega zamorca. Vem, da sem jo slišal s plošče, jo rad pel v družbi ali samo citiral v 50. letih (po prihodu iz JLA) v Ljubljani. Ima napev, ki gre lahko v uho. Zdajle sem se je spet spomnil, ko sem prišel iz stranišča in sem bil v kopalnici. V teh šestih besedah je vse, kar lahko povem o sebi in svoji izgubi človeške dimenzije.

Človek se maščuje človeku. To je edina mera njegove pravičnosti. Nekateri gredo tako globoko, da ubijejo svoje starše, denimo mater, ker mislijo, da samo oni grenijo njihovo življenje, kar je, opazovano z drugega planeta, najbrž resnica. Krivijo jih zato, ker so bili rojeni in morajo živeti življenje, že to je dovoljšnji razlog. Drugi ubijajo bolj površno – ljudi, ki jih ne poznajo, zato je mogoče kazen milejša. Kadar bi nekoga najraje usekal, se zadržuješ in se obnašaš podobno odvetniku v sodni obravnavi. Drugi pustijo, da jeza drhti samo pod kožo, in pazijo, da se ja ne bi pretrgalo rdeče meso pod njo. Iti v zapor zaradi razžaljenega, poškodovanega ali ubitega soselca je kazen, da moraš v kehi preživljati čas s serijo prav takih zapornikov, kot je bil on, a na drugi strani izgubiš del svoje samote, ker si v stalni uporabi medsebojnih odnosov in na preži. Če te vržejo v samico, izgubiš svojo samoto popolnoma, postane tvoja strahovlada; medtem ko živiš samoto v svoji sobi, imaš še zmeraj na razpolago prostost, s katero ne veš kaj početi. Prostost ali svoboda nima nobene vzpodbude in smisla. V samici postane prostost nekaj tako nedosegljivega, da je edina reč, ki jo lahko ujame, Bog ali neko podobno kozmično središče. Iz samice prideš kot črv, ki ponovno trpi svetlobo in menjavo, ali kot vernik pod sivim širokim dežnikom modrecev. Oboje ni vredno nič, ker je nemogoče, da bi iz psa postal mačka. Iz tebe ne more postati nekaj, kar nisi. Če ti kdo, tudi najboljši prijatelj, z besedami ali udarci vrže v obraz tako imenovano resnico o tebi in ti jo hoče še vtolči v betico, je najbolje, da gledaš samo srepo predse, ne da bi kaj videl, razumel, vprašal, razen seveda, če te hoče na koncu vseh koncev celo objeti zaradi hudih besed in udarcev, popusti samo malo in potem ga vprašaj, ker je besen, pijan, čustven, če bo lahko prišel do doma ali mu pokličeš taksi. Glej v svojo praznino in njegovo. Obnašaj se kot tujec, ki obdeluje primer ali karkoli že je, samo zato, da bi pod videzom prišel do njegove praznine. Vsi, z različnimi drobci, v umetnosti, znanosti, športu, tehniki, hočemo popolniti praznino. Nekaj časa nam taka dejanja omogočijo, da je ne čutimo. A komaj stopimo iz čolnička, s katerim smo objadrali svet, ali pristanemo z jadralnim letalom na drugo stran vode, že je praznina spet tukaj. Nobene časti, nagrade, priznanja je ne premaknejo, vse te reči nam pomagajo nekaj časa, da se počutimo kompletno v karieri, a ta je tako in tako le hladna luč žepne svetilke. Potem je že bolje, da počnem tisto, kar delajo ženske: da popeljejo družino daleč stran od praznine, čeprav je ta zmeraj na dosegu rok, čisto zraven, hodimo ob robu njenega prepada. Hvala bogu, da obstajajo žene, brez teh finalistk življenja bi sami sebe vrgli v praznino vesolja. Bog obvari človeka pred dnem, ko bodo praznino spoznale tudi one. Tedaj nas bo posrkal kozmos.

Postmodernizma je konec ali vsaj bliža se zaklenjenim vratom svoje celice, iz katere ne bo več prišel. Nastal je na konceptu modernizma, ki se je ukvarjal z enim dnevom življenja glavnega junaka, s smrtjo, izgubljenim časom, imigracijo, rasizmom, studom, življenja gnusom, absurdom itd. Postmodernizem je samo te tegobe in probleme naložil lahkotno na svoja široka pleča in začel svoj ristanc med različnimi žanri in zgodbami, se vijugal sem in tja, povsod pobral kakšen kos tega ali onega in ga nato spet spustil na tla. Hotel je biti kot časopis z mnogimi rubrikami, ki se nahajajo od prve do zadnje strani, z različnimi področji življenja, prisiljenimi ali resničnimi, z reklamami prav toliko kot s partami, s športom enako kot z medicino za starost, in zadnja stran, karkoli je bilo že tam natisnjeno, vremenske napovedi in smešnice, je tudi zadnja stran problema v knjigi, kot bi povezal štiri vogale robca v culo. Če danes prebiram po dvajsetih letih take knjige, je to tako, kot bi prišlo razkritje zločina v kriminalki že na prvi strani: vsa ta sprenevedanja, ovinkarjenja, stilizirana večnost, poveličevanje kamenčka v skalo. Postmodernizem je pnevmatični zid med modernizmom in tradicijo, trudil se je, da ne bi prehitro, preboleče nastopila, zato je bilo treba zgodbe voditi malo v levo, malo v desno, nikoli pa naravnost. Zdaj je spet nastala želja po tradicionalni ali klasični pripovedi, po preprostosti, ki pa ne sme biti zaigrana zavestno z minimalizmom. Čas take zgodbe se bo seveda spet iztekel, ker se bodo vsi, bralci in pisatelji, naveličali plavati po morju, enolični poti do prvega plavalnega obroča. Življenje bo spet prevzelo literaturo, kakšen bo modernizem, ki bo sledil, in kakšen njegov post stadij, si seveda ne znam predstavljati. Vendar bodo vsako dobo teh treh glavnih tokov, ki se ponavljajo, označevala dobra dela dveh ali treh avtorjev, ki jih bo mogoče še prebrati tudi v drugih časih, in da bo vsako obdobje označevalo tudi barvo časa, pod katero so živeli ljudje. Literatura, pravzaprav vse umetnosti, ker so odvisne od elementarnih počutij, so tako zmeraj na delu, da bi spregledale človeka, a ga ne ulovijo. Mislim, da smo si tudi mi, ki smo zoprni drug drugemu, ena od skrivnosti vesolja.

Danes sem na trombostičnem oddelku srečal nekdanjo tajnico DZS. Imela je svojo pisarno med urednikom in direktorjem. Spoznal sem jo po nasmehu, prav razveselila sva se drug drugega, prišla je z možem. Dvo-, triminuten klepet. Opisala mi je, kako je bilo nekoč pod tem in onim direktorjem. Najboljše je bilo pod B., ki je imel čudno navado, da se je skril v omaro, kadar ni hotel sprejeti kakega nameščenca ali avtorja: iz omare so vodila skrivna vrata na hodnik stare Krisperjeve hiše na Mestnem trgu, kjer si se zlahka izgubil. Človek nikoli ne ve, katero obdobje življenja je bilo zlato, dokler se ne postara in gre v pokoj. Ja, socializem je bila zlata doba. Nisi smel blekniti ničesar čez partijo, vendar so bili vsi zoper njo, celo partijci, to je bilo nekakšno kolektivno občutje vseh, bog vari pa, da bi kaj, kar si držal za stisnjenimi zobmi, zinil, kajti nikoli nisi vedel, kdo je tisti, s katerim se pogovarjaš, mogoče je bil udbovec, ki pa so po svoje spet bili zoper partijo, posebej po Rankovićevem padcu. Tudi oni so se delili na angele in pesjane. Vsak je čutil, da je resničnost življenja nekaj drugega kot to, kar so zapovedali, da doživljamo. Bilo je nekaj ljudi javno napadenih, v zaporu, izbrisanih s seznama živih: ti so bili, kot denimo Edvard Kocbek, Vitomil Zupan, skrivni preroki vseh. Njim so se epizodično pridruževali tudi drugi, ki so jih po nekem partijskem kongresu potrošili kot pavšalno taro. Kongresi in konference KPJ so bili najhujši mejniki – ti ljudje so se hoteli zoperstaviti biologiji ljudi in časa z zmeraj istimi, nekoliko aktualno prebarvanimi gesli. Če si bil asket, je bilo življenje kar v redu. Ena soba, dva otroka, mož in žena, samo da si bil tiho o gradovih in cesarskih mestih veljakov, potem si le nekako vlekel voz. Kasneje so bile na razpolago celo službe in stanovanja. Seveda je bilo vse ena sama puščava, zato, če je imela tudi kaka knjiga, ki je govorila o življenju, srečo, da izide, je bila takoj razprodana. Takih knjig pa je bilo malo in izhajale so v nizkih nakladah. Ampak, kar je bila glavna značilnost te dobe, je bila splošna zarota molka pred institucijo partije, naj se je imenovala Socialistična zveza, Zveza borcev, JLA, UDBA. Direktorji v gospodarstvu, kar nekaj armad ljudi je živelo na račun takega zoženega in zmanjšanega minimuma seveda. Ampak prva stvar je bila, ne zagrešiti nobene kritike na rovaš privilegirane partije. Kdor je kaj izustil, je spravil v stisko tiste, s katerimi se je družil ali so samo slučajno stali zraven, ko je stegnil jezik. Vsi so postali sumljivi. Torej reči kaj »glasno in jasno« je bil tabu, prelom čistega molka pred neprebojnostjo partije, nekakšno razgrajaško dejanje. Velik del življenja je ostal v socializmu, tem nenavadnem obdobju totalitarizma, ki je puščal in se potem sesedel kot posušena glina na soncu, najprej glava, potem roke, noge, razpadli trup. Svoboda, prostost, je bila ideja, ki ni dajala nikomur zadržka v srcu. In kjer je – pogojno – prišla prostost, je ideja nenadoma vzbrstela. Prostost je prešibko in preplitvo zavarjena za askezo in keho. To je brezplodno.

Napaka gor ali dol, si rečeš. Moje življenje je tako in tako laž. No, mogoče privid. Ampak s tem se občutek za stvarnost, ker je provincialno drobnjakarski, ne more strinjati. Prišel si na svet, da bi spoznal človeštvo. Ne moreš ga spoznati, niti sebe ne. Le kje najti smer v tej genialni preprosti štrikariji. Ne z namenom, da jo razmotaš, ampak da jo usmeriš v samorazvoj. Prekletstvo je v tem, da nikoli ne moreš iz sebe, čeprav sploh še nisi prišel noter. Vleče se. Lahko pa pristaneš in prevzameš drug način eksistence. Namesto da bi hodil z odprtimi očmi, miže zaplavaš in ni špricanja, ki moti druge. V tem se kaže pasivni odpor od rojstva vse do smrti. In da nič ne zineš o okolju, kadar za sekundo odpreš oči. Zato postane vse prozorno in prijazno. Živeti brez dolge sence kripla za seboj. Nehati jesti in vreči tablete v WC. Z nogami, ki so se spremenile v kljun, z rokami, ki so postale tvoja plavut. Oslarija sicer, a brez pretvarjanja v nekaj drugega, kar si, se ne da več dihati.

Ščebet ptiča zjutraj, zvonek, kot da bi imel v kljunu namesto jezička list breze, ki jo ravnokar osvetljuje prvo sonce. Tako ptič oživi drevo in krošnjo, mu da določen glas, četudi bi bili ptiči na njem različni. Bloki in stolpnice so tudi oživljeni od ljudi, samo da ima vsaka od teh stavb zidove pobarvane od drugačnega stanovalca. Lepota krošnje, v kateri različni ptiči ščebetajo z istim drevesnim listom v kljunu, je nasprotje od blokov – v svojem se še počutiš varno, v sosednjem pa ogroženo. Če ni tako, bi moral biti ptič, da bi to lahko naravnost povedal.

Vsako jutro je pred menoj kot prazna stavba in prazna škatla. Treba jo je napolniti do vrha. Pred petnajstimi, dvajsetimi leti sem imel toliko dela in opravkov od zgodnjega jutra do noči, da sploh ni moglo vse v eno škatlo dneva. Po osmi uri sem zaspal ko ubit. Dnevi, te prazne škatle, razrezane na teden, so mi manjkali. Veliki dnevi: petek popoldne, sobota, nedelja, so mi dajali možnost, da zapolnim manjkajoči prostor tedna, dnevi, v katerih opustiš vsako možnost, da bi si šel na živce ali tarnal pod bremenom svojega jaza, čeprav si delal ravno to: za mizo ali kjerkoli že, si se naprezal, da bi izrazil sebe. Ampak to je bilo kot zrcalna slika, in če si dvignil glavo, se nisi videl, razen da si razločil svoj obris na črni šipi svojega poprsja. To je bila umetnost in bila je več od življenja, ki je bilo več od umetnosti. Kakor da bi pihal v vetrnico, ta se vrti in tvoja sapa ni več važna. Zdaj pa je dan za dnevom pred menoj kot škatle, ki bojo ostale nezapolnjene. Zjutraj pozajtrkujem in potem se dobro iztrebim zaradi kave in cigaret. Umijem se in gledam z balkona. Preberem časopise. Malo pospravim svojo sobo. Včasih pri branju časnikov potopim noge v lavor z vročo milnico – stopala so že tako in tako poroženela kot kremplji. Nato berem in si zavežem ruto okrog čela, da me ne bi motili lasje. Pišem tole. Po eni uri[37] največkrat neham. Ne vem, če se splača, ampak to je kot vaja, s katero se mi ni treba pripravljati na tekmovanje. Ko ležem po kosilu in vzamem tableto za spanje – samo spal bi, ne samo skozi dneve, ampak letne čase, zbudil bi se pozimi, nato bi spal in se zbudil poleti zrel – in če naredim obračun o svojem dopoldanskem delu, se marsičesa ne spomnim. Še nekaj sem napravil. Pa čeprav samo telefonski pogovor. A ne spomnim se. Tako ostane škatla mojega dneva prazna oziroma nekaj kot meglica v njej materializira nekaj, kar sem storil, pa se ne spomnim. Gledam TV od 18. do 23. ure. Nato spat. Zelo se naprezam, da bi imel pred spancem uro ali uro in pol zanimivega branja, četudi je rumeni tisk oziroma prav zato, ker je rumeni tisk. V teh neštetih TV prilogah ali Spieglu in njim podobnih dodatkih je toliko čenč, da človek uživa, kot da bi se sončil ob bazenih prvorazrednih hotelov na Jamajki, samo da zdaj ne koprni več kot mladoletnik po njih, ampak se muza nad svojimi neumnimi, zabitimi sanjami in hrepenenji. Čim bolj neumen je rumeni tisk, tem bolj ti je všeč bogastvo traparij na svetu in stegneš mišice od zadovoljstva, da si sebe popolnoma pozabil. Trenutek, ko ugasnem luč in spanec še ne pride, je kot strahoten udarec s konjskim kopitom. To in ono, kar ti je tako malo všeč pri sebi, te vrže v budnost in kopico slik, kot iz več mračnih filmov sestavljena filmska predstava, da se zgroziš pred seboj. Kaj naj naredim s sabo? Naj se ubijem, spremenim v mostni steber, me bo zadela strela skozi odprto okno, bom, upam, med spanjem le umrl. Proti jutru ob petih se zbudim. Cela tale postana zemlja se tudi. Tako je ves svet odvisen od sonca, ki materinsko osvetljuje ali zamrači zemljo. Bolj smo odvisni od tega pa vremena, kot si upamo priznati ob tako gromozanskem napredku tehnike. Saj to smo ves čas vedeli, samo tako daleč smo zašli s te preproste poti v civilizacijo, kulturo, naraščanje udobnosti življenja, da smo to imeli že za prvotni učinek, osnovni vagon. O Bog, med kaka drevesa, avtobuse, teleta, kupole, zapise, pisarne, davkarije, semaforje, vozne rede smo zašli. Nekaj časa ti je pri duši kot onemu, ki ob petih, ko še vse spi, prečka ob rdečih in zelenih signalih prazne ulice in deli časopise po hišnih nabiralnikih. Človeštvo se še ni zbudilo, zdaj je moment, ko občutiš lahko roso in tik pred soncem začutiš samotnost zemlje in vesolja. Ob sedmih, pol osmih končno vstanem. Spet imam dan pred seboj tako natančno izmerjen na tri steze, samo moja soba je prenatrpana – knjige, torbe, ventilator, rokopisi, obleka, prazne steklenice, fotografije, da to ne more biti primerjave z dnevom, ravnokar začetim in sveže pobeljenim kot prazna škatla, prazen kovinski predal v ambulanti. Čas teče, mehanizmi se razvijajo, zgodovino bo treba nahraniti, sebe osrečiti, se pravi, truditi se in truditi, da na obraze svoje žene in hčerk prikličeš topel smehljaj življenja, v imenu katerega je ženska postavljena na ta svet. Če se njej zameriš, se zameriš življenju in obratno, sebi pa naprtiš bremena, da bo v hipu tako, kot je bilo v trenutku, ko si ugasnil luč in spanca še ni bilo poleg.

Jaz sem sam svoj avtor. Dvocelnik, ki živi in piše, kot dva, ki kartata, samo da sem ena oseba. Mislim pa, da bi bilo veliko boljše, da bi imel za partnerja tretjo osebo. Takšnega, kakršnega smo imeli v otroštvu, angela varuha, samo da bi bil zdaj bolj razsoden. Spremljal bi me od jutra do večera, si delal zapiske o svojem opažanju, vzel pod mikroskop moje sanje, da bi jih bolj nazorno videl od mene samega, in ves čas gojil do mene povsem ravnodušen odnos, tako kot ga imajo oblaki, kadar se vlečejo čez en kraj, ki jih z ničimer ne razburi, kadar pa jih, ob neurjih in potresih, ga malo popraskajo, ker jih je zasrbelo. Oholo si je predstavljati takega spremljevalca, vem, pri šestih milijardah ljudi več kot razvajeno, razen seveda v primeru, če le peščica njih začuti željo po takem partnerju. Duh je neko sanjavo bitje, ki pronica vate. Mogoče je on tisti, ki te nadzoruje. Je etična kategorija. Zajema samo odstotek vsega kaosa in nereda, ki je v tebi. Treba ga je samoumevno upoštevati že na začetku. Je davek, ki ga plačuješ, da si lahko subtilen in gojiš lepoto. Brez njega ni vstopa. Lepo in prav. To scufano pravilo zajema užitek in davek zanj. Vendar je to premalo osebno. Ne izraža stanja, denimo, med anarhijo in disciplino. Vsak rabi svoje zrcalce in majhno utež, da se preverja. Mora jih leta dolgo izdelovati, dodajati, izločati, da se primejo tvojih las in se ne pustijo več ostriči. Ko pride do tega, se znajdeš v starosti in spremenjeni panorami. Zdaj rabiš novega spremljevalca, ki tvojo brezbrižnost do sveta in sebe daje na vago, kajti zdaj živiš na najbolj sončen dan kot v mesečini, nazorni in hladni. Zdaj moraš nekaj povedati na koncu izkušnje. Plusi so se spremenili v minuse, preteklost, kot pogorišča v daljavi v utrinke in zvezdice, ki niso ne pozitivne ne negativne, ampak so nekaj vmes, oblak med oblaki.

Jaz živim tukaj še zmeraj tako kot v inozemstvu, tako kot domačini iz tega kraja živijo v drugih deželah ali celinah krajši ali daljši čas v tujini. Jezika, navad, razlik med vernimi in ateisti sem se naučil počasi ali prehitro, kakorkoli že, bilo je, kot da bi z zamudo ali prezgodnostjo zacvetelo vse bitje iz štirih letnih časov v enem samem obdobju. Težko je bilo temu slediti, ker me je naposled celota presenetila. Nič manjše ne večje, kot če se otrok iz svojega rojstnega kraja v isti deželi preseli samo 50 ali 80 km dlje v drug kraj. Ni več istega dialekta, ni več istih pobov, istih silhuet, ulic ali hiš, istega podnebja ali razpoloženja kot v prvem kraju. To je več kot udarec v tvojo sestavo. Kamenček ti prileti v obraz – ne veš, ali je šlo za prijazno izražanje tuje pozornosti nekoga ali za njegovo jezo in sovraštvo do tebe. Rampa zleti tik za hrbtom in vlak s truščem zapelje tik mimo tebe. Ne veš, kako se bojo predmeti obnašali do tebe – te bojo osupnili ali se prilegli tvoji roki. Tvoja osnovna struktura je prebita skozi sredino. Želiš si, da bi se vrnil, ko odpreš oči, spet Basel, prometne ulice, vodnjaki, tramvaji, taksiji, parniki na Renu, šlagerji iz kabaretov. Ampak na deželi si ali v predmestju. V kinematografih nenasitno požiraš z očmi filmske špice: luči velemest, variete, reklame, ki se vrstijo, plesne obleke žensk v hotelih, premikanje lučk pred vhodi restavracij. Ne, ostajaš tukaj, v svetu brez lučne kopeli razsvetljenih izložb in preprog, ki vodijo v kavarne. Jezika se naučiš, ne v šoli in ne v pogovorih s sovrstniki, ampak iz petih pesmi, ki se jih navadiš prepevati. Nekatere so melanholične, težke, da ti zamakajo solze obraz – »Gor čez izaro« – in misliš seveda svojo posteljo v Baslu. Nekatere so hrepeneče - »Lipa zelenela je«. Tako se naučiš jezika. Nato pridejo navade in običaji – velikonočne butarice, jaslice, bogkov kot, svetniki na polju v kapelah in na razpotjih, od katerih ima vsak svojo zadolžitev in za katero je treba moliti k njemu, na površje splavajo osnovne razlike med sokoli in orli, dvojico organiziranih duš tega naroda, naposled fonetika in melos različnih dialektov, zatem spoznaš kipe in slike zavetnikov in na njihovih obrazih vidiš nekaj, kar je univerzalno za razumevanje vseh grimas, v njihovih besedilih zaznaš, kar je poglavitni del njihove duše. Živiš kot Romun ali Rus v Parizu in spoznavaš navade in jezik Parižanov, ne da bi izgubil distanco do njih. Ko začneš pisati ali govoriti, izražati misli in občutke, to počneš, kot da si nekakšen misijonar, ki se mora privaditi afriškega ali indijanskega jezika. Ne da bi kot Robinson učil Petka francoske kulture, ampak bi se od Petka naučil načinov preživetja na samotnem otoku. Ali pa si kot romar, ki se je ustavil v neki gorski vasici in bo ostal kar tam. Počasi razume navade in govorico, slo po smrti, strah, da bi moral opustiti svojo razumnost in se vmešati v usodo sosedov, ali verovanja, ki té poganjajo, da bi jih zmlel v prah. Čutiš, v kakšni daljavi živiš od sveta, kakor Indijanec, ki nikoli ne zapusti več svojih svetih hribov. V oporo ti je, da večina človeštva ne zapušča praga svojega doma. Veš, da jih večina izumira in da bojo nekega dne prišli kronisti do zadnjega potomca, da bi snemali njegov jezik, njegove grlene glasove, muzikalne konzonante. Svet misli, da gredo v propad zadnje značilnosti, zadnje razlike v podobah in zvoku, ki jih ločijo od civilizacije, če ne celo kulture. Človeštvo, ki poseda na pragovih svojih bivališč, pa ve, da ni nič večno, najmanj pa človeštvo, zato sedi in opazuje izjemno poezijo v domačih okvirih svojih naselbincev. V določenem smislu so na svetu, da zaužijejo južino svojega bivanja. Vedo, da je to najbolje storiti v udobju in miru, ker je vsako tveganje »Gremo naprej!« prineslo nove pretrese in ubežna vandranja pred silo civilizacijskih mehanizmov. Včasih se kdo povrne iz sveta, v katerega je šel, in strese množico papirčkov iz svojega kovčka, na katerih piše, kaj vse je dosegel tam, v svetu. Vrnil se je kot na zalit otok, da bi s svojimi dosežki in zmagami dobil na njem višji stol, s katerim bi, kot njegovi sodomačini, gledal v praznino pred sabo. Kadar jaz grem v tujino, grem kot v domač kraj, v katerem pa ne morem dihati. Vidim voščene ljudi na ulici, v metroju, avtobusnih postajah, trgovinah. Grem kilometre daleč med nebotičniki, zmeraj isti, brez razlik v svoji različnosti, sem kot mravlja, ki gre med nagrobniki pokopališča sv. Križa, izogibam se dotika ljudi, kot se oni, in pazim, da me ne podre dvonadstropni avtobus. Kateri vogal bi lahko udomačil? Ni ga. Če bi dolgo stal pred kakšnim, bi spoznal deset, dvajset ljudi, ki imajo opravka v isti hiši, in ko bi se spoznali in se začeli sporazumevati med seboj, bi trajalo leta, da se udomačimo, vendar bi to, da se razumem z desetimi, dvajsetimi ljudmi, ne pomenilo, da me razume svet in da bi moj način gledanja nanj požel uspeh. Teh ducat ljudi bi se kmalu po kratkem ali dolgem postanku z menoj spet izgubilo v svet metropole. Če pomislim na to, da sem kot otrok sanjal o tem, da bi bil pevec šlagerjev v kabaretu, na odru, obdanem od pisanih luči v barvah eksotičnih sladic, in to prav določen pevec v zabavišču nasproti naše hiše, ki je imel na zelenem parketu razstavljeno svojo veliko fotografijo, ki sem jo velikokrat videl tudi med oglasi v časopisu. Večkrat popoldne sem ga poslušal, ko je vadil z verande na dvorišču, založenem s stoli. To je bil moj ideal. Od drugod se vračam domov kot v svoje inozemstvo. Tukaj imam ljudi za opazovanja na dosegu rok, tukaj, kjer sem še zmeraj neasimiliran, lahko govorim o sebi in vsaj petdeset ljudi me razume tako, kot razumejo tudi sami sebe.

37 Mišljena je 13. ura.

9. zvezek

12. junij 2001 – 1. avgust 2001

12. junij 2001

No, pa sem prišel na preživljanje svoje doživljenjske kazni v lepi Strunjan. Čedna ječa, jaz pa nisem za nikamor, kjer bi se lahko prikazal v kopalkah.

14. junij 2001

Tukaj sem zdaj, v klimatizirani sobi, čeprav se mi zdi, da ni več tako hladna kot prvič, leta 1999, ko sva prišla sem po njeni hudi bolezni leta 1998. Prav tako vesela in srečna je kot tedaj. Zmeraj, kadar se hočem vživeti v žensko, se moram natančno spomniti svojih sester ali mame, da razumem, kakšna radost jih je prešinjala, kadar je bil kakšen dan ali nekaj dni skupaj zanesljivo zagotovljenih v eksistenci. Vživeti se v svojo ženo bi bilo preveč plehko in površno, zato imam hvala bogu zaslombo v družini, kjer sem večji del življenja preživel med ženskami. To nekaj velja, ker drugače bi bil lahko frivolen do nje kot do ljubice. Imel sem torej nekak privilegij, da se ne obnašam do nje kot slon med porcelanom. To je moja osnova, podlaga, na kateri sem že v mladosti izbiral ženske, mogoče bolj divje kot pri petinštiridesetih, petdesetih letih, in tako brž vem, ne katera bi mi ustrezala, ampak kateri bi ustrezal jaz. Seveda sem s to prakso nekoliko v zamudi: lahko bi jo našel tudi pri svojih dvajsetih letih, če bi imel ves čas pred očmi svoje sestre in mamo. Ena ženska je dovolj za moškega, vendar en moški za žensko, se mi zdi, je premalo. Zmeraj sem se, že kot desetleten, postavil v bran pred moškimi, ki so se hoteli približati mojim sestram. Spomnim se pravih nezgod. Začel sem jih sovražiti kot nevarnost za ženske, na dnu duše pa sem vedel, da so moški v bistvu tujci, zvodniki, ki jih bojo onesrečili, po drugi strani pa sem vedel, da ženske prav mami ta ali oni tip moškega, kot da mahajo pred njimi s katalogi blaga v pestrih barvah, in se pustijo zvabiti za seboj. Sem pa tja, ko se spomnim svojih sester, predvsem pa, če me obide ubijajoča misel, da se z Bebo ne morem več tako ljubiti kot nekoč, ko sem bil zdrav, in me prevzame obup, kaj bo z njo, če bom umrl pred njo; ona ima še delo na tem svetu, dve hčeri, vnukinjo itd., vendar jo vidim samo – jo moram pobožati. Včeraj zvečer sem jo sredi branja kriminalke iznenada pobožal po rami, da sem jo zmotil. Zmeraj, kadar me obide občutek, misel, spomin, delček zavesti ali telo scela, moram uporabiti mišice. To me spominja na pokoro: ko sem šel po spovedi ven iz cerkve, sem mislil, da se da v mislih izgovarjati kesanje in molitev. Potem sem na lepem uvidel, da to ni nič. Misel sama ni nič, če ne uporabiš konkretno tudi mišic. V spolnosti sami je ovira v tem, da se moraš s svojim telesom dvobojevati z ženskim telesom, tehnika sama nima vzburjenosti in slepote strasti, v osnovi je to samo spremljajoči šum motorja, ki ga pa ne smeš slišati in poslušati. Ljubezen v postelji vedno znova in drugače najde izhode v situaciji, v kateri ti je dana telesna gimnastika. Spolnost mora biti veselica z veliko glasbe, luči, smeha, slepega tipanja, čeprav ničesar od tega ne občutiš kot diktat, ampak kot impulz, ki se nahaja v tebi in v fantaziji ženske. Čim bliže preobratom, kot da plešeš enkrat tango, drugič nadaljuješ z valčkom, včasih z robustnim kmečkim plesom v krogu. Sama po sebi, razen pri prvem snidenju, pa nima važnosti. Treba je znova odbiti druge občutljivosti v svojem telesu in telesu soborke. Kaosu po nagonu daš formo, v kateri se tudi nered počuti kot sam svoj gospodar, ne da bi pozabil na drugi strani na disciplino. Ženska tudi zmeraj ne ve, kako naj se obnašajo njene obline, tudi njej je njeno telo neznano. Ampak pustimo to, spolnost nosi v sebi zmeraj klico poraza, ko napredovanje in umikanje vojske na tujem terenu. Beba mi pomeni vse. Šest let je mlajša od mene, a spominja se vseh pesmi, pregovorov, besednih iger iz otroštva, trgovin na vogalu, kjer smo včasih deset-enajstletni nakupovali, predsodkov, rečenic, skratka, vseh drobnarij. Tako se lahko v najini dosmrtni ječi zabavava in kratkočasiva. Vsaj otroške spomine imava skupne, kot da bi skupaj zrasla v isti četrti.

Če bi bil sam, bi vrgel vse tablete v WC, se odrekel hrani in v postelji v apatiji pričakoval konec te robije. Rekel sem si, da bom gojil ta brezbarvni odnos do okolice, kamorkoli pridem. V bistvu mi je uspelo, samo tu pa tam se še šalim z ljudmi, kot včeraj na recepciji, ko naju je gospa spoznala iz prejšnjih let. Zdaj imam še dva zoba manj. Usta odpiram kot rano. Zato jih moram, kadar govorim, pokriti z roko (kakor mama), da ne popljuvam ljudi oziroma da mi ni treba ponavljati svoje želje prodajalcu ali natakarju, ki me ne razumeta. Najraje bi vse svoje potrebe in želje napisal na listke in jih pokazal uslužbenki v trgovini. Vendar k zobozdravniku ne grem, svetal vzgled mi je mama, ki pa je bila prerevna, da bi si lahko privoščila dentista. Nekaj imam po njej, nekaj po očetu, kot sem opazil, in to dvoje je zame dovolj živ vzgled, da lahko kot mrtev ali živ še prebivam v svoji lupini s svojimi vzorniki.

