Zahvale

Najprej sem dolžan zahvalo Sari Abdulla z Macmillanove založbe, ki je prišla na to sijajno idejo, ob njej pomislila name in me prepričala, da sem jo vzel za svojo. Narava te zverine je že taka, da sem bil z njo na milost in nemilost prepuščen plemenu Vedečnežev, in kot vedno se je pokazalo, da obstaja neskončno število znanstvenikov, ki so pripravljeni ponuditi roko avtorju v njegovi najmračnejši uri. Posebna zahvala gre Fredu Adamsu, ki me je zvlekel skozi usodo Vesolja, in Martinu Reesu, ki mi je uravnal pogled na multivesolje.

Zahvaliti se moram tudi Davidu Harlandu za dragocene in odrešilne pripombe o knjigi, svojemu agentu Simonu Trevvinu pri PFD in seveda Eleni Seymenliyski za njeno neomajno ljubezen in podporo. Končno sem dolžan zahvalo tudi pokojnemu Douglasu Adamsu za, no ja, sploh vse. Nikoli se nisva srečala, vendar mi je preobrnil pogled na življenje, za kar mu bom vedno globoko hvaležen.

Michael Hanlon, februarja 2005

Uvod

Knjige Štoparskega vodnika po Galaksiji, porojene iz istoimenske radijske nadaljevanke, so muhasta, včasih tudi ostra satira na znanstveno fantastiko, življenje, Vesolje in zares vse. Ustvaril jih je Douglas Adams, nekdanji scenarist televizijske serije Dr. W6o, in ta zbirka »z vse manj natančno oznako« trilogija se je nazadnje izšla v pet zvezkov. Sledi čudaškim lahkomiselnostim Arthurja Denta, nesrečnega uslužbenca BBC, ki ga njegov prijatelj Ford Prefect reši, tik preden nezemeljski Vogoni porušijo Zemljo, da bi napravili prostor za hi- perprostorsko obvoznico. Iz tega se razvije barvita in dostikrat nesmiselna saga, v kateri je Dent, zemeljski Slehernik, izpostavljen vsemu, kar je v galaksiji nepričakovanega. Od začetka je očitno pisana za smeh, vendar postane njena barva vse bolj zamolkla, tako da je zadnja knjiga Pretežno neškodljiva, v kateri dosežemo nekakšen zaključek, že izrazito mrka.

Ena od plasti Stoparskega vodnika je komedija. Večina »znanosti« v njem je očitno prismojene, in to namenoma. Nekdanji galaktični predsednik Zaphod Beeblebrox ima (navadno) dve glavi in tri roke. Obstajajo neverjetni planeti, na katerih je vedno sobotno popoldne; leteče poslovne stavbe; pretežno oceanski svet z otokom, ki se iz nekega razloga imenuje Francija; in za celo večnost nasedla vesoljska ladja, v kateri potnike prebudijo vsako stoletje, da jim postrežejo s prigrizkom, moštvo pa čaka na dostavo papirnatih prtičkov z limonino aromo. V zgodbi so triprse vlačuge in zgovorna goveja žival, ki si želi biti pojedena. Vendar se med gagi vrste Dr. Wfio, namigi na vesoljske opere tipa Zvezdne vojne in nekoliko resnejšimi razmisleki po zgledu Isaaca Asimova, Arthurja C. Clarka in drugih skriva še nekaj. Vodnik je zapis Adamsove očaranosti z vse čudnejšimi zasuki in obrati s fronte kozmo- logije in teoretične fizike. Prva dela Vodnika sta bila napisana leta 1978, ko so črne luknje, vzporedna vesolja, kvantne čudnosti in resne razprave o življenju v vesolju prvič zares stopile v zavest javnosti. In zato Vodnik navzlic svoji muhasti naravi kar vrvi od prave znanosti in tehnologije. Adams je ujel val

zanimanja za novo kozmologijo - velike poke, črne luknje in teorije velikega poenotenja - in ga duhovito zajahal. Če ne bi postavil dokončnega vprašanja o življenju, Vesolju in sploh vsem, najbrž tudi Stephen Hawking ne bi prodal toliko svojih knjig, v katerih je poskušal najti odgovor.

Nekaj najzanimivejših zapletov v zbirki izkorišča vzporedna vesolja in druge resničnosti. Misel, da se takoj za vogalom skriva še drug, senčni svet, nas pogosto preganja. Ljudi, zlasti mladino, je vedno pritegovala možnost pri-sveta - tistega na koncu vrta, za zadnjo steno omare, vrh Daljnega drevesa ali na peronu 9 V*. Potem nas je pretresla novica, da so takšni fantastični pri-svetovi morda edina možna razlaga za čudežno deželo kvantnega sveta.

To je ta svet, v katerem se skriva ključ do nekaterih najbolj čudnih kotičkov tega čudnega vesolja, ki ga razkriva znanost. Dežela kvantnega je dežela vsega najmanjšega in najbolj bežnega. To je svet, v katerem elektroni niso ločeni objekti, ampak neostre valovne funkcije, ki se lahko raztezajo prek celega vesolja ali pa so tako majhne, da bi jih na vrh igle stlačili cel bilijon. Stvari so lahko na dveh mestih hkrati, in dovolj je, da objekt samo pogledamo, pa smo ga že spremenili na globok in povsem čuden način.

Kvantni svet bi nam lahko odprl vrata, menijo nekateri raziskovalci, v resnična vzporedna vesolja: v svetove, v katerih je invazija dneva D propadla in je Hitler zmagal v drugi svetovni vojni; v svetove, kjer druge svetovne vojne nikoli ni bilo in kjer je poslednji Ford Sierra prišel s tekočega traku za las manj očarljive kovinske vijolične barve. Prav to je najsijajnejša lastnost vzporednih vesolij: lahko so tako različna od vašega ali pa tako podobna, kot si želite. Ubogi Arthur Dent najde in spet zgubi ljubezen svojega življenja v nadvse nesrečnem trku vzporednic. Trillian, kraljica galaktičnega etra in prejkone najslabša mati v vesolju, je soočena s svojo vzporednico -garaško televizijsko novinarko, ki je le enkrat v življenju zapustila površje Zemlje.

Kot vsa najboljša znanstvena fantastika se tudi Vodnik ukvarja prav toliko s filozofijo kot z znanostjo. So naša življenja določena vnaprej? Ali živimo v newtonskem vesolju čvrstih biljardnih krogel, v katerem - navzlic nerodni neostrini, ki jo prinašata teorija kaosa in kvantna mehanika - je sleherni obrat in zasuk naše usode napovedljiv z neskončno natančnostjo? Ali pa je prihodnost nedoločljiva tako v praksi kot v teoriji? Arthurja vznemirja informacija, da bo dočakal svoj exil nekje na Stavromuli Beta, za katero še nikoli ni slišal, ob nedoločenem času dneva in leta. Radi si predstavljamo, da je preteklost vzidana v kamen, prihodnost pa je samo meglica.

V spopadu s to negotovostjo in z grozečo resničnostjo lastne smrtnosti so se nekateri - med njimi tudi superinteligent- ne miši iz Vodnika - odločili, da bodo poskusili najti Dokončni odgovor na Dokončno vprašanje. Toda kot pokaže Globoka- Misel (megaračunalnik, ki ga zgradijo miši, da bi zanje ugotovil, v čem je pravzaprav problem), odgovor, kakršen že je, nima nobenega smisla, dokler ne zvemo, kakšno je vprašanje.

Kar nas prav prijazno pripelje do Boga. Vodnik je začel nastajati, tik preden se je pamet odločila, da se bo malo sprehodila na zadnji konec avtobusa in eno pokadila, pri tem pa pustila, da so sprednje sedeže zasedli čvekavi preroki new (Ujca. Ko je Adams pisal prvotne radijske scenarije, je tradicionalno, s Cerkvijo vezano verovanje, doživljalo oseko. Potem pa so oder zavzeli kristali in karte, čakre in čarovnice.

To je bila repriza starega viktorijanskega spiritualizma, še ene v bistvu dekadentne, findesieclovske mode. Verovanje new tujca, s poudarkom na keltskem ali vzhodnjaškem misticizmu, samozavedanju in nezahodnjaškem pristopu k telesnemu in duševnemu zdravju, prehrani in zdravilstvu, je nekakšna cola-lite religija, reakcija na materializem in tehnološko zmagoslavje šestdesetih let. Če rahlo popačimo izrek G. K. Chestertona: ko smo nehali verovati v Boga, nismo začeli verjeti v nič, ampak smo začeli verjeti v vse.

Po Vodniku je riba babilonka, bržkone najnenavadnejše bitje, ki se je (baje) kdaj razvilo, zadosten dokaz za neobstoj Boga. Ta živalca vam tiči v ušesu in vas oskrbuje s popolnim sprotnim prevodom iz kateregakoli jezika v Vesolju. Je tako nezaslišano koristna in neverjetna, da je dokaz za inteligentni načrt - s čimer v trenutku sesuje prav ta dokaz, saj Bog temelji na veri, ne na logiki, če naj deluje tudi takrat, ko duša doživlja svoje dolge mračne čajanke. V Restavraciji ob koncu Vesolja srečamo človeka, ki vlada kozmosu. Samo da to ni Bog, temveč precej zmeden tip, ki živi s svojo mačko v baraki na prepišni obali. Po vsem videzu ne ve nič bolje kot kdorkoli drug, kaj se zares dogaja.

V Vodnikovih zgodbah je bleščeče ubeseden občutek, da globoko spodaj, čisto na dnu, stvari niso to, kar so videti. Tačas ko je Adams pisal, se je širila ideja, da se je NASA že zgodaj v šestdesetih letih odločila proti poletu na Luno s človeško posadko, češ da je s tedanjo uborno tehnologijo neizvedljiv. Milijoni ljudi so začeli verjeti (nekateri verjamejo še danes), da so bili pristanki na Luni potvorjeni; milijarde dolarjev so bile porabljene za prepričevanje javnosti, da je Amerika zmagala v dirki z Rusi, kdo bo prvi spravil človeka na drugo nebesno telo.