Prvi dan, ko smo prišli sem, je bilo oblačno in deževno. Drugi dan je po kosilu malo posijalo sonce in pregovoril sem Bebo, da se je malo namazala in sončila na balkonu. Ona to rabi. Danes je prav mrzlo vreme, a žal je šla s skupino v Milje – ničesar ne ljubi bolj kot na tržni dan kupovati po stojnicah, kot ima rada London, kamor bo šla s svakinjo in njeno hčerjo, mojo snaho in vnukinjo za tri dni. Ona jim bo vodič po Oxford Streetu in drugje, predvsem pa na podzemni. Tam je bila že leta 1969 kot uslužbenka bolnišnice, da je zaslužila denar za štiri avtomobilske gume za avto njenega prvega moža. Že v Ljubljani se bojim zanjo, ko gre samo na trg ali čez cesto po Dunajski. Vsa nevarnejša križišča in vogale sva že obdelala, da jih imava v zavesti, kje in kako prečkati, tudi višino in ozkost pločnikov ali nekaterih trotoarjev, ki bolj spominjajo na ovire na privozu, kjer zlahka prideš pod avto. Tudi zdaj ne bom miren, dokler ne pride ob 13h nazaj skupaj s hotelskimi gosti. Šel bi z njo. Ampak delal bi nadlego, vsakih nekaj metrov moram obstati, še raje sesti, in zameril bi se celi grupi iz hotela, s katero si bova še delila teh deset dni, poleg tega bi oviral njo pri njenih ogledih izložb in stojnic – zmeraj ji pade v oči nekaj posebnega in novega, potem se vrača tja in kupi, nato spet naprej. Lani v septembru je šlo: jaz sem čakal na klopeh avtobusnih postaj, medtem ko se je ona vrnila v gnečo, se s kupljenim vrnila, nato sva nadaljevala pot do naslednje postaje, kjer sem spet sedel in s paketi čakal nanjo, da se požene v trgovino in se vrne z novimi vrečkami. Dodobra sem si ogledal Oxford Street, promet mestnih in zunajmestnih avtobusov na ozki cesti, kot bi tekli po žnorci ali v računalniški igri. To seveda ni kultura, ampak civilizacija, in tukaj šele vidiš, kako znajo ljudje na polnih, širokih pločnikih v gneči hoditi, ne da bi se zaletavali. To lahko občuduješ, to je tradicija še iz Dickensovih in starejših časov, ampak to ni kultura: bosanski počepniki so zoprnejši od WC-jev, je pa omika.

Predsinočnjim sva govorila o temi, zakaj se moški kmalu navadi na to, da je žena njegova mama. Rekel sem, da je obratno tudi res: za žensko je moški tudi njen oče. V nekem smislu si torej izkazujeva ljubezen in spoštovanje drug do drugega kot do svojih staršev, hkrati pa sva drug drugemu hčerka in sin. Tako ravnanje med žensko in moškim v starosti je važno, ko pa se sla zbudi kljub antibiotikom, je treba vložiti vse sile in fantazijo, da jo načneš in poješ do zadnje drobtinice, kajti tako vsakdanja strast izpred let postane v tem razdobju redko darilo, da ga ne bi užival, od tega, kako razrahljaš pentljo na njem, razviješ papir, si ga ogledaš od vseh strani in naposled uporabiš. Takrat sva samo še ljubimca in si dovoliš vse, kar je možno in nemožno v ljubezni.

Danes, ko je vroč dan, sem imel pred bujenjem nagrmadene sanje. Ne spominjam se jih več. Kot da bi se znašel med vojsko v okopih in tankih. Zdaj (10.40 ) mi spet prihajajo te zmešnjave iz sna na misel in to je tisti hudič, ki začini moje čakanje na Bebo (ob 13h se vrnejo), da sem tako nemočen in v paniki, kot kdaj, ko uganem po kuverti ali paketu, kaj je v njem, ne da bi pismo ali zavoj odprl. Ko ga končno razvijem, vidim v osemindevetdesetih primerih, da sem imel prav. So pa kdaj tudi nepredvidene pošiljke, ki me presenetijo. Zdaj bom končal, ker je na balkonu, ko tole pišem, neznosno vroče.

15. junij 2001

Prišla je, hvala bogu, kar žarela je, z veliko rumeno-sivo tržno torbo, ki ji tako paše, kot da bi bila ukrojena zanjo. Torbičarji kdaj preizkušajo svojo stranko, naj vzame to ali ono torbo, večjo, manjšo, te ali one barve, in naj se malo posprehodi z njo po trgovini; po tej kratki vaji z različnimi torbicami ji svetujejo, kaj gre bolj k njeni postavi, njeni hoji, telesni gibčnosti, celo obrazu. Ona je kupila torbo kar s štarta na miljski tržnici, ko je tržni dan, in kot poklopec za uro skoči na vzmet. Temu pravijo stil. Večina žensk ga nima, rabijo frizerja, kozmetičarja, nakitničarja in krojačico, izdelovalca čevljev, da se nekako sestavijo v enotno podobo, in še potem vse skupaj šepa, ker je toliko mojstrov okrog njih. Torba sama ni nič posebnega, s plastičnim dnom, običajnimi ročaji, dolgo zadrgo, taka je, ko jo sam vzamem v roko. Ne morem reči, da ni elegantno ukrojena, ampak pri tem je tako kot z nekaterimi odrskimi rekviziti: v žarometih in barvi pridobiji na čarobnosti, na dnevni luči pa je pripomoček nemogoč, reven, okoren, beden. Beba se ni nikoli oblačila po modi, ampak po sebi, svojem izboru, nevidnem očesu, izribari iz krame nekaj, kar na njej postane redko in dragoceno.

Toliko o slabih slutnjah včeraj po jutranjih sanjah. Včasih se slutenjska sila hoče odpočiti sama od sebe, kot se kdaj bolečina naveliča pomikati z rovnico po tebi. Ampak osnova ostaja. V nas je spomin na začetek, ko smo bili še celice pred nepredstavljivo množico časa, in prav tako konec naše vrste, kot nekakšen vlažen tekoči trak. Ta je hujši in globlji kot tisti, da smo bili nekoč na svetu in da bomo spet prišli nazaj v taki in drugačni podobi. Geni so si zapomnili, da sem bil nekoč bojevnik v nemškem mestu ob francoski meji, drugič gospod, ki ima svojo letno hišo v dolini ob Krki, tretjič, da sedim v separeju krčme in pijem s sobojevniki, napol v oklepih, z zajemalkami riža, kuhanega v vinu, itd. Vse to bi našel v svoji rodovini prednikov z očetove ali mamine strani in optični spomin, ki sem ga podedoval, je tako živ, da še zmeraj mislim, da sem že bil na svetu, in to je zagotovilo, da se bom spet dočakal na svetu. Na tem sloni pričakovanje. Tudi prismojenec sem bil v tem živem arhivu, strahopetec, kar sem tako in tako, junak, dogmatik, nekdo, ki ima tako silovite prikazni, da se ljudje lahko spremenijo v vas ali mesto in spet nazaj. To je običajno.

Ampak ta občutek o začetku in koncu specije ima najbrž vsakdo, tudi mravlja, pišče itd., obstojen je, kolikor so obstojne zvezde in naše kosti. Cevčica za cevčico, steblo od členka do členka, nekakšen zemljin meter. Ta občutek o začetku in koncu je zapopaden v vsakem našem organu in koščici, zato je tudi zavest o brezupnosti naključja, da smo, tako silovita kot naše rojstvo. Trenutno ne bom razpredal dalje. Marsikaj si moram še pojasniti pri svojih organih, katerim edinim tudi slepo zaupam, kot gravitaciji. Še zmeraj se moram potegniti vase. V središču zemlje, slutijo nekateri, se nahaja tudi okno v vesolje. Zato je važnejše, kot da raziskujemo planete in zvezde in tja pošiljamo sonde, da prodremo vase. Čim bolj greš proti površju, tem svetleje postaja, in ko pridemo ven, tam stojijo katedrale in vsa mogoča druga poslopja, ki stremijo v nebo. Prav bi bilo, če bi katedrale z njihovimi stolpi našpičili pod zemljo, prodrli z njihovimi konicami čim globlje v podzemlje, kajti tule na svetu ustvarjajo s svojimi konturami samo občutek slepila, nekakšno premišljeno javnost, bogoslužno sramežljivost, nekakšne nacionalne ustanove, ki pišejo druga drugi pisma, kakor na enem hodniku pisarna piše pisarni. Neumna pričujočnost lagodnosti naj še z eno pentljo zazidanega površja kakor kip prekriva in taji praznino za seboj.

Danes sem v ogledalu zagledal svoja ušesa. Povečala so se vzporedno z mojo naglušnostjo. Mogoče sem bil v prejšnjem življenju uharica ali drevesna podgana. Nohti na nogi so mi potemneli in se kljub rednemu obrezovanju spremenili v kremplje. Širjenje, večanje, manjšanje sluha in gibčnosti sklepov se tako nehava. Ne sprašujem. Rečem si, kaj bi reklo drevo, ki bi si tako pogledalo v razraščene in že v zraku viseče korenine? Ne bi reklo nič, zato iz tovarištva z njim tudi sam ne bom ničesar bleknil.

16. junij 2001

Tu sem obdan od samih starih ljudi. Ob najini mizi sedi astmatičarka in njen nečak, ki mora na dializo vsak tretji dan v Izolo. Veliko je hrbteničarjev, paraplegikov, žensk in moških v letih, priklenjenih na voziček. Nekateri so prav elegantni, ko vozila na golfskih igriščih, na elektriko ali gorivo, z malhami, takšni z antenami, ki se zibljejo, v njih se pripeljejo neslišno tudi v jedilnico. (Včeraj sva z Bebo stopila v lift in pritisnila za 3. nadstropje. Tedaj sva zagledala obličje starejšega moža v klasičnem zavetiškem vozilu. Pritisnila sva gumb za pritličje, a ko so se vrata odprla, moža ni bilo več. Najbrž je šel z drugim liftom. Ampak zjutraj, ko me je srečal na prehodu med mizami, me je pogledal z neizmerno mržnjo in prav tako svojega spremljevalca, ki je potiskal vozilo.) Jedilnica je velika dvorana, razdeljena na sedem predelkov, ki jih med seboj ločijo lesene ograje v višini oči, nekateri predelki so dolgi, ponekod so skupne mize za šest, deset oseb, to so socialni separeji. V najinem predelku je dosti vozičkarjev in staršev z bolnimi ali zaostalimi otroki. Ne znam opredeliti logistike šefa »sale« (kot se je nekdaj reklo), ki posaja goste za mizo. Veliko jih je še nezasedenih, čakajo na nove goste po 21. juniju, v mesecih juliju in avgustu. Zraven zdravilišča je poslopje z zdravniki, terapevti, vežbalnicami, lečišči, pokritimi bazeni, vsa tehnika, ki se bori zoper tehniko biologije, ki že pakira ljudi za onstranstvo. Kot bi iskro, ki se je utrnila od zvezde, skušali potegniti nazaj nanjo. Sanatorij je zgrajen stožčasto kot kako inkovsko svetišče. Pomemben je zdraviliški park, zgrajen že v času Avstro-Ogrske v 18. stoletju. Hiška, poti, stezice, tri tenis igrišča, košarka, mini golf se nekako izgubljajo v gostih sencah dreves. Spominja me na »Zauberberg«, samo da tod ni ledenikov, ampak so soline s starimi ladjicami. Torej že dvesto let se tu sprehajajo starci s svojimi nadlogami in čisto mladi, ki prihajajo po nesreči, ker niso znali zagospodariti nad kakim od svojih organov in jih tepejo iste težave. Ljudje v celuloidnih ovratnikih, slamnikih, s palčkami, dame s šali in pajčolani. Življenje tik po življenju in na robu smrti diha tod konservativno izročilo elegantnega umiranja in odrevenelosti tistih starih iz neelitnih slojev, ki so vseskozi začudeni in hvaležni nad pozornostjo. Komaj se kje zasveti bela halja, že slišim: »Dober dan želim.« To so sestre, strežno osebje ali čistilke. Zvečer slišim butanje v sosednji sobi. To je nekdo, ki besno tolče s pestjo ob steno kot ponorel jetnik. Kdaj tudi vrišč, zaskrbljeno klicanje otrok na pomoč, nekateri so tako izčrpani od obdelav in terapij, da še v jedilnico ne grejo na obroke. Njim vozijo obede in ponekod morajo dolgo butati na vrata, preden se sploh kdo približa od znotraj.

Tukaj je najmanj dva ducata različnih ptičev. Nekdo jih je naštel petintrideset. Zjutraj in zvečer trije letajo nad potkami drevoredov pred sanatorijem, vreščijo vsak po svoje, sam se jih kar malo bojim kot zračne divjačine, pred katero se je treba skriti kot črv v zemljo ali med skorje lubja v koritu z grmiči na balkonu. Ne vem, ptiče sem imel včasih nadvse rad. Nekateri, samo nekaj gramov težki, pa preletijo ocean. Od nekdaj so mi bile všeč njihove glavice in vratovi. Danes zjutraj sem celo zagledal grlico z njenim obročem na vratu. Kot da bi bila kakšen ostanek iz starih dni tega sanatorija, spominja na princeso ali ozaljšano dekle v jeansu, ki nosi drago ogrlico svoje babice. Golobe sem v vsakem mestu zamenjal z galebi: v Baslu, v Ljubljani, Londonu, New Yorku. Včasih sem imel občutek pri vrabcih, da me morajo poznati iz mojega rojstnega kraja. Šestdeset let kasneje sem jih priklical na Ljubljanskem polju, kot da me morajo poznati. Golobi so bili sploh prvi, ki sem jih spoznal, ko so me iz košare nosili k oknu, da bi gledal. Tacali so po pločevinastem podokniku, grulili ali hodili sem in tja – to podobo sem dobil pozneje – kot direktorji z rokami na hrbtu. Ponoči sem malo spal – ob pol treh zjutraj sem šel na balkon, da bi si napolnil pljuča, in skušal ločiti cestne svetilke, avtožaromete od lune ali razpok v oblačju z zvezdami. Luna je bila najbolj strašna: kot črta, navpična špranja priprtih vrat, ki vodijo v razsvetljeno sobo. Pravzaprav niti to. Prej navpični minus. Nekaj je temu krivo stalno buljenje v TV z razvlečenimi podnapisi, nekaj moja razvada, da takoj tedaj, ko se usedem, potegnem k sebi kak kos potiskanega papirja, pa naj bo svetlo ali mračno. Če bereš, gre čas tako hitro naprej zunaj knjige, da je tisti, ki je v tekstu, podoben času, ki črpa čas za vse. Ampak ne bi več o tem.

17. junij 2001

Slike ljudi iz starih časov, ki jih nihče ne pozna in katere obravnavamo kot voščene lutke iz izložb. Ljudje iz razprodanih filmov z začetka 20. stoletja. Iz zadrege si Beba stalno gladi hibe in ker je malo preveč sunkovito nataknila kapo iz polivinila na glavo. Zadrega in stiska. Le čemu? A prav te kretnje in grimase naredijo, da postane človek s celuloidnih trakov aktualnejši, kot da še živi. Monografija Ljubljane, Stari trg blizu Tranče: dve kmetici v krilih do tal in pod črno marelo zavoljo sonca si ogledujeta posode in sklede. Prodajalec stoji med vrati naslednje trgovine. Na vogalu prečne gase reklame v zavitih črkah: Bazar, Cocera, Zigaren. Table različnih rokodelnic, ki silijo iz pročelij na hišah ozke ulice: Kleindienst, Foto itd., vse do konca. Tramvajski tir in star voz, ki pelje izpred šentjakobske šole. Na drugi strani ulice obeh kmetic smetiščni voz z vpreženim konjem, na njem pločevinasti kontejner z vratci na levi in desni strani voza. Vanj vsipajo smetiščne zaboje – samo pepel iz peči in krompirjeve olupke. Več embalaž živeža, ki bi šel med odpadke, tedanji čas ni poznal. Ali ulica vkreber pred pošto: spet trgovine, kmetice z jerbasi na glavi, ki se vzpenjajo v klanec. Pa dagerotipija Zvezde z majhno žensko, ki gre sama z odprtim sončnikom pod cvetočimi kostanji. Pa deklice ob Ljubljanici, blizu nekdanjega Mesarskega mostu, z obroči. Tramvajska postaja pred Figovcem. Tržnica pod Semeniščem. Trije fantki s pudeljni svojih staršev pred trgovino s kolonialnim blagom Krisper, danes DZS. Boji, gnusi, napor, muka, skesanost v dušah so zame do ganjenosti grozljiv dokaz, da kakor si sledijo leta in stoletja, smo tudi mi, naj to hočemo ali ne, samo nadaljevanje človeškega veka na svetu. Ni zastojev. Tu ne morejo biti eni bolj krivi ali bolj nedolžni od sedanjih in takratnih. Opolzke zgodbe, ki mi jih je pred dvajsetimi leti pripovedovala nekdanja sodniška stenografka iz časov pred drugo vojno. Pekarica, ki mi je zmeraj dala na dolg štruco kruha ali žemljo in sem jo imel zato kot oporno točko v svojem spominu, da le ni vse tako slabo, kakor izgleda, je bila zapletena v neki proces. Stara stenotipistka mi je z užitkom povedala, da je pekarica imela spolno razmerje s psom oziroma da ga je naučila, da ji liže ščegetavček. To so bile skrivnosti iz starih hiš pod gradom, ki bi morale ostati skrivnosti v njihovih kamricah. Sodnijska tajnica, ki sem jo dotlej spoštoval, kajti veliko je pretrpela na prisilnem delu po vojni, mi je skazila svojo podobo, kot mi jo je popravila moja pekarica, a samo za nekaj časa, potem sta postali obe spet tisto, kar sta bili: širokosrčna gospa iz pekarne in hudo izkušena uradnica sta spet zasedli svoja mesti. Če bi poznali vse skrivnosti in intimnosti na tako udaren način, bi vedeli, da se vse, tudi najbolj brutalne senzacije, nadaljujejo iz generacije v generacijo. A treba bi bilo biti hladen in naraven. Vse fantazije, ki smo jih kdaj poskušali realizirati, so v bistvu samo naše misli, za katere je bolje, da krožijo v naših hotenjih. Kajti če bi tisti, zraven katerega ta hip sedim v avtobusu, vedel, kaj si mislim, bi lahko pri priči vstal in me brez škode ali kesanja ubil. Ali bi naredil to sam njemu. Drobne uresničitve naše domišljije, ki jih odkrijejo, so samo govorice in čvekanje. Nihče ne more nič pred izgubo človeških ali dodajanjem nadčloveških dimenzij ljudem. Vraževerni in patetični smo. To je naše nebeško kraljestvo. Najbolj je ljudi sram, da so pokazali nagon, skrivajo ga kot polž noge. Važno je, kaj vse si zapomnimo iz vrste drobnih misterijev. Denimo: v internatu je bila ambulanta, kjer sem ležal bolan. Stranišče smo si delili bolniki in sestre, Vincencijeve nune. Samo lesene, od tal pritrjene stene in vrata so delili posamične WC-je. Nekega dne sem slišal, kako so se sunkoma odprla vrata zraven, zašumela so krila in zarožljali rožni venci, ki jih sestre nosijo na pasu. Lulala je. Vedela je, da je v sosednjem prestenku nekdo. In ko je urin brbotal, je, da bi preglasila štrcanje, zapela »Marija, k Tebi uboge reve …« Ja, prava karikatura. A pri tem nista bila važna ona in njen sram, marveč je bil pomembnejši tisti, ki je to tako dojel in si zapomnil. Jaz. Ne gre za tenkočutnost. Ne gre za smešnico ne za anekdoto, ki nam je vsem pisana na kožo in jo priznamo za svojo. Gre za neko vrsto opreznosti, ki je moralne narave, najbrž. Zmeraj smo pripravljeni misliti samo slabe strani o nekom. Treba si je od blizu pogledati tistega, ki to trosi z velikim zamahom. Treba si je ogledati sebe, ki take in podobne spletke in predsodke pušča nase. Več pove o tebi kot o tvojem sosedu. Ljudje tako in tako pripisujejo sebi svoja mnenja in misli o drugih. Seveda pa ne moremo zatreti rasizma v sebi, ker je ta naravni pojav. Ne moremo ga izkoreniniti in zatreti. Ne samo barve kože ali take zadeve. Najhujši rasizem nas prime, če srečamo sebi podobne ljudi. Ni jim treba nič ziniti. Samo da so podobni na zunaj nam in že se samosovraštvo podeseteri. Dobimo čuden občutek, da smo se podvojili. Vprašamo se, kdo je zdaj odvečen – jaz ali on? Katerega bi bilo manj škoda? Pretreseni smo, kot da smo izgubili original.

20. junij 2001

Gledam Hitlerja v Spieglu: osiveli brki, vojaški suknjič brez šarže, naslonjen je na vratnice, nekakšen portir ali čuvaj lekarniškega skladišča? Stalinova slika po letu 1948 – leto za letom je njegov obraz lezel skupaj kot krompir, dokler ni postal podoben nekakšnemu zakavkaškemu prekupčevalcu ali branjevcu: mene je deloma spominjal na stražarskega šefa sobotne tržnice. Po Hitlerju in Stalinu so se imenovale epohe – manjši cesarski oblastniki so bili Mussolini, Franco, Salazar, Pavelić, Quisling, Horty, Rupnik, ta skoraj mikroskopsko droben, ker je obvladal dobo šele zadnjo sezono vojne, jesen 1944 – pomlad 1945. Ali maršal Tito: saj tale na fotografiji, s prstani, cigareto v špicu, umetnimi zobmi, v najboljšem blagu za obleko, srajco in kravato, ali ni to neki manj pomemben podšef neke tovarnice iz srede sedemdesetih preteklega stoletja? Lastnik drobnih manufakturnih tvrdk, neke vrste Bata, Borovo. Kaj je tisto, kar je kot pajčolan padlo z njegovega obličja, kaj je tisto, kar je naredilo, da je njegovo pravo glavo zamenjala nadomestna, ki mu raste dobesedno iz ramen ali je udarila skozi ovratnik njegove srajce ali suknjiča? Včasih so se ljudje celo noč vozili na strehah vagonov in pufarjev, da bi videli Hitlerja, Stalina, Tita vsaj od daleč na neki tribuni ali balkonu. Vse so znali na pamet: njihovo melodijo v glasu, bes, jezo, vedrino, premore med govorom, kako je zajel sapo in dihal. Ljudje naredijo nadčloveka iz nekoga, ne on sam. Lahko se mirno skrije za nekaj časa in potem pride spet na spregled - med tem časom raste njegova mogočnost sama od sebe. Danes so samo še Beatli ali Presley nadjazi. Vendar poglejmo njihove fotografije ali filmske vloge. Gledam te fante in dekleta: tako nepravilni obrazi, tako škilavi pogledi, tako dolga usta, kakšna metamorfoza. Kakor da bi se aristokrati spremenili v sirote iz sirotišnice. A z vsemi je tako. Proust, Balzac, Flaubert – po tem vidim, da sem šel že za ovinek, da preživljam svojo dosmrtno ječo tudi zato med štirimi stenami, ker se je vsa panorama zunaj spremenila. Sami spregledanci smo, samo požeta gmajna, od videza ni ostalo nič drugega kot pusti, dolgočasni obrazi.

Zagledam se v šipi na balkonu: bog, kakšna poza, zaradi casodexa imam joške, trebuh je nabit kot boben, čeprav jem kot ptiček, čeprav imam tek, nimam zaupanja v higieničnost hrane in nimam zob, da bi žvečil. Takšne so videti kdaj grozljive zarjavele in velikanske tovorne ladje na obzorju, čeprav imajo manj moči od kakšnega sandolina. Ali narobe: kakšna slika telesnosti v šipi, pomlajena, kompaktna, ampak koliko intrig in režije v temle na drugi strani stekla. To sem počel, zavestno ali ne, že tolikokrat, da mi je že slabo, če bolje pogledam obris v šipi, kot bi storil, če bi zagledal žuželko, katere še nisem srečal. Seveda, to počne človek zmeraj, ko je sam. Če je prevečkrat sam, se to spogledovanje videza in resnice odvija neosebno, kot da je hitra ladja na obzorju večna, nepremična, preden pride čez dan od enega kraja okenskega okvira do drugega, ko jo še vidiš, rabi veliko časa, in šele proti večeru je ravan spet kot prazen horizont. Gledam se sicer z distanco, z občutkom, kot da mi je žal vsakega človeka, ki mi je zanimiv, vendar ne morem, da ne bi čutil bolečine in razočaranja, da se to prav meni dogaja, v moji koži. Vsakemu invalidu odpustiš njegove hibe – recimo dečku, ki bolj hodi po kolenih kot stopalih, ves čas, kot da kleči, ki ima obraz kot sonce jasen in srečen –, svojemu telesu pa ne moreš oprostiti njegove prikazni. En organ napada drugega. Tu se prebolevniki veliko menijo o tem. Poslušaš, ko si zraven, z očmi odprtimi vsaj od pozornosti, čeprav so samo steklo, ki ga nabijaš z voljo iz spodobnosti, da te ne bi ločevalo od njega. Organa sta si v stalnem dvoboju. Enkrat izide šibkejši eden, drugič drugi. Poškodovana pričneta znova. Včasih se uravnovesi razlika med njima. Oba sta odnesla enake poškodbe in zdaj zahtevata mir ali rahločutnost med njima. Poslušam zgodbo. Nenadoma se zgodi preobrat. Na prizorišče stopi tretji organ v telesu prebolevnika. Ta je doslej samo gledal, kako se onadva dajeta v ringu. Z njima je imel toliko zveze, kot ima gledališka publika z igro na odru ali še to ne. Kot bi iz teme prirohnel na oder. Poškodovan je do konca od tekem onih dveh in na lepem ga vsi zdravniki in terapevti zagledajo na rentgenskih slikah in pod mikroskopom: on je tisti poraženec, ki leži v zdihljajih, on je poglavitni bolnik, ostuden, plesniv, porazen. Dovolj. Sit je vsega tega merjenja obeh strani. Pred koncem udari s pestjo v igro in jo sklene. Predstavljam si, kakšna zgodba mora biti to, epična, lirična, komedijska, za bioenergetike in genske strokovnjake, ki se odigrava v laboratoriju. Kakšna imena in zapise dobijo za nas nastopajoči, kakšne prevode v diagramih in grafikah, da bi nas podučili. Oni so boljši od Boga, za tega se imajo, in ljudi prevzame strah kot pred groznim očetom, ki ga morajo imeti tudi nekoliko radi. Lahko bi napisali knjigo o tem, podobno kot Periodični sistem Levija. Grozovitosti, ki nam jih pripovedujejo genetiki, nas zmrazijo do kosti. Ali nismo vedeli, da pod tem dobrih dva kvadratna metra velikim plaščem kože razsaja v našem telesu toliko ljudstev in plemen v medsebojnih obračunih in vojnah? Je odvisno od podrobnih razmer, da nekoga prej ubijejo kot drugega? Nikoli nisi opravil sam s sabo. Bil si kralj ali diktator, ki samo nekaj časa lahko vlada, dokler ga ne vržejo s trona njegova plemena. Nič ne pomaga, če si še takšen gimnastičar ali zvitež, zagospodovati ne moreš na svojem terenu. Na lepem vidiš, kako vojska upornikov, klic izmozganega drobovja, zavzema tvojo notranjo deželo, vseeno, če si v njej vladal kot v republiki ali monarhiji, na biologijo v sebi nisi mislil, ki s svojo odpravno službo in tehniko zavzema tvoje telo – krčne žile, maščobne blazinice, pljuča, ohlapno srce – to bo počilo in to bo huje od atomske bombe. Nisi dovolj pazil nanje. To pravi kemik, ki objavlja svoje prispevke o stroki v nadaljevanjih. In ker je to ženski list, slika kaže njega od glave do pete, seveda ni pozabil na ščitnik in pokril tisto, ker je nabreklina mednožja močno poudarjena. Kljub vsemu se še zmeraj postavljamo s svojo kožo in zunanjo podobo telesa. Naposled, on je še sredi življenja in ni senca med življenjem in smrtjo. Če bi kdaj vedel v mladosti za suspenzor, bi ga tudi sam nosil, ko smo se kopali na Savi, tako kot so ženske nosile nedrčke z vdelanimi ribjimi kostmi. Videz je najvažnejši. Je forma, da se ne bi nenehno s sramom motali na svojo brezobličnost. Vsi to zahtevajo od nas in mi to dajemo od sebe.

21. junij 2001

Ljubezenska gnezda: kvadrati, sobe, postelje. Kakšna mesarija! Moral bi obvladati deseteroboj, da bi iz dveh teles izvil užitek mesa in kostnega mozga. Nič se ne da primerjati ljubezni s sencami, v fantaziji. Vidim breg njenega organa pod trebuhom z globljim ali plitkejšim popkom. Rahel dvig penisa mi povzroči že pogled na reženj v Bebinih kopalnih hlačkah. Tam je tista žemljica, ob kateri sem izgubljal razum v puberteti – trebuh, stegna, zadnjica, dojka, a zgoraj oči v obrazu, nekakšna kinoteka vrtečih se filmov, ki so se pri njej in meni odvrteli že davno, ko sva bila sama. Ni treba premagati samo gore, morja, duha, ki gospodari nad njo. V omami dobiš zmeraj isti vzorec telesa pred oči, naj bo mlajša ali starejša, v spolnosti si kot v sanjah zmeraj mlad. Zmeraj se znajdeš pred težko nalogo, vedno isto, samo duh, srce, veselje, vse sfere skupaj, so drugačne od prejšnje izkušnje z moškim ali žensko. V omami se hoče ženska nad tridesetimi leti počutiti poraženo: »Prepuščam se ti,« pravi, »naredi z mano, kar hočeš, samo da bo nekaj posebnega.« In moški enako čuti: »Moram narediti nekaj, kar si bo zapomnila za zmeraj.« Redkokatere ženske so, ki puščajo globoke sledove v moških. Rad bi bil še enkrat z njo, v tisti spalnični uteleševalnici ali na preprogi ali pisalni mizi ali na razklopljivi postelji ali na uličnem vogalu itd. Ampak ženska, ta ženska je kapitan na svoji ladji in dvigne sebe: »No! Ne!« Ne veš, če iz istih razlogov, kot bi to storil petelinasti moški, Casanova ali kak drug spolni genij: »S teboj, ženska, hočem imeti tako malo opravka kot z mokro glino.« Nisem imel veliko zvez z ženskami. Mogoče jih je bilo deset, če štejem tudi tista marginalna srečanja, važne so bile samo štiri, ampak tega najbrž ne bi vedel, če ne bi imel še ostalih šest. Ne, seveda, da bi bile brezpomembne, o ne, v situaciji so bile važne in tudi okrog njih, čeprav so trajale samo nekaj ur, sem lahko spletel prave ornamente, ampak ta štirica se bi izkazala: Vida, Andreja, Darja in Beba, ki rangira najvišje, saj sva skupaj že več kot petindvajset let, celo drugo polovico življenja. Neki splošni vzorec obstaja. Nekaj takega kot svojčas vsestranski športnik, deseterobojec, to je ideal, ker v vsaki disciplini lahko dosežeš samo nekaj nad povprečnim uspehom. Ampak športniki so se individualizirali: tek na 100 m, tek na 200, na 400 itd.; atleti – eni so boljši na bradlji kot na konju, krogih, gredi – splošni obrazec razpade na detajle, od katerih je samo eden vzorčen in vzgleden. Kaj je v spolnosti važno? Mnogokrat več aktov zapovrstjo ali en akt, ki dolgo traja? Odvisno je od splošnega in posebnega kot vse na tem svetu. Izrabiti svoj ud do kraja, dokazati se, presuniti s svojo močjo in zmogljivostjo, vsi smo sanjali o fizičnih zmagah, najbolj tisti prekleti, obsojeni na negibnost v svojih travmah. Zdaj uživam v vsakem pregibu Bebinega telesa, ko sem obsojen na spokojnost sle in komaj kdaj morem premagati silo antibiotikov, začel sem to že pred leti, ko sva bila na kratko skupaj, užitek, vzbuditi orgazem s poljubljanjem popka, vse te podrobnosti zdaj lahko oživim, ker so postale izkušnje. Klavnice ni več, so pa delikatese. V mladosti smo iskali rozine med temi cmočki in mini zavitki, rabili smo nekaj kravjega, ženske nekaj bikovskega. »Moški! Moški!« so šepetale kot slabe igralke prvič, ker so se hotele preseliti v kraljestvo čustev in prikazni. Nisi smel pretrgati te romantične vznesenosti in umetelnosti, moral si biti kot daljnogled, kjerkoli je bilo to mogoče, če drugače ne, v sosednji sobi gostilne, ki je niso greli in zato pozimi gostje, ki so se drenjali okoli šanka, niso vstopili, na vogalih ob osmih, ko so v mraku hodili mimo ljudje, ki se niso niti ozrli, če si vsem na očeh kopuliral. To so bile zmage, po trikrat na dan, če je bilo mogoče, spalnice, sobe, postelje so bile zato smrtonosne, ker so bile preveč uradne, kot če si vojak v redni vojski in ne moreš ravnati kot gverilec, borec od drevesa do drevesa. Spalnice, postelje te pomehkužijo, treba je vsaj žimnico dati na tla ali jo odnesti ven na vrt in se ljubiti na zemlji, to je živo gomazenje, ki ustreza in podreja. Vlaki ali polni avtobusi ponoči, ko vsi potniki spijo, tudi to je možno. Spalnice te spravijo ob pogum. Preveč je osebno in intimno, tam se v vlaknih uda in senc vlečejo ko mehurčki sanje iz samskih stanov, tam je, rekel bi, preveč tolšče, da bi tekmoval z njo, preveč istega v istem, moraš imeti nasprotja, tako kot v gosti ustvarjalni klimi ne moreš več ustvarjati in si ves čas v gneči kot v kakšnem selitvenem vozu. Ja, anonimnost hotelskih sob, drvarnic, kleti, podstrešij, tam je mogoče pokazati pasti praznini, tam je mogoče delati za užitek in zoper ravnodušnost, tam zaznamuješ svoje kraje, kakor pes, ki se poščije. Vendar ne smeš ponavljati ježe drugič, tretjič v istih krajih, kajti nemogoče se je dvigniti nad spomin, nad dogodek, ki se je zgodil. Vedno znova najti naključne kraje, poze, ki ti padajo s svojo konkretnostjo v oči: tuja dvorišča s pozabljenimi culami, verande gostišč z nagrmadenimi stoli in mizami. Ljubezen mora biti kot trpen urez, potres, ki naj traja, kolikor hoče, kajti ti uživaš v njeni sluzi, ona uživa nad brskajočo ročico v svoji votlinici. Samo kakšna majhna lučka, kdaj cigareta, osvetli dejanja vajinih živali in to je več kot ljubezen, to je pozaba na ljubezen. Je telo, ki se zbudi in dela kot v polomu, brez zavesti. Ko pride vrhunec, si lahko samo čestitata, enakopravna kot dva olimpionika. Porušila sta racionalnost.[38]

22. junij 2001

»Če boš še enkrat to storil, ti bom tako prisolila!« je rekla mama svojemu sinu. V morali velja samo tisto, kar je enkrat že moralo biti. Nisem bil krščansko vzgojen otrok, vedno znova sem grešil, namesto k pouku sem hodil k pristanu ob srednjem mostu ali se potepal daleč od šole po Petersbergu, in vedel sem, da me doma čaka tepež: mama z bambusovko. Šele pri desetih letih sem bil krščen, zato ker je mama dolgovala za najemnino in plin, in za ta prvi zakrament mi je cerkev podarila bankovec za 20 zlatih frankov, ki mi ga je mama pri priči vzela. Cerkev je bila nekaj kot služba ali šola. Vstopiti v cerkev se mi je zdelo, da je kot vstopati v slabo dišeče poslopje s klečalniki in oltarjem, podobno karnevalskemu vozu. Vse je zaudarjalo po človeški sapi. Šele ko sem prišel na Dolenjsko, sem videl, kaj je to vera: znamenje, kapelice, razpela sredi polj, kjer so kmetje garali, bogkov kot z večno lučjo v hiši, maše v cerkvici, ki je imela samo eno okno in majhno pokopališče za zidom, kjer je v enem od grobov počivala moja babica, očetova mama, s svetimi podobicami in svetinjicami posejana v krsti. Druga dva zakramenta, obhajilo in birmo, sem prejel relativno pozno, in to enega za drugim, v šentpetrski cerkvi in ljubljanski stolnici. V šoli se je začel verouk, dobil sem katekizem s slikami čudežev in Jezusa, podobami Boga pri ustvarjanju sveta, stare in nove zaveze. Po injekcijah sem dobival občutek krivde, še preden sem kaj zagrešil. Podrobno sem ogledoval slike v cerkvi, hodil k spovedi, na tedenske pobožnosti, želel sem postati svetnik. Duhovniki so bili neke vrste nameščenci v cerkvi, uniformirani v črno. Občutek krivde in kazni je bil posebej telesen, kadar se je pripravljalo k neurju. Stanovali smo v podstrešnici. Bog je godrnjal skozi oblake, metal je težke kose svoje opreme nad nebesi, bliske in grmenje. Za vsako stvar sem se čutil dvakrat krivega, od zmede in bolečine sem se zapletel spotoma v druge reči, da sem podivjal in me je kdaj metalo božje. Kafka je čutil krivdo v vsaki koščici svojega telesa, bilo ga je, kot vsakega Žida, mogoče strah, da bo znova zagrešil križanje Jezusa. Jaz sem bil zaskrbljen, če sem grešil, da sem videl samo greh, in to enako zaskrbljen, kot se ves organizem nagne nad mezinec, ki so ga priprla vrata. Seveda so bili to še starodavni časi, ki sem jih skozi lastne oči doživel kot otrok v Baslu, kjer nosijo ljudje toliko oblek na sebi, na ene hlače še ene, na telovnik še suknjič, na rokah manšete in rokavice, na čevljih gamaše, napudrana lica, ne glede na to, ali so ženske ali moški, je človek tako daleč od svoje kože in telesa in čuti v vsaki gubi in v vsaki od devetih težav skrit še kak mali greh ali zadnjo skrivnost, ki ga tepe kot z lopato. Zato razumem praške Žide, da so vzklikali: »Konec! Zmaga!« ko so jih gestapovci odgnali z doma v taborišče. Mislili so na konec trpljenja in začetek zmagoslavne pokore. Tudi običajen človek, ki ga zapro – tudi za izmišljen prekršek, ki ga ni storil – se nekako poda v ječo, da bi odsedel kazen za nekaj, za kar ve samo on, in ko bo prišel ven, bo spet brezskrben, vesel kot na nov rojstni dan.