Že vse od leta 1978 se nekatere znanstvene modne ideje in podmene vrtijo v krogu od ugleda do posmeha, včasih celo znova in znova. Življenje v vesolju je v svetu Zaphoda, Forda in Vogonov osnovni privzetek. Vendar so bili v sedemdesetih letih nezemeljci kar popularni v filmih, a popolnoma nesprejemljivi v laboratorijih. Po splošno uveljavljenem prepričanju je bilo življenje nekaj zelo posebnega. Prvi koraki v vesoljsko dobo niso odkrili ničesar, ne na prašnem površju Lune ne na Marsovih komaj kaj bolj gostoljubnih planjavah. Dalo bi se dokazovati, da je prepričanje 19. stoletja - ki so ga širili astronomi kot na primer Percival Lowell - po katerem vesolje kar vrvi od življenja, pognalo v tek ves vesoljski program. Prav ta program, z vsemi astronavti in roboti, ki so jih izstrelili iz Bajkonura in Canaverala, je doprinašal nove in nove dokaze, da smo sami. Znanstveniki so spustu Marinerja 4 na Mars leta 1965 nadeli ime »Veliko razočaranje«. Vedeli so, da so Lovvellove fantazije o kanalih in oazah dokončno pokopane, še vedno pa so upali na kakšen drobec viktorijanskih sanj. Dobro, če že ni princes, pa vsaj kakšen lišaj ali grmiček?

Pa ni bilo ničesar. Mars je bil videti mrtev in Venera bolj podobna peklu, kot si je kdorkoli predstavljal. Adamsova tuja bitja zrcalijo astrobiološki pesimizem tistega časa. Zelo malo se je trudil, da bi jih napravil realistična. Večinoma so humanoidi, s čudnimi čelnimi kostmi in nenavadnimi pričeskami. To so tujci iz Zvezdnih vojn in Star Treka, človeški nadomestki, v katere je mogoče projicirati skrajne oblike človeške odtujenosti, divjih čustev, slabe poezije in politikantstva.

V zadnjih dvajsetih letih so tujci spet nekoliko bolj v ospredju. Na Zemlji smo odkrili mikrobe, ki uspevajo v okoljih, za katera je prej veljalo, da so življenju skrajno sovražna. Ti »ekstremofili« se že za zajtrk bašejo z žveplom v okolici globokomorskih vročih vrelcev in veselo plavajo pri temperaturah, ki bi zadoščale za sterilizacijo kirurških instrumentov. In zadnji rezultati Marsovih sond so znatno bolj nejasni kot tisti z Marinerjev. Ob koncu sedemdesetih let je veljal Rdeči planet za prašno, s kraterji posuto večjo verzijo Lune, z ozračjem, ki je skoraj vakuum, in s podnebjem, ki je hujše od antarktičnega. Zdaj pa vidimo svet starodavnih rek in jezer, plasti sedimentov in obetov življenja - če že ne sedanjega, pa vsaj izumrlega. Jupitrova luna Evropa, gladka kepa ledu, verjetno skriva pod zmrznjenim površjem velikanski ocean. Neizogibno je, da ugibamo o mikrobih, ki plavajo po teh tujih, črnih globinah in - za vsak slučaj - o zverinah onkraj vsega predstavljivega. Kamorkoli uprejo zdaj znanstveniki svoj pogled, povsod najdejo možna zatočišča življenja.

Pokojni kozmolog Carl Sagan je svaril pred »šovinizmom«, po katerem se mora tuje življenje v glavnih potezah zgledovati po življenju na Zemlji. V Star Treku so se zavestno pri ključili tej zamisli, kot kaže njihova bleščeča krilatica: »To je življenje, Jim, samo ne takšno, kot ga poznamo.« Vendarle pa je že vse od osemdesetih let delček izboljšanih računskih zmožnosti naše civilizacije, na sicer neopazen a ne nedomiseln način, posvečen odkrivanju tujih civilizacij, ki bi komunicirale na podoben način kot mi. Že v redu mikrobi na Evropi, a kaj je z zelenimi možički iz znanstvenofantastične folklore? SETI, iskanje zunajzemeljske inteligence, izkorišča prosti čas na največjih svetovnih radijskih teleskopih in proste računske zmogljivosti na osebnih računalnikih po vsem svetu, da tipa po nebu za signali, ki jih oddajajo tuje civilizacije.

Kdaj pa kdaj Douglas Adams ni le napovedal prihodnosti, ampak jo je tudi ustvaril. Babilonka je zdaj pojem iz svetovnega kibernetičnega besednjaka kot ime spletne strani, ki ponuja prevajanje - marsikdaj veličastno slabo. Vodnikova mreža sub-eta je videti kot groteskna napoved internetnega omrežja, ki že krmari naša življenja, ne da bi to opazili. »Življenje, Vesolje in vse« je zdaj zaščitna znamka pankerskih kozmologov in novih filozofij. S tem, ko je dal GlobokiMisli naznaniti, da je odgovor na zgornjo uganko »42«, si je Adams privoščil šalo na račun filozofije. Pozneje, leta 1999, pa je sam britanski kraljevi astronom zapisal, da se da Vesolje skuhati iz šestih preprostih števil.

Precej znanosti in tehnologije se ni izteklo tako, kot je ugibal Douglas Adams. Njegovo alternativno vesolje je v bistvu kraj tehnološkega optimizma. Velikanski računalniki tiho hrumijo v ozadju in se gredo računske strojčke, da bi bil še Bab- bage ponosen nanje. Adams si ni izmislil svetov, v katerih sedijo stroji z možgani, velikimi kot planet, v sleherni otroški sobi in seznanjajo varovance s pornografijo. Njegovega vesolja ne raziskujejo vesoljske ladje z eleganco letečih pralnih strojev in ne baročni, nezanesljivi šatli, pokriti s porcelanastimi ploščicami, temveč velikanske sive ladje, vitke črne križarke in prelestna, sijajna Z lato srce, prava Lamborghini Miura vesoljskih poletov, tako hitra, da šine prek cele Galaksije v mežiku sočasja. Njegova prihodnost je, kajpak, tista izpred 25 let.

In vendar, in vendar. Toliko tega, kar je v teh čudovitih knjigah, znova in znova pribrbota na plan v resnični prihodnosti. Čas sam, na primer. Takrat, v sedemdesetih, je časovno potovanje v bistvu veljalo za bedasto. Peščica korajžnih duhov si je upala omenjati, da Einsteinove enačbe pravzaprav ne prepovedujejo te nezaslišanosti, vendar je fizika večinoma samo vljudno pokašljala in razglasila, da je treba časovno potovanje pustiti v domeni fantastike, če že ne čiste bedarije. Potem pa so se pojavili raziskovalci kot Paul Davies, Kip Thorne in Stephen Hawking, ki so začeli postavljati neprijetna vprašanja o naravi prostora-časa in ali je ali ni v resnici mogoče odpotovati nazaj v čas in ustreliti svojega dedka, ali celo postati svoj lastni dedek ...

Zdaj pa fiziki sedijo v svojih naslanjačih in postavljajo postulate, kaj bi bilo za takšno potovanje potrebno. Velikanski vrteči se valji iz nevtronske snovi, gradiva pulzarjev, ki je tako gosta, da bi je čajna žlička tehtala toliko kot letalonosilka. Pohlevne, vrteče se črne luknje, parkirane v spodobni razdalji od vsakogar, ki bi ga utegnile raztrgati na drobne koščke ali celo užaliti z opolzkim zlomom vzročnosti, ki spremlja golo singularnost. Še najbolj čudaška stvar pa je, da fiziki tuhtajo, kako bi zgradili črvino, cev prostora-časa, ki sega od koderkoli do kadarkoli. Gradbene težave bi bile neznanske - govori se o zajetju energije milijona galaksij, nebesno telo v velikosti Jupitra je treba stisniti v kovček in sprožiti nekaj ducatov vodikovih bomb v pravem razporedu, kot v velikanskem apokaliptičnem ognjemetu. Je pa nekdo, ki računa, da bi lahko izmojstril časovno potovanje zgolj z zvito uporabo nekaj laserjev v laboratoriju. Če ima prav, bi utegnilo biti (ali bo utegnilo biti - pri časovnem potovanju morate biti enako pozorni na svojo slovnico kot na enačbe prostora-časa) časovno potovanje prav tako preprosto kot v Restavraciji ob koncu Vesolja.

Ah, Stopotje! Eden od najveličastnejših podvigov v zgodovini gostinstva. Restavracija na uničenem planetu, kjer se gostje zabavajo ob pogledu na ognje kozmičnega armagedo- na. Osebje sprejema vaša (bajeslovno draga) naročila v trenutku, ko se čas sam izteka. »Zdaj ni več važno, če ste pozabili zapreti plin,« izvedo gostje. Konec Vesolja je upodobljen kot dramatičen dogodek; ne neha se, dokler ne odžvižga še poslednja predebela supernova.

Do pred nedavnim je zares veljalo za verjetno, da se bo čas končal s pokom - s povzetkom velikega poka, v katerem se je vse začelo. Težnost, ta povsod navzoča in najbolj zvijačna sila bo nazadnje obvladala nadležno razširjanje Vesolja. V neki točki daljne, pa ne neskončno oddaljene, prihodnosti bo veliki pok izgubil sapo. Kot da bi bile pritrjene na gumijaste vrvice, se bodo galaksije v svojem begu vsaksebi upočasnile in se celo za trenutek ustavile, potem pa se bodo začele pospeševati vkup, dokler ne bodo trčile v velikem tresku. Oh, in v nekem trenutku bo nebo žarelo s svetlobo tisoč sonc.

Zdaj je veliki tresk odpovedan. Verjetno. Astronomi venomer tehtajo Vesolje s pedantnostjo, ob kateri bi zardel od sramu cel razred shujševalne šole, a jim kar naprej prihaja napačna številka. Preprosto prelahki smo, da bi ustavili kozmično širjenje. Vesolje, takšen je njihov zaključek, se ne konča s treskom, temveč z vzdihom. Galaksije še kar bežijo vsaksebi, zvezde se rojevajo in umirajo, in nazadnje, po zelo dolgem a vendar končnem času, se začne dogajanje iztekati.

V poslednji energijski krizi zmanjka surovine, ki žene jedrsko zgorevanje za razsvetljavo in toploto zvezd. Potem luči poslednjič ugasnejo. V Vesolju je še vedno polno snovi, toda ta |e zelo zelo črna. Nikoli več se v njem ne bo zgodilo nič zanimivega.

Novica, da čaka nas prebivalce kozmosa (kajti v tem smo vsi skupaj, Betelgezovci, Vogoni, Golgafrinčani in vsi drugi) vočnost, ki je daleč bolj pusta, kot bi jo naslikal Hieronimus

Bosch v enem svojih mračnejših razpoloženj, ni razveseljiva. Enako kot usoda, ki čaka žrtve vrtinca totalne prespektive, ko v trenutku uzrejo vso neprestavljivo neskončnost Vesolja in nekje v njej drobceno značko, piko na majceni piki, ki pravi: »Tule si.«

Kot je rekel veliki biolog J. B. S. Haldane: »Vesolje ni samo čudnejše, kot si predstavljamo, je čudnejše, kot bi si sploh lahko predstavljali.« Kdor je kdaj vsaj malo pokukal pod njegov klobuk, se tega sumničenja ne bo mogel v celoti znebiti. Vesolje je veliko in superčudno. Čudno je že to, da sploh je tu. In še bolj čudno je, da je tu na tak način, da so se v njem lahko razvila bitja, kot smo mi, ki si zastavljamo ta nemogoča vprašanja.

Danes vemo, da je Vesolje daleč čudnejše, kot si je celo Douglas Adams lahko predstavljal pred dvema desetletjema. Večina ga je tudi skrajno nevarnega; nikar si ne želite, da bi bili kjerkoli tam zunaj, namesto varno tu doli na Zemlji. Ta naš košček kozmosa je očitno popolnoma uglašen na življenje. Za nekatere ima to priokus zarote. Drugi pa si najdejo nekakšno razlago v mirijadah možnosti, ki jih ponuja teorija multivesolja.

Mogoče pa je zarota. Mogoče obstaja kak bog, a se le šali. Če je tako, si nemara zaslužimo opravičilo.

Kje so vesoljci?

Od vseh galaktičnih ras, ki bi utegnile priti in pozdraviti planet Zemljo, so se morali najaviti ravno Vogoni.

Razmišljanje Forda Prefekta nekaj minut po prvem nedvoumnem stiku med Homo sapiensom in razumnimi (čeravno nekoliko nemarnimi) tujimi bitji

Tam zunaj je, to je treba reči, strašansko dosti krajev, kjer je mogoče živeti. Naša srednje velika galaksija vsebuje kakih 200 milijard zvezd, in v vesolju, ki ga vidimo, je verjetno vsaj toliko galaksij, julija 2003 so znanstveniki na konferenci Mednarodne astronomske unije v Avstraliji oznanili svojo najnovejšo oceno števila zvezd v vesolju - 70 tisoč trilijonov. To je sedmica, ki ji sledi nepredstavljivih 22 ničel. To število je na primer večje od prejšnje ocene zgolj 10 tisoč trilijonov, ki jo je podala NASA (medtem ko je neuradna Nasina ocena za število zvezd v vesolju »na zilijone«). To število je celo večje kot primanjkljaj v proračunu ZDA. Nemara je celo večje od cene povprečne hiše v Londonu, v katerikoli valuti se vam jo že poljubi izraziti.

Nova ocena pomeni, da je število zvezd v vidnem vesolju večje - in to v resnici kar precej večje - od skupnega števila vseh peščenih zrn na vseh plažah Zemlje. Pri čemer je ta ocena skoraj gotovo še daleč prenizka. Zaobjema samo zvezde, ki so v dosegu naših teleskopov. Čisto mogoče je, da je vesolje še mnogo večje od tega obzorja, ki ima premer okoli 27 milijard svetlobnih let. V svojih najzgodnejših trenutkih se je prostor razpenjal hitreje kot svetloba v velikanski volumen, ki utegne biti celo neskončen. Večina vesolja je nemara tako daleč, da ga nikoli ne bomo videli. Vse to velja, še preden si začnemo beliti glavo z drugimi vesolji ali dimenzijami. Kakorkoli, ta zadeva je veliiika.

Če za trenutek privzamemo, da so življenju ljuba okolja najraje majhni kamniti planeti, kakršen je naš (precej hud in pogosto kritiziran privzetek, ampak o tem več pozneje), na tiru okrog srednje velike stabilne zvezde v pohlevnem sončnem sestavu, nam še zmerom ostane strašansko dosti vesoljske posesti. Planetov, kolikor je peščenih zrn na vseh plažah Floride. Ali Krete.

Do sredine devetdesetih let je bil obstoj planetov drugih zvezd splošno sprejet, a nedokazan. Odtlej so našli že več kot 150 »zunajsončnih« planetov, ki krožijo okoli bližnjih zvezd: za večino najdb imata zasluge »planetoiskalska generala«, kalifornijska astronoma Geoffrey Marcy in Paul Butler. Enega ali dva planeta smo našli, ker sta kdaj pa kdaj poravnana s svojo zvezdno materjo in nami v ravni črti, tako da lahko opazimo šibko povečanje in zmanjšanje sija zvezde, ko jo delno zakrijeta. Druge pa so odkrili po posredni poti, s tako Imenovano Dopplerjevo spektroskopijo. Velik planet s svojo maso povzroči, da zvezda rahlo opleta okoli srednje lege. S tem se spreminja valovna dolžina svetlobe, ki jo zvezda seva, da postane njena barva bolj modra, ko se giblje proti nam, in bolj rdeča, ko se odmika od nas. Ker gre za telesa, ki so oddaljena nekaj bilijonov kilometrov, opletanje pa ostaja znotraj nekaj sto kilometrov, nam takšna meritev priča o moči modernih računalnikov in spektroskopov.

Večina zunajsončnih planetov je orjaška - Jupitrove velikosti rili še čez. Obstajajo tudi manjši planeti: le teže jih je najti Ravno ko to pišem, so našli planet Neptunove velikosti. Mnogi novi planetni sestavi so tudi precej čudni. Orjaški plinasti planeti v njih so največkrat le nekaj milijonov kilometrov oddaljeni od zvezde, manj, kot je Merkur oddaljen od našega Sonca. Tudi to je posledica merilne tehnike. Ko bomo zgradili še boljše spektroskope in računalnike, bomo zagotovo odkrili tudi planetne sestave, ki nam bodo videti bolj domači.

Vemo torej, da je tam gori obilo zvezd. In bržkone tudi obilo planetov. Na bilijone, tisoče bilijonov - vraga, na tisoče trilijonov. Mnogi med njimi so prevroči ali prehladni za življenje, ampak mnogi - na bilijone, toliko, kolikor je peščenih zrn na malibujski plaži - utegnejo biti ravno pravšnji. Recimo, da je tak eden od tisoč. Ah, pa naj bo eden na milijon. Saj ni važno.

Kje so potem vsi ti tujci?

Fizik Enrico Fermi je leta 1950 zastavil ta paradoks skupini svojih kolegov pri kosilu v Los Alamosu. Takrat je postajalo jasno, da je vesolje silno večje od vsega, kar je dotlej kdo pričakoval: v dvajsetih letih so astronomi odkrili, da so meglice, ki so jih prej imeli za plinaste oblake v naši galaksiji, v resnici neodvisne galaksije. V istem desetletju smo tudi ugotovili, da je vesolje staro na milijarde let - da je desetkrat starejše, kot se je mislilo dotlej. Okoli leta 1950 je bilo tudi jasno, da so zvezde in planeti, pa naj bodo še tako oddaljeni, iz enake snovi in da ubogajo enake naravne zakone, kot veljajo pri nas doma. Do tistihmal kajpak še nihče ni odkril kakega zunajsončnega planeta, vendar je bilo logično privzeti, da obstajajo.

Vesolje tolikšnega obsega in starosti, se je strinjalo omizje, bi pač moralo kar vrveti od življenja, tudi inteligentnejšega od nas. In nekatera od teh inteligentnih bitij bi morala ustvariti tehnološke civilizacije, ki bi bile stare že milijone ali milijarde let. Nedoumljivo je, da nobena od teh supercivilizacij ne bi našla volje ali sredstev za raziskovanje vesolja. Samo v naši galaksiji mora biti na tisoče - nemara na desettisoče ali milijone - takšnih zvezdoplovcev. Kje so torej?

Prihod Vogonov v prvem delu Vodnika opisuje, kako se bo po mnenju mnogih ta paradoks razvezal. Vesoljska bitja obstajajo, tako gre ta razmislek, celo dosti jih je, in edini razlog, da nas še niso našli, je ta, da nas še niso opazili. Sčasoma nas bodo in takrat bo dogajanje prav dramatično. Upajmo samo, da prvi tujci ne bodo takšne pošasti kot Vogoni...

Bolj je zaskrbljujoče število ljudi, ki verjamejo, da so, navzlic oglušujoči tišini vesolja, tujci že dali čutiti svojo navzočnost. Teorija o neznanih letečih predmetih (NLP oziroma UFO) je ena od dobro znanih rešitev Fermijevega paradoksa. Na žalost pa ne drži vode. Niti en pojav »letečih krožnikov« ni preživel resnega preskusa.

Zagovorniki NLP se hvalijo, da je »samo 95 % videnj NLP mogoče pripisati potegavščinam, Luni ali kateremu drugemu naravnemu pojavu«. Vendar se tudi preostalih 5 % vedno pokaže za potegavščino ali zmoto. Pojavljanje NLP se je začelo v poznih štiridesetih letih - v času splošne živčnosti, kakršne svet še ni poznal, zaradi jedrske tehnologije, politične nestabilnosti in grozečega nasprotja med Vzhodom in Zahodom. Kadar se svet noro zamaje v tečajih, se ljudje pogosto obračajo k čudežem ali teoriji zarote, da bi dogajanju dali nekakšen smisel.

Seveda je nemogoče dokazati, da NLP ne obstajajo, kot je enako nemogoče dokazati, da Mars ne kaže obraza, ali kot je nemogoče prepričati dvomljivce, da so bili Apollovi astronavti zares na Luni. Nekaj značilnih anekdot pa bi moralo vsaj za trenutek omajati še najbolj trdovratnega zagovornika NLP.

Prvi splošno sprejeti pojav letečega krožnika se je zgodil 24. junija 1947 nad Kaskadnim gorovjem vzhodno od Seattla. Pilot Kenneth Arnold, po vseh pričanjih trezen in razsoden človek, je milo rečeno pretresen poročal o jati čudnih srebrnih predmetov, ki so šinili skozi zrak »kot krožniki, ki jih /iiženeš, da odskakujejo po vodni gladini«. Neznanim letečim predmetom je pripisal nepopisno hitrost in zmožnost, da se obrnejo v hipu. In zelo zelo jasen je bil glede nečesa: oblike predmetov, ki jih je bil videl. Kot netopirji, je rekel: deltaste oblike s trikotnimi krili in brez opaznega krmila ali repa.

Poročilo je sprožilo pravo senzacijo. Časopisi so se zagnali na Arnoldov opis leta predmetov dosti bolj kot na njihov videz. Njegova izjava »kot krožniki, ki odskakujejo po vodi« je zbudila njihovo domišljijo; le malo je bilo treba, da so predmeti postali znani kot »leteči krožniki«.