23. junij 2001 (zgodaj, ob 7.30)

Sestra je globoko zadihala, potem pa rekla: »Nič ne vidim!« in umrla. »Več luči!« je rekel Goethe. Na lepem odpremo oči in znajdemo se v temi. Smrt je do zadnjega trenutka povezana z življenjem našega telesa. Strela udari v centralo in sekundo za tem crkne žarnica. Človek je odšel in loputa se je zaprla za njim. Nikoli več ne bo prišel nazaj izza kulis kot v kakšni igri. V trenutku, ko je presvetljen s posebno lučjo, ima igralec na svoji strani publiko in postane original na praznem odru, se ponovno vrne med dekoracije. Kako hvaležni smo temu drobnemu človečku na prizorišču in kako razočarani. Pravi mrtvi se ne vrne več. Vse njegove lastnosti postanejo v hipu, ko umre, samonikle in le njegova last. Hoja, brskanje po knjigah, kako je nosil vrečke iz trgovine, kako je znal udarjati z roko ob roko ko z lopato, če mu je bilo kaj všeč ali se je čemu čudil. Vsa njegova zasebnost postane obča last in kvaliteta. Takih lastnosti nima nihče. Mogoče se najde v nasmehu njegove hčerke, v mrščenju obrvi njegovega sina. Nekaj potez ostane na svetu, kot insignije, hodi, govori, se obnaša kot oče, brat, mama, teta. To je vse. Posamičnosti. Kakor cunjice kakega svetnika. Rožni venec. Ali gospodinjsko knjigovodstvo v ženinem zvezku sredi kuhinje. Pisma in špecerijski listki. Zadnjič sem se videl, recimo, ob enih zjutraj na delu, kako se sklanjam nad posteljo in nekaj iščem. A je trajalo predolgo. Zaspal sem z obrazom na posteljni omarici. Zdrznemo se, ko zagledamo človeška telesa ko polena na vagonu v Auschwitzu. Mi zagledamo neznano telo pod odejo. Ali nekoga, ki je umrl tu na stolu. Zdi se nam, da človek kot truplo ostane brez vsakršnega dostojanstva. Huje od izrabljene baterije, zlomljene mize. Huje od mrtvega medveda. Vsekakor je mrtva srnica podobna mrtvemu otroku in obratno. Smrt se zgodi zmeraj v povezavi z življenjem, in ne s smrtjo. Odtod moja panika. Sedi lahko negiben vse življenje v naslonjaču pod oknom kot babica nekega mojega prijatelja v otroštvu, nekega popoldneva, ko prideta z bratom domov, babica še zmeraj sedi. Šele ob 6h jo dramita. Naj je bila še tako zapuščena, zdaj je zares postala nekaj, kar je v zvezi z zdravniki, zvonjenjem, krstami. Videl sem dosti trupel v kleti DIC-a,[39] v omarah ali vdolbinah. Nisem smel naprej. To bi bil šok za najbližje, so rekli, pravzaprav za otroka sploh. Sestra, ki je peljala telo na vozičku, je nagnila glavo in videl sem, da joka. »O, kako je to dobro,« je po pripovedovanju S. M. povedal njegov stric in omahnil z glavo na krožnik. Zmeraj je vse direktno pripeto na življenje. Ne vemo, kaj je potem z njim, v katerih krajih se nahaja njegov duh. Tale na mizi, v sobi, na postelji je postal odpadek, ki ga je treba zažgati ali zakopati. Objemamo mrtvo truplo, privzdigujemo veke, tresemo rame, pas. Nič se več ne odziva, noben čut. Nikoli se ne moremo sprijazniti z življenjskostjo smrti in najbrž se nikoli ne bomo. Če bi imel človek vsaj na razpolago veliko časa pri umiranju, da bi si skoval geslo, ki ga bo povedal nazadnje in zadeva duha, ki ga čaka onstran. Svoje geslo, svojo resnico, svojo dovzetnost. Ampak zadnje besede so zmeraj povezane s situacijo – s preveč nagubano odejo, z odprtim oknom, ker te zebe, z juho, ki je dobra, ali vsaj z gesto, ki nima več glasu –, kot bi pisali na tablo, a brez ločil. A črke so skrivenčene, abeceda je nekaj izumetničenega, ni vzorca, kot toplota, mraz, tema itd. Moja vloga preostaja v tem, da uganem, kam pridemo po smrti, ko smo se ločili od življenja in bivamo kot umrli.

24. junij 2001

Drugače je treba začeti pisati. Od začetka do konca. Od prvega vdiha zraka do prvega dne v šoli, ko te začno klicati po uradnem imenu in priimku. Od prvih vprašanj, ki ti jih postavljajo na katedru, do tvojega zgodnjega bujenja in vsakodnevne poti v svojo šolo, na pouk. Od razumevanja vsega, kar izkusiš in povežeš skupaj. O ogromnem dolgočasju na svetu, o tvoji domači krvi in zakotni ulici zunaj. O tem, da ima svet različne plati kakor luna, ima ulice, kjer se vse prodaja in vse nudi na štirih kolesih, do reke, kjer vse koristno plava na čolnih in je samo malo jadrnic iz veselja. O prvih stikih s policijo, rubežnikih, do bogatih zobozdravnikov. Kako vso to robo stlačiti skozi ena usta, ki jih premoreš, skozi dvoje ušes, par oči, zajeti dišave in smrad samo z enim nosom. Od prvega trenutka, ko si zagledal atlas Evrope, vse črte, imena, stopinje, morja, oblike celine, raztresene konce otočij, črnih, rdečih, plavih linij, do zemeljske oble na naslednji črni strani in neba med zvezdami, ki vse nosijo imena, ko si dotlej mislil, da so do raztresenosti prijazne in anonimne kot starši, ki te bojo kaznovali, in da smo vsi z živalmi vred brezpravni, da nobena ne pripada nam in da niti ene ni med njimi, ki bi si jo prisvojili. In tako naprej in naprej. Nekakšen Kaspar Hauser.[40] Do zadnjega vzdihljaja nisi ničesar razumel, kar nosi napis, in razumel si samo nekaj, kar si za silo udomačil in je ukrotilo tebe. V tretji osebi o sebi. In tako bi razumel človeka, njegovo odgovorno neodgovornost. Enega sicer. A bil bi čista teza. Zdaj so na vrsti antiteze drugih. Še danes in jutri sem tule v Strunjanu. V torek že grem. Z veseljem spet odhajam v svojo emigrantsko sobo s kovčki in škatlami. Vsaj doma bom, kjer se da dihati, čeprav bo poletje neznosno vroče.

25. junij 2001

Kadar mi je v otroštvu bilo srce, tako da sem čutil njegove utripe, sem vedel, da sem se znašel sredi strahu, ki ni brezkončen, ampak ima ostre, strme robove. Zdaj mi bije tako, kot da lovi vzdihe, in mi očita, da ga davim. Marivarin ne pomaga očistiti srčnih ven, vsaka cigareta pa lega nanje kot oblaki, ki ga dušijo. Z glavo tudi ni nekaj prav; kot da bi mi segala roka vanjo in mi trgala žepovine iz obleke, ki so samo rahlo prišite. Samo »zaheftano« je, to je izraz iz krojačnice moje mame in očeta. Srce je ko trhel panj, včasih snop šib, ki jih nekaj v sredini drži zavezane skupaj, vendar lahko razpadejo in se ločijo od snopa. Vse te reči spominjajo na to, da tudi sam hitiš mimo drugega, kot ima vsak stroj svoj motor, svoj dinamo. Lepo je sedeti po peti popoldne pri rumenih mizah, ko od morja piha zalivski veter. Kot da sem priklopljen s pljuči na velik balon kisika, ki ves čas teče in kroži po žilah. Če bi lahko preživel morje na tak način, potem bi še prišel drugo leto, drugače pa sem z morjem opravil. Ne deluje name več erotično in ne kot kultura telesa. Vročina je gost oblak bucik, ki me vsepovsod zbadajo, mini puščic, ki se zadevajo v čelo, v križ, v oči, v senci je malo premora. Vendar v njej me tudi zebe. No, jutri gremo. Bojim se tega zlaganja v kovček, razdelitve napitnin, relacij in skrbi, ali bova res zapustila sobo do enajstih, kot je zaželeno. Bilo je lepo, posebno za Bebo, a zame je bilo definitivno konec, da bi imel te štiri petine zemlje.

29. junij 2001

Tone Pavček zmeraj govori naravnost v obraz, se smeje, vzklika, poskakuje, zamahuje z roko. Odkar ga poznam, je tako in ne glede na letni čas, v srajci ali črni suknji z zavihanim ovratnikom in v črnem klobuku. Kdo je? Zakaj je tak? Se je kaj zgodilo? Pričakuje? Ne vem, ker ne želim odgovora. Imam občutek, da nikoli ne govori tistega, kar je v njem. Naučil me je zvijače, ker se mu tudi oči smejejo za lečami, kadar se smejejo usta. Ampak nekaj skriva, in tisto, kar skriva, je tako gromozansko naraslo v teh letih, kar je videti po tem, kako stopnjuje svojo hrupnost. Za nekatere stvari vem, kako so se dogajale. Sin se je ubil. Zet ga je tepel. Leta 1945 se je moral preobraziti iz napol poba v študenta, ki je stanoval skupaj z očetom taksistom. Vse je ušlo po krivih, zvitih poteh in se čedalje bolj maje in te lopa po hrbtu. No, tudi jaz sem čuden, malo ali nič ne rečem. Mogoče sem se mu zameril, ker nisem dokončal Pet fragmentov, on pa je kot urednik uredil robo. Ima tudi moja pisma. A ni to, zmeraj ne uspe njegova hrupnost. Tako je, kot bi nosil zavezano, poskakujočo culo – nekaj je notri, kar ne more ven, je pa lahko tudi nekaj, kar sploh ni notri. Starost je betežna.

14. julij 2001

Socializem ni bil samo določen družbeni red. Socializem je obdobje, v katerem smo živeli in razvijali tudi svoje osebno življenje. Ni bil samo morišče idej, pokopališče iluzij, muzej tako imenovanih svinčenih časov. To je pretežni del našega življenja, v katerem ni živela samo moja generacija, ampak so živele in bile čustveno vezane vanj tudi dve, tri mlajše generacije od nas. Svet brez vere, ideologij, sistemov, v kakršnem si želimo živeti, v resničnem življenju ni mogoč, čeprav bi jih zlahka pogrešal, a brez njih bi bil svet nemogoče zaspan, dolgočasen in nesmiseln. Pred desetimi leti se je podrl socializem, a vse, kar se zruši, zatem v zavesti in spominu postaja celo. Šele zdaj ga začenjam videti scela in jasno, tudi njegove dobre strani. V socializmu smo zrasli, v njem smo našli votline, v katerih smo se lahko prilagajali in ga krotili, v njem smo razpoznali signale, ki so nas spominjali na nevarnost za našo eksistenco, v njem je bila tudi želja po boljši prihodnosti, iz rok smo si trgali knjige, ki so govorile o tem, v umetnosti katerekoli zvrsti in smeri, če smo skupaj, vedni in nevedni, zapazili vrednosti za človeško svobodo. Kako bi bilo mogoče pozabiti na čase, v katerih smo živeli? Ali ne bi bilo to v nič izgubiti iskanja, na katera smo bili vezani? Zato je bolj prav, da v njem, kakor v zgodovini starega Rima, doživimo stari Rim in prepoznamo sadove, ki jih je prineslo njegovo razsulo. Kaj smo zapustili in kaj dobili? Ta hip še nimamo zanesljive matematike napovedi za naprej.

20. julij 2001

Spominjam se, kako sem se naučil peti Nmav čez izero. Stal sem zraven stričeve naprave za vodo nad Krko in poskušal sem zapeti na ono stran brega. »Nmav čez gmajnico, kjer je stari dom z mojo zibelko. Kjer so me zibali mamica moja in prepevali, haji, haja. Ko sem še majhen bil, sem bil prav vesel, sem vesele pesmi pel. Zdaj ni več tako, nič več pel ne bom, ker ni več moj stari dom.« Spomnil sem se svoje košare, v kateri sem ležal na Elisabeth Strasse, svoje posteljice v kuhinji, svojega vozička, zadnje strani hiš, ki sem jih gledal iz svojega visokega stolčka. Roke so mi mahoma otekle, obraz mi je postal vroč in hladen kot golo srce. To je bila kopel zanj in občutek, da mi je vsaj enkrat bila dana možnost, da poletim čez vodo kot angel na drugo stran v Basel. Podobno sem se naučil Prišla bo pomlad, čakal bi jo rad in Lipa zelenela je tam v dišečem gaju. Pel sem jo pozimi ali na paši, ko sem lahko videl ptičke, ki letajo in skakljajo z veje na vejo. Drugo, ki je bila kot himna, sem si včasih zabrundal spodaj pri reki, kjer sta živeli stari sestri, prijateljici moje mame, ki sta imeli dve drevesi, lipo in hrast. Lipo sem zapel gor, v njeno krošnjo, kot v zeleno palačo. Pri hrastu, za katerega sta sestri trdili, da je nemško drevo, sem kdaj zapel kako mamino pesem iz Saarlouisa ali sploh neko pesem, ki jih je ona prepevala. Du, alter Rom ali Regenbogen, die an mein Fenster klopfen. Tako je bilo, se mi je zdelo, zadoščeno slovenstvu in nemštvu, ne da bi se parala med seboj kot cunje do zadnje nitke, ampak zadobila nekakšno enakopravnost. Tu so imeli pesmico o pikapolonici, ki naj zleti in pokaže dekletu ali fantu, kje je njen ljubi, v Baslu so bili to kebri in pesem se je glasila »Maikäfer, flieg. Dein Vater ist im Krieg, die Mutter ist im Pommerland, Pommerland ist ausgebrannt. Maikäfer flieg.«

28. julij 2001

Tranzicija, kadar ti kdo postavi tako vprašanje. Štirideset let sem živel v socializmu, od 17. do 62. leta. V preteklem stoletju je živel najvzhodnejši del Evrope 80 let pod socializmom. To je nemogoče primerjati s hegemonijami 19. stoletja, ko so vladali le izbrani. Socializem pa je bil masoven pojav, v katerem so živeli vsi, ne glede na starost, spol, raso, in v socializmu so še živeli tisti, ki imajo danes 20 in nekaj let, ki so jih sprejeli v pionirsko organizacijo, kar je bilo nekakšno ateistično obhajilo. Tudi ti se ga še spomnijo. V tem masovnem socializmu ni bilo med nami ne krivih, ne nedolžnih, bili smo samo pomanjkljivo dobri in pomanjkljivo slabi. Težko je govoriti o preteklem stoletju, ker se prah še ni polegel in usedel. Tudi še čez 30, 50 ali 100 let bo to težko, kajti ne bo ne volje ne smotra, da bi opisali to dobo, po drugi strani pa tudi okoliščine, ker bo z množenjem prebivalstva na svetu življenje po svoje drugače uzakonjeno in neprijetno.

Vulgarni kapitalizem? Seveda ga imamo. A o tem lahko govori le tisti, ki ga je doživel kot otrok pred drugo svetovno vojno. Ta ve iz izkušenj, koliko je kaj stalo, kako neizprosne so bile gospodarske razmere, kako majhno, da ne rečem simbolično, vrednost je imel denar. Ampak taisti bo tudi pomnil, kako je vsak trgovec na tabli nad svojo trgovino jamčil za kvaliteto blaga, ki ga je prodajal, in ga znižal tudi za odškodnino, če ni bilo kakovosti. Danes imamo vulgarni kapitalizem zato, ker ga ustvarjajo ljudje, ki kapitalizma še poznali niso oziroma so vedeli samo za njegovo ekonomsko izkoriščanje in seveda so v tem vulgarnem kapitalizmu pravi mojstri tisti, ki so v socializmu zavzemali ključne položaje.

Slovenija je samostojna in nad tem je sama tako presenečena, da sploh ne ve, kaj jo je doletelo. Je pa Slovenija postala tudi nekaj, na kar je najmanj mislila: edina Jugoslavija v malem, ki živi, ne glede na Srbe, Albance, Hrvate, Makedonce, Italijane ali Madžare, v miroljubni deželi, in kolikor je mogoče, v razumnem sožitju. Za vse Jugoslovane je torej Slovenija tudi njihova rešitev, kajti v regijah, iz katerih so prišli, zlepa ne bo miru.

30. julij 2001

Poskušal sem opisati svoje otroštvo, mladost, zrelost srednjih let – ne vem, s kakšnim uspehom, ker v teh knjigah ne vidim več svojega obraza v zrcalu, ker se zdaj nahajam za amalgamom in je zdaj napočila starost, doba mračnobe, ko je vse, kar se je že zgodilo, samo še pogorišče, in če hočem na vsak način opisati neki dogodek, v katerem sem bil nedolžen ali pa sem ga izkoristil, lahko še kako žerjavico razpiham v plamenček, vendar ta traja samo minuto, ko se neham zanimati zanj, in spet utone v komaj sevajoče pogorišče. Saj je zanimivo, ko je vse obmirovalo v univerzalni uri kot vsaka bolečina, vendar je tudi boleče. Boleče kot obstoj lastne kože, ki jo je jaz vlekel s seboj kot svojo prtljago, vendar ni nikakršnega spokoja. Samo pogledam svoj obraz, svoj trebuh, svoje noge, tudi stopala, ki jih ne čutim več, vse je ko kamenina na nekem arheološkem najdišču, kjer je drobce treba sestaviti, in dolgo traja, kateri košček sploh pripada nekemu kosu. Glava med rameni sploh več ne dela, saj je bolj lobanja in v obrisih odslikava celoto, zato tudi nimam nobene volje. Jaz je sebe nosil. To je bil moj cilj, ker sem se že zgodaj zadovoljil z drobnarijami. Nisem hotel leteti gor v središče. Nobenega kanona nisem imel, kako uzakoniti življenje, ja, edino zagotavljati prvine izkušnje v drobnarijah, kar je edino možno in dopustno za zdravje. Bog je previsoko in skrito. Jezus je preveč nevaren, ker se vsak isti z njim, nenadoma imaš okrog sebe same Kristuse, biti samo duh, je tudi preveč angelsko opravljanje nalog. V veri smo rojeni, v veri umremo, vmes je šola, torej življenje. Torej edina priložnost, ko smo prišli iz masovne produkcije materialov, v kateri vidimo, slišimo, vdihavamo, govorimo, se ukvarjamo s transcendenco in resničnostjo, z besom in spolnim nagonom oziroma kooptiranjem nasprotnega spola in s počlovečenjem odnosov do lastnih otrok, s športom, fiziko, tehniko, znanostjo neznanega samorazvoja in opevanjem gričev in dolin. Potem je konec, vračamo se nazaj v brezno, v katerem smo bili pred spočetjem in rojstvom, in ko se umestiš spet v čredo ogromnih materialov, se znebiš jaza kot oblastnika, se spet predaš slepemu, navadnemu dogajanju teh gradiv in te nič več ne spomni tvoje priložnosti, ki si jo imel, da si bil kot delček živ in celo odgovoren zase, z dolžnostmi od glave do nog, s katerimi so te zasipali v imenu onih, ki so bili nekoč živi, in tistih, ki bojo po tvojem izginotju ostali na svetu. Nadaljevanje in prenehanje, oboje v enem, si odigral od začetka do konca. In ker je to nekakšna štafetna igra, prebrisani umi ali nizkofrekvenčni duhovi tako radi »izboljšujejo« pravila igre in »fore« človeka. Rečejo mu, da človek ni »osnovna fora«, da lahko vsak doseže še veliko več. To govorijo sicer za prihodnost, ker izstreljuje preveč puščic v prazno, mislijo pa prav na te ljudi sedanjosti, ki jih v tem trenutku poslušajo in se uvrščajo v drugačna pravila, ker smo vsi pogoltni in nihče noče več nadaljevati ponavljanj. Torej gredo za svojim vabilom, da bi dosegli višjo stopnjo človeka. Ne zmanjka jih, ker se material nenehno iz leta v leto povečuje, pridobivajo ljudi v drobcih, od najdebelejših do najtanjših.

Pravzaprav živim v starosti, v tem nizkokaloričnem stanju, v katerem nimam apetita ne za užitno ne za neužitno, oboje je enako antiapetitno.

KONEC.

Človek je preprost, ne enostaven osnutek. Lepota je zmeraj nekaj zunaj konteksta življenja. Ne sme se potiti ali slabo dišati. Če nekdo naredi kip zanjo in za model uporablja sosednje dekle, ki je stiskaška in ozkosrčna lastnica svojim strankam, ki jim oddaja stanovanja, je zavrgel življenje, če je vzel samo milino njenega obraza, da bi zadostil kanonu lepega. Ljudje bodo čez nekaj časa videli samo Lepoto, Dobroto ali Pravičnost, če je bilo narejeno samo tudi za zadnji dan.

38 Pod zapis je pisatelj nezadovoljno pripisal: Samo čečkanje in čemenje vse skupaj.

39 Dom Ivana Cankarja.

40 Pisatelj je imel v mislih misteriozno zgodbo o Kasparju Hauserju (1812–1833), ki še zmeraj vzburja znanstveno radovednost.

10. zvezek

11. november – 31. december 2001

11. november 2001

Človeštvo je neskončen pragozd, kjer so ljudje na gosto zgneteni in prepleteni skupaj z eno željo, da bi zbežali obroču. Težko je biti človek. Kako bi to vedele živali, ki razločijo največ pet dvonožcev, medtem ko jih v svoji vrsti razlikujejo vsaj petdeset. Ampak kako je med različnimi živalskimi plemeni – ne tistimi, ki od nekdaj bežijo pred drugimi, ki jih hočejo požreti, ampak kako je na domačem dvorišču: tele, svinja, gos, golob, vol, krava – je mogoče tako kot med različnimi rasami, za katere jim ni mar? Med rastlinami je isto: glej, tale orhideja na gomili groba je napovedala vojno drugi, borili se bosta ena proti drugi za prostor v zemlji in mesto v zraku. Premalo poznamo okolico, da bi nam služila za strategijo, ali jo poznamo preveč dobro, ker je nam tudi vse dovoljeno. V tem oceanu konkurentov, kjer se samo spodbijamo med seboj in utapljamo drug drugega – nič drugega nam ne preostane, ko je prostor edina svoboda – pri načrtovanju v boju za in proti ljudem, za izolacijo od njih, je ena, vsaj po trajanju obstajanja, najboljša strateška točka. V tej vojni, ko misliš, da bi bilo življenje lepše, če ne bi bilo ljudi, potem pa, da bi bilo nič, ko jih ne bi bilo, moraš nekoga iz svoje vrste začeti imeti rad in on tebe, in če ne iz ljubezni, potem iz razloga, da narediš iz njega svoj obrambni zid proti ljudem, tako kot tudi ti njemu zagotoviš kotiček za svojim zidom. Edina možnost, da z ljudmi skleneš nekakšen nenapadalni akt, je, da nekoga vzameš za svojo ljubezen, to je tako, kot da ga vzameš za tank. Podrediš ali učlovečiš ga. To je edina priložnost, ko opraviš zanosno, denimo, Jezusovo delo z ljudmi. Več ti ni dano v danosti. Seveda je sebično: najbližji postane tvoj ščit pred neredom in ti postaneš njegov pred naskokom, od koderkoli že prihaja. Panika? O, rad bi videl tistega, ki pri sedemdesetih to ni, čeprav mu je že vseeno, ali bo še živel ali ne. Ampak svoji ljubezni tega ne more priznati, če ji pa že pove, mora govoriti o njenem življenju po njegovi smrti. Na razpolago imaš dosti možnosti, npr. šaljivo, kot tisto, ko me je Gisela vprašala v petek zvečer po telefonu, kaj bo, če se ne bova več videla in bom umrl. Tedaj bom v nebesih in trikrat hitreje od concorda bom pri tebi, če se ti bo kaj zgodilo. Bom prav tako hitro spet nazaj, če bo Bebi šlo za nohte. Tina, ki rada fotografira oblake, pravi, da bo nekega dne, ko naju več ne bo, spet slikala oblake, in ko bo dala razviti film, bo zagledala naju kot prosojni senci iznad črnega oblaka, ki jo pazita na zemlji.

Najpogostejši in najbolj gosti ščit pred navalom v hišo je videz. Videz je tisto, kar človek s ponosom nosi pred seboj. Čim gosteje je tkan, tem bolj je podoben bitju. Velik avto – vseeno, če v njem sedi najbolj zanemarjen dedec in se v nasprotju z vsem zanalašč trudi kot berač –, ampak v njegovem zrcalu nad havbo z usnjenimi sedeži, trobljo na tri melodije je razsuto veličanstvo njegovega lastnika kakor kraljev plašč iz škrlata in hermelina. Ogromna hiša, ki se spušča k morju, stopnišča, ograja s kamerami, vodnjaki, ki pljuskajo na otoku Krku, imajo majestetične poteze in lastnosti svojega gospodarja, slovitega nogometaša, ki ga seveda ni na spregled, da njegova posest ne bi izgubila česarkoli od nadčloveške dimenzije. Pri grobnici na Žalah ali pri pokopališču sv. Krištofa za Bežigradom si si vsaj lahko predstavljal, da je njegov mrtvec tako mogočen. Vsako delo nosi pred seboj, kakor nekoč pri prvomajskih paradah, simbol, ki je slepil množice v oči in ki naj bi z nekaj žarki obdal tudi delavce, ki so v peterostopih hodili za njim.

Tudi literatura ustvarja videz. Sam ga ustvarjam, naj si še tako prigovarjam, da ne. Videz je človeška kreacija, kot Bog, ki govori Adamu in Abrahamu.

Vse, kar pišeš, je bilo že napisano. Kot ljudje ponavljajo življenja prednikov in potem vnovič naše, je tudi literatura nekaj, kar ima nadaljevanje iz prejšnjega stoletja v tem in ga bo imelo v naslednjem. Literatura je eno samo pisanje nadaljevanj. Vse je bilo napisano, a se spet pojavlja v tvojem. Z rahlim premikom centralnega problema v levo, gor ali dol. Pisanje je tudi prepisovalska obrt. Cele strani, že napisane v bibliji, so apostoli prepisovali v svoje evangelije. V bibliji lahko vidiš, kaj se je kateremu apostolu zdelo zelo važno in česa drugi sploh ni omenil ali imel le za podrobnost. Naposled ne vemo, kaj je kdo sploh napisal in če je bil sploh ta. Sv. pismo je kot veliko producentsko podjetje za film: 10 scenaristov, 20 režiserjev, 30 igralcev, vsak po svoje oddaja in odvzema. Kolektivno delo. Koliko pisateljev se ni moglo rešiti biblijskega sloga, elegičnosti, liturgijskih sestavov primerov. Kiša so zavoljo Grobnice obtoževali kraje, plagiatorstva itd., samo zato, ker je npr. Štajnerjevo knjigo zgostil v eno novelo, portret nekega ruskega poeta v medicinski opis nekega doktorja, dogodke iz Arhipelaga Gulag v samostojne zgodbe. Cele generacije francoskih pisateljev so, ko so videli, da je nekdo bolje pisal o nečem, o čemer so sami pisali, vzeli, ukradli, si sposodili cele stavke v svoje delo, samo če jih je organizem njegovega literarnega korpusa sprejel vase in jih ni izključil; če bi jih bil izbljuval, bi jih izpustili. Kolikokrat ti v ušesu zveni muzika stavkov, opisov oseb, pejsažev, in jih vzameš za svoje, če tja pašejo – pašejo pa tja, recimo, le v primeru, da je v korpusu tvojega teksta vranica malo bolehna, ledvice načete, sapnice zaprte –, tedaj si sposodiš enakovreden zdrav organ v celoti ali podrobnosti iz tega dela, da lahko vsaj z berglami pride iz tvoje bolniške sobe. Važno je, da ga lahko približaš v svoj stil, v svoje trenutno okno, skozi katero gledaš ves tekst v vesolju ali samo na domačem dvorišču. Važno je edino, da osnovna melodija mora biti tvoja, znani pogled je samo tebi lasten, naj se ga hočeš še tako znebiti za zmeraj. Če gre za zdravje ali smrt, je vsak prašek, vsaka travna bilka dobra. Proti temu producerstvu nima duša nič. Tudi ona ima rada režijo, včasih je režija boljša kot zvestoba tudi v ljubezni. Ampak vse to je obramba, ki pride na sodni proces, ko je kakšen videz razkrinkan. Vsi drugi lastniki videzov se tedaj zakrinkajo za svojimi videzi in vedo, da ni v redu, a vedo tudi, da drugače ne gre. Mogoče gre pri devetdesetih stvareh, ki se jih človek loti, za pošteno številko, pri stotih pa ne. Sicer pa je vse, o čemer se pogovarjamo vsak dan v kuhinji, v salonih, v drvarnicah, na kongresih, bilo tudi izposojeno pred tisočletji ob ognju, v votlinah, na zbornih mestih. Mi vsi samo nekako sodelujemo s prenovami starih vzorcev. Dokler je življenje videz, drugače ne gre. Tudi zato sem ga tako sit. Zmeraj pametneje, zmeraj plodoviteje. Delam reči, ki mi ne ležijo. Leži mi to, kar mi je bilo sojeno: spanje, nepremičnost, smrt. Edino, če bi vedel, da je še kje kakšen tak, kot sem jaz, bi se najbrž iz petnih žil trudil, da se spremenim. Kajti dva, trije enaki, to je že družba, je partija, v kateri pa ne bi vzdržal. Morali bi si namreč najprej izmisliti emblem, videz našega gibanja, da ne govorim o tistem opotekavem gnetenju testa naših duš.