Kenneth Arnold nikoli ni trdil, da je videl leteče krožnike. Rekel je, da je videl netopirjaste predmete, ki so leteli nekako tako kot krožnik, ki odskoči na gladini ribnika. Kako torej? Po popačenem časopisnem poročilu Arnoldovega bližnjega srečanja so začele stotine ljudi zapažati na nebu čudne leteče predmete. Vsi po vrsti so imeli obliko krožnikov. To ne dokazuje, da so se vsi ti ljudje lagali ali so bili zavedeni ali pa da so doživeli krožnikast privid. Lahko bi se zgodilo, da bi nekdo opazil netopirjaste NLP, kar bi po nerodnosti prišlo v javnost kot pojav letečih diskov, takoj nato pa bi se, čisto po naključju, Zemlja znašla sredi invazije diskastih vesoljskih plovil z drugega planeta/časa/dimenzije (prečrtaj neustrezno). To bi se lahko zgodilo, vendar, bodimo si na jasnem, se ni. Letečih krožnikov ni.

Znani roswellski dogodek je komaj vreden omembe. Na kratko, to je bil vremenski balon, ki je treščil na tla v Novi Mehiki julija 1947 - ali pa morebiti ne. Zagotovo tisto ni bilo skrivnostno trikotno leteče plovilo z drugega sveta, ki ga zdaj skrivajo v tajnem hangarju, da bi prekopirali njegovo tehnologijo. (Kdo naj bi jo? Pentagon? Če ta, kako da naši lovci F- 16 ne zmorejo leteti s hitrostjo Mach 19?) Nobenih hieroglifov ni bilo, ne nenavadnih zlitin, napol mrtvih tujih bitij, nobenih avtopsij. Rosvvell je, z eno besedo, neumnost. Tako lahko ga je spodbiti, da je že kar dolgčas. Dosti bolj zanimiv je britanski Rosvvell: Rendlesham.

V ranih urah 27. decembra 1980 se je zgodilo nekaj skrajno čudnega v globinah rendleshamskega gozda v Suffolku, kjer se skriva ameriško letalsko oporišče. Te meglene noči je peščica letalcev videla nekaj, kar je desetletja ostalo popolnoma nerazjasnjeno - en primer od tistih 5 %, skratka. Zdelo se je kot pravo bližnje srečanje, in to ne samo prve vrste ampak baje tudi druge: ostali naj bi fizični dokazi. Dva zdolgočasena in utrujena vojaška policista, John Burroughs in Bud Steffans, sta stražila zadnji vhod v oporišče, ko sta zagledala na nebu čudne utripajoče luči. Pravi ligfitshow v megli, sta poročala - utripajoča modra, rdeča in zelena svetloba ob srhljivih, zavijajočih elektronskih zvokih. Ne pozabite, to je bilo leta 1980, ko je bila filmska uspešnica 1977 Stephena Spielberga Bližnja srečanja tretje vrste vsem še v svežem spominu. Kar naj bi se torej dogajalo na nebu, je bilo videti na las tako kot prihod matične ladje v Spielbergovem filmu, vključno s skoraj naključnim utripanjem luči in sintetičnim hrupom.

Burroughs in Steffans sta bila, povsem razumljivo, zmedena. To bi bil lahko leteči krožnik; prav tako pa bi bil lahko helikopter ali letalo v stiski, sta razmišljala. Poklicala sta v oporišče in, kot pravi poročilo, skupina kakih ducat kolegov je prihitela v gozd.

Od tod dalje se poročila razlikujejo. Podpolkovnik Charles Halt, tedanji namestnik poveljnika oporišča, je povedal, da so njegovi možje videli »v gozdu čuden žareč predmet... po opisu kovinskega videza in trikotne oblike, približno dva do tri metre v premeru pri tleh in kaka dva metra visok. Ves gozd |e osvetlil z belo svetlobo. Sam predmet pa je imel na vrhu rdečo luč in na spodnji strani venec modrih luči ... lebdel je v zraku ali pa je stal na nogah. Ko se je patrulja približala, se |e predmet izmuznil med drevjem in izginil.« Haltovo poročilo z nedolžnim naslovom »Nerazložene luči« je postalo sveto pismo ufologov (strokovnjakov za NLP, op. prev.)

Seveda bi bilo mogoče pojav v celoti razložiti. »Nagajači,« pojasnjuje Ford Prefect, »so običajno bogataški otroci, ki ni majo kaj početi. Križarijo po vesolju, iščejo planete, ki še nimajo medzvezdnih stikov ... poiščejo kak samoten kraj, kjer ni dosti ljudi, potem pa pristanejo natanko pred kako ubogo, nič hudega slutečo paro, ki ji živ krst ne bi verjel niti besede, in paradirajo pred njo z bedastimi antenami na glavi in delajo bip biip.«

Podpolkovnik iz ameriškega letalskega oporišča v Britaniji sredi hladne vojne ni nikakršna uboga para za nagajače. Halt ni bil niti pijan niti nepriseben in tudi ne kak hipaški otrok Zemlje v stiku s svojo notranjo Gaio. Ni bil, z drugimi besedami, tiste sorte človek, ki se mu prikazujejo leteči krožniki. Moža sicer nikoli nisem srečal, ampak na misel mi prihajajo izrazi kot »ostrižen na krtačo«, »nobenih neumnosti« in »čvek o vesoljskih plovilih«. Zato je njegovo poročilo pomembno.

Posebej se je oprl na izpovedi treh prič: Burroughsa, pa še Jima Pennistona in Eda Cabansaga. Vsi so trdili, da so videli »kovinsko vozilo«, skupaj s »hieroglifskimi znaki«, ki je izginilo v gozd. Dandanes Penniston (ki je zdaj kadrovski svetnik) trdi, da se mu je celo posrečilo dotakniti se predmeta. »To je bilo vozilo neznanega porekla,« pravi. »Trikotno. Po moji oceni ni imelo posadke«. Luči so se znova pojavile naslednje noči. Tokrat jih je podpolkovnik Halt videl tudi sam.

Tu postane pripoved še nekoliko bolj meglena, omenja Geigerjeve števce, visoko stopnjo sevanja in skrivnostne odtise v tleh. Vse to je bilo zapisano v celi vrsti uradnih dokumentov, obstaja tudi preiskava britanskega obrambnega ministrstva, ki vsebuje vse izjave ameriških letalcev in zaključuje, da to, kar se je zgodilo pri Rendleshamu, karkoli je že bilo, ne predstavlja resne nevarnosti za kraljestvo. Poročilo priznava, da se je zgodilo nekaj nenavadnega, ne skuša pa povzemati nikakršnih sklepov o naravi dogodka.

Zgodba je kmalu pricurljala v javnost. Splošna podmena ufologije je, da »oblasti« jadrno ukrenejo vse, kar je v njihomoči, da bi prikrile sleherni stik med tujci in zemljani. Dejstva, da najbolj slovita opažanja, celo tista v skrajno ne

dostopnih ameriških letalskih oporiščih, v nekaj dneh, če ne celo urah, postanejo javna lastnina, verniki NLP ne komentirajo. Vsekakor je Rendlesham postal pravo mravljišče dejavnosti ufologov. V časopisih so se pojavili članki. Izšle so knjige. Celih 23 let je Rendlesham zavzemal najvišji sloves v ufo- loških krogih. Govorili so o vzporednih razsežnostih, o med- galaktičnih zvezdnih vratih in motnjah v psihičnem polju; ce

loo zvrkih v prostorsko-časovnem kontinuumu.

Potem pa se je leta 2003 oglasil Kevin Conde. Razkril je, da NLP v Rendleshamu ni bil, kakor je splošno veljalo, medga- laktična vesoljska ladja, ki križari po praznini vesolja z mnogo večjo hitrostjo, kot je milijarda km/h, kolikor zmore svetloba. In da to tudi ni bil portal v drugo vesolje. Še manj naj bi bil to časovni stroj, ki je povezal thatchersko Britanijo z daljno dobo, v kateri bo tehnologija toliko napredovala, da bo, po besedah Arthurja C. Clarka, nerazločljiva od čarovnije. Ne, NLP, ki so ga videli letalci, je bil Plymouth Volare letnik 1979, z največjo hitrostjo silnih 150 km/h. Iz vrhunskega izdelka General Motorsa je nastal sprejemljiv ponaredek zvezdne ladje Enterprise.

Gospod Conde, tako je to, je leta 1980 tudi delal v rend- leshamskem oporišču. Bil je vojaški policist na straži ograde. Na dolžnosti, ki je, kot si lahko mislite, dolgočasna. Tudi v najboljših časih se v nočnem Suffolku ne dogaja prav dosti, leta 1980 pa se je še toliko manj. In tako se je Conde odločil, da si pripravi malo zabave. Žarometa svojega avta je prelepil z rdečim in zelenim trakom. Poigral se je tudi z utripajočo lučjo na strehi. Prikrojil je povratno zanko v razglasnem sistemu v avtu, da je zvočnik zavijal in hreščal, potem pa je počakal na noč z meglo, ko se celo najostrejše oko lahko /moti. »Na stražnici pri zadnjih vratih smo imeli tistega tipa, ki je bil znan kot problem,« mi je povedal Conde doma v Sa- iramentu, kjer zdaj dela v informacijskih tehnologijah. »Zmerom je kaj videl. Že prej je videl luči in poročal o njih - pa se je zmeraj pokazalo, da je bila zvezda ali kaj takega. Pa sem si izmislil praktično šalo. Pojma nisem imel, kaj bom s tem sprožil.«

»Z avtom sem se zapeljal po dovozu do vzletne steze. Prižgal sem iskalni žaromet, na katerega sem nalepil rdeče in zelene leče. Potem sem v megli vozil v krogih z zvočnikom na polni moči in z utripajočimi lučmi. Bila je samo šala: kar naprej smo zganjali šale. Potem sem pogasil luči in se odpeljal.«

Tako je rendleshamska skrivnost razkrita. NLP je bil policijsko vozilo v preobleki. Conde se je vrnil v domovino in pozabil na vso zadevo, dokler ni leta 1992 slučajno poiskal domačo stran svojega nekdanjega oporišča na vojaškem spletu. Ni mogel verjeti. »Sapo mi je vzelo. Nisem imel pojma o vseh teh neumnostih. Po logiki bi se moralo življenje, če se je razvilo na Zemlji, razviti tudi drugje. Ampak če se je, se po vsej logiki ne bi prepeljavalo okrog v letečih krožnikih in ne bi pristalo ob mirnem letalskem oporišču na angleškem podeželju. Ne bi hotel biti cinik, ampak ko vidim, kako ljudje služijo s tem, se moram vprašati, kaj je z njimi, če niso čisto znoreli.«

Le kaj? So pač nagnjeni k temu, da vidijo, česar ni. Spomin je izpričano nezanesljiv. Kako lahko je za nazaj pritakniti vse mogoče namišljene zgode, da se povežejo v pozneje priučeno pripoved. Tako lahko razložimo pojav trinožne vesoljske ladje, ki so jo videli nekateri člani rendleshamskega oporišča.

Četudi bi zagotovo vedeli, da »tam zunaj« ni nikogar, bi »očividci« še vedno videvali leteče krožnike, potem ko je bila ta podoba prvič izmišljena. Strašljivo veliko število ljudi - po neki pogosto citirani, četudi nekoliko sumljivi oceni, jih je samo v ZDA tri milijone - verjame, da so bili v nekem trenutku življenja ugrabljeni, da jih je skupina tujih bitij omamila, jih zvlekla na svojo vesoljsko ladjo in tam počela nedopovedljive stvari z njihovimi spodnjimi predeli. Večina teh domnevnih žrtev pozabi, kaj se je zgodilo z njimi in njihovimi spodnjimi predeli (značilno so žrtve ženske; moška manjšina doživi tujce praviloma v podobi privlačnih človeških samic). Šele pozneje v življenju se »spomini« na te »dogodke« »obudijo« s pomočjo prebliskov in hipnoze. Vse to je zelo čudno, in kolikor več zgodb o vesoljskih ugrabitvah preberete, bolj vas je strah za prihodnost človeštva. Ampak tako pač je: življenje je pestro.

Leta 2003 je Stephen Webb, fizik z Britanske odprte univerze, napisal sijajno knjigo, v kateri je zbral 50 možnih rešitev Fermijevega paradoksa. Potem ko opravi z NLP, se loti še drugih znanih osumljencev. Tu je teorija galaktične karantene, torej scenarij »živalskega vrta«, ki pravi, da še nismo doživeli obiska, ker smo pod pečatom nekakšnega določila o varstvu okolja. Ampak če se spomnimo tistih zgubljenih ljudstev v Amazoniji ali na Novi Gvineji in vseh naporov, da jih ne bi okužili z Velikim bratom in raznimi boleznimi, pa se nam to nikoli ne posreči, si težko predstavljamo, da v Galaksiji, v kateri vrvi raznih življenjskih oblik, vsi že celo večnost dosledno ubogajo pravila, pa če imajo še tako stroge policaje. In čemu naj bi pred nami skrivali svoj obstoj? Navsezadnje se tudi mi ne skrivamo pred podganami ali termiti. Ne, ta je zame predebela, in za Webba tudi.

Nekaj rešitev izhaja iz »planetarijske hipoteze« - da je Vesolje privid, ki ga za nas vzdržujejo razumna bitja. V njem ni vesoljskih obiskovalcev, ker jih ta bitja - najbrž jim je treba reči bogovi - niso vložila vanj. Zaphod Beeblebrox doživi planetarij, ko ga prisilijo v vrtinec totalne perspektive (gl. 1 L pogl.). Čemu bi bogovom enaka bitja to počela? Zato ker morejo. Webb zavrže to hipotezo, ker je nepreverljiva.

Po še eni rešitvi Fermijevega paradoksa je razumno življenje obsojeno na propad. Brž ko se zavest sreča s tehnologi- (o, tako pravi ta rešitev, se razumnim na zidu pokaže napis (kot v znani biblijski zgodbi, op. prev.). Saj bi bilo tudi nam v preteklih desetletjih vse prelahko pokončati svojo civilizacijo, nemara s človeško vrsto vred, če bi se malo bolj zares zagnali v jedrsko vojno. Da se to ni zgodilo, je bolj stvar sreče kot pa razsodnosti, in tudi povsem na varnem še nismo. Vseeno pa je misel, da se ET brž po razcepitvi atoma nujno sam razstreli, mučna in neprepričljiva. Napadalnost, značilna za medčloveške stike, vendar ne more biti nujno breme sleherne razumne vrste, ali pač?

Bolj verjetno je, da si razumno življenje prej ali slej ustvari naslednico, civilizacijo razumnih strojev, ki pa domnevno ni nagnjena k vesoljskim potovanjem. Računalniki, kot je GlobokaMisel, z možgani, velikimi kot planet, rajši sedijo pri miru in meljejo svoje veličastne misli od tod pa do večnosti. Vsa ta obsedenost s skakljanjem po vesolju utegne biti samo mladostniška razvada, ki jo vse razumne rase prej ali slej pre- rasejo.

Ti računalniški zaležanci se najbrž ne bodo zaredili, vse dokler ostajajo stroji naši služabniki. V tej spokojni zlati dobi bi bilo mogoče raziskati celo Rimsko cesto, tudi z zdaj dostopno tehnologijo raketnega pogona, v pičlih nekaj milijonih let. Brodovje samodejnih samopodvojevalnih strojev bi poslali, da vzpostavi mostišče na planetu, ga razišče, pošlje podatke nazaj na Zemljo in potem zgradi nekaj lastnih kopij iz tamkajšnjih surovin ter jih razpošlje k novim ciljem.

Druga možnost je, da v Vesolju mrgoli razumnega življenja, ki ga primemo srbijo pete, vendar se mu še ni posrečilo prebiti do nas. Zvezde so strahovito daleč vsaksebi. Pri začetni hitrosti 40.000 km/h so potrebovali Apollovi astronavti nekaj dni do Lune; pri isti hitrosti bi bili že nekaj deset tisoč let mrtvi, preden bi prispeli do najbližje zvezde. Za predstavo o razsežnosti vesolja pisci radi naročajo bralcem, naj si predstavljajo biljardne krogle, ki po južni londonski obvoznici krožijo oko

i božičnega pudinga. Da vas ne razočaram, si predstavljajte, da je Sonce grenivka na vrhu Nelsonovega stebra, mi pa smo šibra, ki frči mimo trgovine s spominki

pri Narodni galeriji. V tem primeru je najbližja zvezda, Proksima Kentavra, nekje na plažah Krete, središče Galaksije pa na pol poti do Marsa.

Vseeno večina inženirjev in znanstvenikov verjame, da je pot do zvezd izvedljiva, a zahtevna. Če bi usmerili v ta podvig vse sile, bi najbrž lahko zgradili zvezdno ladjo v nekaj desetletjih. Bila bi nerodna in grozovito draga, bi pa najbrž delovala. Še v šestdesetih letih je NASA razmišljala o gradnji vesoljske ladje na atomske bombe. Projekt Orion je šel potihoma v arhiv, ko je nekdo zgradil lesen model, iz katerega so na vseh straneh štrlele topovske cevi. Predsednik Kennedy je samo pogledal ta osnutek Zvezde smrti in projekt ves zgrožen pri priči ukinil. Če bi nas projekt Orion lahko popeljal med zvezde - vsaj teoretično - že pred 40 leti, potem ni razloga za misel, da tuje civilizacije, ki bi utegnile biti od naše naprednejše za deset tisoč ali celo nekaj milijonov let, ne bi mogle storiti tega s pritiskom na gumb.

Najbolj priljubljena rešitev Fermijevega paradoksa je, da nimamo nobenega dokaza o tujih bitjih zato, ker jih sploh ni. Ali da jih je zelo malo - in da so tako neizmerno daleč, da se nikoli ne bomo srečali z njimi, ne v megleni noči ne sicer. Stephen Webb zaključuje, da tujih bitij ni. Pravi, da je po njegovem tam zunaj vse polno življenja, vendar ne tiste sorte, ki zna graditi radijske teleskope in vesoljske ladje.

Geolog Peter Ward in astronom Donald Brownlee trdita, da Zemlja sploh ni navaden planet, ampak zelo posebno telo. V svoji knjigi Izjemna Zemlja dokazujeta, da je skoraj enkraten splet okoliščin v dolgih obdobjih zarotniško omogočil razvoj visoko razumnih oblik življenja (nas), ki zmorejo razmišljati o obstoju tujih civilizacij in medzvezdnem potovanju.

Za začetek se je naš planet izoblikoval ob zvezdi, ki je bogata s »kovinami«, kakor pravijo astronomi, torej z »elementi, ki so težji od vodika in helija«. Zemlja je nastala v varnem, stabilnem predelu Galaksije, daleč od požrešnih črnih lukenj in v dovolj praznem prostoru, da se je izognila najhujšim učinkom bližnjih supernov. Nekateri predeli naše Galaksije - nekateri predeli vseh galaksij - so brez zvezdnih sestavov, ki vodijo k nastanku življenja. Življenju naklonjeno območje Rimske ceste je tanek disk zvezd, ki je debel približno 1200 svetlobnih let. To območje ima dolgo zgodovino porajanja zvezd, z večkratnim recikliranjem snovi iz zgodnejših sonc. Težji elementi - »kovine« -, ki nastajajo v zvezdah in se razsujejo naokrog v zvezdnih eksplozijah, so vir koristnih vesoljskih surovin za gradnjo planetov in porajanje življenja. »Naseljivo« območje naše Galaksije obsega približno tri četrtine njenih zvezd.

Naše Sonce je enojna zvezda z vodikovim gorivom, ki ji zadošča za stabilen obstoj več kot osem milijard let. Zemlja je dovolj velika, da si lahko obdrži ozračje, a dovolj majhna, da se je znebila večine začetnega vodika, za razliko od požrešnih plinastih velikanov. Ima dovolj površinske vode za nastanek oceanov in za osnovo vodne biokemije ter, kar je nemara najpomembnejše, za vzpostavitev tektonike plošč. Oba Zemlji najbolj podobna planeta v našem Osončju, Mars in Venera, sta, kolikor vemo, sterilna, čisto mogoče zato, ker brez obnavljanja površja, dviganja skorje in erozije, nimata ustaljenega podnebja. Marsova notranja toplota je prehitro ušla, da bi razkosala skorjo v tektonske plošče. Na Veneri pa je pomanjkanje vode povzročilo krčevite obnove celotnega površja naenkrat - kar ni preveč ugodno za razvoj življenja.

Še nekaj. Zemlja nima preveč H_20. Življenje bi se že lahko razvilo na vodnatem svetu, ne pa življenje vesoljskih potnikov. Delfini so nemara zelo bistri, bodo pa imeli velike - četudi morda ne nepremostljive-težave, ko bodo hoteli doseči vesolje brez rok za privijanje vijakov (s čimer bi imele superinteligentne hobotnice manj problemov).

Naše sreče še ni konec. Po zaslugi obeh zajetnih vratarjev Jupitra in Saturna in njune spretne težnostne obrambe je Zemlja utrpela razmeroma malo zadetkov - padcev kometov in orjaških meteoritov. Če bi bili zadetki pogostejši, bi se življenje težko razvilo prek stopnje mikrobov. In najpomembnejše, odkar so se pred 600 milijoni let razvile kopenske živali in rastline, nismo doživeli udarca, ki bi uničil vso biosfero. Obstajajo dokazi, da se je doba dinozavrov nanagloma končala pred 65 milijoni let, ko je zablodeli desetkilometrski vesoljski okrušek treščil na sedanjo Mehiko s hitrostjo 50.000 km/h, toda celo ta katastrofa je zgolj oškrbnila planetni ovoj življenja.