12. novembra 2001[41]

Nekateri vadijo samomor. Ogledalo postavijo predse in se ciljajo s kazalcem: Pok! Drugi to delajo s pravo pištolo, ki jo namerijo v svojo podobo. Vse to so treningi. Morajo videti iz oči v oči, koliko se bodo ustrašili pred pravo cevjo in kako bodo trenili z usti in očmi in kako bodo izgledali mrtvi. Nekateri se tako brezumno sovražijo, da tega ne morejo več vzdržati. Če pride do kake ljubezni, namreč, da se on zaljubi v nekoga, potem postane nekakšen služabnik tega občutja, sluga svoji ljubi ali ljubemu (govorim raje o moških samomorilcih), da so tako zaposleni, da ne občutijo več teže svoje eksistence. Ljubezen je rabil – najsi jo je dal ali dobil –, da se neha gledati in nadzorovati. Govorim o preprostih samomorilcih, o tistih, ki se ubijajo zaradi neljubezni ali slabega uspeha v šoli. Eni pustijo poslovilno pismo, v katerem se drzno in hladno izražajo o sebi, drugi testament, kakšen tak listek, večina nič, ker se enostavno ne da ničesar povedati o tem, kar počno. Veliko več asketov je na svetu, kakor si jih predstavljamo. Takih, ki vse življenje molčijo, a zato ne gredo v samostan. Mogoče bi bilo v samostanu lažje zanje, kdo ve. Vsi molijo okrog tebe, neprestano molijo v mislih, skromno jedo, veliko delajo na ekonomiji ali kot kmetje, mizarijo, lončarijo, restavrirajo sohe in slike itd. V molku čutijo samo svoje roke in noge kot organe, služinčad, ki deluje, glava je nevarna eksplozivna bomba, treba je z njo delati občutljivo kot z divjo živaljo, noga, kljun, perutnica lahko propade, treba jo je položiti na blazino v svoji celici, da se spočije v njej. Molk naredi, da te, razen rok in nog, ki služijo in delajo, ni, da izgubiš težo in zalebdiš kot duh. Za to ne rabiš samostana. Treba se je samo odreči govorjeni besedi, potem zlagoma tudi tiskani. Besede odločajo o marsikom in marsičem, pogosto neumno in netočno, kar je prav tako traparija. O šelestu angelskih peruti med ljudmi se ne da govoriti, ne smeš tega niti omenjati tudi sredi najbolj nasilne gneče nakupovalcev na razprodaji, ne, ko vsak zase stoji na avtobusni postaji. Ampak če tisti, ki se zavoljo česa sovraži in meri v špeglu vase, pogleda v ogledalo, če mu gre kaj od rok in je uspešen, bo videl dvojni obraz: tistega, ki ga od rojstva ne mara, in onega, uspešnega, ki mu namiguje kot lisjak. Tudi ta podoba ne bo absolutno kazala z njegovimi čustvi mržnje in zoprnosti do sebe. Vse to je kratek uvod v značaj krize moje literature iz 1980. leta. Srce mi premočno bije, v globini nosu imam kraste, da težko diham, zebe me v noge in tukaj v stolpnici se nikoli ne moreš ogreti in poleti ohladiti – torej jutri bom nadaljeval, če bom mogel.

14. november 2001

Ko si rojen, stopiš iz niča v svetlobo, na sonce, v življenje, ki je vse v primerjavi z ono močvaro, iz katere si izšel. Učiš se jesti z žlico, hodiš v šolo, vzgajaš se v oliki, spoznavajo te z vrednotami in velikanskimi posledicami, ki jih lahko prinese vsaka tvoja odločitev. Za vsako vrsto dejavnosti so učitelji, za rajdo dušnih stisk imaš duhovnike in zdravnike. Pri petindvajsetih letih najkasneje spoznaš, da gre za videze, čim gostejši in bolj poudarjeni so, tem prej se dokoplješ do položaja. Nimaš samo dvojnega, ampak trojno, četverno življenje, kdor znori ob toliko porcijah življenja v sebi, temu ni pomoči – umakniti se mora iz igre in oditi domov, v hlev.

Ko si absolviral glavno vsebino življenja in čakaš v bolezni ali zdravju na smrt, se ti šele odkrije: življenje so tista nebesa, ki so ti jih obljubljali po smrti. Kajti edino življenje je bilo, v kar si bil vržen iz niča. Če je bila tvoja naloga, da se v njem popraviš in izbrusiš, da bi bil posvečen za življenje onkraj groba, in ko si res izpiljen do kože in kosti, spoznaš, da je bila morala samo ograja, da ne bi izpadel z igrišča in spoznal, da pravzaprav življenje ni bilo priprava na onstranstvo, nekakšno vajeništvo za nebesa, tortura, da si ne bi nakopal še več mučenja v peklu, da je bilo življenje vse, kar si prijel, ko si si izboril med tisočimi spermatozoidi pot na prosto in prišel že na svet z nekakšnim zrnom izvirnega greha, ker si pobil druge konkurente v uterusu, zato se na tvoji duši zlahka naselijo vse sile skupnosti, ki prikličejo zlo v človeku, kot da je prestopek že storil, še preden ga je opazil. Sodijo mu prezgodaj in ga tako razkrijejo, da se zlo zlahka razvije do konca. Bistveno pa je, da se ti razkrije šele na starost, ko nič več ne moreš in nihče več ne upošteva tvojega prepričanja, ne pa tedaj, ko si mlad ko Janus, ki ga čaka bitka za prestol, da so življenja tista, ki pomenijo nebesa. Na svet smo prišli samo zato, da izkusimo zavest za pripravo na Drugi svet. V resnici pa gre za to, naj si bil v tej šahovski igri kralj ali kmet, vsi gredo enako v smrt, v nič. Tudi če mladec vpraša starca, zakaj je potem toliko hierarhije v teh nebesih, mu lahko starec odgovori, da je to iz strateških nagibov: pred Gospodovimi očmi bo siromak stal na višji stopnici od papeža, in če se papež zmoti in so predsedniki zločinci, tem večja bo kazen na onem svetu. Torej stisni zobe in potrpi; to je eden izmed nasvetov, ki jih dežurni oficir cerkve ali države raztrobi med moštvo. Kakor je v nebesih, tako je na zemlji in obratno v očenašu. To je torej kolektivni opravek. Druga stvar je posameznik: ta noče, da bi se kaj odvrnilo od njega. Ne dopušča, da bi kaj izgubil od sebe. To je nekaj, kar nima zveze z moralo, vero, nebesi, z ničimer in z vsem. To je zavestno poštenjaštvo.

Človek samega sebe ne spozna več, če se vidi na pet ali deset let stari fotografiji, kaj šele, če vidi kakšno starejšo. »To sem bil jaz,« reče osuplo, ko zagleda sebe na brisači ob morju, ko s kremo maže ženo. Med stotinami porjavelih teles kopalcev naokrog naj bi to bil ravno jaz. Gledaš se in se bojiš, da bi se spoznal ali da se ne bi spoznal. Če se ne, je to že plus. Postaneš zanimiv sam sebi kot tujec. A kajpak se pri daljšem opazovanju kmalu izvali tvoja značilna kremža, s katero razteguješ obraz še danes. Glavno je, da še nisi umrl. Kajti večina med temi polnagimi kopalci je zagotovo že umrla ali živijo drugod, kar je isto, kot da so že mrtvi. Spominjam se, kolikokrat sem se trudil s stisnjenim obrazom na slikah v starih tedenskih prilogah časopisov iz tridesetih let in kasneje kot otrok izkopati posameznika z individualnimi lastnostmi, ki so ustrezale mojemu snu. Pri lastnih fotografijah je to nemogoče, naj se spoznaš na slikah ali ne. Drugo je, če berem svojo literaturo izpred dvajsetih let. Prvi fragment, objavljen leta 1980, opisuje dan v marcu 1969 in sega delno nazaj, v 1961. leto, delno v otroštvo, a na prvem mestu je zasidrano leto 1969. Kaj sem delal takrat? Že šest let sem bil v službi v Pionirskem domu kot pedagog za kulturno vzgojo. Drugega delovnega mesta ne bi dobil, še to sem dobil zaradi neke napake, ki jo je osnovna partijska celica našla na meni, ne toliko politično nasprotstvo, ampak da na svojih stvareh predolgo delam, preden jih dam na svetlo, kar ne bi bilo dobro za tole hitro in aktualno, skorajda aktivistično delo v Pionirskem domu, ki je bil končno le institucija dnevnega tipa. A prav to, da natančno delam, je bilo za direktorja zavoda moj plus. Bil sem sprejet in prvo, kar sem storil, je bilo, čeprav sem imel za seboj že eno kulturno serijo, ki sem jo delal za TV, da sem se hodil učit izdelovanja lutkovnih plastik h kiparjem, hkrati iskal po šolah lutkovne krožke ali opremo, ki so jo imeli tam, da sem zbiral material in tekste za nekakšen zbornik, da sem pisal tekste in postavil na noge eno skupino učiteljiščnikov in skupino predšolskih otrok v Pionirskem domu in da sem imel dve skupini, eno na šentjakobski šoli, drugo v Domu Malči Beličeve na Viču. V javnih skladiščih, kjer sem pred tem bil urednik glasila v podjetju Intertrans-Globus, sem moral zapustiti službo zaradi objave delitve OD v časopisu. Bil sem brez službe. Da bi nekaj zaslužil, sem se zavezal TV, da naredim serijo dvanajst lutkovnih igric-nanizank. To je bil težko zaslužen denar. Zato so mi lutkarji pri Zvezi kulturno-prosvetnih organizacij Slovenije (ZKPOS) zaupali urejanje dvomesečne revije Lutka. Da bi pisal literaturo, ni bilo misliti. Le s skrajnim naporom sem dokončal roman Deček in smrt. Prvo je bilo delo v Pionirskem domu. Dali so mi kot drugim, ki so vodili krožke: gledališke, glasbene, plesne itd., tole malce zagamano, žalostno lutkarsko gredo, po dimenziji enako drugim, in moral sem delati več ur na dan, šestdnevni delavnik. Ob tem pa sem hodil vsako nedeljo za ves dan delat v Pionirski dom, da izdelam lutke za veliko igro Čarodejna kreda v dveh dejanjih. Nikoli nisem imel mačka ob ponedeljkih, bilo je tako, da so meseci tekli brez enega samega praznika. In seveda nisem pisal, le za svojo dušo sem tu pa tam nakracal stran ali dve o sanjah. Ob tem so me še vtaknili v neko komisijo, s katero so hodili od vrat do vrat organizacij, kajti na lepem je država nakazovala denar samo za osem pedagogov, bilo pa jih je 16 in imeli smo čez 2000 gojencev. Skratka, bil sem popolnoma predan in do kraja zasvojen s svojim delom, ki ni šlo v rok službe, ampak v rok življenja. To so resnični podatki.

Kako je izgledalo to življenje, sem popisal v Petih fragmentih, predvsem v prvem, ki je povsem namenjen moji službi, in to v knjigi, ki jo nerad odpiram in imam raje, da je ves čas zaprta. Prvič, tehnika po slovarskih geslih (način tiskanja v slovarjih: prva beseda, nato umik noter za razlago) in po Schmiedu. Tako sem se lotil tega prvega dela. Način gesla v poševnem ali močnem tisku mi je nudil možnost, da preskakujem od strani do strani, od misli do protimisli, od spanja do dela, od sanj do budnosti itd., da poustvarim občutek življenja. Življenje javnosti je bilo v šestdesetih letih plitko in monotono kolektivno. Nobena oseba se ni razlikovala od druge, razločevali so se samo po šaržah in hierarhiji. Moral sem pogledati pod ponjavo, moral sem upoštevati vse, kar nadleguje človeka in s čimer se nadleguje sam. Resničnost življenja je že tako toga, povsod, tudi tam, kjer razgrajajo in podirajo reči na ves glas, nobene razlike, ampak tu je bila resničnost povsem nezanimiva. Treba je bilo pokazati človeka z »jajci in možgani«, kot pravi ljudstvo, in to ne ekscentrika, tega nisem maral, ampak vreme v dušah kolektivnega človeka. Ker je bilo to delo avtobiografsko, jaz pa sem le hotel pokazati družbo iz službe, literature, okolja – sem s prve osebe preskakoval na tretjo osebo in potem obratno. To naj bi bil nekakšen pingpong. A še zmeraj ne dovoljšen. Žogica v zraku je bila osredotočena vsaj v enem trenutku na gotove točke v reliefu pred sabo. Če prištejem zraven še spomin na prebavo, na tisto, kar je bilo v zraku, na ono na tleh, na celotno mladost osrednjega junaka, se je nekako nabralo misli, definicij, občutkov, stanj, da je vse kar gomazelo od načrtov. Iz vidika uravnovešenega interpreta popolnoma zmotno, utrujajoče, da sem moral zapreti knjigo (enkrat te dni), besen, ker nisem prepustil prostora tudi praznini, ki mora nujno obstajati okrog junaka, da mu verjamemo in zaupamo. Svoje resnično zaupanje in veljavnost v službi, svojo preprosto navezanost nanjo in na otroke sem v opisih na papirjih naredil povsem neprepričljivo in neresnicoljubno. Razveljavil sem se, naredil nezanesljivega. Na račun literature sem pokvaril življenje ali sem z literaturo pokvaril življenje. Zdi se mi, da ni alternative, da sem storil hkrati oboje. Saj, nekaj reči sije iz te dvajset let stare knjige – prikrito umiranje, spomin na leto 1961, spomin na leto 1945, na pedagoške ure z otroki, kot tudi nekaj odstavkov iz tiste brezplodne hoje od sedeža do sedeža organizacij. Ampak vseeno je toliko nepotrebnega šavja aforizmov, eni ne vem zakaj v oklepajih, drugi ne. Garaško delo, ki izgleda umetno napihnjeno. To je bilo resnično življenje prav do zadnje konsekvence, do zadnjega trenutka, preden sem ponoči ob 21., 22. uri v nedeljo zapuščal delavnico, tako naporno, da je bil vdih svežega zraka pri izhodu tako mogočen. Človeka zadene misel, da je v literaturi lažje zapolniti prazno življenje kot za literaturo izpisovati polno življenje. Ni bilo mere. Kljub stilu, tehniki tiska, tretji in prvi osebi, vsemu temu. Kaj sem zamudil? Zamudil sem sledenje tira, po katerem je šlo navadno življenje, bil sem prehiter zanj, včasih zamuden, včasih daleč naprej, včasih s preveč energije v stroju. Nisem znal poravnati plahte pisanja in življenja. Ampak to delam že od začetka življenja. Tule, v tej deželi, lahko izjavim, da živim privzeto življenje v privzetem jeziku, če bi ostal tam, kjer sem bil rojen, bi bilo tudi vse narobe, saj to je jasno iz Basla in mojih spominov, ki ostajajo v glavi. Seveda, hotel sem prikazati, kakšno razsežnost ima vsak gib, vsaka misel, vsak objem, vsak poljub, ker v eni teh podrobnosti so skrite vse pretekle in prihodnje dimenzije detajlov. Nisi samo ti, ki primeš za komolec Bebo, da bi jo poljubil, takih A in B je nešteto na svetu istočasno in še več jih je bilo v preteklosti med mrtvimi. Ali gre za neke vrste spoštljivost, ko ob enem dotiku zbudiš milijardo dotikov, ki se dogajajo, so se, se bojo? Za tako imenovano svetost življenja? Ne vem. V tej knjigi je kot v prenatrpanem kovčku preveč prtljage. Malce iz natančnosti, malce iz panike sem še in še dodajal. Pri vsakem ponovnem branju v rokopisu se je utrnila nova, predelana misel med dvema stavkoma. Treba jo je bilo dodati. Človek, ki gre čez prazen trg, bi ostal sam in zapuščen, če ne bi imel še ene misli, ki simbolizira ta trg in njega. Mogoče kakšen starševski odnos: pazi, da se mu kaj ne zgodi. Ta zaskrbljenost je pri meni močna in spravlja ženo in hčerko v blaznost. To še za tako čudno umetnost ni, kot je literatura. Je samo za dnevnik, mogoče kdaj za pogovarjanje, če so vsi za to, da se bojo pogovarjali. Včasih so se več. Upoštevali so tudi predimenzioniranost duha ali pomanjkanje človeških dimenzij. Ta knjiga ostaja zame zapečateno zaprta. Na začetku je še šlo, potem me je začela dušiti, šel sem malo naprej, tam sem lahko zajel zrak, na drugi polovici prvega dela pa me je začela dušiti, da sem jo zaprl. Samo konec sem še pogledal, da sem malo zadihal. A tudi tam me je začelo spet dušiti. Nobenega kisika.

15. november 2001

Tudi z drugimi knjigami je tako. Same razmazane, ušive bajte. Ni mi treba niti odpreti platnic, da vem, kje je kaj zraka, kaj preprostega, kar diha, urejenega in čistega. Takrat, ko so izhajale, so jih ljudje kar radi brali, nekateri celo zelo. Ampak to meni ni dalo poživila, danes mi pa sploh ne more dati opore. Po dveh vrsticah se že znajdem v svoji pisariji. Je pa res, da me kdaj, odvisno od razpoloženja, kakšna stran še prepriča. Samo, če se zavem ali berem malo naprej, se že upogne in se zaguga na zmehčanih nogah. Imam ostro oko za podcenjevanje svojega dela, v nekaterih primerih ostrejše od kritikov in malodušnejše od cele vojske poznavalcev. Bil sem hitro prepričan, da se dajo vsi problemi in bremena zvrniti na papir. Šel sem naravnost v tej smeri svojega cilja kot svinčeni vojak. Nisem opazil, da se to ne da. Nisem videl sončne črte, ki deli lahko in težko vodo. Mislil sem, da bo material na angro in na detajl počasi zlezel do zatvornice, kjer se bo prečistil in precedil na zrak in snov. Narediti literaturo iz življenja, narediti življenje iz literature. Nobene vmesne meje. Saj, če nič ne delamo in samo sedimo in gledamo v zrak, ni ločnice. Nekakšna zaveza med njima, vse skupaj z napisanim zvrniti v kraj in zatem lažje živeti naprej. Seveda, nekaterim je bilo všeč, ker so bile v tej snovi tudi barve časa in nekaj resnicoljubnosti, posebno v času, ko je bil pogum drag, ko je ta postal cenejši, je tudi moj padel na njihovi borzi na dno, ker so ga zdaj imeli na angro. Postal sem nekakšen zakoten krojač kot moj oče, ki šiva samo stanovalcem v hiši, v kateri živi, in to napol za božji lon, napol za solato z njihovega vrta. Lahko bi užival, če bi igral na več stvari, ne samo na eno, ampak sem, ker je bilo ljudi premalo, igral lahko samo na eno in se nadejal, da bo luna, velika in blizu, in nepremična, kot je, zlezla na sredino neba. Pravzaprav sem bil vreden pomilovanja. Rekel bi, da so me stisnili krči ali so se mi zatresla kolena, da sem začel tako fragmentarno. Vse sem pokvaril. Celo osnutek. Vzel sem ga v roke, ga obdelal, nisem lepo živel v literaturi, ker tudi v resničnosti nisem. To je bila generalna napaka: ne izmišljati si, ampak ga nekako spremeniti v prednost. Zakaj je bilo treba povedati vse ali skoraj vse v obraz bralca? Zato, ker nihče ni nikjer nič povedal. Moral sem ujeti trenutek za njihovimi obrazi, ko se tudi sami niso zdeli lepi in so morali živeti s kompromisi naprej. Zakaj sem moral brkljati po sebi, ker sem si pri drugih to prepovedal, ker bi jih prehudo otipal s svojimi prsti. Nekateri so se mi na trgu še tedaj smejali, ker so mislili, da sem to res samo jaz, oni pa tega sebi nikoli ne bi priznali, tudi sredi noči, ko bi jih zbudil, ne. V svoji vreči imam samo zgrešene zadetke. Zdaj si to lahko priznam, brez grenkobe in blažila. Kaj so že te tarče, cilji, nagrobniki iz papirja, če ne običajne nedokončane poti v življenju. Če bi bili Gregor, Dominik, Primož, Zidar, Edvard še živi? Taisto bi bilo, kot da so že mrtvi. Ugodje čutijo in temu položaju se je treba približati. Nič se ni zgodilo tako, kot sem sanjal ali so sanjali oni, razen tisto malega, za kar sem dobil denar. Življenje se mi ni posrečilo, to je bilo tako usojeno, zato se tudi v zgodbah o njem ni moglo. Mogoče se mi je v teh krajih godilo celo bolje, kot bi se mi tam, kjer sem se rodil. Prvič, tam je bilo tako malo ljudi, ki bi se zanimali za kaj več kot za baselski karneval, tukaj je bila literatura kot svetišče in ljudje so bili verniki, trop duhovnov pa je bil tako množičen, da si na vsakem koraku srečal koga od njih, ki te je izbral in se zavrtel okoli tebe. Da se vsaj ugledam, kakšen sem v resnici. Treba se je vesti resnobno, brez kremž, medtem ko te otipam v snu. Tudi takrat moraš biti tak, ko ti vržejo psovko v obraz ali te popljuvajo. Najhuje je, da sploh nimam meril, kako preživeti življenje v mirnem kraju. Kot osebnost npr.? Saj je to tako, kot da hodi delfin po ulicah. Še večja osebnost, kot da gre kit. Idilično, da sem taščica, ki prileti na izproženo dlan. Najbolje, kar sem doslej pogruntal, je, da ne grem z doma. In da samo za nekaj ur na dan stopim iz svoje sobe v stanovanje.[42]

Spominjam se, da sem govoril o svojem odporu do otrok, starejših od deset let, in da imam rajši še mlajše otroke.[43]Ampak to ni povsem res: ker mi gre na otročje, kot temu pravijo strokovno, ko se v starosti spominjaš bolj tistega, kar se je zgodilo pred sedemdesetimi leti, kot onega, kar se je zgodilo včeraj, kar stori, da vsakdo v starosti umre mlad, je treba reči, da gre za konkurenco. Majhen otrok v tvojem naročju je smel kamerad, zato si izenačen z njim in ljubosumen nanj. Samo tekmovalna proga se je približala, start je enako blizu kot cilj, še koraka razdalje ni med njima. Če gledam v sveže oči dveletnega ali še mlajšega otroka, vem, da sva na istem. Medtem ko se njemu dan za dnevom dviga megla izpred oči, meni dan za dnevom zastira pogled. Jaz se prikazujem njemu, medtem ko on zame izginja. Jaz sem bil malo v naročju, ne v sestrinem, ne očetovem ali maminem, prav zagotovo pa ne v tujem. Spominjam se samo enega naročja: priletne in prijetno zalite trafikantke, v katerem se mi je zdelo, da plavam kot v sladostrastnem objemu. Branil sem se po eni strani njenega otipavanja telesa, a potem ko me je postavila spet na pesek, sem stal zraven njenih ram in čakal, da spet seže z zalitimi rokami po meni in me prepusti svojemu valujočemu trebuhu. Sestri sta mi govorili, da sta me velikokrat objemali, jaz pa sem to zanikal, ker se tega nisem spominjal. Mogoče me je kdaj vzel v naročje tujec ali tujka za hip, zato ker sta mama ali oče pripravila stajico ali posteljo zame, a je bilo to tuje naročje pomožno sredstvo. V spominu imam res neki obraz, ki me je z rokami sicer držal, a je bil obrnjen v profil. Če bi bil obrnjen k meni en face, bi se jaz mogoče ustrašil, ampak tako od strani je bil kot pes, ti pa niso nikoli storili kaj žalega otrokom. Naj je bil kdo še tako capasto oblečen, se vlekel po ulici, bil smešen s svojimi čevlji, postavo, držo, važen zame je bil obraz, ki je molel iz vse te nerodne in nedimenzirane šare. Obraz je bil cvet. Tako kot mesec na nebu; naj je bil pred oblaki ali za njimi, jih vlekel za seboj ali se zavijal vanje, mesec je imel samo obraz, ločen od oblakov kot od zaves. Zvezdno nebo ponoči je bilo ko krojna polja s črtastimi, pikčastimi, črnimi in pisanimi krogi. Polo si dal na papir ali blago in z zobatim kolescem na držalu obkrožil npr. del iz črtk, ki je bil rokav, hlačnica, sprednji ali zadnji del obleke, in ko si odložil krojno polo, si ta del papirja, ker so bile vidne luknjice zobatega kolesca, izrezal s škarjami. Ponoči je bilo torej videti nebo z zvezdami kot raztegnjena krojna pola z različnimi merami. Nikjer ni bilo nobenega imena, a videl si, da je vesoljno nebo nekako hribovito in domače, kuhinjo so skušali posnemati tudi lestenci, božične jelke ali vrtiljaki. Atlasa pa sem se bal. Vse živali teh celin, rame, repi, pavi v različnih barvah na sredini, vse te debele rdeče črte, plave črte, velika in majhna imena ob točkah, velik naslov čez kakšen velik del: Deutschland, Rusija, in veliki naslovi na še manjših, vse te številke, mreže stopinj, ceste ali železnice, kdo bi vedel, so me prestrašili, kot velika uganka, oborožene družine, enako močne in še močnejše vojske. Atlas, to je bila divja knjiga z vzorci razrešljivih ugank, ki so postale naravne dogme, ki so menjale svoje položaje vsak hip, tako da je ta ogromna knjiga kar gomazela od premikanja barvnih lis in preseljevanja ljudstev. Tudi v vse druge načrte in vzorce so verjeli ljudje in v šoli so ti polnili glavo z njimi in ti uničevali leta življenja. Če nisi znal in če nisi verjel v obrazce, so se ti smejali v brk, kot da bi človek 20. stoletja srečal ešalon iz 19. in kakor se je svetu 19. stoletja zdel čuden ešalon 18. stoletja. Posebno kadar sta moštvi prišli vštric, ker so eni korakali tja, drugi drugam, in mlajši ešalon se je začel kot povorka klovnov pogrebni povorki drugega. To je bil edini dotik med njima, potem je vsak šel po svoje. A pri tem nisi ničesar povedal o človeku, naj se je nahajal v katerikoli enoti. Govoril si samo o transportu. O klinih na lestvi. Hribi ostanejo neizpremenjeno isti, a o človeških krajinah ni sledu. Ostajajo samo razrešeni obrazci, nerazrešene zgodbe, ki se tepejo z razrešenimi in te spet z nami. Napredek je samo pospešen marš. Morebiti je človeku udobneje kot prej, saj ima vsa mogoča pomagala, ki nadomeščajo perico in hlapca pri hiši, ampak nekaj osnovnega se ni premaknilo: ni se zganil človek pod skalo, težko milijon let. Zato se ponavlja pračlovek v nas. Po svoje je to seveda prav, po drugi strani pa ne, ker pod oholostjo postaja vse manjši.

(Sicer pa: nima smisla govoriti fraz. Ne vem, zakaj na koncu zapisov naredim tak veličasten lok, »Knoll Efekt!«. Zmeraj zaključujem. Po svoje to zahteva logika, se pravi matematika. Ampak važnejši od tega so dogodki, izkušnje, eventualno vizije, ki se ti pri tem sprožajo – a v bliskih, ker so po naravi kratke. Vedno masturbiramo z idejo, ko smo nekoč vsaj s senco ženske pred očmi. Tudi v pismih, ki jih prebiram te dni v Pismih naših historikov. Zmeraj so ogromni preskoki, težki vali, če je mogoče v latinici, zmeraj »danes žal tega še ne znamo« – tako v prvih zapisih spred petsto let kot v včerajšnjih. Danes še ni čas za to. Danes tja ne moremo več. Danes bi se nam rogali predniki. Nekoč, a ne danes. Danes je težavno. Pri starih ljudeh in komaj dvaindvajsetletnih, ki so umrli nekaj mesecev po pismu.)

Vsak dan bolj čutim, kako mi pripravljajo linč.[44] Začeli bodo od daleč, ne od tukaj, neposredno. Pravzaprav so že začeli pripravljati uro, iz tuje dežele, kot pravim, da ne bi bil kdo tukaj neposredno kriv, kajti tule, če bi me zadeli in ubili, bi prizadeli tudi najbližje in tega ne bi prenesli, če bi morali gledati žrtve na svoje oči in občutiti sram svoje pragmatične pravičnosti, da so z mano vred pometli tudi z najožjimi iz svoje okolice. Zato pripravljajo uboj tisti iz tujine, ki bodo še nekaj let ostali tam in jih ne bo na kraju dejanja samega. To, kar počnejo iz daljave, bo udarilo nekoga na drugi strani oble, na trebuhu ali na zadnjici sveta, odvisno, kje se nahajajo oni in jaz. Umor bo tako rekoč zabrisan in dvakrat bolj ceremonialen kakor likvidacija na cesti. Marsikaj začutim vnaprej, doslej sem nekajkrat že zaslutil spletke in pasti v trenutku kdaj, ko so se ravnokar začele nastavljati. Seveda sem v mislih preveril vse meridiane in možnosti linča, izredno prijaznost in naklonjenost, ki sem jo mimogrede pokazal komu in sem jo pozabil oziroma sem ga imel vsaj za zunanji obod prijateljskega kroga, a se je potem izpričal za prvega, ki je premaknil zadevo proti meni. Končno, bili so to prijatelji, občutljive duše, pesniki in taki, ki so me obsipavali s pismi in posvetili, napisanimi na svojih knjigah, da o barabinskih in blodnih prijateljstvih sploh ne govorim. Medsebojnost je senzibilna štrikarija in najbolj krvav štrik se splete iz njega. Ne gre zame. Gre za stvar, ki jo je treba počistiti z ulice.