Najbolj pomembno od vsega je, da imamo satelit z dovolj veliko maso. Naša Luna je izjemna med Zemlji podobnimi planeti v Osončju. Merkur in Venera nimata satelitov; Marsova Deimos in Fobos sta samo kamenčka. Edino Plutonov Charon je razmeroma težak, a Pluton je zmrznjena mrtva zguba, kar se življenja tiče (najbrž). Plimska sila naše Lune stabilizira Zemljino vrtenje; brez nje bi med opotekanjem planeta okoli Sonca naše podnebje nevarno nihalo med ledeno dobo in puhtečo vročino.

Vse to skupaj pomeni, pravita Ward in Brovvnlee, dokaj izjemen planet in zato dokaj prazno Vesolje, v katerem je življenje na stopnji živali vsaj skrajno - če ne neznatno - redko. In ne pozabite, četudi obstajajo živali na Zemlji spoštovanja vredno sedmino njene zgodovine, obstaja razumna živalska vrsta šele zadnjih 150.000 let - torej samo 1/24.000 trajanja planeta. Ljudje se verjetno zanimajo za zvezde šele nekaj deset tisoč let, in šele v zadnjem stoletju, kar je ena petinšti- ridesetmilijonina planetne zgodovine, se ubadamo z vprašanjem obstoja bitij, ki krožijo okoli teh zvezd, in smo našli načine in sredstva za pot v vesolje ter za oddajanje in sprejem radijskih signalov.

Po vsem povedanem velja med strokovnjaki, da je tudi v našem Osončju nekaj mest, kjer bi se lahko razvilo vsaj preprosto življenje. Richard Taylor z Britanske medplanetarne družbe omenja celo našo Luno kot kraj, kjer bi se lahko skrivalo življenje - nemara ne v obliki majhnih Selenitov, ampak kot bakterije, ki se razmnožujejo v domnevno vlažnih razpo- klinah globoko pod površino.

Marsove skale pod površino bi lahko nudile zatočišče bakterijam podobnim organizmom. Jupitrova luna Evropa je pokrita s 25 km debelo plastjo vodnega ledu, pod katero se domnevno skriva velikanski ocean slanice. Ta Evropin ocean, ki ga je v poznih devetdesetih letih odkrila vesoljska sonda Galileo (in s tem potrdila domneve, ki so se pojavile ob preletu sond Voyager iz prejšnje generacije), je najverjetnejši kandidat za nezemeljsko življenje, kar jih poznamo. Potem je še Saturnova luna Titan. Površje te lune, ki je velika kot planet, je po vsem videzu malo iz vodnega ledu in malo iz oglji- kovodikovih morij, rek in jezer. Njeno ozračje je globoko zmrznjena slika Zemljinega izpred štirih milijard let, z obilico zapletenih organskih spojin. Ni prav verjetno, da po Titanovih jezerih in morjih mrgoli pošasti z metansko presnovo, čisto nemogoče pa ni.

Sicer pa se naš življenjski šovinizem, kot ga je imenoval Carl Sagan, lahko še naprej šopiri. Številni pisci znanstvene fantastike so privzeli, da bodo tuja bitja podobna nam. A to ni nujno tako. Že res, da se je v teku evolucije v raznih obdobjih in iz povsem različnih osnov razvilo nekaj zelo podobnih telesnih zgradb. Najboljši zgled je verjetno presenetljiva podobnost med modernimi delfini in mezozojskimi ihtioza- vri, vitkimi vodnimi plazilci iz obdobja dinozavrov. Toda podobnost izvira iz tega, ker sta obe telesi ustvarjeni za enako opravilo - za hitro plavanje in lov na ribe. Mogoče je, da bo razumno življenje z drugih svetov imelo podobno telesno zgradbo kot mi, lahko pa si zamislimo še vse drugačne možnosti - bitja na kolesih, z lovkami in tako naprej.

Še en šovinizem je prepričanje, da se mora razumno življenje razviti na kopnem. Tudi za to ni nobenega razloga. Prav res, tu na Zemlji (kakor pove tudi Vodnik) so druga najrazum- nejša živalska vrsta najbrž delfini. Ugovarjamo lahko, da bivanje v morju ne spodbuja razvoja uporabe orodij - inteligence, ki vodi h gradnji radijskih teleskopov in k iskanju stikov s tujci. Še tako razumna oceanska bitja bi si le stežka razvila astronomijo. Ni pa izključeno. Navsezadnje so Zemljino kopno naseljevale velike živali že nekaj sto milijonov let, preden je ena od njih zgrabila kost in kos kremena in s tem pognala razvoj proti New Yorku, svetovnim vojnam in nacionalni mreži BBC.

Vedno privzemamo tudi, da mora biti življenje doma na površju planeta. Toda samostojni osebki, sposobni samo- podvajanja in izmenjave energije, se lahko pojavijo še marsikje, ne samo na površjih planetov. Sagan je pokazal, da bi lahko našli življenje, celo razumno življenje, tudi v notranjosti planetov. Leta 1976 je izrazil domnevo, da bi se v zgornjih slojih Jupitrovega ozračja lahko razvili trije tipi organizmov: »potapniki«, »lebdniki« in »lovci«. Potapniki bi bili kot zemeljski plankton, prosto plavajoča bitja na osnovi amonijaka; lebdniki bi imeli vlogo rib; lovci pa bi bili orjaški roparski organizmi, veliki nekaj kilometrov.

In če menite, da je ideja o organizmih na Jupitru nora, premislite tole: fizik Fred Adams z michiganske univerze je ponudil domnevo, da bi se v daljni prihodnosti Vesolja lahko razvile oblike življenja, zgrajene na gručah črnih lukenj, temne snovi in čudnih kvantnih objektov. »Življenje« je lahko zanemarljivo redek pojav, lahko pa je vseobsežno.

Ob nelagodju z domnevama, da bo življenje povsod videti takšno kot mi in da bo živelo, kakor smo navajeni živeti mi, očitno tudi radi privzemamo, da se bo to življenje sporazumevalo na podoben način kot mi. Projekt SETI (Search for Ex- traTerrestrial Inteligence = iskanje razumnih nezemeljskih bitij), s sedežem v kalifornijskem mestu Mountain View, išče nebesne radijske signale, ki bi kazali na razumno poreklo. Nekateri znanstveniki verjamejo, da bi morali iskati drugje.

Arthur C. Clarke je v svoji zgodbi Straža (ki je osnova leta 1968 posnetega filma 2001: vesoljska odiseja) postavil domnevo, da bodo razumni tujci kot znak rajši pustili svoj izdelek - na primer skrivnosten monolit. V romanu Stik Carla Sagana je sporočilo tujcev skrito v transcendentnih številih. Najbolj nenavaden pa je verjetno predlog astrofizika Paula Daviesa. Leta 2003 je v reviji Neu> Scientist izrazil domnevo, da bi tujci zapustili svojo sled v podatkovnem nizu, ki predstavlja naš genski zapis. Bolj prozaična je domneva berkeleyskega fizika Charlesa Tovvnesa iz leta 1961, da bi ET za pošiljanje sporočil po vesolju rajši uporabljali močne svetlobne curke - laserje. Lahko da prisluškujemo z napačnim parom ušes.

V zadnjih tridesetih letih se je odnos znanstvene srenje do ideje o tujih bitjih korenito spremenil. V sedemdesetih letih je bilo nedostojno omenjati ET, zlasti po hodnikih NASA in drugih podobno vzvišenih ustanov. Odkritja prvih vesoljskih sond, zlasti Marsovih Marinerjev v šestdesetih letih, ki so razkrili, da je Rdeči planet prašna krogla brez zraka in najverjetneje tudi brez življenja, so planetologe osupnila. Prej je večina znanstvenikov verjela, da so na Marsu mahovi ali lišaji. Zamisel, da je ta domnevno Zemlji podoben planet kvečjemu domovanje bakterij, se je zdela nora.

Nezaupljivost do tujih bitij, ki je zavladala po odpravah M arinerjev, je bila reakcija, s katero se je »resna« znanost skušala odmakniti od lowellovskih sanjarij. Percival Lowell je bil bostonski milijonar in vnet amaterski astronom. Njegovo poročilo o marsovskih kanalih leta 1890 je najbrž sploh sprožilo vero v zunajzemeljce. Noč za nočjo je prečepel na vrhu svojega arizonskega gnezda in vneto strmel v Rdeči planet skozi okular svojega posebej dobavljenega Clarkovega refraktorja. Četudi je bila slika Marsa le tako velika kot mali kovanec za deset centov na koncu iztegnjene roke, je on na njej »razpoz

nal« mrežo kot britev ostrih ravnih črt - po njegovem mrežo kanalov, ki so jih zgradili razumni Marsovci, da so pripeljali vodo za namakanje iz vlažnih polarnih območij do sušnega tropskega pasu. Večina ljudi mu je verjela na besedo, toda ko so v novem dvajsetem stoletju postali teleskopi vse večji in boljši, so »kanali« poniknili v Marsov pesek. Do tridesetih let je le še malo resnih astronomov pritrjevalo Lowellovi domnevi, čeprav se je še v šestdesetih letih našlo nekaj posameznikov, ki so bili pripravljeni braniti zamisel o kanalih na četrtem planetu. Šele sonde, ki jih je proti Marsu poslala NASA, so Lovvella dokončno prestavile med avtorje znanstvene fantastike. Ko je leta 1965 švignil mimo Marsa Mariner 4 in poslal nekaj nejasnih slik kraterjev in prahu, so znanstveniki, ki so jih videli, pri sebi pomislili, »no, pa je šel vesoljski program rakom žvižgat«. Brez življenja - brez kančka možnosti zanj - bo javnost zagotovo izgubila zanimanje za ta podvig? Ampak duh Percyja Lovvella se v resnici nikoli ni zares poslovil od nas. Kot je rekel Richard Taylor: »Najbrž se imamo Lowellu in njegovim predstavam o Marsu zahvaliti, da NASA po Marinerju 4 ni ukinila celotnega programa Mariner.«

Zdaj pa nam je ta sanjarija maščevalno spet oživela. V avgustu leta 1996 je predsednik Bill Clinton slovesno oznanil, da so v meteoritu, za katerega je znano, da je priletel z Marsa, našli fosilne bakterije. NASA ima zdaj Institut za astrobiologi- jo, katerega naloga je študij možnosti za bakterije na Marsu, za mikrobe v zgornjih Venerinih oblakih in eksotične zverinice v mračnih globinah Evropinega oceana ter mogoče celo v Titanovih ogljikovodikovih morjih. Še pred dvajsetimi leti je bila možnost, da bi tako vzvišena revija, kot je Nature, priobčila članek o »komunikaciji z ET«, približno tolikšna kot za zgodbo o Scooby Dooju. Toda v septembru 2004 je Nature objavila znanstveni članek z naslovom »Znaki na snovnem mediju kot energijsko učinkovita metoda za komunikacijo z zunajzemeljsko civilizacijo«. Christopher Rose in Gregory

Wright, inženirja iz New Jerseya, razpravljata o tem, da obstajajo za prenos sporočila boljši načini kot z radijskimi valovi, če le ni časovne omejitve (in zakaj bi bila, v Vesolju, ki bo najbrž trajalo zilijone let ali še dlje).