Jaz nisem doma tu, ne tam, kjer sem se rodil. Sem nikjer. Zato sem zmožen tudi zločina, če bi bil bolj zagnan in se mi ne bi gnusilo. Ubijati v mislih je tako lahko kot neskončno ljubiti nekoga, toda spoprijeti se z njim v smrtonosnem ali erotičnem objemu, za to je treba uporabljati telo proti telesu ali telo k telesu. V obeh primerih je dvoboj. Nikoli ni mogoče tako dolgo ubijati ali se ljubiti kot v mislih. Te so najhujši sovražniki racionalnega in iracionalnega. Tretje oko poseduje samo sv. Duh. Ampak vprašanje o tem, da me ni nikjer, celo za tak poluboj ali polljubezen me ni. Vsaj pred mojimi mislimi, pred duhom, je moje obnašanje šibko in neznatno, naj si tudi polomim roke in noge, ko imam koga rad ali bi ga ubil. Življenje pravi Stoj! Ne pojdi tja, kamor te žene duh. Je to moč zasilne navigacije. Torej ni me, čeprav sem na očeh vseh in jaz sam imam v očeh vsakogar. Moj pogled izdaja mojo zlovoljo, da sem na svetu in v življenju. Kaj vse sem storil, da ne bi bilo videti tako? Šarm, humor, uprizarjanje, raznoterosti v veličini operne predstave. Rezki pogled, s katerim gledam svet, se povrne nazaj v mojega. V resnici niti tega ne morem reči, da se mi tak pogled vrne iz tujih oči. Lahko rečem, denimo, da moj pogled udari v drugega kakor žogica v steno in me udari nazaj. Squash ali kako se že ta igra imenuje. V Ameriki nisem prenesel teh onemoglih, brezskrbnih ljudi, ki so se smejali in klanjali na vse strani. Spomnim se turističnega vodiča v razglednem avtobusu: govoril je spretno, pravi igralec, jaz nisem znal angleško in sem lahko odkril samo, da je igralec, ki igra turističnega vodiča. V ZDA je treba sprejeti vsako službo, ki se ti ponudi. Vodič je imel vse tiste intonacije, kot jih imajo amaterji ali slušatelji gledaliških šol. Torej pazil sem na melodičnost, in ko se mi je razkrila resnica, se je ta pokazala v mojih očeh. Nisem mogel tega spoznanja tlačiti dol, da ne bi prišel na spregled, tudi jih nisem umaknil, da bi gledal rdeče opečnato hišo, v kateri je menda stanovala Katharine Hepburn. Prvič je bilo prevroče, drugič me New York sploh ni zanimal. Vodič je opazil moj pogled in takrat so njegove oči, ki niso opazile nikogar, kakor tudi igralec na odru ne vidi nobenega, na lepem postale zasebne in ranljive. Naredil je premolk. Vprašal je nekaj. Je bilo namenjeno meni ali komu drugemu, ne vem. Tedaj sem videl, kako mu je pogled v očeh postal nenaraven in posmehljiv. Vrnil sem mu, kot se reče, iz finfarja drobiž. Ko smo v Kitajski četrti izstopili za kratek obhod, je oledenel, ko sem šel mimo v smrdljivi zgodovinski zrak. Rečem si, prav, to je Amerika, dežela kinematografov, kjer se vsi učijo pogledov s svojimi očmi iz filmov, kot se na vasi učijo dekleta in fantje poljubljati kot v filmu. Ampak povsod je tako. Leta 1993 v Tokiu. Neki profesor zgodovine nas je, nagrajene pisce za radijske reportaže in igre, to je mene s skupino naših rednih gostiteljev, vodil v zgodovinski muzej. Profesor je nosil trak okrog sivih las z napisom, prevajalka mi je povedala, kaj piše in kateri družini pripada. Razstavljena je bila tipična japonska kmečka hiša sredi muzeja. Jaz bi jo rad videl v živo, ker vem, kako se razstavljajo etnološki izdelki tudi pri nas. Marsikaj gre v barvanje ali prebarvanje, razstavitev in prerazporeditev, malokaj ostane resnično. Zdaj v muzeju me je opazil kot profesor v šoli, ker nisem nič znal. Nisem hotel vrniti pogleda iz taiste mlakuže, samo posedal sem, če je to kaj pomagalo. Vlekli so nas na žive in mrtve, mene pa so v bistvu zanimali samo ljudje na cesti, kakšen tempelj, v enega sem vstopil, a je zaudarjal, zato sem pogledal malo proč, različne žerjavnice za bolezen v nogah, v trebuhu, srcu, vsaka malo višja, gledal sem predvsem templje kot zidavo jamborov. Pri kosilu je naneslo, da sem slučajno sedel s profesorjem v separeju. Rekel sem prevajalki, naj mi profesor oprosti zaradi muzeja. Malo je popustil njegov pogled, ampak ne dosti; o bog, kakšne so japonske šole. Bil je nekaj starejši od mene, zato sem mu povedal, da sem samo tri leta mlajši in še zmeraj nisem prišel k sebi zaradi časovne spremembe. Še malo je popustil, ampak ne toliko, da bi se lahko prosto zazrl v njegove oči. Rekel sem si: no, ta me je pogruntal. Podobno je bilo v Amsterdamu in Pragi, delno v Londonu, ampak tam je imela glavno besedo Beba, ki se spozna na mesto. V Amsterdamu nisem šel niti enkrat v družbo zvečer, razen zadnji dan na večerjo pred odhodom. Tam je bil še Rus in njegov prevajalec. Ta pesnik me ni mogel videti, mogoče zaradi politike. Povedal je slab vic, kako Katjušo, ki se gola koplje v reki, preseneti Kolja. Ona plava, on teče in kliče, naj se ustavi. Ko ostaneta oba brez diha, on izgovori: »Samo povedati sem ti hotel, da so te danes sprejeli v komsomol.« Nisem se smejal. Rus mi je to zameril. V Pragi smo jedli v klubu češkoslovaških pisateljev. Vsi so imeli na mizicah zastavice svojih držav. SSSR je imela delegacijo, ki je zasedla osrednjo mizo. Blizu nje so kosili Slovaki, Madžari itd., vsi drugi sateliti. Jaz sem jedel za skupno mizo na sredini sam, z jugoslovansko zastavico na podstavku pred sabo. Tu je bilo vnaprej jasno, da sem izoliran. Ruska delegacija je prišla v dveh tovornjakih. Ko so se odpeljali domov, so iz gradu, doma pisateljev ČSSR, kjer so prenočevali, izginili tepihi, slike, stoječe svetilke. Gostitelji se niso upali reči ničesar. To so bile priložnosti, ko sem videl tudi pisatelje, intelektualce iz socializma, ki smo ga doma komaj prebolevali, v njegovem amoralnem stanju, z ledenimi pogledi, ki so se soočili s tujimi le, ko so govorili s predsedniki svojih delegacij, tako se je menjaval zaslon nepristnih oči kot na TV. Vse to se mi zapisuje zgolj iz navajenosti. Kar sem hotel reči, je, da nikjer ne čutim tal pod nogami in nikjer zraka nad sabo, v katerem bi dihal, razen v svoji sobici. Ni to svet zame, življenje za osebno porabo, na nič nisem radoveden, a pri ljudeh, ki jih imam rad, me nobena stvar ne pusti ravnodušnega. Živim od dotikov z njimi, pa še to čim manj, ker je v glavi preveč misli namenjenih njim. Drugič, človeštvo težko shaja s sabo. Nemogoče je, da bi preživelo, kot so sloni. Moj nasprotni breg je slovenski narod. To je narod, ki živi na svoji sveti gori in je sam svet. Jaz mu po očetu pripadam, ne po materi, torej samo polovično. A Nemcem in Švicarjem ne pripadam niti desetinko. Torej imam eno polovico povsem prazno, druga pa je zato tukaj, da jo ubijejo. Torej se v tej polovični praznini brijem norca iz sebe in iz nje, opazujem, kako druga brca, da bi ostala živa.

20. november 2001

Spominjam se, kako smo šli s kinopredstave: molčeči, v gneči, vsi ljudje podobni množici poražencev. Nihče ni spregovoril, še zašepetal ne, če je kdo bruhnil kak »štos«, so se njegovi najbližji pajdaši še zasmejali, ampak to smo vsi jemali kot žalitev najtišjih čustev. Vsi smo bili v zgodbi filma, čisto pretreseni. Če sem šel v kino Kodeljevo, sem se zunaj znašel na pesku in smo se s prijatelji zezali, starejši, stari npr., so imeli mlajše obraze, mlajši so imeli zrelejše, kot da bi bili vsi, mladi in stari, pri pretresljivi maši s pridigo in obhajilom. Šele na obrežju, ko smo še enkrat pogledali slike iz filma v kinoomarici, smo začeli malo šepetati med sabo kot o negibnih studencih žive zgodovine, kateri smo bili ravnokar priča. Če bi cerkev znala tako pomladiti svoje maše, da bi vsebina pridige zadela iz osrčja časa in bolečin, bi še sprejeli obred kot običajno zlo. Ampak v cerkvi so bile pridige, koreografija svetnikov, glasba, pesem mumificirane, da je sled vsake žive bolečine izginila, in ritual sam, vseeno kakšne barve ornata so nosili duhovniki, je bil ravnodušen kot vrh Himalaje ali žrelo bronastega zmaja. Res, tam notri v božji hiši so se ukvarjali z večnostjo, ampak spreminjanje in povzdigovanje sta vendarle tudi obdarovanje ljudi z Jezusom. Če se je spremenil spiritualni jezik iz latinščine v domače narečje, je obvisela miselnost liturgičnega jezika na njegovi nepotrebni zlitini in nič ni šlo med ljudi. Maša ostaja večno enaka štiridejanka s pridigo na nedeljo. Seveda ima ponavljanje moč v določenih razdobjih življenja: v času pubertete in starosti. Do drugih razdobij je ravnodušno. Mislim, da je cerkev v izražanju svoje navzočnosti v duhovnem življenju lena in rutinirana. Zanaša se na svoje berilo in žalost, porazdeljeno na stoletja nazaj. Med vojno, ko sem obiskoval kino (posebno kino Matica), so bile dolge vrste za karte. Film se je pričel že pri blagajni: v tistem okenčku so bile zmeraj kozmetizirane in barvito oblečene ženske. Nato se je nadaljevalo pri zlatih gumbih biljeterjev, ki so stali med vrati in trgali kupone od vstopnic. Njihovi obrazi so se mi zdeli tako posebni, da ni bilo mogoče njihovih glav nasaditi na vsakdanje obleke navadnih ljudi, samo v teh glavah in sivih uniformah, pošitih z zlatom, so lahko ustrezali z ledeno resnobnostjo, hujšo od resnobe duhovnikov, ki sem jim stregel pri zgodnjih mašah v stranskih kapelah. Bile so to maše za delavce in voznike tramvajev, ki so morali na zgodnji šiht. Vse v kinu je bila predpriprava na predstavo, tudi zastor nad platnom se je odpiral kot v gledališču. Nato je sledil čudež filma, ki je pokazal obraz človeka čez celo platno, potem taistega možakarja, ko gre po stopnišču, nato se pomanjša v piko, ker ga nekdo zasleduje iz letala, nekdo pa spet od blizu, ko je stopil v park, ves osvetljen od sonca in sence drevesnih vej proti klopici, na kateri je čakal svojo drago. Vse je bilo kot v življenju, in nič ni bilo tako, kot je bilo v njem. Tudi jaz bi rad, da bi najbližjega, ki sem ga imel rad, torej sebe ali Giselo, videl tako povečanega na pet metrov, tudi tako bi rad gledal druge z višine, da bi se bal zanje, tudi s takšnim zaupanjem bi sprejel one, ki bi na ta način v soncu in senci stopili h klopici v Tivoliju. Ljudje so ihteli, to sem slišal, kadar je bilo kaj žalostnega, tako kot sem jaz čutil roke na obrazu, ljudje so se smejali ob nerodi, kot sem se krohotal sam in brž postal, kakor tudi vsi drugi, če se je nerodi venomer ponavljala ista napaka, da je bil za cel svet kriv, takrat se je cela dvorana, vsak posamičnik stisnil k svojemu srcu kot k dojenčku, ki zasluži boljšo usodo. Ko so se prižgale luči, so baloni leteli v zrak, slišala se je pesem Pustil sem srce v San Franciscu, zavesa pa se je že začela pomikati čez ekran, prižgale so se luči, šli smo trumoma ven ob vrsti biljeterskih uniform, ki so pazile, da ne bi ostali gledalci za drugo predstavo, čeprav nas je imelo, da bi si film ogledali še enkrat; šli smo torej ven kot narod poražencev, nobeden ni smel govoriti, zakričati, se zasmejati, tako smo bili prizadeti, in zunaj nas je pričakal spet stari Kongresni trg, Zvezda in fasada uršulinske cerkve.

Zunaj je bila drugačna realnost kot v filmu. Nisi se mogel povečati ne zmanjšati in nikogar ogreti zase, čeprav je bil park blizu. Hodil si v dvojnem siju, v veličini onega iz filma in nižini tistega po njem, a ni bilo varno tega povedati. Potem se je nekaj spremenilo. Pri blagajni v kinu so začeli prodajati revijo Kino. Ne vem, ali je bil tednik, dvotednik ali mesečnik. Nisem gledal številk, gledal sem barvo, v kateri je bila naslovnica: enkrat rdeča, drugič plava, vijoličasta, bela. Samo nekaj strani je bilo notri. Mogoče 16, mogoče 20, na časopisnem papirju. Tam notri so bili sestavki o filmih pred drugo vojno, slike igralk iz ameriških filmov, igralcev iz italijanskih, francoskih, nemških, avstrijskih filmov. Moje sestre so se najbolj zanimale za igralke. Meni je bila najbolj pri srcu Zarah Leander iz filma Habanero, temnejše polti, temnih las, globokega glasu, predvsem pa strastna, hrepeneča in vzvišena nad vsem, kar se je dogajalo okrog nje. Kmalu sem odkril, da so sestavki bolj žalostni, s premalo informacij, naslovi so obljubljali več, kot so povedali. Za moj okus takrat podpovprečen časopis. Res je služil temu, da je bil poraz, ko si šel iz kinodvorane po filmu, za kanček manjši. Ampak kupoval sem ga s strastjo, ker sem pričakoval, da se bo nekoč zgodilo s to revijo nekaj osupljivega, česar se še sama ni zavedala. Vendar se to ni zgodilo v sestavkih ali novicah iz filmskega sveta. Zgodilo se je na zadnji strani, če ne celo na tretji strani platnic. Bila je to prvoosebna, nekako humana študentska zgodba glavnega junaka in njegovih ljubezni. Podpisal se je Žigica ali Žveplenka, nekaj takega.

Nenadoma sem vedel, kje se nahaja prava pot. V literaturi so bili opisani sami kmetje in podeželje in prvo leto sem tudi sam preživel v Cegelnici. Zmeraj mi je bilo žal, da nismo ostali na kmetih, da nisem kmet, da tega življenja v slovenski literaturi ne razumem, zdaj pa so se nenadoma izkazale ulice in stavbe za njive in gore mesta, po katerih hodim tudi sam. Mislil sem, da je pisanje neka druga resničnost, kot je dejanska. Vsaj za objavo. Kajti sam zase sem že opisal svoje otroške ljubezni, ki so se dogajale v Mestnem Logu, na Bregu, v Tomačevem, na nabrežjih Ljubljane, tudi očetova smrt je bila moja tema. Iznenada pa me je vrglo spoznanje, da obstajajo kraji, v katerih živiš, lahko tudi na papirju. Da se ni treba več izmišljati imen, nazivov vasi, pokrajin, celega popisa rodovin za naprej in nazaj. To me je odrešilo, ker sem imel izseljeno življenje in sem živel življenje uličnjaka. Slovenska literatura je bila doslej zame kmetska, tradicionalna, liturgija, prevedena iz bolnice, celo Dunaj in Rožnik v Cankarjevih zgodbah sta bila liturgična in nista obstajala zares. Nenadoma sem se zavedel – in nenadoma mislim zares, zares kot rojstvo –, da lahko opisujem samo tisto, kar se dan za dnevom dogaja v istem mestu, v katerem živim jaz in drugi, da bralce in sebe hkrati udomačim v določenem prostoru in v določenem času, ki je bil v tleh ali je še plaval kot ideal v zraku. Dolgo je trajalo, do leta 1953, ko sem začel pisati Ljubljanske razglednice; treba je veliko podpore z vseh strani, da se podaš iz strelskega jarka na fronto. To je bila sreča, ki se mi je nasmehnila ne čez cel obraz, ampak samo čez pol obraza. Namreč, po drugi strani nisem mogel pozabiti na svoje poreklo, na vsakdanje svoje drame, očeta, matere, sester, kot nekakšne panične migrantske družbe vajencev v eksistencialnih prerivanjih. Če bi dodal še to, bi se smejala sreča na vsa usta. Je neka resnicoljubnost, recimo tam, nekoliko globlje, ki je v vodi in je brez krmila, pa mora na dan. To mi ni uspelo, potegniti potopljenca na krov in ga napolniti z zrakom. Ne poznam seveda, komu je to uspelo. Mogoče temu, ki je celo življenje pisal eno samo knjigo. Ki jo je vsak dan dodeloval – a resnicoljubno, samo za svoje oči – in potem je to po šestdesetih, sedemdesetih letih zablestelo v vseh barvah, da te strese in zaradi moči take mavrice odletiš v nebo.

21. oktober 2001

Včerajšnje popoldanske sanje zoprne in napihnjene kot vse sanje. Bil sem nekakšen komornik, nižji služabnik, s pomočjo mlajše strežnice, ki me je gledala kot smet, sem rihtal krožnike ob vznožju nekega stopnišča visokega vestibula. Nosil sem naramnice in trebuh mi je skakal sem in tja kot tistemu detektivu iz filma Komisar Rex. Šel sem na drugo stran stopnišča in se tam ukvarjal z lončeno posodo. Nato sem na lepem stal z rokami in nogami kot Križani v okviru okna naše stolpnice, ki se je nagibala nazaj in navzdol. Opazil sem, da je bil les preperel in ni bil lakiran. (Včeraj sva govorila z Bebo, da sva dala preveč denarja hišniku, ki naj bi jih pološčil letos spomladi.) Bil sem na tem, da skočim, ko sem zagledal čudno vozilo, nekaj med traktorjem in kamionom za prevoz zabojnikov: obe prednji kolesi je imel predrti in premikal se je naprej samo s pomočjo velike bele žoge, ki jo je na sredini valjal pred seboj. Bila je že tako elipsoidna in stlačena, da se je slutilo, da bo vsak čas počila in bo ogromni avto z zabojniki vred obtičal na cesti pod oknom, ko bom padel. (Bela žoga – to je bil vpliv nogometne tekme Slovenija : Romunija, nad katero so bili vsi tako zaprepadeni in iz sebe, da sem samo še prebiral naslovne članke kot Rumena Slovenija.)

Samopodoba – je to image Slovencev? Če je samo to, imamo dovolj plesnih šol, tečajev retorike, tečajev lepega vedenja itd. Ko kdo prejme tako vabilo, se mu obraz raztegne v porogljive ali svetobolne kremže in se pripravi: O, Vrba, draga vas domača … in potem se začne tulež, kričanje, visoka vaja v samouničevanju in zmerjanju lastnega naroda. Ali pa narobe: Slovenec (slava + venec), in se začne visoka pesem izza oltarja. Ne moreš priti do normalne besede – temu je bilo tako v Nemčiji. Kaj je značilno za Nemce: melanholičnost srednje Nemčije, pruska natančnost na vzhodu ali pravopis? Izkazalo se je, da je najbolj značilna za Nemce krompirjeva juha. In ta je zares dobra. Moja mama jo je kuhala zaradi pomanjkanja, kdaj tudi zaradi zdravja, in moj želodec si jo je zapomnil iz otroštva kot drugo materino mleko. Tukaj pri nas bi lahko zbrali vse, od sirotke v loncu do žgancev. Najprej dekonstruirati splošni duh razgradnje, nato pa pristaviti skodelo, kar ostane. Mislim, da še pri samem sebi ne najdeš samopodobe, naj jo še tako iščeš. Če zaloputneš vrata pred svetom, je treba samo za eno sekundo srečati svoj obraz v ogledalu – ergo, nisi sam. V ogledalu je tista tretja oseba, ki ti je prišla do vratu od neznosnosti. A to je pri posamičnem življenju, strahovlade samote in torture s samim seboj ni mogoče opisati. Kaj šele kolektiv, narod, kaj šele celotni človeški vek, ko še pri tvojem posamičnem življenju ne gre. Še zguba ne moreš postati pred svojimi očmi, ker si uganka, ki se naj sama razreši. In celo življenje ne delaš drugega, kot da razrešuješ.

Kakršnokoli stališče zavzameš do svojega naroda, ga zmeraj zamejiš. Veliko bližje mi je mišljenje, da je z narodom isto kot s Savo Bohinjko – venomer se obnavlja s frišno vodo, ti pa trohniš na bregu, in če imaš kakšno mnenje, je to mnenje stoječe vode, kaluže, o strugi Save Bohinjke pa ne moreš reči nič. Iz gneče naroda, ki me je skoval, lahko razločim samo pohvalne in lepe reči, a da bi ga opeval in predstavljal, mi ni dano. Sam živim tukaj že triinsedemdeset let in še zmeraj se počutim kot v inozemstvu, denimo kot emigranti iz Rusije, Poljske, Židje v Parizu, ti doprinašajo nekaj francoski kulturi. Ampak tudi v domovini je podobno, npr. z Gregorjem Strnišo. Jaz imam spomine po meščanstvu, on jih ni imel. On je bil tukaj doma, natančno v Rožni dolini, v resnici pa je govoril o domu v kozmosu in iz tega drugega domovanja je nekaj dodal kulturi svojega tukajšnjega domovanja. Jaz sem sledil očetu sem. Prišel sem iz »domovine« svojega otroštva v »domovino« svojega očeta. Karkoli je že bilo, tukaj sem si oskrbel streho. Kajti o Slovencih bi najraje govoril kot o Indijancih, ki živijo na svoji sveti gori. Že dolgo. Ker živijo tesno skupaj, si gledajo v posteljo in mizo. Če bi bilo med njim vsaj toliko razdalje kot na Islandiji in je za vsak stik z drugimi treba uporabiti letalo, potem bi se znašli v podobnem dvomu kot islandski umetniki, ki ne vedo, kako pokazati medsebojno sovraštvo, ki ga ni in je treba sovražnika družbe in posameznika najti v naravnih katastrofah, ki pretresajo ta otok. Kakorkoli že, vsak narod, tudi slovenski, živi po svojem posluhu, po svojem strahu, po svoji vsakdanji praksi. Seveda bodo ploskali vsakemu, ki pripada njim, če jim bo žvižgal, kljub roganju in neštetim karikaturam. Tudi oni se rogajo sebi in se krohotajo. Ploskali bodo vsakomur, ki jih pohvali, kajti tudi oni pri sebi vedo za svojo odličnost. Prav kakor si ne zasluži slavospevov, si tudi ne zasluži, da ga stalno z glavo butamo v vrata, češ da je butec, in bo res postal butec ali bo nekega dne zaradi tebe, takega enostranskega ponavljanja skočil iz kože in zbudil svoje demone. Raje ne!

Kar je potrebno Slovencem, je dober voditelj, pa četudi bi bil gangster. Nič hudega, če imamo za vratom temno zgodovino. Bile so civilizacije, ki so jo imele (Grki), in so preživele, čeprav hirajoče. In mlad narod v mladi državi v prvi vrsti rabi dobro vodstvo. Poleg trdne notranje discipline za družbo, tudi one na zunanji strani.

Pravijo, da Slovenci niso zaslužili svoje države, da so marsikaj prespali. To ne bi vzel za čisti denar. So ljudje, ki so prespali »kubansko krizo« in šele potem zvedeli, v kakšni nevarnosti so bili med vojno, so Nemci, ki so šele na ulici ali po TV zvedeli, da je padel »berlinski zid«. Na splošno so Slovenci veliko bolj širokosrčni, kot se imajo, da so. Petinštirideset let socializma ne zamre čez nekaj let, saj tudi spomin na Kraljevino SHS in Avstro-Ogrsko ni zamrl. Drugače je zato Slovenija postala v nekem smislu Jugoslavija v malem, saj na njenem teritoriju živijo v sorazmernem sožitju Srbi, Hrvatje, Albanci iz nekdanje federacije.

Človek, ki bi šel na ta simpozij o samopodobi in bi si moral napaberkovati stvari iz tiskanega arzenala, bi se moral na koncu le dokopati do mikrofona, čeprav tako dokopanje ni lepo, in reči: »Slovenci, bodite srečni, da ste nekje doma na tem svetu.«

22. november 2001

Da bi se odzval kakšnemu vabilu za simpozij? Če grem kot solist, v svojem imenu, je preveč oholo za te tesne razmere tukaj, pri katerih imaš tisti odrski občutek prenatrpanega lastnega odra: na vseh oknih in balkonih ljudje, ki spremljajo korido. Če z neko skupino, si ekipni igralec, ki naj bi se podrejal enotnim kriterijem, in v očeh publike bi zmeraj izpadel strankarsko. Sicer sam od sebe tako ne grem, ker me ne zanima in ker so vsaka srečanja po moji ali tuji krivdi zmeraj boleča. Ščitim sebe pred drugimi in druge pred seboj, to je najboljša definicija, ki stvar postavlja na pravo točko. Vendar, ko ti pošljejo knjigo z referati, npr. Ali literatura še rešuje svet? ali Samopodoba Slovencev za simpozij 25. t. m., in oboje prebereš, potem ti je žal, da nisi prispeval svojega osebnega deleža. Nenadoma iz teh referatov zaveje veter ko v odprtem morju, hočem reči, iz teh ladjic in ladij, čolnov in jaht, ki so na privezu na vodi, ne začutiš brezdanjosti morja in noči, ampak šklopotanje lesa, ragelj in lesenih mask, škripanje vrvi, odmeve pljuskov. To ni to, kar si pričakoval, da bi moralo biti ob tem oceanskem vprašanju o samopodobi naroda. Ta je preveč naseljen z udobno molitvijo. Skratka, vse stvari, o katerih se govori v teh prispevkih, bi morali pomakniti nazaj, na startno pozicijo (tule ne mislim zgodovinsko, historično, ampak prej primerjalno z drugimi narodi). Startna pozicija omogoča osnovno poštenost in preprostost, s čimer je tudi cilj bolj jasen. V teku tja se lahko marsikaj pripeti, včasih moraš teči spet malo nazaj, včasih na levo, včasih na desno, pa po ovinkih, pa tudi bližnjici, če ti jo zakonitost usode pokloni, saj je samo ena na deset ovinkov in moraš jo sprejeti s samoumevanjem in partnersko solidarnostjo usode s tabo. Osnova ostane preprostost in skromnost. Ne juriša lune, ne sonca. V naskoku je treba zavzeti samo majhno hišico ali barako na cilju, torej nekaj v človeških dimenzijah.

Včeraj podobno: dobil sem pismo Društva pljučnih bolnikov in zdravnikov in študentke, ki je imela z menoj intervju za društveno glasilo. Najprej: iz najinega pogovora je očitno izbrala tisto, kar bralstvo tega družbenega glasila terja. Med pogovorom sem prižgal cigareto in je naneslo na besedo, če bi bil lahko natančnejši pri odgovorih. Kajenje je sanjarjenje. Vlečeš svaljčico in gledaš dim, ki se v vijugah dviguje in izpareva v zrak. To je meditacija in sanjarjenje najvišje oblike. Sanjavci so vsi kadilci. Kadar te je kaj živčno in karakterno doletelo, je cigareta prava bela stvarca in pomočnica, ki pušča na tvoje razgaljene živce in težke možgane vlažno volno. Kolikokrat me je cigareta rešila pred mrazom in lakoto pri vojakih, v zaporu, v odmoru med dvema deloma čez glavo. Bila je prava pečica. Če jo ponoči prižgem v temi svoje sobe – ne prižgem luči, še to se manjka, da bi se znašel med pohištvom, ki ga tako dobro poznam kot slabo družbo –, je to moj osebni azil na svetu in moja pečka z živo žerjavico. Koliko človeku, ki stopi iz kinematografa, ves omotičen od filma, ki ga je prizadel, pomaga cigareta, ta poljub iz zelišča v biblijsko tenkem papirju, da najde spet os in ravnotežje svoje kripe. Nekoč, ko sem pokadil sedem cigaret na dan, sem jih razdelil vsako na dve uri in po njih preživel dan. Kako so pomagale v dolgočasju, ko so ti še pri popolnem obupu v zaporu. Cigarete so mi tako pomagale pri pisanju, da sem kdaj v ihti, kajti zmeraj se je mudilo, imel sem službo in pisal sem lahko ob prostih urah, dnevih in dopustu, dokončal tekst, ki sem ga moral oddati do tega dne ali meseca v tem letu, cele knjige sem pisal na akord, da ne bi zamudil roka po pogodbi. To je bila strašna organiziranost, vsako prosto minuto živeti kot ptička brez kletke.

Moj oče je bil volk na tobak. Rodil se je s strašno tobačno lakoto. Ko smo živeli v bedi in je bil on v bolnišnici ali doma, sem nabiral po cestah čike. Da mi ne bi žepi smrdeli in bi mama uganila, kaj delam, sem si naredil dve časopisni vrečki za levi in desni žep. V bolnišničnem parku sva potem iztresala tobak iz ovojnic na časopis in ga dala sušiti na vročo kanalsko ploščo. Cigareto si je naredil iz časopisnega papirja. Doma, na podstrehi, ga je dal sušit na okno, v vrečki, ki jo je prislonil na poličko. Nabirala sva borovnice na Golovcu, ob dvanajstih, ko je zvonilo poldne po vseh cerkvah, sva se zmenila, da se dobiva na križpotju. On je nabral veliko, celo kanglo, dva litra, jaz malo, ker sem vse pojedel. Vzel je Dravo iz zavojčka in si prižgal ter mi ponudil, naj še jaz. Tako sem družno z njim prvič zakadil v javnosti. In ob božiču (1943) se spomnim nekega povsem osebnega darila – bila je malo boljša hrana, ki so jo oskrbeli nemški okupatorji prebivalcem ljubljanske pokrajine za božič, potem ko je Italija kapitulirala, in tedaj mi je dal oče pod mizo, da ženske ne bi videle, mehki zavojček Drava cigaret, tako rekoč odtrgljaj od svojih ust. To je bila najbolj osebna in intimna stvar, ki sem jo doživel od očeta. Na splošno je bil od mladih nog zmeraj malo začuden, kot da sem kar tako pognal od nikoder in nikomur. Pozneje sem seveda vse razumel: nikakor nisem bil zaželen otrok, ampak ponesrečena afera med njim in mamo v starejših letih. Zato, ker niso imeli časa in živcev zame, sem rasel kot divjak. Morali so me zapreti doma ali privezati k šivalni mašini, da ne bi bežal od doma. Nisem bil nikakršna luč, ampak malo tako-tako. Sicer pa sam tega nisem vedel, da sem za javnost malo usekan, vedel sem samo, kako zase doživljam svet. Nisem bil obupan, ker so drugi videli v meni kršitelja, čeprav sem velikokrat sam sebe krotil, v otožje me je pognalo, da ni bil svet takšen, kakršnega sem si zaželel. Zrasel sem seveda v veliko pošast – to vidim po očeh drugih, ki me ne poznajo osebno, in tistih, ki me, po njihovem vedenju, marsikdo mi hitro zašepeta v uho, da sem dober (v čem?), nato se hitro znova odvrne, da ne bi videli drugi. Ampak jaz se zavedam, kakšno je stanje in položaj, zato razumem ta njihov hitri šepet, po drugi strani pa mi je čisto vseeno, kaj misli naš vrt teh rož o meni kot o plevelu.

Pri Proustu sem pozabil redaktorici glasila povedati še to: Proust je bil dandy, živel je po salonih, potem ko ni mogel več fascinirati – ali zaradi bolezni ali mogoče drugih motivov –, je začel pisati svojo avanturo Izgubljeni čas. Ker ni mogel več živeti po svoji lušti, je (denimo, da je to ena možnost) aktivno življenje zamenjal za spominjanje na aktivno življenje svojih deških let. Tako je sodeloval s svojim čustvenim dostojanstvom naprej v življenju. Pri Proustu je nekaj, kar imajo ženske za svojo poglavitnost: vse življenje, od prababic, babic, strin, ujcev, spletičen, hišen, skrbnikov itd., ne glede, koliko stoletij so že mrtvi, so zanje še zmeraj živi v življenju. Recimo: tu so njihove obleke. To je nosila prababica. Poglej gube, poglej gumbke, čipke, preoblecimo se vanje. Potem so predmeti, omare, so oljne slike, dagerotipije in prve fotografije.Vse ženske govorijo o svojih predmetih kot o živih ljudeh, in kar govorijo o obleki, v kateri so bile zale, v katerih so bile v Firencah, katere so nosile ob poroki, govorijo torej o modi, ki je ena sama in večno spremenljiva. Jaz Prousta lahko preberem eno stran, nato čez leto kakšno drugo, ki je na koncu ali sredi knjige, vseeno, to je vedno ista prelivajoča se lava pogašenega izbruha. Neznansko povečan je, če gre za kakšno povečanost senzibilnosti višje stopnje. Nekoč so bili ljudje bajni, veje iz teh knjig. Hočeš, nočeš, ker so mrtvi, so boljši in originalnejši, mrtvi so brezkončne poljane, vedno na novo osnažene svetovne religije. Kot pisatelj je tu pa tam umeten – razen Kakteje, nekakšnega fragmenta, nisem prebral ničesar njegovega –, umetno podaljšuje nekaj, kar se je v resnici kazalo v boju, ampak ker isto napako počenjam jaz sam, je seveda razumljivo, da to pripisujem njemu. V najčistejšem smislu svoje občutljivosti iz življenjske prakse moram gledati na Prousta kot na človeka, ne pisatelja. To je važno. Kajti tudi ženske, ki ga najbolj berejo, ker jih seveda življenje najbolj zanima, saj so njegove finalistke, ga gledajo predvsem kot človeka. Ne pravim, da bi imele Marcela za ljubimca ali za moža, ampak za nekoga, s katerim bi se pohvalile, da sestavlja njihovo družbo. Ženske ga gledajo kot nežnega, a tudi uspešnega moža, ki bi njih same dvignil v neznanskem ugledu družbe, ki jo sestavljajo vsi spoli. Je dober pisatelj, a ga ne prenašam zaradi sličnosti, je v redu človek, a ga ne prenašam zaradi človeške podobnosti.