Čemu ne bi poslali »napisa na snovnem mediju« namesto curka elektromagnetnih valov, se sprašujeta. Radijski ali svetlobni valovi so hitri, vendar so skrajno neučinkoviti za prenos slehernega sporočila razen izjave »mi smo tukaj«. Z naraščajočo razdaljo se potrebna moč signala povečuje s kvadratom razdalje.

Takšno »sporočilo na snovi« smo že poskusili poslati. Vesoljski sondi Voyager nosita nekaj predmetov, med njimi tudi pozlačeno gramofonsko ploščo, podobe Zemljanov, namige na vrednosti fizikalnih konstant ter karte Osončja in bližnjih zvezd.

Danes znamo spraviti sto in stokrat več informacije na kilogram koristnega tovora kot leta 1970. Bi pa bržkone morali ostajati pri preprostih rešitvah, glede na to, da je bilo še prav do pred kratkim celo sporazumevanje med računalniki različnih tipov noro zapleteno. Rose in Wright imata zanimiv predlog, da bi z vrstičnim tunelskim mikroskopom nanesli nano-zapis na kovinsko površino. Na kvadratni palec lahko spravimo približno bilijon bitov informacije, če uporabljamo za zapis posamezne atome ksenona na nikljevi podlagi. Z razmeroma majhno porabo energije bi lahko pripravili in odposlali mnogo takih »pisem v steklenici« - z znatno količino podatkov o nas samih in naših delih - pri čemer bi jih lahko razsuli v vse smeri s preprostimi kemičnimi raketami.

Seveda, mi bomo že davno mrtvi, preden bodo ta pisma sploh kam prispela, ampak dolgoročno je to prav mogoče daleč najcenejši način za pogovor z vesoljem.

Rose in Wright celo predlagata, da bi se morali tudi sami ozreti naokrog za takimi sporočili. Največ možnosti ponujajo »orbite z dolgoročno gravitacijsko stabilnostjo ali pa površja teles na takšnih orbitah«, pravita inženirja. Naš Sončni sestav ima kar nekaj točk, v katerih se gravitacijske sile praktično medsebojno uničijo. Pravimo jim Lagrangeeve točke; telesa, ki jih postavimo vanje, ostanejo tam na milijone let. Za povrh »pa so dobre možnosti tudi na površju planetov v notranjem Sončnem sestavu ... najini rezultati kažejo, da bi s pozorno preiskavo lastnega planetnega dvorišča lahko iskali dokaze o nezemeljskih civilizacijah vsaj tako uspešno kot z opazovanjem bližnjih zvezd s teleskopi.«

Zares bi bilo nenavadno, če bi bilo življenje na Zemlji enkraten pojav. Srhljivo. Rahlo sumljivo. Vemo, da se je življenje tu začelo in da Zemlja ni obdarjena z nikakršno posebej eksotično kemijo. Hipoteza o Izjemni Zemlji ne izključuje tujih bitij, samo razumna tuja bitja. V Galaksiji bi nemara našli vse polno gliv sluzavk, bakterij, tu in tam kak grmič in izjemoma kako škarpino ali vahnjo. Carl Sagan je ugibal, da bi v Galaksiji lahko zrasel kak milijon tehnoloških civilizacij. Ward in Brownlee postavljata to število blizu k eni.

Bomo kdaj zares vedeli? Da, če bodo »oni« vzpostavili stik. Seth Shostak, eden glavnih pri SETI, napoveduje, da bomo z izboljšanim računalniškim prečesavanjem neba do leta 2025 našli stik z razvito civilizacijo, če katera obstaja. Bilo je že nekaj obetavnih signalov, a sami enkratni primeri, brez pečata razumnega sporočila. Iskanje še teče, v glavnem na velikem nepremičnem radijskem teleskopu v Arecibu na Portoriku, pa tudi na Jodrell Banku v Veliki Britaniji. V načrtu imajo tudi gostovanja na mnogo zmogljivejših teleskopih, tako na Allenovi teleskopski liniji v gradnji pri observatoriju Hat Creek v ZDA. Ta bo sicer manjša od sklede v Arecibu, bo pa prečesavala mnogo širše frekvenčno območje in bo v glavnem name- n|ena prav SETI.

Najboljše možnosti, da odkrijemo tuje življenje, se bodo pojavile čez pol stoletja. Amerika in Evropa imata trdne, že

ovrednotene načrte za »iskalce terestričnih planetov«: to bo celo brodovje teleskopov v vesolju ali pa na nevidni strani Lune, namenjenih odkrivanju Zemlji podobnih planetov v zvezdnih sestavih. Skromnejši so načrti za izjemno velike teleskope na Zemlji; ti bi spektroskopsko odkrivali znake življenja v ozračju zunajsončnih planetov: vodno paro, kisik in metan. Dovolj velik teleskop bi lahko zaznal celo svetlobo tujih mest.

Stroški vesoljskih teleskopov za iskanje življenja so precejšni - primerljivi so s proračunom za pristanek človeka na Luni. Dobitek pa bi bil velikanski. Najdba modrega in zelenega planeta na tiru okrog tuje zvezde bi zadala hud udarec preostalemu geocentrizmu v človeški duševnosti. Če bi spoznali, da je življenje na Zemlji »pač en primer od mnogih«, bi prešli še eno stopnjo v kopernikanski revoluciji.

Kako bi se javnost odzvala na nezemeljska razumna bitja? Odvisno od tega, kakšen bi bil stik. Odkritje mikrobov na Marsu bi bilo revolucionarno - za znanstvenike. Spričo splošne nizke vednosti o znanstvenih zadevah pa ni gotovo, da bi bila to tako zelo pomembna novica. Razen tega bi bilo treba še ugotoviti, ali ti mikrobi niso v sorodu z zemeljskim življenjem - planeta sta si izmenjevala drobiž (drobce skal, ki so odleteli v vesolje ob padcih asteroidov) že vse od rojstva Sončnega sestava. Zares, če najdemo na Marsu fosilno življenje, morda nikoli ne bomo ugotovili, ali se je razvilo neodvisno od našega.

Radijski signal z Alfe Kentavra bi bil dosti bolj dramatičen. Če bi kazal nedvomne znake umetnega izvora - na primer ponovitve zaporedja števil - bi vedeli, da obstaja tam nekakšno razumno življenje. Ob podatkih in slikah pošiljateljskega planeta in njegove kulture bi uradniki Združenih narodov mrzlično začeli iskati protokol za Prvi stik. Nekaj milijonov ljudi ne bi hotelo verjeti - ampak saj je tudi kar nekaj takih, ki imajo težave z evolucijo in s kroglasto Zemljo.

Če nezemeljci obstajajo, mogoče že vedo za nas. Že skoraj sto let oddajamo v vesolje. Prve televizijske oddaje iz petdesetih let bi se ravno ob tem času morale razširiti do zvezdnih sestavov, med katerimi so dobri kandidati za razumno življenje. Morebitni prebivalci planetov zvezde Tau Bootis na primer pravkar dobivajo prve oddaje iz serije I love Lucy, še tri leta, pa bodo spoznali rokenrol. In če znamo mi graditi teleskope za iskanje Zemlji podobnih planetov, jih znajo tudi oni.

Kar lahko pomeni tudi slabe novice. Na bojevite Marsovce H. G. Wellsa gledajo dandanašnji politično korektni ET-ljubi s posmehom. Ljudje so večinoma pripravljeni verjeti, da bodo leteči krožniki prišli »v miru«, tako kot v dobrohotno zastavljenih Bližnjih srečanjih Stephena Spielberga. Na žalost pa nas človeška zgodovina uči, da se srečanje tehnološko naprednejše civilizacije z manj obdarjenimi ljudstvi navadno konča zelo grdo za tiste s sulicami in poslikanimi telesi. Tako bi naš prvi stik prav lahko imel nekaj duha po Vogonih. Mogoče se še nekaj časa rajši ne bi preveč kazali in se najprej poskusili kaj več naučiti.

Globoka Misel

Veliki hiperlobični vsevedni nevtronski

besedovalec lahko sicer arkturskemu megaoslu

odbeseduje vse štiri noge - samo jaz pa ga lahko

prepričam, da gre potem še na sprehod.

GlobokaMisel

Po zakonu je iskanje dokončnih odgovorov

neodtujljiva pravica nas, delovnega misleštva.

Naj tale mašina res najde odgovor - mi bomo

pa ostali brez dela, kaj?

Majiktfiise, predstavnik zedinjene zveze filozofov, modrecev,

vedcev in drugih mislečih oseh

V sedemdesetih letih so bili vsi najmočnejši računalniki zelo podobni GlobokiMisli. Bili so veliki in izjemno dragi. Imeli so mačo imena kot UNIVAC ali llliac. Spravljeni so bili v resnobnih črnih omarah in so imeli vse polno utripajočih rdečih lučk. Največkrat so bili spravljeni v globokih betonskih kleteh pod grozečimi stavbami in so računali trajektori- je medcelinskih izstrelkov ali pa so skušali ugotoviti, ali bo jutri deževalo. Nihče ni vedel, kako se z njimi dela. Se pravi, nihče, ki ni imel zmešane frizure in diplome z MIT (Massachusetts Institute of Technology) ali podobne šole. Za programiranje teh strojev je v najboljšem primeru obstajal zapleten postopek z luknjanimi karticami; v najslabšem primeru pa spajkalnik. Tedanji pisci znanstvene fantastike so razumnim strojem napovedovali, da bodo vodili gospodarstvo, izračunavali Dokončni odgovor in se celo zaljubljali. Noben stroj v tistem času ni znal pripraviti skodelice spodobnega čaja, kaj šele, da bi vam jo znal postreči z nasmeškom.