Pri omedlevici zaradi pljučne zadušitve sem izpustil tisto, kar je najvažnejše: ko neha biti srce, je konec in ta konec je krasen, razbremenjen zaplava tvoj jaz v temo, v prave naplavine oblakov, ki bojo prenesli tvoje breme, in prihaja smrt, zato je bujenje v svet kot bujenje v pekel. Vsakemu mrtvecu je treba čestitati, da se je izplov posrečil in da je zanesljivo odrinil v sijajni Nič, ki je pravzaprav vse, česar nismo imeli v življenju niti eno uro.

23. november 2001

Včeraj ob kosilu (13. 40) je prišel France S. Nekam negotov, v plašču iz svojih srednjih let, kot ponavadi nosimo starejši garderobo tega časa, da bi se znucala do konca. Od 4h zjutraj je bruhal kri, bil je pri zdravniku do zdaj, pomerili so nekaj v prsih in pritisk, in strašno ga boli glava. Res, čelo je imel kar nekam napihnjeno. Spodaj, v avtu, pa je čakala Ruža, ki je šla z njim k doktorju. Ni hotel nič spiti, nič pojesti. Beba je šla z njim dol, da pozdravi Ružo. Spala je v avtu ob voznikovem sedežu samo pol metra stran od hrupne, prometne ceste. Morala sta jo zbuditi. Pol ure so se pogovarjali. Ruža in France sta kupila nečaku kuhinjo pred vselitvijo in drugemu nečaku sta plačala tečaj za govornike. Nekemu tretjemu plačujeta internat. Vse to iz svojih življenjskih prihrankov. Če pomislim na Boštjana – njunega adoptiranega otroka, ki je pri dvaindvajsetih naredil samomor –, vse je tako izjemno butasto v njunem življenju kakor tisti izlet v neznane kraje, da ne veš več, ali je ta obla, na kateri živimo, premajhna, da bi izgubljali pamet, in zato delamo vedno znova trapaste štorije iz sebe in svojih početij. Naj gre k rentgenologu, sem rekel. Možgani so nevarna reč. Lahko zgorijo, lahko se dvignejo in se umirijo na lobanjskem svodu. Jaz sebi nikoli ne bom svetoval zdravnika. Treba se je zanesti na svojo pamet, na svojo os v telesu, kadar se ta obrača. Če se trava ali drevo, ki sta bila še včeraj zelena in košata, spremenita v peščena tla ali počrnita kot ogorek, je to storil um njune narave. Nihče ne bi mogel odbiti razvoja. V Rusiji gomazi od jasnovidk, prerokinj o silah negativne energije, o rešitvi dežele in posla, o zdravilstvu in lečenju. Cela Rusija in ves vzhod, vse nekakšne socialistične ljudske demokracije, so padle v antiznanstveni delirij. V Rdeči armadi so imeli laboratorij za iracionalno kot zadnjo postajo v bitki s krizo. V Dumi, v ruskem parlamentu, so imeli nadčutno zofo, napolnjeno s kamni in semeni. Zofa je zbirala prostaško energijo, zdravila je osemdeset bolezni, vključno z impotenco in frigidnostjo, tako si se usedel za lečenje svoje bolezni in čudo te tehnike je bilo ves čas prezasedeno. Vsi mogoči zdravilarji, ki lečijo karmo posameznika in odvračajo hude oči usode itd. Neki akademik (resničen), matematik, je skozi tisoče datumov in analitičnih sistemov prišel do razsvetljenja: srednjega veka ni nikoli bilo, ker je to iznajdba renesanse. Po prvem tisočletju, tako je predaval, se je začela antika, a pred tem se je od Vzhodne Evrope do Indije razprostirala svetovna ruska velesila. To novo kronologijo so poznali tudi ruski šahisti (vse to piše v Spieglu). Sto dvajset akademij je pognalo v zadnjem desetletju, ki za denar izdajajo poštempljane doktorske titule in diplome. V Nemčijo, kjer je vladala doslej rajda masovne in spiritualistične sredine, zdaj prihajajo pomno oblečeni ruski vseznalci, molilci za zdravje, z amuleti in stekleničkami čudežnih tinktur. S svojimi rituali in zdravili imajo veliko moč. Malo bolj civilizirano, a eksploatatorsko dejavnost v zdravniškem zavajanju zastopajo laiki, zdravilci v sociološko terapevtski smeri. Imajo že osemdeset različnih področij zdravil. Nožna nega – negovalec je dobilo lepo, starogrško titulo »Pedolosi« – poznavalec nog. Potem dentalni izvedenci v svojih praksah kažejo umetnost negovanja zob. V Nemčiji jih je že 20 000. Telovadni učitelji, ki učijo, kako obvladati stres. Zdaj še pogosteje kakor sociološki terapevti, ki vandrajo po deželi, obiskujejo duševne bolnike, tudi tiste, ki sploh nočejo biti obiskani, ter zdaj zahtevajo, da bi svojo prakso razširili po mestih. Potem so tu še skupine pomočnikov za samopomoč, strukturirane v pisarnah in zbiralnih prostorih. Potem so pomočniki pri umiranju in cerkev želi v moštvo reševalcev in v urgentne oddelke integrirati verigo duševnih pastorjev v nesreči (vse to so podatki iz Spiegla, 19. 11. 2001, kolikor sem si jih zapomnil). Pravi seznam, ki še narašča. Nekoč sem bral seznam pod sliko, koliko služabnikov bi potreboval človek, da bi lahko deloval kot človek. Petindvajset – od vrtnarja navzgor. Torej za vsako tegobo si lahko izmislimo pomočnika ali pomoč. Po vseh poteh, po katerih omaguješ. Po hrepenenju, da bi bil na tisti gori, ki jo vidim skozi okno, kako se je vanjo spustilo oblačje, taiste modre barve kot gora, kot da je oblačje njeno drugo agregatno stanje. Vse ostalo so črte in klicaji na nebu, iksi, ki so skočili iz prepadov, korale, ki bede z velikim klobukom, dim, ki se dviguje v treh pramenih in vsak je preluknjan tik pod vrhom, kot so bile včasih narejene luknje s kleščicami tramvajskega kondukterja na tvoji vozovnici. Vsak hip je drugačno oblačje. Ko zapuščam stojišče in pogledam potem skozi okno, je že drugačnih oblik. Zdaj se pojavlja eden vijoličast kot kmet v nekem temnem dnevu v Makedoniji. No, zdaj ga ni več. Je samo oklepaj. Medtem pa že drvi večji oblak, kot obraz razkuštranega starca lebdi nad goro. Zdaj ga spet ni več. Je zelo svetel, bel pramen na vrhu, kot vata. Nemogoče je oblake sploh primerjati s kakšnim predmetom, živaljo, rastlino. Imajo svoje fantastične podobe, kot ima svoje podobe podvodni svet. Vse to je v naravi. Če pa pogledamo abstraktno sliko, se obrnemo proč. Ni treba ne razumeti, ne razlagati, to je res. Jaz imam rad nadrobnosti. A to ne pomeni, da ne maram kontur. A moram priznati, da je skalovje vrha gore ob jasnem vremenu pusto kot meja planeta. Seveda hočejo potem vsi gor na stražo ali kaj. Gora z oblačjem je grozovita, ampak grozovita na tisti način, ki mene pomirja, ker pomeni vesolje, jaz pa sem njegova naplavina. Strese me, res, ampak me tudi poenostavi, se pravi, da odpravi v meni vse cilje, kar je pri tej vsestranski pomoči raznih storitvenih dejavnosti in poklicev, da bi zadeli tarčo, naravnost zdravilno. Imam zelo preprosto smer: živeti od rojstva do smrti, od niča do niča, in živeti vmes je samo nadloga, ker moram pomagati drugim. Ampak, pomagam tam, kjer bi mi lahko kdo ali kaj pomagalo – ne vem sicer, kako bi to izgledalo –, vsekakor njim ne morem pomagati s tistim, za kar sam iščem pomoči in bi jo, če bi se tudi izkazala za uspešno, tudi takrat odklonil iz trmoglavosti. Gre za to, da s svojo substanco preživiš do konca. Poživiš jo, senzibiliziraš, do kamor gre. Vem za svoje meje in to je dovolj. A ta meja sploh ni meja, v tem je stvar. To je okolje, ki se venomer spreminja, razteguje, frči, pokriva celo kotlino, odplava za hrib, a se pojavi nova, v taki sestavi in podobi, da je ni mogoče opisati. Priznam nekaj, samo detajli so važni v življenju in umetnosti ali kjerkoli že, v spominu ali v pisanju. Vse drugo izgine. Zato pa tako veselje, če srečaš nekaj, kar ti je všeč v nadrobnosti, ali spis, ko naletiš na nekaj, kar je ostalo tako, kot je bilo. Zelo različno je, različna valuta, različni denarji, ne rečem, da jih imam polne žepe, to bi bilo dobro, jih pa imam za dve sobi. Ampak ob vseh teh nikakršnih smislih in ponudbah govoreč, bi rad še to skril. Čemu ponavljamo vsi življenje kot večnost?

24. november 2001

Kakorkoli, ženske me spravljajo v obup s svojimi odtenki razpoloženj.[45] Ženske spravljajo v obup tudi same ženske in tudi same sebe vidijo narobe. Kakšna sodrga nastane iz žensk, če hočejo vreči kakšnega predsednika ali diktatorja. Kako močna je, če tako mesto zavzema ženska. Kjer je ženska gospodar, je volk mesar. S takim geslom gredo ženske same na žensko Bastiljo. Če bi vzel pod drobnogled eno samo žensko, bi mi bilo žal, da so iz njenega življenja izbrisane: dekletce, stroga znanstvenica in starčica, ki nekaj ve. To so tri razdobja, ko so ženske najbolj nadarjene in najbolj modre. Biti mama, to je že univerzalna vloga, ki se ji prilagaja, čeravno ni sama po sebi umevna. V njej je že nasprotje. Bitke za to ali proti temu so kozmičnega izvora, čeprav so najbolj vsakdanje. Ta prva tri leta, ko si samo materina last in potem počasi zrasteš v tujca. To je nezgoda zvezd. Ampak v življenju ženske je lepota v treh razdobjih: dekletce, dama, starčica. Nikoli pa zrela ženska v srednjih letih.

25. november 2001

Mislim, da vsega tega, kar zapisujem v te zvezke, ne bom več mogel pripravljati za natis. Preveč napora, preveč cigaret, kar me zastruplja tako, da še vstati ne morem na stranišče. Dal sem naslov ITD (Intakodalje); tako naj tudi ostane.[46] Ta prošnja Mateje Komel me je povsem vrgla iz vsakdanjega tira. Mogoče ji bom lahko dal nekaj, kar sem že pred letom dni napisal in kar bo mogoče lažje pripraviti. Torej želim si, da bi vsak dan nadaljeval zapiske na te liste in da me ne bi nič zmotilo. Zdaj gre Beba za dva dni v München. Morda hoče, da bi Tina prišla kaj pogledat. Mene bi motilo, če bi komu moral obljubiti, da bom to in ono postoril zanj. Danes imam občutek, da bi bil moj največji doživljaj izmena stanja, da bi umrl, ker s tako raztrgano vrečo, iz katere povsod curi, ne morem več naprej.

16. december 2001[47]

Kar preberem v časopisu in revijah, je samo zmerjaštvo, prebliskan svet s psovkami, ampak v svoji sobi, privatno. Če rečem, da zdaj vlada samo sumničenje in hitra menjava osumljencev, tako da se zasukajo in menjajo na odru za osle, sem krivičen: zdaj je zmerom. Samo v otroštvu je bilo drugače, to vsi vemo, ko skozi naša zalita telesca v volni in bombažu niso sekale besede in nevoljnost okolice. Vse smo videli samo v toplih, globokih sencah in tudi v mrzlem smehu, a tja se nismo podajali. Če rečem: »Zdaj se vsi zmerjajo in obkladajo s sumničenji,« bi moral reči: »Zdaj nismo več mladi in ne otroci.« Tako, kot je zdaj, doživlja človek po petindvajsetem letu starosti. Začenja se tisti zdaj, tisti danes, ki je bil zmeraj, ki je bil tudi včeraj, ko še nisi bil vpoklican med zrelostnike. Prekleto bi morali popraviti datum, ko je nastopil »zdaj« in »danes« in to pri vseh, brez razlike, naj bo posvečen ali ne. Kar naprej vidim te levitve. Iz pianista, ki sem ga imel rad, se je razvil v pop zvezdnika, ki s hladnim mečem reže glave huje od kakšne hišnice, ki nadzoruje vso hišo iz svoje lože. In sem rekel: »Midva se ne marava, veva, da imava drug o drugem karikature.« In on: »Tako misliš ti.« Zameril je, ne bi smel nič reči, moral bi biti prijazen, resnicoljubnost je samo za papir, in še za tja ni več. Rekel sem: »Vseeno hvala za tvojo pomoč.« Danes oziroma zmerom naredijo ljudje iz ene tvoje kretnje, napol izrečenega stavka, buljenja na eno oko ali ker imaš zarošene leče, same svinje in prašiče. Niti ene geste ni, ki ne bi bila komentirana kot hudoben namen. To je znak, da vsi nekaj skrivajo in nočejo na plan – ne vem, zakaj bi bilo treba skrivati, če si se kdaj vdal, se pustil z vajeti, bil produkt časa, okoliščin ali svojega gena, čemu bi se sramoval in si s tem odrezal pot do dimenzije človeškega človeka, ki ne ve, kam s seboj, kot tudi vsi ostali, nebroj jih je, ne vejo kam s sabo. Za prvo stopnjo bi bilo dosti, da bi bili iskreni. Druga stopnja je že hujša: biti resnicoljuben. Zakaj je tako neizmerno težka? Ker takoj povleče s seboj vprašanje: Čemu, zakaj bi bil resnicoljuben? Obstaja kakšen Bog, ki vas gleda in nadzoruje, in moramo igrati tako, kot veleva njegova muzika. To sploh nima nič opraviti s takšnimi vprašanji o Bogu. To, resnicoljubnost, je v tebi. Saj veš. Za to ni treba iskati kakega sovražnika ali zaveznika v Bogu ali Hudiču. Oba sta, kar sta. Če si ju predstavljaš ali ne. Če sta izmišljija ali ne. Nihče te ne bo poklical na zagovor, nobeden ne bo vzet v pekel ali nebesa. Obadva sta samo razločevalna kota v abecedi. Ti moraš ravnati po logiki, po kateri se razvijajo tudi zvezde, planeti, lune, ker si njihov otrok, njihov produkt, z dušo in vsem, kar imajo tudi oni. Čisti slučaj je, da si se ravno ti pokazal na svetu, kot so se tudi vsi drugi. Mi imamo nekaj volje in zavesti od njih, nekaj logike, da ne rečem enostavno – razumevanja. In da bomo morali oditi, naj še tako kitimo svoj dom in si še tako nabavljamo najboljše avtomobile itd. ali jih delamo, odšli smo, kot smo prišli, tako kot zvezde in planeti, rodimo se in umiramo. Ne vem zakaj, recimo, so morali ravno mene – to se ves čas sprašujem – zbuditi iz sna, iz niča, v zavest in v svet. Ne gre mi, ne paše mi, preveč sem negiben in preveč len, da bi zlezel s postelje dol in šel na tekmo. Ampak najbrž je med zvezdami katera takšna, kot sem jaz, in tudi živi, brez očesa v trikotniku in goloba duha nad sabo, ker drugače tudi mene ne bi bilo, če ne bi bil kje v vesolju na zalogi material, iz katerega sem narejen. Vsak ima svoje pleme v vesolju in lahko se pogledamo takole: ker je zemlja mogoče ljubezen vesolja (recimo), nas pošiljajo nanjo živeti naše rodne zvezde. Recimo, da je tako. In zakaj? Zato ker je težko nositi s seboj breme, da si edinstven, torej v neki razvojni različici Bog ali Satan. Enkrat sem zapisal, da so se Bogu uprli angeli in prišlo je do vojne med Bogu vdanimi in neposlušnimi. Eni so pristali v nebesih (torej nad nebesi, ki jih vidimo, v rajskih nebesih), drugi pa v peklu. In kaj je s tistimi angeli, ki so ostali nevtralni? Mogoče smo to prav mi, ljudje. Zaključujem, da me ne bi odplavilo v ocean.

17. december 2001

Čuden občutek zdajle (ob 12h), ko sem pogledal iz postelje proti vratom moje sobe: kot da so se pomanjšala v vratca. Sem se jaz tako povečal ali zdebelil, da nisem verjel, kako lahko hodim skoznje ali pa … ne vem, zmeraj so se mi zdela normalno velika, bukova, nerodna, težka in tako podšprajcana kot vrata v kakšno kanclijo. Resnici na ljubo moram povedati, da jih nikoli nisem zares videl ali opazoval. Gledal sem bolj stene. Po resnici: tudi nakopičenost v moji sobi – vse knjige, rokopisi, kjerkoli je prostor za kaj, stari pokvarjeni televizor, kovčki, torbe, nekoliko vse prašno –, včasih sem tako čistil stanovanje vsake tri dni, torej dvakrat na teden, vse sobe, kuhinjo, kopalnico itd. Zdaj pa ne motijo ne pajčevine ne prah, ki se je navlekel med liste v knjigah, ki jih recimo leto ali manj nisem imel v roki, te proge od prahu se kar limajo na pižamo in rjuhe. A nič me ne moti. Niti to ne, da se ne kopam več oziroma tuširam vsak teden, ampak na dva meseca enkrat. Vprašal sem Bebo, če zaudarjam. Rekla je ne, a to je lahko prijaznost. Sam sebi samo takrat, ko začutim smrad zdravil v mojem urinu, ta je močan. Spominja me na bolnišnico. Drugače imam kožo čisto in počutim se v redu, tudi poleti, ko je vroče in ne morem v morje, še v bazen ne, ker takoj potonem kot kamen. Še zmeraj spim zdaj pri minus sedemnajst pri odprtem oknu in tudi delam pri njem, čeprav me malo zebe v roke. Nimam pa pravega veselja, da bi segel po cunji in vroči vodi, da bi očistil sobo. Naj takole ostane, nedotaknjeno. Tudi ne čutim nobenega vzgiba, da bi komu pisal za novo leto ali božič. Dobro, sestri in tolmaču v Tokio ali kakšnemu prijaznemu neznancu, ki mi je s čim pomagal. Tudi mi ne gre več, da bi za božič postavljal jaslice ali okrasil drevo. Nič nočem imeti več s tem. Prebral sem dober srbski pregovor: »Onaj, tko hoče da bude most, mora biti malo gažen.« Zato se po časopisih tako zmerjajo, vsak hoče biti most med prejšnjim in zdajšnjim časom, noče pa biti pohojen od ljudi, ki hodijo z enega brega na drugega. Jaz že ne bi bil rad most. Bil sem to v resnici večkrat, ne da bi vedel, da sem kakšna brv. Očeta sem spraševal o njegovi domovini, pa mi ni hotel ali mogel odgovoriti, ker ni imel ničesar na zalogi. Jaz bi rad slišal, katera posebnost označuje vsakdanje življenje Slovencev. Zato sem bral klasiko z vsemi opisi kmečkega življenja in običajev; te sem bral kot obrede indijanskega plemena na njihovi sveti gori, ne da bi jih seveda razumel. Razen če bi bil kmet, kar sem hotel postati desetleten leta 1938. Zdaj bi se zaprl v svojo kamro oziroma zidanico, se malo zdravil in pil do smrti. Če bi mi kdo še prinesel dnevni časopis, kakšen vran, če ne kmečki pobček, bi ga nagradil z nekaj denarja, pa bi sploh lahko videl, da se ne splača, da se premakneš iz svoje zidanice. Trdina je opisoval take starce, ki so se uprli navadam: živeli so zabunkerirani v svojih zidanicah in pričakovali belo smrt brez tingeltangla. Včasih so jih rešili, včasih ne. Trdina je marsikdaj naletel nanje. Trdina je bil razmeroma še mlad, ko je hodil s svojimi zvežčiči po vaseh in si zapisal vse, kar je videl in slišal. Občudujem ga in mu zavidam. Mogoče sam niti ni vedel, kakšno veledelo opravlja, ko je pisal svoje bajke o Gorjancih, ne pa tile zapisovalci in dnevniki. Kajti samo človek, ki je tako nezainteresiran za svoj ego, je zmožen znesti tako bogastvo na kup. Če ne misliš na tuje oči, postaneš pošten, ker vidiš svoje življenje samo kot delovanje. Nobeno kazanje svoje krone.

18. december 2001

Vseeno sem pometel sobo. Iz pravičnosti, da ena skleda na tehtnici ne bi štrlela v zrak. Vendar sem to naredil simbolično, kupček smeti, ki se je nabral, je bil velik komaj za zajemalko za juho, ker nisem pometel pod posteljo, stoli, kovčki itd. Simbolično sem dodal prelahki skledi nekaj gramov, da ja ne bi bilo prelahko. Najbrž se na ta način nehava mladost ali vsaj starost, ki se še reducira. Tako sem brisal skodele, ročaje na omari, podnice parketa, pod ležišči, svetilke, vse v redu in v vrsti. Mogoče tako čutiš pri sebi, ker imaš takšno nevarno službo. Skratka, zmeraj sem kršil prepovedi in zapovedi. Tudi svoje. Opazujem se: saj to je drugo otroštvo. Kocko vržem v kot, ker ni preveč pisana, časopise berem oziroma prekašljam stran za stranjo. Čim lepši dizajn, tem manj vsebine. To je eleganca na obešalniku, ne na človeku. Revijo, za katero sem mislil, da bo v redu: prvo številko sem še bral eno uro, tole zadnjo, ki zaključuje drugi letnik, v desetih minutah, nato sem jo vrgel na stari televizor, kamor mečem prebrane publikacije. Pa toliko strani in toliko truda, potem razvodenjenje avtorjev, ki pišejo v vsako številko. En večer prebiti z njimi je preveč. Celo zborniki imajo samo dvanajst minut kvalitetnega branja. In slišim, da se bodo pojavili še novi rotacijski zmaji, ki ne bojo nikoli zleteli, ampak se že na tleh pokvarili. Enostavno, nič ni gospodarno, s čimerkoli že ravnajo. Nobene pametne strogosti ni, vse samo metanje denarja skozi okno. Ti ljudje, ki dan za dnevom ustanavljajo nove časopise in revije, kakšno verbalno in neverbalno željo ima tukajšnje prebivalstvo. Tega ne razumem, da so gospodarski podvigi tako absurdni, da še v humoreski, v kakšni krajši odrski igri ne bi preživeli. In tisti, ki uvajajo novo modo, nove obrazce, nove vrednote itd., napovedujejo, da se čedalje več oblakov bliža našemu nebu in moramo biti pripravljeni, da prebavimo njihovo osnovo. To ni niti več neumno, ampak zaostalost v rasti in razvoju. Vzameš ali vdihneš tisto, kar rabiš za svojo eksistenco, in se prilagodi tebi, ne ti njej. Na severnem tečaju bodo izbrali tisto, kar je nujno za njihove potrebe, potreba je osnova vrednote. Tu pa kar naprej klestijo vse oblike in ideje v zraku z neba, da jih ljudje brez potrebe in občutka zanje pregazijo na tleh. Dosti!

Hotel sem govoriti, kako trmoglav sem. To spada k družini. Ta se ni mogla dosti brigati zame, ker je sedela v stečaju do vratu in še čez. Zato so me samo enkrat obiskali, v celem letu mogoče trikrat, ko sem ležal v bolnišnici: samo čez most bi morali. Leto dni v sanatoriju ni bilo na spregled nikogar: oče me je pripeljal in takoj odšel in po letu dni je prišel in me odpeljal domov. Seveda sem jih imel za tujo familijo, če pa sem videl, kako so druge skoraj vsako nedeljo ali vsaj enkrat na mesec obiskali starši. To je nekaj pomenilo za prebolevnike in bolnike: po takem obisku, na katerega so prišli trije, štirje, so hodili med nami ko obvešeni z nevidnimi odlikovanji. Tako malo veljaš v skupnosti, edino, kar ti daje čast in dostojanstvo, je to, koliko ljudi onstran zida si želi, da bi bil spet z njimi. Ampak jaz sem jezo in grožnje domačih poznal, vedel sem, da tudi denarja ni za darila in železniško karto do okrevališča, enostavno nič ni bilo razen šivanja krzna in raznih papirjev in dokumentov, ki so jih delali, da sem čutil, kako sem povsem odveč pri takih rokovanjih z dokumenti in različnimi rubeži. Saj so čez noč izginjali šivalni stroji in krzna in velikokrat sem prespal pri tujih ljudeh pred rubežniki. Reči hočem, da sem razumel agonijo svoje družine, nisem mogel biti niti več užaljen ob njihovem izražanju čustev, a se tudi krivega nisem čutil, če sem kaj ušpičil. Moral sem na zrak, a oni niso imeli časa zame, moral sem se igrati, niso imeli živcev za to, zato sem bežal od doma. Še danes slišim tisti vrišč v ušesih, kot bi vlekel s seboj na cesto zvočne vlečke v ušesih. Včasih so me ujeli, ampak zlagoma sem prišel do svoje taktike. Zletel sem ko krogla na pločnik in ne več tja, kjer bi me dobili, ampak sem našel že kakšen kot na kraju Petersberga, zelo skrit kot, kjer sem postal. Bil je zakrit na enem, na drugem lina z rdečimi policami. Ko sem pritekel prvič, so se navadili name in jaz nanje in smo si postali nekakšni brezimni ubežniki in odkrila bi me samo kakšna sestra ali starši oziroma policaj, če so ga poslali nadme. Če je šel kdorkoli mimo, sem se naredil navadnega in se delal, da čakam mamo, kdaj sem, če se je kaka gruča ljudi ustavila pred vogalom, celo zavpil: »Kdaj boš že prišla, mama?« Tako so me vsi pustili pri miru in koti med hišami so bili nekakšne stražarnice. Potem sem šel običajno v park ali k pristanu pod srednjim mostom. Prikazati se med ljudmi, je bilo zame pravzaprav prav tako težko, kot se pojavljati v kakšni izrezanki (figuri) med več ali manj krvoločnimi zvermi v živalskem vrtu. Kdaj, opoldne, proti večeru, ko sem od daleč gledal našo zeleno hišo v Gerbergäsli, me je prevzela groza, kaj če niso moji starši in sestre umrli ta čas. Takrat se ne bi mogel vrniti v nobeno hišo več, ne bi imel več doma ne postelje, v kateri bi prespal, ne krožnika juhe ipd. Včasih sem se v strahu prikradel v hišo, ker sem vedel, da po kosilu grejo spat, in gledal, ali spijo, se pravi, dihajo, smrčijo, ali se jim premikajo prsi in so še živi, potem sem vzel kos kruha in šel spet ven. V šoli, denimo, nisem nič znal in sedel sem v zadnji klopi, povsem sam, brez soseda, in gledal sem skozi okno. Tudi med pavzo se nisem znal pridružiti sošolcem, ki so se zbirali po hodniku, ker je bila nad menoj izrečena anatema našega učitelja v črni halji. Pač sem vstal s klopi in se posprehodil ob obešalniku, ker je pač bila pavza. Nobeden se ni zmenil zame. Bil sem izvržen. Nekega dne pa se je zgodilo, da fant v tretji klopi v srednji vrsti nekajkrat ni nič znal in ga je učitelj napodil v zadnjo klop, mene pa presedel na njegovo mesto. To je bilo, kot bi se na vlaku, žičnici ali izletu znašel med samimi finimi sopotniki. Vsi so bili pisano oblečeni, imeli so krasne peresnike, še lepše torbe blesteče barve. Počutil sem se imenitno. Ampak ko me je učitelj drugi ali tretji dan presedel nazaj v zadnjo klop in onega spet poklical v tretjo nazaj, sem šele občutil svojo sramoto. Kakšen užitek je bil sedeti med onimi imenitnimi sopotniki, čeprav se nisem z njimi prav nič pogovarjal. Zdaj šele sem videl, kakšen madež nosim, črn, kot obliž čez pol obraza. Treba se je bilo navaditi in navadil sem se tako, da sem šel vsaki družbi spod nog. Sebe samega in svojo fantazijo, ki je bila sicer ubožna, sem lažje prenašal. Rekel sem si skoraj kot v religiji: tako moram živeti, da se v življenju ne bom ničesar dotaknil. Zato sem tako nerad slačil ženske za v posteljo, bilo je podobno prisili, čeprav me je sla dajala. Toda dotakniti se moram dela: ko sem ga končno opravljal, in to v neizmerni količini, kot uslužbenec, kot pedagog s številnimi otroki, s seminarji po celi Sloveniji, po kateri sem potoval z vrečo lutk na vlakih in avtobusih, pa tudi kot pisec proze – ampak to delo se ne vidi in nevidno se ne da prikazati – torej nikoli nisem čutil ponosa nad svojim delom. Nikoli tudi zadovoljstva ne. Ne užitka. Razen mogoče po teh dnevih napornega fizičnega in tako rekoč duhovnega dela na seminarjih ali predstavah hospitacijske skupine svojih otrok sem se oddahnil. Hvala lepa, konec je. Moram pa reči, da se nisem pustil, da bi se moje svojeglavosti dotaknili. V slabem in dobrem, kar sem počel ali so drugi počeli z mano, svojo glavo na vratu sem nosil sam. To je edini uspeh v mojem življenju. Tudi če sem kaj zagrešil, sem to storil s svojo glavo in jo tudi ohranil. Vse je le teklo tako, kot sem v svoji osnovi hotel. Nikoli se nisem počutil kot žrtev, samo omejevan sem bil. Res pa je, da sem stvari doživljal na svoji goli koži, ker nisem bil preoblečen v hokejista, ampak zmeraj tako kot poleti ob morju, se pravi v minimalkah. Moram reči, če je kdo mislil, da mi je kaj storil ali strl, naj to odmeva v njegovi glavi kot hozana, v moji glavi se nič ne sliši.

26. december 2001

Kakšna je bila videti osvoboditev Ljubljane ali padec mesta v roke rdečih, sem nekoč že opisal.[48] Tega ne bi ponavljal, ker ni kaj ponoviti po vzorcu opisa. Poudariti pa je treba drug aspekt: zadovoljstvo ljudstva, indiferentnost, rožnata perspektiva prvih mesecev konca vojne – od 9. maja do volitev za pakt Šubašič–Tito, to je predstavnika Kraljevine Jugoslavije, bivšega bana Hrvaške, izid teh volitev, nato slovesna proglasitev Federativne ljudske republike Jugoslavije 29. novembra 1945 in takoj zatem ustoličitev države v rokah rdečih. Do tedaj je vladala relativna svoboda, sumničav mir, bil sem še toliko mlad, da sem na ulicah in mostovih, trgih, kakor po sobah v naši stanovanjski hiši na Starem trgu 21, zavohal delavno spremembo občutenja. Seveda, banditi iz gozda so bili lepo oblečena vojska v angleških vojaških uniformah z rdečo zvezdo na kapi, delovali so bolj bojevito od regularne Slovenske domobranske vojske z bledim modrim orlom na rokavu, vsekakor so bili gozdni vojaki videti bolj vešči, kot so bili tudi sokoli pred vojno bolj spretni pri telovadbi kakor orli. Kvartni (četrtni odbori ljudske mladine Slovenije), ulični odbori, rajoni, mestni odbori so vrveli od mladosti. Po kvartnih pisarnah smo se mladi veselili, da so nas lahko vsak čas poslali na delovne akcije. Po kvartih in v uličnih odborih, kot že prvi osvobodilni dan, 9. maja, so se prikazali tako imenovani terenski delavci in aktivisti, ki so med vojno trosili liste, pisali parole, imeli nalogo, da ostrižejo ženske, ki so hodile z Italijani, ali so celo izvrševali likvidacije civilistov in duhovnikov. Ti mladci so imeli ostre, brezkompromisne, asketske obraze. Spominjali so me na semeniščnike, samo da so trdili, da duha ni oziroma je duh pod našimi nogami in ga lahko oblikujemo po finesah in naklonih tega materiala oziroma ga spreminjamo v koristno, mu vdahnemo življenje, družbeno obliko, funkcijo, ki jo bo substanca odslej imela: vse je mogoče, če si poenoten z materialom, iz oči v oči, torej je treba samo dvigniti roke, seči po žerjavici in požar bo ugasnil ali samo s krampom udariti v breg hriba in naredil boš tunel. Udarniških akcij so se udeleževali tudi starci, vsi z lopatami, krampi, z zastavo spredaj in harmonikarjem. Ulica se je vsak dan spreminjala v gledališče. Tako smo živeli skupaj, ko smo med vojno sumničili: ta je pri belih, rdečih, plavih, pri Intelligence Serviceu, pri Runti, pri atentatorjih, pri anarhistih itd. – vse starosti, to je bilo vsakomur všeč, tudi meni. Mladi dečko se je sklonil nad starca, ki ga je skoraj kap, in mu spretno in vešče, kot da je sanitejec, hladil čelo in držal nad njegovo glavo košato vejo, da je bil v senci. In prav tako so se vsi, stari, ženske in moški, z vseh strani zbrali okoli fanta, ki se mu je kaj primerilo pri delu, kot da so njegovi strici in njegove tete. To je bil lep občutek, če izvzamemo krepost, je bil celo lepši od nje. Celo moja mama in sestra, ki so ju pripustili delati pri viaduktu pri tovarni Zmaj, čeprav sta bili označeni kot sovražnici, in to ta čas, ko sem bil jaz v mladinski delovni brigadi na Krškem polju. To ju je kar pomladilo. Na kvartu smo igrali pingpong – te pisarne so bile v zaplenjenih stanovanjih ali trgovskih lokalih, dosti smo se pogovarjali med seboj –, tako sem spoznal Miklavža Prosenca, ki je dobro igral na klavir in mi je predvajal »internacionalni marš delavskega razreda«. Ampak nekaj se je čutilo v zraku, kot nekakšna nevidna mračina, slepa pega. Najbolj pomembni so bili tisti, ki so nosili angleške jopiče, čepice s peterokrako, jahalne hlače, škornje, opasače. Vsak tak je bil posebna ploščica na cesti. Ta je bil zunaj vseh dvomov in nedotakljiv, on je vladal, pa če je šel samo po pločniku ali čez trg, so se mu ljudje umaknili, celo kamioni, furmani, tramvaji. Eni so dolgo, še pet let, nosili ali hlače ali čepico ali opasač ali suknjič, vsaj drobec uniforme, ki je dajala brezprizivno moč. Nekdo je povedal, da je neki aktivist ali funkcionar porabil na tisoče jajc pri beljenju vile, ki mu jo je nakazala oblast. Pravzaprav se je začelo s tem, da so se partizani z nekaj progami svoje oficirske stopnje na rokavu vselili v hiše in stanovanja, iz katerih so pobegnili belogardisti in njihovi domači. Kar naenkrat so stali na prostoru sredi hiše in nekaj čudnega kričali, na balkonu, na podestu je bila druga ženska kot tista, ki je med vojno bila tam. V tem je bila neka razlika, če si zasedel magistrat, Slavijo, Kmetijsko družbo ali trgovine s svojimi oblastnimi organi, če pa si se vselil v privatne hiše tistih, ki so pobegnili, potem to ni bilo videti tako kot v bitki, ko zasedeš sovražnikov bunker, njegovo postojanko ali strelsko linijo. To je bilo nekaj drugega od javnih poslopij. To je bilo le gnezdo drugih družin, drugih ljudi, ki so s svojimi otroki živeli tu, grabili pesek, negovali vrt, brisali šipe, obešali sveže okenske zavese. Tega ne moreš kar vzeti s svojo zaročenko, sestro, mamo, sorodniki. To je bilo nekaj pokvarjenega, neka hiba, napaka, prva napaka v območju neba, zastav, volonterskega krampanja, prepevanja, mitingov, skupnega dela brez božjaka in kosa kruha.

26. december 2001

Če bi vse te nočne more in sanje … Danes proti jutru: nekakšen Afganistan, sivo hribovje rjavega prahu, vse v hribinah ali bregačah, kot v toplicah ali savni, čudna mastna bitja v neki sesuti sobi, ki so se ljubila ali vsaj nakazovala, kako se znajo ljubiti s svojimi sabljami med nogami, in kako sem, kot da je to nekakšna terapija, na mizi iz dveh parov pustil, da ji je, ker sem sam že impotenten, polizal p., medtem ko sem ji jaz držal narahlo noge razcepljene in razkrečene. Imel je tako dolg jezik kot ud in nos in delal je res nekoliko mehanično, kot da demonstrira, jaz pa sem opazoval ženin obraz, ali kaže več užitka na obrazu, kot kadar je z menoj. Mislim, da je bil običajen, samo malo znojil se je, svetil na senceh, seveda mi je bilo ves čas hudo, a vstopil sem v to hišo zato, da bi ona imela malo užitka, ki ji ga jaz ne morem dati, nekakšno darilo, kot če pelješ svojega otroka k zobozdravniku, pa tudi tebe boli med operacijo kakor njega.

Druge sanje: nekakšno okrevališče. Ni Strunjan in je Strunjan. Imam neko potrdilo, da sem vplačal za naju kavcijo za 14 dni v boljšem delu zdravilišča, in ko grem takole med zaraščenimi bregovi stopnišča in razpiram cvetje, da bi videl, kje se nahaja apartma, zagledam svojega prijatelja Daneta iz mladosti. Odkar mi je to ali ono rekel v pijanosti, čutim odpor do njega, vem, kako so si najhujši sovražniki nekdanji dolgoletni prijatelji. Pove mi, da bosta z ženo v okrevališču in da je vplačal v boljšem delu okrevališča. Odgovorim mu, da sem tam jaz, on mi reče, da je to vplačal že pred nami, torej toliko tednov pred menoj, in tako je zasedel najino sobo. Tečem gor po stopnišču, da bi našel recepcijo zdravilišča, in naletim samo na neko staro službo kot na Golniku, kjer mi rečejo, da ne velja moje potrdilo o vplačani kavciji. Kogar koli sprašujem, da bi prišel do recepcije okrevališča Krka, me napoti v nasprotno smer, in kamor pridem, obstajajo samo okrevališča iz šestdesetih, sedemdesetih let socializma. Eventualno bi upoštevali moje vplačilo, če bi bil eden od naju na dializi v skupni sobi, torej bolnik, in v sosednji postelji njegov sorodnik, ki pazi nanj, samo za to bi moral narediti izpit oziroma si izpisati iz razmnožene brošure pravila, dnevni red, terapijo za vsako uro posebej v teh štirinajstih dneh – telovadba, kulturno-moralno delo, stenčas, plesne animacije itd. Danes pravil ne morem odnesti, fotokopirca nimajo, razen če prineseva svoja ali če prepiševa s socialnim za izposojevalnino sama zase vso brošuro. In tako namesto mojih tekstov zdaj tipka Beba pravila in hiteti mora, ker na sobo čaka že naslednji interesent. Zadeva je v tem: šele ko spoznava vsa pravila, se odločijo, nama dodelijo sobo v hotelu z dializo, ter če naredim pred tem izpit, bodo moje predplačilo upoštevali. Saj je konec prej, kot je konec zgodbe. Mislim, če bi bil vsaj malo pri močeh kot nekoč, bi te sanje obdelal kot bakrotisk, ornament, žgani les ali lesorez. Pri moji vzvratni hoji, ko vem, kaj me čaka, ali moji hrbtenski hoji, imam pred seboj od življenja samo pogorišča namesto prizorišč. To bi bila prava smer na poti starosti, zmanjševanja. Posnemam drevo, po nekaj letinah staro drevo, ki postaja votlo, se lomi v vetru, dokler se ne usloči in zmanjša na velikost semena, iz katerega nič več ne bo.

Vsak jaz je v lastni koži. Zanj je prvi na svetu, kar je edino prav, saj živi v stalnem begunstvu. Jaz je seveda maščevalen in popolnoma nemočen. Če kateri jaz le dokaže, da tudi kot jaz nastopa v ringu, na tekmovanjih, je drugi jaz ljubosumen in zavisten. Kuje orožje, spretnejše od tistega, ki ga ima nastopajoči, ali se preda slepemu sovraštvu, spletkam, ovaduštvu proti njemu. Seveda, gre za pravičnost: če je en jaz v svoji koži, recimo temu tako, uspel in navlekel pozornost nase, zakaj naj bi katerikoli od drugih jazov v drugih rečeh tega tudi ne mogel. Resnica je, da je vsak jaz enak drugemu. Vsi so goliči z enako pravico. Ne povzročajo vojn, zmeraj ideje ali monopole. Ti so samo konture, velikanske maske. Kar neti vojne ali srečne izide, so jazi. Samo jazi so tako močni, da napadajo, samo jazi so tako ranljivi, da izkrvavijo. V nekem čisto navadnem primeru je navzoča hierarhija jazov: vsak bi bil lahko odločilen, če bi smel imeti vsaj za sekundo svojo besedo. Po svoje je treba torej hvaliti ideologije, rasizme, hegemonije – če nič drugega, prinašajo vsaj to, da se nekaj tisočev ali milijonov jazov poenoti, in je škoda manjša, kot če bi vsak teh jazov vladal po svoji kaprici.

27. december 2001

Moram sprotno nekaj pisati in Beba mora sproti tipkati. Ta stvar – ali je priročnik za življenje, za sestavo eksploziva, skeč – mora priti do neke partizanske grafike v gozdu, od koder se naprej širi v biltenih in brošurah. To so bile današnje sanje. Zapomnil sem si še zelo grob papir, ki ne vpija črnila. Mogoče je to posledica včerajšnjega pogovora z Bebo o mojem poskusnem proizvodu 2002. Ona bo tipkala kolikor toliko pripravljeno verzijo tega dnevnika, natipkano skrila pred menoj in mi šele čez mesec, ko bom imel distanco, pokazala. Knjigo moram sestaviti iz vsega tega skoraj sedem let nazaj napisanega. Končno, nekaj koristi mora biti od tega, kajti ne nazadnje jaz hranim družino in pomagam pri eksistenci družin svojih otrok. V tem ni nič neetičnega, celo neestetskega ne. Da se zasluži, danes drugi delajo še večje kozle, in kar je najhujše, škodujejo mnogim, samo da bi lahko vtaknili v svoj žep kak groš.

Hočem kozlati ob knjigi Jaz, zgodovina, čas,[49] ki jo malce listam in prebiram. Vsi so v lepljivi pajčevini svojega jaza, ne vidijo se od zunaj, z očmi pajka npr. ali mimoidočega. Stvar je seveda v tem, da moraš do sebe prenašati dva punkeljna: da si si blizu, pod kožo, in da si si daleč, oddaljen; neopečen ali opečen, vseeno, samo od daleč registriran. Če je kaka tragedija in če obstaja kakšen pekel, sta igra in kraj igre ravno v tem. Si, a nisi za vsakega. Nisi, pa si za mnoge. Zmeraj so tudi nasprotja – iz ene statistike padeš v drugo, ne da bi si s tem belil glavo. Vsekakor ni dobro prepustiti svojemu jazu preveč teže ali prehudo prikrajšanost. Junak si: lahko napišeš devet tekstov, v katerih je jaz osvetljen z vseh strani in je, bednik ali ne, junak. Potem se lotiš desetega teksta in padeš na nos: ja, lepo plava ko rumenjak pri jajcu na oko, ogleduje se sam v sebi, vendar ko mož s pogledom obkroži svoje beljakovine in smejoč se na vsa usta, glej, kakšna estetska popolnost sem. Bog te nima rad, tako so zaigrali svojo igro.

Če se spomnim zdajle sanj, v katerih sestavljam brošure, na roko pisane, ki jih bodo partizanske tehnike razmnožile za na teren in bo marsikatera prišla tudi na pločnike sredi okupirane Ljubljane, recimo Slovenski poročevalec v razmazanem tisku na rdečem papirju, ki sem ga pobral na Bregu, potem vem, da je komunizem prinesel vsaj nekaj dobrega slovenskemu narodu: internacionalizem. Z gesto poguma v sredino malomestne okupirane province. Človeška korajža je nekaj plemenitega, in četudi ni, je nekaj, kar moramo spoštovati, je upor zoper razširjanje dolgotrajne nevednosti. Še zdaj imam v prstih vlažen otip in v nosu vonj po svežini, ko sem pobral ta rdeči, mali časopis pod kostanji na Bregu. Bil je hrabrost, sijajen preskok motorista na motorju čez predel, nekaj športnega in duševnega naliva.

Zdaj je »jaz« dosegel tisto točko, ko ni več zanimiv in središče, kot je bil svoj čas, po tem zborniku sodeč. Zdaj moramo sami. Zdaj morajo ti avtorji naprej: kreniti morajo po poti, na kateri »jaz« ne čaka nič več pričakovanega, ampak brezimnost in pogrošnost. Če si ne bojo upali, in večina se jih ne bo, ker se še večja večina (tistih, ki ne pišejo) ne upa prikazati na dan: nočejo, da bi bili goli in da bi jih zadelo naravnost v sredo srca. Kakršnakoli ekshibicija pod kostumi, samo ne gol kot črv na beli dan. Če gledam ta zbornik, avtorji niso prišli daleč z jazom: od otroških oblekic, ki so jih tesnile, ne pridejo naprej do drugih kostumov itd. Vsaka generacija zagleda, na nov način šavsne zrak v družbi, samo kot otrok, vse ostalo je potem uvrščanje med stare in nadaljevanje. Torej ni mogoče dobiti avtentičnega pričevanja z naslovi generacij, v nobenem veku, še v posamičnem življenju vemo tako malo, razen da smo vedno znova servis za prvo probo družbe, ki jo doživljamo kot otroci.

28. december 2001

Včeraj končno dobil odgovor iz Basla: Basel drugo leto odpade. Preveč kandidatov za gostujočega pisatelja. Predvsem pa sem se po navodilu potovke Šemrlove obrnil na zmotni naslov, na krovno organizacijo, namesto na Literaturhaus Basel. Skratka, drugo leto ne bom umrl v svojem rojstnem mestu. To mi nikakor ne bi bilo prijetno, ker bi potem bilo slišati kot kič zgodba. Da bi moral umreti ravno tam, v kraju, ki mi je postal tujina. Vsekakor sem se prijavil za gostujočega pisatelja po sugestijah Šemrlove in Beba je bila priča. Govorila sva večkrat, da bi za kak teden ali več šla v Basel, da bi si ga znova, in to pot zadnjič, ogledala. Torej se nisem mogel izogniti, da se ne bi prijavil. Samo veliko ponižujočega dela s pisanjem prijave sem imel, da človeku ostane sled za stremenom v duši. Po drugi strani: pričakoval sem, da me odbijejo. Ne vem, kako bi prenesel dva do tri mesece tam v ujetništvu Literaturhausa. Pa tudi pravično je, da ne morem iti tja. Le kako bi se moral pripravljati in štimati, da bi bil po okusu dam in gospodov, ki se ukvarjajo s književnostjo zgolj teoretično ali praktično bibliotekarsko. Če imajo še merila, kako naj sodoben pisatelj izgleda po vedenju, bi izgledal preveč klasično, če so visoka merila bolj staromodna, pa sem pravi merjasec zanje. Ne vem tudi, kaj bi počel v formuli »pisatelj«, ker v tej obliki ne obstajam in jo iz osnove ven zanikam. Sem zapisovalec v temle zvezku in morda bo tudi ostalo pri tem, da bi vse ostalo zgolj na zasebnem papirju. Če je knjiga, se takoj ženeš in te zvabijo ven, iz luknje, in si moraš popraviti hlače in frizuro. Rad bi, zares rad umrl mirno. Ne da bi mi bilo treba plačevati dolgove za naše mladostne grehe, še za tiste ne, ki sem jih zagrešil včeraj. V miru umreti, se pravi, da se ne ubiješ, da nekoristno in koristno ne prelivaš krvi. Želim si seveda, da bi iz teh zvezkov v prihodnjih mesecih nastala knjiga, predvsem zaradi delovne cirkulacije, v katero bova zapletena kot celota Beba in jaz in bova imela v tem »veččasju« penzionirancev cilj pred seboj. Brez tarče popuščaš in ciljaš v zrak. Ne vem, ali so kakšni biseri v teh zvezkih. To moram izvohati direktno s smrčkom. Zdi se mi, da se še marsikaj ne bo uresničilo, o čemer sem leta menil, da se bo. Prevod Prišlekov ipd. Mislim na denar, ki bi ga dobil, da bi si z Bebo privoščila Strunjan in Bohinj, dokler sva še toliko pri sebi. Gre za to, da posteljeva celo leto 2002 v najino ugodje in da bodo najini otroci tudi kaj imeli od tega. Če ne bo honorarja, si ne bova mogla privoščiti ničesar, kajti podpirati moram sina, hčerko in vnukinjo iz najinih običajnih prejemkov iz pokojnin in apanaž. Šele tako si lahko kaj privoščiva zase.

Hotel sem opisati sinočnje in davišnje sanje, pa se jih ne spomnim. Bile so strašne in imele so dva, med seboj nasprotujoča si dela. Veliko več zvem o sebi med spanjem kot v budnosti.

31. december 2001

Ležim in mislim. Ne vem, kaj je udobneje, vdolbenost jogija ali vdolbina v glavi, kaj od njiju je prikupnejše in prijaznejše, da česa ne delam z rokami ali možgani. Seveda, to je daleč od nirvane ali očitenja, sem pa zelo blizu cilja, pravzaprav sedim na njem. Seveda če se ne zganem in ne bom začel kaj delati. Če vržem odejo s sebe, odvihram skozi vrata v dnevno sobo, vidim Bebo, ki je že doma, in sedem ter čutim hlad okoli nog, ki vleče z balkona, prestavim vigilanke, ki mi jih je kupila iz marcipana, edino sladko stvar, ki jo zmorem spraviti dol, v svoj bavter. Spregovorim nekaj besed z ženo, o bog, kakšen hrup in ropot je to, človeška govorica ni nikoli tako brezslišno uokvirjena v glasove narave, ampak pravo nabijanje iz kovačnice, in potem grem nazaj v svojo sobo, se ne morem več uleči in pustiti, da vzplavam vzdolž kobilice. Rad bi rekel časa in prostora, ampak to je patetično, rajši rečem, da bi našel nit brezdelja od prej, omamo, da sem zadovoljen z dimenzijo ležati in misliti. Življenje je tako prekleto dolgo, za četrtino, če ne celo polovico daljše od življenja treh, petih generacij nazaj, da za to dodatno dolžino, naj izgleda, da je na svetu še toliko posebnega, zanimivega, vzpodbudnega za razglabljanje, potapljanje v središče planeta itd. – vzemimo samo, kako v dolini morja dva tisoč metrov živi sedemmetrski »Tudesfisch« s sedemindvajsetimi lovkami – ni nič, kar bi nas resnično zaposlovalo in gnalo energijo za to, da smo kaj ustreznega ustvarili. Mogoče je nediskretnost novot in medijev, ki nam o njej poročajo, vzela sekundo, urico, da se je življenje naših možganov in domišljije tako podaljšalo, mogoče je ravno ponavljanje znanja in vedenja pred petimi generacijami določalo kratkost življenja, v katerem smo se ubadali samo s poglavitnimi rečmi.

Rekel sem si prej: »Če bom vstal in pisal, bom začel delati uhane na papirju.« Mislil sem, kolikokrat bom prečrtal besedo »oblačenje«, da bo tako jasno zapisana, da bi jo Beba lahko prebrala in natipkala. O ima določeno točko, ko črko zaokrožiš, ker moraš preiti v zvišano črto, ki gre navzgor, zaokroži pentljo in se vrne dol, da napišeš »b«, gre v »l«, in nato »a« itd. To je zame vezanje uhanov, druge vežeš kot fabriko, besedica »samo« je prava onanija. Že zato je pisanje težje od risanja, seveda, če pišeš z roko. A z roko moram pisati, ker je neposrednejše. Je tudi fizično delo. Kolikor napišeš preveč odvečnega, toliko si naredil tudi odvečnega telesnega dela. To je važno, roke so organ tvojega telesa in organ tvojega razmišljanja in sanjarjenja v glavi. Brez njih ne bi mogel pisati, to pa tudi govori o nekakšni samodejnosti, zelo zanosnem in intimnem obratu v naravi, denimo o mravljišču sredi travnika ali veliki koloniji marjetic na njem. Ko ležim in razglabljam, sem v neki meri nesrečen, čeprav sem ravno sredi samomora, ker mi ni uspelo, kot vsi drugi. Ko sedim in pišem, pozabim nase, ko pa moram popravljati napisano, da bi ga pripravil za objavo s kratkočo in ravnovesjem med kostumom in detajli, sem nesrečen, kot da moram na pekočo kožo poleti natikati robato obleko in nekaj centov težko kostumsko oblačilo. Danes je zadnji dan leta 2001. Napisal sem to brez misli na učinek ali pa se znam že tako močno hliniti, da znam sebe prinesti naokrog. Zaenkrat me je prav tako strah teme kot svetlobe, ki jo prinaša s seboj nova dekada.

41 Iz členitve je razvidno, da gre za nov dopis, ki ni datiran, a je najverjetneje nastal tega dne.

42 Naslednja dva zapisa je pisatelj uporabil v knjigi Otroške reči, zato nista uvrščena v to knjigo.

43 S tem stavkom se pričenja nov zapis, ki ni datiran.

44 S tem odstavkom se pričenja nov nedatiran zapis.

45 Besedilo tega dneva se pričenja z zasebnim zapisom o družinskih stvareh, zato smo ga izpustili.

46 Kasneje se je sam odločil za naslov Zrele reči.

47 Neobičajno dolg premor v zapisovanju je posledica poslabšanja zdravstvenega stanja in počutja.

48 S tem odstavkom se pričenja nov zapis, ki ni datiran.

49 JAZ, čas in zgodovina / [uredil Niko Grafenauer ; izbor slovenskih avtoportretov in spremna besedila Milček Komelj ; podatki o avtorjih Drago Bajt; fotografije Tomo Brejc in Aleksander Lilik]. - Ljubljana : Nova revija, 2001 (Ljubljana : Delo). - 702 str. : ilustr. ; 24 cm. - (Posebna izdaja mesečnika Nova revija).

Mihael Glavan: ZRENJE V ZRELOSTI

Kaj beremo?

Močno, morda najmočnejšo avtorjevo izpoved o sebi, svojem svetu, svoji umetnosti, svojem času, svojem narodu, svojem jeziku, o vsem svojem. Vse je njegovo, ker se v bližini smrti še bolj jasno in brezkompromisno kakor poprej zaveda, da vselej in izključno piše iz sebe, tako rekoč sebe. Po njegovo kaj drugega v resnem stvariteljskem pisanju tudi ni mogoče. Že pred bralcem si pisatelj že sam bolj ali manj eksplicitno zastavlja vprašanje, za kakšno pisanje gre. Ali je to roman ali ni oziroma je kaj drugega, literarnega ali neliterarnega? Ali gre za sproščene sprotne zasebne izpovedne izlive v pogovoru s smrtjo in življenjem? Ne. Navidezno paradoksno se pretvarja, da gre za neobremenjeno, nekakšno terapevtsko pisanje, a se z ironično distanco ves čas zaveda, da se kvečjemu lahko gleda v ogledalu, ne more pa v resnici videti resničnega sebe. »Torej ne pišem o sebi – o, kako so govorice o avtobiografiji zgrešene in kičaste –, ampak pišem o tistem, ki ždi v meni. Torej o drugem, o nekem drugem prekletem, skrivnostnem drugem, ki ga ima vsak v sebi, o sebi z velikanske razdalje, ne da bi ga sploh razumel.« /…/. »Vse, kar sem napisal doslej o tako imenovanem sebi, sem moral in hotel napisati za zavest, komaj med vrsticami ali s kako nadrobnostjo sem lahko omejil neizmerljivo energijo svoje črne cone, ki me drži v zakupu.« Zaveda se, da ustvarja literaturo, ne življenja, saj slednje biva po sebi in ga ustvarja, kakor on literaturo. Torej beremo literaturo, umetniško literaturo Lojzeta Kovačiča.

Literarna veda in kritika bosta imeli dovolj priložnosti in gradiva za razpravljanje in literarno(z)vrstno analizo ob tem besedilu, ki je sicer vsebinsko in zgradbeno dovolj razvidno, a hkrati tako gosto in začinjeno, da ponuja množico sestavin in okusov, ki jih bo treba odkrivati, prepoznavati in vrednotiti. Ta degustacija pripada njima. Ob s(p)lavljenju te (verjetno) zadnje pisateljeve knjige v ljubiteljsko in kritiško branje morda smemo le kratko reči, da gre za esejistični, mavrični roman, ki se kot lok pne od tal do tal, od njega pod nebo in nazaj do njega, Kovačič bi morda rekel – vsebehod. Če so bile glavne prejšnje knjige vendarle osredotočene na posamezne celote njegovega bivanja, doživljanja in refleksije sveta (Deček in smrt, Resničnost, Prišleki, Pet fragmentov, Basel, Otroške stvari), se zdi, da so v tej kot uležane zemeljske plasti druga na drugo zložene vse barve in vse njihove različice stvari, ki so ga obsedale v življenju in ga v mavričnem loku ovile za prehod v drugo življenje – smrt. Ob prehodu iz enega v drugo na kratko pribije, da samospoznanje, ki je smisel celoživljenjskega iskanja, kljub vsemu ni dosegljivo in ni mogoče. »Prekletstvo je v tem, da nikoli ne moreš iz sebe, čeprav sploh še nisi prišel noter.« Po vsebinski in formalni podobi je ta knjiga nekakšno poglobljeno in izostreno nadaljevanje Kristalnega časa. Kljub »negibnemu«, celovitemu starostnemu zrenju na vse poprejšnje in sočasno zasebno in družbeno bivanje, oziroma prav zato, se pisatelju kaže le razmeroma ozek izbor izpovedi vrednih bitnih postavk. Ker so v besedilu jasno razvidne, jih ne bomo vsiljivo razčlenjevali, ampak nanje le opozorili na osnovi pisateljevih namigov.

Glavni motivni prameni

V romaneskni tančici je mogoče razločno razbrati motivne pramene, ki se kakor v mavričnem vzorcu lahko večkrat ponovijo, vendar se ne nizajo v kronološkem redu, ampak kvečjemu v subjektivnih krogih, ki se vračajo k osnovnim bivanjskim iztočnicam: otroštvu, zorenju, ustvarjanju, erotiki, družini, narodu, družbi, naravi, smrti … Motivni pestrosti se lepo prilega pisateljev zapis o vitalizmu in hitrem spreminjanju pokrajine oblakov. »To je okolje, ki se venomer spreminja, razteguje, frči, pokriva celo kotlino, odplava za hrib, a se pojavi nova, v taki sestavi in podobi, da je ni mogoče opisati.«

Otroštvo, mladost, zrelost, starost

Za ta motivni krog so značilni ostri in globoki pogledi in uvidi v človeško dušo in eksistenco, za katere pa sproti ugotavlja, da živim ne morejo nič pomagati in koristiti. Metafora minulega, izginulega časa in ljudi, zakopanega življenja, ki se ne more obnoviti in ni treba, da ga obnavljamo, ker pripada mrtvim, ki so bili v njem živi. Vrstijo se antologijske podobe, primerne za šolska berila, ki se s starih fotografij odslikavajo v avtorju. Očitna je navezava na Ljubljanske razglednice iz časa njegovega otroštva in zgodnjega mladeništva. Vse to je izginilo v tla. Tam živi naprej med mrtvimi.

Najprej je tu uvid v najzgodnejše bivanje, celo prednatalno, otroštvo v Baslu, ki ga je sicer podrobneje razčlenil v Otroških stvareh, ki mu sledi ponovljeno, a zato nič manj boleče in travmatično rojstvo v nov jezik, nov narod, novo čudežno naravo. »Edino otroštvo imam, kar je postelja, tloris za vse.« /…/ »Če se je za kaj splačalo živeti v svetu med človeštvom, se je zaradi otroštva, ki je bilo edino dolgo, brezčasno, simpatično, edini zadetek v polno, milo darilo, doba čarovnije, zdravo podnebje, privlačen naslanjač za dušo.« Svoje tolikokrat pregneteno razmerje med rodno Švico in za vselej prisvojeno novo domovino takole opredeljuje: »Začela se je tujina od mojega desetega leta starosti. /…/ Jaz v tujini že živim. / …/ Nisem doma. In doma ne bi bil nikjer. /…/ Jaz sem navajen na svojo udomačeno tujino.« /…/ »Jaz živim tukaj še zmeraj tako, kot v inozemstvu, tako kot domačini iz tega kraja živijo v drugih deželah ali celinah krajši ali daljši čas v tujini.« /…/ »Ampak to delam že od začetka življenja. Tule, v tej deželi, lahko izjavim, da živim privzeto življenje v privzetem jeziku, če bi ostal tam, kjer sem bil rojen, bi bilo tudi vse narobe, saj to je jasno iz Basla in mojih spominov, ki ostajajo v glavi.«

Z mladostnim zorenjem, v ljubezenskih iskanjih in bojih, v zgodnji izkušnji lastne družine in odgovornosti do svojih otrok, vklenjen v boju za kruh išče smisel svoje eksistence. »Osnova je bolečina nad samim seboj, nad svojim dnem in zavoljo nje mi je bilo vse odveč – ne samo ulice, mesta, ampak tudi voda, morje okrog ladje, gozd, vse to mi je bilo odveč, ker je bilo več, kot sem nosil v sebi.« Včasih se mu zazdi, da je ves smisel zgolj v iskanju, da ni mogoče ničesar najti, se ničesar oprijeti, da je bivanje pravzaprav absurdno. »In tako na lepem nisem imel nikjer več obstanka – prišel sem tja, strmel, odšel stran in to se je ponavljalo tolikokrat, dokler mi ni postalo jasno, da pravzaprav nisem na svetu.« /…/ »Glavno je, da se nikoli nisem znašel nikjer, kjer bi bil zadovoljen in si ne bi želel drugega okolja, kakršnega si seveda nisem mogel predstavljat; tudi če bi mi bilo dano, da sezidam svoj realni obrobni svet, bi ga nenehno popravljal, začel na novo, ga podrl.« /…/ »Samo ljudje smo na svetu, ki drug na drugega vplivamo, ustvarjamo, večamo pletež strašnosti, tega ne počenja nobena žival, nobeno drevo, gora, nobena klima itd.« /…/ »Imam zelo preprosto smer: živeti od rojstva do smrti, od niča do niča, in živeti vmes je samo nadloga, ker moram pomagati drugim.«

V trenutku najbolj črne resignacije zapiše tudi grozljiv zapik, ki bi ga lahko zapisal le še Dane Zajc: »Tvoja osnovna struktura je prebita skozi sredino.«

Toda popolnega obupa, resignacije in vdaje ne doživi in ne prizna. Znotraj izvotljenega banalnega eksistiranja v empirični vsakdanjosti in pehanja za kruh ter iskanja mirnega kota za neovirano dihanje vendarle vseskozi ohranja svoj neomadeževani etični kompas: »Vsa naprezanja nimajo drugačnega cilja od tega, da bi ga ljudje imeli radi, kot ga je nekoč imela njegova mama, in da bi vsi priznali, da je odtis njegovega življenja zares dragocen in svojevrsten.« Zaveda se, da je treba vztrajati pri bivanju iz lastnih moči, nobeni nadomestki človeka ne morejo rešiti. »V tem splošnem premikanju vsega sem ostal negiben, ker čutim, da je premikanje uzakonjeno zgolj s koncem, kateremu se bližam. Noben optimizem, nobeno asketstvo me ne zmore zvabiti z roba med ničem in smrtjo, ker čutim, da je slutenje odgovora mogoče dobiti samo tu, na mestu, kjer rasteta kopriva in srobot.« /…/ »Izvežban sem za smrt.«

Pred koncem spravljivo pripomni: »Življenje gledam z očmi smrti« »sicer pa si drugačnega življenja še zamisliti ne morem.« /…/ »Seveda pa me nobena reč ne more tako zadovoljiti, kot me zadovolji občutek, da imam življenje, ta turnir in ring, za sabo. Da se mi, Bog daj, ne bo treba več vmešavati vanj.« /…/ »Zdaj je dan za dnevom pred menoj kot škatle, ki bojo ostale nezapolnjene.« /…/ «Že zdavnaj sem rekel adijo življenju in ne grem več iz hiše. Že slabo leto samo ležim v postelji in v njej tudi tole zapisujem. Že zdavnaj se mi ne zdi več vredno tudi, da bi sedel za mizo. Tudi takrat, ko sedim za njo, vem, da svoje knjige ne bom premaknil nikamor.« Zaveda se odtekanja sil in sokov, zato se zavestno ironično odpoveduje redakcijskemu delu, ki ga več ne zmore, toda zapisi izkazujejo, da s prihranjenimi in varčno razporejenimi močmi še oblikuje zelo lucidne in sugestivne izpovedi.

V svojih zadnjih zapisih se že povsem neprisiljeno pogovarja s smrtjo in se poglablja v skrivnost, ki ga čaka po koncu življenja. Celotna knjiga je v veliki meri rekapitulacija iztekajočega se življenja in hkrati anticipacija prihodnjega bivanja, ki ga sicer ne more poimenovati življenje, ga pa zelo jasno dojema kot drugo, naslednje, neskončno bivanje. »Zlagoma se (življenje) trga od mene, zlagoma razumem čas, zlagoma lahko štejem njegove kaplje, kako dnevi polzijo v preprostost, ki stopa izza teh prekletih dogmatičnih zavitih vitic železne ograje. Zlagoma, zlagoma se nadejam poslovnega uspeha, bleščečega naskoka – prišel bom do jedra tistega, kar bom čutil v tistih dveh do treh sekundah, ko bom padal.« /…/ » Ne glede, kaj bom lahko še naredil na svetlobi, se bom zvrnil skozi jašek v svojo temo in tam bom, naj sem opravil ali ne, začel bivati na svojem skalovitem, močvirnatem, ostudnem kupu sredi brezzvezdne noči, po kateri se bom spotikal, počival, ždel, sedel, stal negiben v gromozanskem, neprekinjenem času, ki bo najbrž dobil vzdevek Čas, in nobene zore ne bo več, v kateri bi zagledal svoje roke in noge, nobenega prikupnega ptičjega ščebeta, skratka, nikoli več ne bo nobene svetlobe onstran, ob kateri bi pozabil na noč. Nobene spremembe ne bo več in malo bom drgetal od mraza, da bom čutil kosti ko late v ograji, ampak najbrž kakšnih sprememb telesne temperature sploh ne bo. Otrdel bom v negibnost, ki pa bo neskončno bivanje. Sprva, tako se mi zdi, bom imel še v zavesti zadnje bele dneve življenja onstran, najbrž bo to, zmerjeno s tem časom tule, trajalo toliko časa ko živ spomin name pri živih. Vse bo zlagoma zamiralo med belim in črnim dnevom tu, pri meni bo naenkrat konec, ostal bom na svojem črnem premogovem hribu brez kakršnegakoli delca spomina na svetlobo in ljudi v njej, kot da sem bil od vekomaj samo tukaj.«

Potrjevanje bivanja z ljubeznijo in erotiko

V neposredno bližino bivanjske problematike seveda sodi Kovačičevo doživljanje ljubezni in erotike, ki ga je zelo neposredno, močno in živo izražal že v svojih prejšnjih knjigah. Njegova silovita erotična narava se je izoblikovala že v zgodnjih mladeniških letih. »Bil sem divji, tako se mi zdi, ker bi šel rad z vsako žensko ležat, kajti vsaka mi je pomenila več kot vsa redakcija, domovina, moje pravice, prijatelji.« /.../ »Pogovori z žensko so bili torej moji edini intimni pogovori in telesni stiki, edini stiki s svetom, na katerem nisem bil.« Čeprav je svojim ljubezenskim stikom z ženskami namenil posebno knjigo (Tri ljubezni), v tej svoji zadnji knjigi ugotavlja, da je v svojem življenju v resnici doživel in izživel štiri velike ljubezni. O svojih ženskah piše sicer realno in mestoma celo neprizanesljivo, a vselej spoštljivo in etično kot o »sobojevnicah«, ki so vsaka na svoj način globoko označile in osmislile njegovo bivanje.

Pisanje

Eden od najmočnejših motivov Kovačičevih Zrelih reči je seveda njegovo literarno ustvarjanje. Svojo potrebo, da bi se izrazil kot človek, doživlja kot pravo nagonsko prisilo, vzgone zanjo pa vidi tudi v svoji otroški in mladostni bedni, lumpenproletarski in brezdomovinski poziciji. »Mislim, da je ravno ta skopušna bednost in osiromašenost osnova za željo ali kvazi fantazijo, da bi veljal več, da bi se vzpel, poletel, se posvetil na višji ravni, dobil Boga, cilj.« V številnih hudih bivanjskih stiskah, celo ob odhajanju, se mu kot edina možna in zanj najprimernejša rešitev zmeraj znova kaže njegovo pisanje, besedno ustvarjanje, čeprav od vsega začetka dvomi tudi o tem svojem božjem daru. »Sumil sem zmeraj, da imam skromen talent za pisanje.« /…/ »Ni treba reči, da sem se globoko zavedal, ampak samo, da sem sam v sebi ves čas življenja vedel, da slabo pišem.« /…/ »Raje bi imel za sabo zlatnike, se pravi dobre knjige, namesto drobiža iz malovrednih kovancev.« /…/ »Če danes pogledam okoliščine, v katerih sem delal kdaj kot puščavnik, asket, je za duhovno skušnjo največ, kar sem storil s pisanjem, to, da sem kot Sizif vedno znova valil skalo na vrh, kjer se mi je izmuznila, in sem začel znova od začetka.« /…/ »Če ne bi imel te volje za upanje, bi bil še večji pridanič in brezumnež, kakršen sem, krivil bi druge, ostal brez moči, ždeč v kaki luknji bi se pritoževal in klical na pomoč take osebe, Boga ali hudiča, ki ne obstajajo.« /…/ »Hotel sem se na vsak način izraziti. Ne zavoljo kake profesionalizacije ali priznanj, na to nisem upal niti pomisliti, marveč da bi našel mir s seboj in svojo negibno naravo čudenja, da živim, obdal vsaj z nekakšnim navideznim zavetjem, ki bi mi nudilo zavest vkoreninjenosti v življenje.« /…/ »In naposled: kaj nisem na neki način hotel podariti ali zapraviti svojega življenja, zares in na papirju, da bi ga rešil?« /…/ »V nekem smislu je literatura nadomestila Boga, ki mi ga ni dala nobena vera, ne krščanska, judovska, islamska, budistična, nobeno filozofsko gibanje, nobena ideološka smer, nobena ezoterika: bila je moje izbrano božanstvo, dobro zato, ker je komuniciralo z menoj, ker mi je postavljalo vprašanja, kot sem jih jaz njemu, mi odgovarjalo, kot sem moral tudi sam.« /…/ »V bistvu se pa ne da nič, temeljna igra človekovega bivanja ostaja neuprizorljiva.«

Ko govori o svojem pisanju, večkrat natančneje pojasnjuje tudi njegovo vsebino in oblikovno podobo ter svoje razmerje do bralca. Mestoma celo natančno pojasnjuje, kdaj in zakaj se je odločal za svoj »izsebni« fragmentarni način pisanja, nekakšen literarni »bodyart«, ki kirurško zarezuje v dušo in telo. »Moje knjige so sicer moje zgodbe, ki segajo vame, a spet ne vem, koliko so zares tudi snov mojega življenja, ker so napisane hkrati po vsem, kar sem si zapomnil iz njega, prebral v drugih knjigah, slišal od ljudi, so nekakšen kolektivni tekst, ki nosi pečat mojih rok in miselnosti, pa spet niso, ker so namenjene ljudem v branje, čeprav teh ni veliko.« /…/ »Knjige naj bi bile produkti za zauživanje, seveda razen mojih. Te so nastale iz stotin in desetin listov in lističev, nečesa, kar v moji sobi straši kot nekaj nepopolnega in povsem nekoristnega.« /…/ »In še za eno reč se kesam: ravno v teh letih sem se odločil, da ne bom več pisal tako, kot sem začel leta 1953, realistično, rečemo tako, in objektivno, in o drugih ljudeh, ampak sem se usmeril k sebi, svoji avtobiografiji, avtobiologiji, avtoarheologiji.«

Ob tej globinski samoanalizi se mu kot najbolj ustrezen formalni način ustvarjanja kaže sprotno zapisovanje. O dnevniškem pisanju je imel zelo izdelano mnenje. Menil je, da je to še najbolj pristna literatura, kar velja tudi za to njegovo knjigo. »Nekoč sem si mislil, da je najbolj pošteno pisati pisma ali dnevnik. Da je to največji dosežek pri sekanju džungle v sebi.«

Ob refleksiji lastnega pisanja večkrat zanimivo razkriva tudi svoje doživljanje slovenske, evropske in globalne literature, omenja in celo vrednoti posamezne avtorje in konkretna dela, ki so se ga močneje dotaknila. Ti zapisi so zanimivi za literarne znanstvenike, zgodovinarje in kritike, ki so že doslej iskali njegove zglede in vplive. Ne izogne se celo očitkom o pretiranem prevzemanju, ki so ga nekateri razumeli kot plagiatorstvo. »Literatura ali življenje. /…/ Samo pri meni je bila odločitev malo težja: tako sem preprosto naselil življenje s pisanjem, pisanje pa z življenjem, da se ne morem pri priči odločiti, ali raje delam ogledalo ali okno, oboje je skoraj isto. /…/ In pri tem je jasno vsem, o čem sem pisal, služil javnosti, neznosni zakrinkani družbi, mikroskopski in daljnosežni. /…/ Vse, kar sem slišal, videl, doživel, bral, obvohal, sem prinesel prednjo, ne da bi vedel, ali je dovolj za monarhijo in zadosti za republiko ter cerkev. Včasih na koncu nič ni bilo več moje, kar sem poznal, vse je bilo kot ukradeno, sposojeno, iztrgano iz situacije, kajti stvar je hotela biti obuta, oblečena, počesana, da bi jo svet kapiral in sprejel.«

Čas, družba, politika, pragmatična in banalna vsakdanjost

Življenjska zgodba Kovačičeve družine je široko znana in je bila že večkrat temeljito osvetljena z ozadjem družbene stvarnosti njegovega baselskega otroštva, lumpenproletarskega odraščanja na socialnem dnu in kaotičnega političnega in ideološkega nasilja medvojne in povojne jugoslovanske resničnosti. Kljub vsemu pisatelj misli resno, ko pravi: »Nikoli se nisem počutil kot žrtev, samo omejevan sem bil.« Motivni pramen pisateljevega razmerja do časa, družbenih, ideoloških, verskih, kulturnih in z vsem tem povezanih vprašanj je v tej knjigi sicer močan, a ne osrednji ali celo prevladujoč. Dotika se predvsem bistvenih stvari, temeljnih duhovnih in kulturnih značilnosti Slovencev, nikoli pa ne zaide v razglabljanje o pragmatičnih političnih in aferaških zadevah. Prizadet je ob zgodovinski obremenjenosti Slovencev z majhnostjo, zadrtostjo, moralno sprenevedavostjo in drobno maščevalnostjo. Izreka tudi ostre obsodbe, vendar so to sodbe sotrpina, pripadnika, ki se ne bi za nobeno ceno izselil iz svojega naroda.

»Nihče ni presodil drugega drugače kakor skozi zanikanje: to je posebej zanimivo v deželi, kjer so drug drugega ubijali zaradi vere ali ideologije; največji ubijalci so zdrsnili skoznje ko mokro milo, najdrobnejši kamni so se prerivali ko skale. Da ni pravičnosti v človeštvu, vemo, ampak najmanj pravičnosti je v človeški provinci, ki ubija ljudi v imenu božjega duha ali v imenu ozemljitve in pri tem ostaja poštena, opravljiva provinca, kjer se obrekuje nedostojnost v neprimernih trenutkih in dostojnost ali zmernost v situacijah kaosa. Padel sem v deželo, ki ni ne tič ne miš, kjer se uboji opravičujejo z nedoslednimi prepričanji ali zaslepljenostjo in običajna dobrota z osebno super sposobnostjo.« /.../ »Prišel sem v deželo s težkimi kompleksi, s plitvino v prsih, z malo avtokritičnimi in mnogimi patološkimi odločitvami.« /…/ »Tu so drug drugemu ujetniki. In ko bodo postali samostojni, ne bodo imeli nikogar več, s katerim bi se primerjali v sedanji pisani druščini.« /…/ »Rasno čisti se bodo utopili v globoki moraličnosti in cerkveni plitkosti, v plakatarstvu liberalnosti in v ozkogrudni odličnosti.« /…/ »Ogabna katoliška dežela z majhnimi moškimi v črnih klobukih in debelimi, širokimi babnicami v ruti, in kot nasprotje, odurna, liberalna krama, ki je imela približno toliko misliti in odločati kakor puding v skledici.«

Le izjemoma se dotakne čisto konkretne socialistične družbene prakse, kakršno je živel v mladosti in zrelosti. »Vsak je čutil, da je resničnost življenja nekaj drugega kot to, kar so zapovedali, da doživljamo. Bilo je nekaj ljudi javno napadenih, v zaporu, izbrisanih s seznama živih: ti so bili, kot denimo Edvard Kocbek, Vitomil Zupan, skrivni preroki vseh.« /…/ »Ampak, kar je bila glavna značilnost te dobe, je bila splošna zarota molka pred institucijo partije, naj se je imenovala Socialistična zveza, Zveza borcev, JLA, UDBA.«

Besedila te knjige so nastajala več kot desetletje, zato je zanimivo opazovati tudi lok odzivanja na družbeno resničnost od konca osemdesetih let, skozi proces osamosvajanja Slovenije in na dobro desetletje po njem. Toda Kovačič nikakor ne poskuša biti kronist svojega časa. Le redko se odzove na prelomnejše trenutke in temeljne probleme mlade države, ki šele vzpostavlja svoje institucije in razmerja do sveta in posameznika. Predvsem pa se na svoj preživeti in sprotni čas odziva izrazito osebno in zasebno, pa naj gre za spominsko družbeno tkivo iz predvojne, medvojne, povojne ali sočasne Ljubljane. Še zmeraj piše svoje Ljubljanske razglednice. »Očlovečenja, velikodušnosti je veliko več v vojni kakor v dolgotrajnem obdobju mira: v miru se pojavljajo cinizem, ravnodušnost, roganje, prazne zabave. Mir ljudi naredi surove. Socialna premoč prehaja ves čas na stran tistih, ki so grobi in zli. /…/ Če ne bi bilo vojne, bi umetnost umolknila. Religija priznava vojno, moč. Mir je slabši od vojne.« Socialno spreminjanje slovenske družbe se mu ob nostalgičnem spominjanju na predvojno kmetstvo na Dolenjskem, na ljubljanski tržnici ali na jarških poljih in gmajnah zdi sicer neizogibno, pri tem pa je prizadet, ker ga spremljata duhovno siromašenje in razosebljenost. »Ker se osem odstotkov preostalih kmetov ne spozna več na polje, dvaindevetdeset odstotkov ljudi, ki izhajajo iz njih, se ne spozna skoraj na nič.« /…/ »Avtobus je zbirališče ljudi za nekaj minut, premikajoča se mestna kasarna.« /…/ »Vožnja z avtobusom je moj edini tesni stik z ljudmi in ta stik seveda ni salonski.«

Življenje v urbanem okolju, v njegovi znameniti »vertikalni vasi«, ga sicer omejuje, a mu daje tudi vpogled v pisani večkulturni in večnacionalni svet ljubljanske družbe, ki pa se žal hitro razkraja in se staplja v brezoblično odtujeno maso. »Nihče nič ne ve o nikomer, ki stanuje zraven, a vsak ima svoje mnenje o vsakem, kakor da ga noč in dan opazuje in ve o njem tudi najbolj skrivne skrivnosti.«

Do mrtvih goji izrazito pieteten odnos, do njih je celo bolj spoštljiv kot do živih, ker živijo svoje posebno življenje, v katero živi ne smemo posegati.

»Ne prenesem, da so mrtvi tako blizu mesta in da lahko živi brez sramu kažejo s prstom pred seboj nanje, da jih lahko opravljajo, govorijo o njih, jih predstavljajo, razdirajo šale na njihov račun, pokažejo nanje: ‘Ta je naredil samomor!’ ali ‘Ta je bil moj zasledovalec, prava svinja’ (zdaj, ko je nemočen), ne prenesem, da je okoliš mrtvih tako blizu dnevne politike, vsakodnevnega prebavljanja novic in škandalov, raznih parabol, brezobzirnosti in neustrašenosti živih, manipuliranaja z mrtvaškimi kostmi, z njihovim življenjem, ki spada v življenje. Naj jih pustijo pri miru, naj jih ne pritegujejo v svoj mlin, v svoje prebavljanje in izločanje, v svoje veselice in ceremoniale.« /…/ »Ko si mrtev, si pomiloščen. Nisi več zločinec. Ko vstaneš od mrtvih in se vrneš, si spet stara svinja.«

Uredniški posegi

Tekstnokritična priprava

Kovačič je dolgo razmišljal in se pripravljal, da bi zapise uredil in jih avtorsko pripravil za objavo. Doživljal in izražal je pomisleke o vrednosti svojih zapiskov, a vendarle želel svoj projekt do konca. »Ona bo tipkala kolikor toliko pripravljeno verzijo tega dnevnika, natipkano skrila pred menoj in mi šele čez mesec, ko bom imel distanco, pokazala. Knjigo moram sestaviti iz vsega tega skoraj sedem let nazaj napisanega.« /…/ »Ko sedim in pišem, pozabim nase, ko pa moram popravljati napisano, da bi ga pripravil za objavo s kratkočo in ravnovesjem med kostumom in detajli, sem nesrečen, kot da moram na pekočo kožo poleti natikati robato obleko in nekaj centov težko kostumsko oblačilo.« /…/ »Nič ni jasno, nič se ne razloči posebej, občutja so samo nakazana na nizkem pragu. Kaj naj s tem? Iz tega narediti knjigo, je nemogoče. A moral bi jo.«

»Ne vem tudi, kaj bi počel v formuli ‘pisatelj’, ker v tej obliki ne obstajam in jo iz osnove ven zanikam. Sem zapisovalec v temle zvezku in morda bo tudi ostalo pri tem, da bi vse ostalo zgolj na zasebnem papirju. Če je knjiga, se takoj ženeš in te zvabijo ven, iz luknje, in si moraš popraviti hlače in frizuro. Rad bi zares rad umrl mirno.« /…/ »Želim si seveda, da bi iz teh zvezkov v prihodnjih mesecih nastala knjiga, predvsem zaradi delovne cirkulacije.« /…/ »Ne vem, ali so kakšni biseri v teh zvezkih.«

Kolikor bolj se mu je čas iztekal in so ga vse huje pestile bolezenske in starostne težave, tem bolj jasno je spoznaval, da knjige sam ne bo mogel več pripraviti, zato je jasno zapisal, da bodo to pač morali storiti drugi. »Mislim, da vsega tega, kar zapisujem v te zvezke, ne bom več mogel pripravljati za natis.«

Besedilo, ki ga je pisatelj sproti zapisoval več kot desetletje, ne da bi utegnil sam urejevalno posegati vanj, je bilo potrebno tekstnokritično in jezikovno pripraviti za objavo. V svoji izvirni podobi je nastalo v desetih rokopisnih zvezkih. Pisatelj sam je še za življenja iz njih izbral manjši del in ga z dopolnili in s širitvami objavil v knjigi Otroške stvari, 2003. Iz oznak v rokopisu je razvidno, da je to opravil v letu 2002. Preostanek je namenil za pričujočo knjigo, ki ji je sam tudi izbral naslov Zrele reči: »Rad bi to napisal enkrat in nikoli več ne popravil. Pa vem, da bom moral, če bo hotelo priti ljudem pred oči.« Zapiske je pisateljeva soproga marljivo in zavzeto prenesla v računalniški zapis, vendar se je brez avtorjeve pomoči težko prebijala skozi slabo pregledno in posebej v zadnjih letih težko čitljivo gradivo, nekatera mesta je tudi izpustila. Kljub temu je njeno delo bistveno pripomoglo k razbiranju in hitrejši pripravi za objavo. Pri uredniški redakciji smo torej morali opraviti poleg natančnega razbiranja tudi glavne tekstnokritične preverbe. Od pomembnejših redakcijskih odločitev moramo poudariti predvsem odločitev, da spoštujemo časovni lok nastajanja besedila. V svojih zadnjih knjigah, esejih in intervjujih se je pisatelj večkrat odločil za vsebinsko, tematsko načelo. Iz svojega sprotnega dnevnega zapisovanja je izbiral besedila, ki so nastala, včasih tudi načrtovano ali celo naročeno, ob razmislekih o povsem določenih vprašanjih, npr. o slovenski (in univerzalni) literaturi, o pojmovanju, razumevanju in doživljanju slovenstva, o prelomnih političnih in kulturnih vprašanjih, npr. osamosvojitev, razmerja med različnimi ideologijami, o religiji in vlogi cerkvene organizacije, o svojem otroštvu in zgodnji mladosti ter seveda o najbolj temeljnih vprašanjih smiselnosti človeškega bivanja, o odnosih med moškim in žensko, bivanju v družinski skupnosti itd. Nekaj besedil oz. zaključenih celot je že uporabil. To je v rokopisu tudi bolj ali manj jasno označeno. Naša knjiga tako v celoti[50] prinaša samo neobjavljeno besedilo, čeprav je seveda razumljivo, da je to njegovo pisanje nekakšno predsmrtno zrenje, ki zaobjema in zgošča vse pramene njegovega subjektivnega in družbenega življenja, zato se pogosto svobodno asociacijsko navezuje na njegova že publicirana besedila, ki pa jih ne ponavlja ali vključuje v večjih celotah. Seveda so tudi v tem besedilu jasno razvidna motivna jedra, ki bi bila lahko tudi poglavja s svojimi naslovi, npr. otroštvo, družina, vojna, poklicno delo v Pionirskem domu, usodne ljubezni, literarno ustvarjanje itd. Za tako redakcijo besedila se nismo odločili iz več razlogov. Prvič in predvsem zato, ker se pisatelj pogosto in svobodno preseljuje od enega jedra do drugega, zato bi bilo premeščanje, ločevanje in združevanje delov besedila preveč radikalno, subjektivno in morda tudi nasilno, čeprav bi skušalo dati knjigi trdnejšo zgradbo. Drugi razlog je v tem, da pisatelj sam ni nikoli nakazal, ne v tkivu literarnega besedila ne v marginalnih opombah, da bi imel v mislih tako ureditev knjige. Tretjič zato, ker izvirno besedilo pričuje o več kot desetletnem ustvarjalnem loku in ponuja dragocen pogled v njegov ustvarjalni in bivanjski položaj, ki se v starostnem obdobju spreminja iz leta v leto. Končno je pisatelj sam nakazal tak pristop s svojo knjigo Kristalni čas (1990), ki je vsebinska predhodnica Zrelih reči. Prav tam je tudi sam z datumi postavil začetek in konec zapisovanja, zato smo tudi v našem primeru opremili zapise s točnimi podatki o nastanku, kjer je le bilo mogoče.

Kovačičevo rokopis teh zvezkov je predvsem zaradi posebnih okoliščin izjemno težko čitljiv. Zapisi so nastajali ne samo za mizo, ampak pogosto tudi v postelji, na počitnicah ipd. z upanjem, da jih bo sam pomagal razvozlati za soprogin prepis. Pisatelj je svoj rokopis močno spreminjal od velikega, okroglega, razvezanega do vse ožjega, bolj poševnega, ostrejšega in manjšega. Pregled prvega prepisa je pokazal velike težave pri razbiranju in tolikšna odstopanja od predloge, da je bila potrebna dosledna primerjava z rokopisom in izdelava novega.[51] Tudi objavljena redakcija seveda ne more biti povsem popolna, vendar je ostalo le nekaj mest, ki jih (še) ni bilo mogoče povsem zanesljivo razvozlati, čeprav gre le za nadrobnosti, ki bodo mogoče dobile pravo branje ob pripravi besedil za nove izdaje, npr. v Zbranem delu. Pri čisto praktičnih, včasih tudi prozaičnih odločitvah, npr. katero od prečrtanih, popravljenih, znova prečrtanih, pod črto ali nad njo dodanih besed naj izberemo kot najbolj ustrezno. Na nekaj posebno težavnih (nečitljivih zapisih) mestih se je pač treba odločiti za določeno branje, četudi ni edino mogoče. Zanimivo je, da je pisatelj prav v svojem zadnjem zapisu namenil misel svojemu rokopisu: »Pisanje je težje od risanja, seveda, če pišeš z roko. A z roko moram pisati, ker je neposrednejše. Je tudi fizično delo. Kolikor napišeš preveč odvečnega, toliko si naredil tudi odvečnega telesnega dela. To je važno, roke so organ tvojega telesa in organ tvojega razmišljanja in sanjarjenja v glavi. Brez njih ne bi mogel pisati.«

Vsekakor smo se skušali izogniti temu, da bi avtorjevi misli in izrazu delali kakršno koli silo, zato smo na nejasno mesto opozorili v opombi oziroma oblikovali stavek tako, da je misel jasno izražena.

Jezikovna redakcija

Jezik Kovačičevega literarnega pisanja je posebna in nadvse vznemirljiva tema, ki zasluži in je deloma že, verjetno pa bo še, deležna temeljite znanstvene analize. V strokovni javnosti so že znane pomisli, da je slovenščina zanj drugi jezik, ki ga je usvojil šele v fazi poznega otroštva oziroma zgodnjega mladeništva, da ga morda ni nikoli povsem obvladal, da obstajajo omejitve, v kolikšni meri je v njem mislil in čustvoval, da se ga morebiti ni nikoli dobro naučil ipd. Pisatelj je večkrat tudi sam spregovoril o jeziku, med drugim takole:

»Kajti človek se začenja šele tam, kjer se neha jezik, tam utripa njegovo nezavedno bistvo, vzpodbuda, avantura. Jezik je samo groba informacija o človeku.« S temi vprašanji se pri redakciji seveda nismo mogli poglobljeno ukvarjati, kljub temu pa smo se morali postaviti na neko jasno pozicijo, da bi se lahko odločali pri čisto pragmatičnih vprašanjih na posameznih jezikovnih ravninah: semantični, skladenjski, oblikoslovni, pravopisu ipd. Besedilo v celoti razumemo kot literaturo in tako tudi z njim ravnamo. Držali smo se prepričanja, da Kovačič slovenščino obvladuje v vseh pogledih. Očitati mu, da ne zna, ne obvlada slovenščine, bi bilo isto kot oporekati mu, da ni pisatelj, da ni umetnik. Jezik obvlada tako in toliko, kolikor ga hoče. V svojem literarnem pisanju ga suvereno uporablja kot funkcionalno sredstvo, do katerega nima nobenega sočutja ali privzetega oziroma priučenega čustvenega odnosa. Peti mu mora kot oblič na deski. Pisatelj zavedno in verjetno tudi nezavedno meša funkcijske jezikovne zvrsti. Svobodno se seli iz ene v drugo, jemlje iz vseh in daje vsem. Pogovornega jezika in mestoma slenga, včasih tudi žargona ne uvaja funkcionalno, torej tako, da bi ga premišljeno vstavljal v besedilo za doseganje močnejšega slogovnega učinka. Sproščeno in svobodno izraža svojo misel v jeziku, ki se ji tisti trenutek po njegovem občutku najbolj prilega. Nesmiselno bi bilo špekulirati, v kolikšni meri in kako bi pisatelj še izpilil svoje besedilo, če bi utegnil, zmogel ali sploh hotel. O tem bodo več povedale morebitne prihodnje tekstnokritiške in stilistične primerjave z besedili, ki jih je sam pripravil in korigiral za objave.

Kovačič svoj roman izpisuje v slovenskem knjižnem jeziku, vendar pogosto uporablja tudi živo izrazje in oblike iz pogovornega jezika, njegova izjemna moč pa je tudi v iskrivi, inventivni, presenetljivo živi in čutni metafori in primeri.

Pogovornih oblik seveda nismo popravljali, npr. štala (hlev), deka (odeja) ali bojo (bodo), vejo (vedo), ko (kot) ipd. Popravljali smo le grobe primere, ki jih ni tudi v drugih njegovih knjigah, npr. gre se za (gre za). Zaradi racionalnosti hitrega pisanja so v izvirniku glavni in vrstilni števniki skoraj dosledno zapisani s številkami. Kadar to za branje ni moteče, smo take zapise pustili, sicer pa smo jih zapisali besedno. Avtorju se včasih zapiše tudi zanimiv neologizem, npr. izpuhtlina, kdajkrat ali kalk, npr. Ko minem Filharmonijo ipd. To sodi k stilski označenosti, zato nismo popravljali. Nujni pa so že bili nekateri posegi na skladenjski ravnini, kajti včasih se mu zapišejo izjemno dolge, tudi celostranske povedi, prave stavčne nanizanke, v katerih se misli izgubljajo, zato smo jih izjemoma morali razdeliti na več enot. Besedilo je lektorirano na področju tipičnih skladenjskih napak, npr. genitiv (zlasti zaimkov) ob zanikanem glagolu, dvojinske oblike ipd., predvsem pa pravopisno (ločila).

50 Iz etičnih razlogov smo izpustili le kratek odlomek, ki govori o intimnih razmerjih v družini.

51 Izvirnike, prvi in drugi prepis hranimo v Rokopisni zbirki NUK v okviru pisateljeve zapuščine.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Lojze Kovačič:

LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

Beletrina, 1999

Cena: 9,90 €

Literatura ali življenje je Kovačičeva esejistično naravnana knjiga, v kateri je avtor zbral eseje, članke in dnevnike, ki jih je večinoma spisal v 90. letih 20. st. Kovačič se v teh besedilih izkaže kot nepopustljiv mislec človekove usode, ki ga ne krasi samo intelektualna ostrina, ampak tudi izjemno bogastvo esejističnega izraza.

Dušan Jovanović:

RAZODETJA

Beletrina, 2009

Cena: 4,90 €

Razodetja, (ne več) dramski tekst za gledališče Dušana Jovanovića so žanrski hibridi, neukrotljivo tkanje misli in samocitatov iz igre Karamazovi ali Prevzgoja srca. Jovanović presega na odprto dramaturgijo, zaključek je prepuščen bralcu, kljub temu da ironična ali cinična poanta, ki zaključuje tekst, pušča možnost uganiti končni položaj.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

301. Virginia Woolf MED DEJANJI

302. Ilma Rakusa MORJE MODRO MOJE

303. Zorko Simčič POSLEDNJI DESETI BRATJE

304. Franz Kafka DNEVNIK 1915–1923, POPOTNI DNEVNIKI

305. Stendhal MEDENKA

306. Roberto Bolaño DIVJI DETEKTIVI

307. Gorazd Kocijančič PRIMOŽ TRUBAR ZAPUŠČA LJUBLJANO

308. Milan Kleč TROJKE

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-94"1990/2004"(0.034.2)

929Kovačič L.(0.034.2)

821.163.6.09Kovačič L.(0.034.2)

KOVAČIČ, Lojze, 1928-2004

Zrele reči [Elektronski vir] / Lojze Kovačič ; iz izvirnega

rokopisa pripravil za natis [ter spremna beseda] Mihael Glavan ;

prvi prepis opravila Ksaverija Kogovšek. - El. knjiga. - Ljubljana

: Študentska založba, 2012. - (Knjižna zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): www.zalozba.org

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-439-8 (ePUB)

259817216

Lojze Kovačič ZRELE REČI

spremna beseda Mihael Glavan

Iz izvirnega rokopisa pripravil za natis Mihael Glavan.

Prvi prepis opravila Ksaverija Kogovšek.

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Jezikovni pregled

Jana Unuk

Korekture

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izhajanje knjižne zbirke Beletrina podpira Javna agencija za knjigo RS

Ljubljana 2012

Table of Contents

1. zvezek

8. november 1990

14. november 1990

15. november 1990

16. november 1990

18. november 1990

20. november 1990

21. november 1990

22. november 1990

24. november 1990 (zvečer)

25. november 1990

26. november 1990

10. december 1990

30. december 1990

2. zvezek

31. december 1990

3. januar 1991

5. januar 1991

11. januar 1991

13. januar 1991

14. januar 1991

16. januar 1991

16. januar 1991 (popoldne)

17. januar 1991

18. januar 1991

19. januar 1991

3. zvezek

18. januar 1998

19. januar 1998

23. januar 1998

24. januar 1998

26. januar 1998

27. januar 1998

28. januar 1998

29. januar 1998

30. januar 1998

31. januar 1998

1. februar 1998

2. februar 1998

4. zvezek

4. februar 1998

5. februar 1998

6. februar 1998

7. februar 1998

8. februar 1998

10. februar 1998

11. februar 1998

20. februar 1998

Marec 1998

Marec 1998

5. zvezek

27. april 1998

6. zvezek

22. februar 1999

24. februarja 1999

26. februar 1999

Popoldne istega dne

27. februar 1999 (popoldne)

28. februar 1999, nedelja

1. marec 1999

17. marec 1999

29. marec 1999

7. zvezek

Julij 2000

23. julij 2000

25. julij 2000

27. julij 2000

28. julij 2000

29. julij 2000

30. julij 2000

31. julij 2000

3. avgust 2000

6. avgust 2000

31. avgust 2000

1. september 2000

2. september 2000

3. september 2000

6. september 2000

7. – 8. september 2000

9. september 2000

10. september 2000

12. september 2000

20. september 2000

25. september 2000

10. december 2000

8. zvezek

22. maj 2001

1. junij 2001

9. zvezek

12. junij 2001

14. junij 2001

15. junij 2001

16. junij 2001

17. junij 2001

20. junij 2001

21. junij 2001

22. junij 2001

23. junij 2001 (zgodaj, ob 7.30)

24. junij 2001

25. junij 2001

29. junij 2001

14. julij 2001

20. julij 2001

28. julij 2001

30. julij 2001

10. zvezek

11. november 2001

12. novembra 2001

14. november 2001

15. november 2001

20. november 2001

21. oktober 2001

22. november 2001

23. november 2001

24. november 2001

25. november 2001

16. december 2001

17. december 2001

18. december 2001

26. december 2001

26. december 2001

27. december 2001

28. december 2001

31. december 2001

Mihael Glavan: ZRENJE V ZRELOSTI