Miši iz Stoparskega vodnika hočejo odgovor o Življenju, Vesolju in sploh vsem. Že mogoče, da živijo v drugi dimenziji, vendar mišja filozofija ni nič bolj dorasla tej nalogi kot naši revni poskusi. Filozofija pozna vsa zanimiva vprašanja. Navadno se začno z »zakaji«, namesto s »kaji« in »kakoji«, ki so priljubljeni med, recimo, kemijskimi tehnologi. Ampak, enako kot psihologija se je filozofija pokazala pomilovanja vredno nepripravljena, da bi našla tudi odgovore. Doslej so filozofi spravili na plan cel kup samonanašajočih se argumentov za obstoj Boga in proti njemu, dolge štrene o pomenu besed bit in bistvo, in množico še bolj čudaških izjav o resnici. In so se miši odločile, da rajši prepustijo svoj problem stroju.

Tako je nastal stroj GlobokaMisel. Industrijske velikosti in grozansko bister se loti dela, brni in brenči sedem milijonov let in pol in računa Odgovor. Ko miši ugotovijo, da je to »42«, so skrajno slabe volje in svojemu silicijevemu kolosu očitajo računarsko pretiravanje. GlobokaMisel ponudi rešitev: zgradite še pametnejši stroj, takšnega, »ki mu nisem vreden izračunati niti operacijskih parametrov«, da bo izračunal Dokončno vprašanje, kateremu je odgovor »42«.

Ta računalnik je Zemlja. Planet in življenje na njem, vključno z nami, tvori del njegove računske matrike. Tisočletja melje, da bi našel Dokončni odgovor. Ravno ko naj bi ga objavil, Zemljo uničijo Vogoni po ukazu konzorcija vsemogočnih psihiatrov, in s tem prisilijo miši, da zgradijo Zemljo Model 2 (oziroma mastno plačajo gradnjo Magratejcem). Kar samo potrjuje znano tezo: ravno ko ste si svoj računalnik dokončno uredili, se bo vedno našel dober razlog, da boste morali kupiti novega.

Univerzalni računski stroj se sliši zelo bleščeče in moderno. V resnici pa je bila zamisel o stroju, ki ga programiramo, da izvaja različne nabore ukazov, dokaj jasno izoblikovana že zgodaj v 19. stoletju, v glavnem po zaslugi cvetoče avtomatizacije v tkalski industriji, sadu evropske industrijske revolucije. Vse večje blagostanje je gnalo povpraševanje po razkošnih dobrinah, zlasti po finih tkaninah za oblačila in stanovanjsko opremo. Tkanje zapletenih vzorcev v bombažnih, svilenih in volnenih tkaninah je bilo zahtevno in zamudno opravilo, pogosto naloženo majhnim fantkom, ki so stregli velikim in nevarnim strojem. In če so lastniki tkalnice še tako grobo izžemali otroke, so bili proizvodni stroški - hrana, voda, obveze za prvo pomoč - zares obupni.

Pa se je pojavil francoski inženir Joseph Marie Jacquard, ki je izumil in zgradil žakardne statve. Upravljavec je lahko »programiral« tkalski vzorec z luknjanimi karticami. Elektrike še ni bilo in silicija zagotovo tudi ne, ampak to je bil primitivni ordinateur - računalnik. Obstajalo je celo softversko piratstvo. Lastniki tkalnic so pri tekmecih kradli skladovnice kartic z najbolj priljubljenimi vzorci.

Leta 1820 je angleški matematik Charles Babbage izrisal načrte za računsko napravo, ki jo je imenoval dijerenčni stroj in naj bi izvajala zapletene računske operacije s pomočjo zobnikov in vodil. Ko bi bila katera zares dovolj natančno izdelana, bi bila verjetno spremenila svet.

Za prvega pisca softvera velja po izročilu Ada Lovelace, hči lorda Byrona. Bogata, čedna in očarljiva, da te zaboli pri srcu - pa z možgani, velikimi kot planet - se je v tridesetih letih 19. stol. spoprijateljila z Babbageem in napisala vrsto algoritmov za njegov analitični stroj (načrtovani naslednik diferenč- nega stroja). V dobi, ko je bila naloga žensk, da so videti čedno in da se brigajo za obleke (če ne delajo v rudniku ali pa- *e|o ovce), je bila Ada matematični genij. Ni bila prva, ki jerazmišljala o programiranju - Babbage je tudi sam vedel, kaj počne, in enako njegovi trije sinovi in eden od pomočnikov. Bila pa je verjetno v peščici ljudi, ki so že v tistih tridesetih letih vedeli, kam pelje tehnologija. Seznanila je svet z Bab- bageevimi stroji, ko je napisala najboljše sočasno poročilo o človeku, ki je bil verjetno vsaj stoletje pred svojim časom.

Na žalost Babbageeva stroja nista delovala. Pa ni bilo nič narobe z načrti. Tako kot letalni stroji Leonarda da Vincija bi bila delovala, ko bi se komu posrečilo, da bi ju prav sestavil (kot je bilo v zadnjem času dokazano tako za diferenčni stroj kot za nekatere načrte velikega renesančnika). Zgodnjevikto- rijanska mehanika pač še ni bila dovolj natančna za izredno zapletene sklope. Zabavno je ugibati, kaj bi se bilo zgodilo, ko bi že v tridesetih letih 19. stoletja Babbageevi načrti postali resničnost. Kakšen učinek bi imel delujoč mehanski računalnik, ki ga je mogoče programirati, na porajajočo se britansko industrijsko revolucijo?

Resnična zarja računalniške dobe je zasijala v štiridesetih letih 20. stoletja z razvojem elektronskega diferenčnega stroja, v katerem so bili Babbageevi medeninasti deli nadomeščeni z elektronkami in električnimi vezji. Kot še toliko modernega sveta se je tudi računalništvo kalilo v ognjih II. svetovne vojne. Tako zavezniki kot sile Osi so spoznali, da bi bili univerzalni računski stroji strašansko uporabni. Najslovi- tejši računski projekt v vojni se je odvijal v Bletchley Parku, kjer so nekateri najboljši možgani tega sveta (vključno z računalniškim pionirjem Alanom Turingom) garali, da bi razvozlali šifre nemškega vrhovnega poveljstva. Iz leta v leto vojne je postajal postopek vse bolj avtomatiziran, dokler ni bil nazadnje zgrajen Colossus, polprogramski računalnik, ki naj bi razbil najhujše šifre, Lorenzeve kode. V začetku petdesetih let so se računalniški inženirji lotili načrtov za stroje, ki

bi zmogli peklensko zahtevne vsote, mogoče najtežje od vseh: vremensko napoved.

Že v 19. stoletju so britanski vremenarji pri Kraljevski mornarici poskušali urediti nepopolne zbirke podatkov, ki so jih zbirale ladje in obalne postaje. V devetdesetih letih je Tfte Times zbral toliko poguma, da je objavil povzetke teh napovedi. Včasih so bile točne, še večkrat pa brezupno napačne. Zamisel, da bi se dalo napovedovati vreme količkaj zanesljivo, je prišla iz mode v začetku 20. stoletja, zlasti potem, ko je v dvajsetih letih britanski matematik Lewis Fry Richardson zapisal prve prave enačbe za napovedovanje gibanja zračnih mas in front. Izračunal je tudi, koliko bi trajalo, da bi vnesli podatke z vremenskih postaj v te enačbe. Njegov zaključek? 64.000 izučenih in izvežbanih vremenskih napovedovalcev, vsi v eni sami veliki hiši. In še pri tej neverjetni armadi delavcev bi bila jutrišnja vremenska napoved gotova dva dni prepozno. Očitno je bil potreben računski stroj, ki bi nadomestil zamudno premetavanje številk na papirju. In tako se je tudi zgodilo.

Po vojni je britanski meteorološki urad začel uporabljati računalnik Leo, ki je služil tedanji zelo razvejeni gostinski mreži Lyons Tea House. Nekaj časa so se tako britanski mornarji, kmetje in turisti ravnali po napovedih računalnika, ki je večino svojega časa porabil za preštevanje buhtljev, sadnih kolačev in stepene smetane. In pri tem je nekaj desetletij tudi ostalo. Veliki stroji so premlevali silne številke za ljudi z ministrstev, stregli pa so jim tipi v nizkih čepicah in modrih delovnih oblekah, opremljeni s spajkalniki in ročkami z oljem.

Potem se je pojavila NASA. Računska moč, ki je bila na vo- l|o Vesoljski agenciji ZDA v začetku šestdesetih let, ko se je |F K zaobljubil, da bo postavil človeka na Luno še pred koncem desetletja, je bila tolikšna, kot je ima dandanes mikrovalovna pečica. NASA je pognala v tek razvoj tranzistorjev in mikroprocesorjev - današnjih vsepričujočih čipov - s pomočjo desetin milijard davkoplačevalskih dolarjev. Ko sta Buzz Aldrin in Neil Armstrong v juniju 1969 vodila pristajalni modul Eagle proti Morju spokojnosti, je bilo njuno krhko vo- zilce opremljeno z majhnim, a zmogljivim računalnikom, ki je vodil krmilne sklope, nadzoroval porabo goriva in pošiljal astronavtoma koristne napotke. Bil je dlančne velikosti, imel je zaslon s svetlečimi diodami in preprosto tipkovnico. Ta Apol- lov računalnik ni bil GlobokaMisel - niti od daleč se ne bi zmogel lotiti odgovora o Življenju, Vesolju in sploh vsem - toda napovedal je prvi pljusk moderne silicijeve revolucije.

Danes imam v avtu pol ducata računalnikov in vsak je mnogo zmogljivejši od strojčka, s katerim sta se spuščala Armstrong in Aldrin. Postarani, a garaški PC, na katerega pišem, ima večjo računsko moč, kot so jo imeli vsi računalniki na svetu skupaj v času, ko je Leo napovedoval državno vreme. Po vsem svetu je na milijone teh naprav, preračunavajo plahte podatkov, razpošiljajo opolzka elektronska sporočila, iščejo rabljene avtomobile in meljejo računarije za Nobelove nagrade.

Še pred dvajsetimi leti ni bilo očitno, da se bo to zgodilo. Leta 1981 je Bill Gates, 50 milijard dolarjev težki lastnik Microsofta, baje izjavil, da je »640 kilobajtov (računalniškega spomina) več kot dovolj za vsakogar«. Večina hišnih računalnikov ima zdaj približno tisočkrat toliko samo v hitrem spominu RAM, in še pol milijonkrat toliko na trdih diskih. Podobno je bodoči direktor IBM Thomas Watson baje rekel: »Mislim, da bi svetovni trg požrl kakih pet računalnikov.« (Da mu ne bomo krivični, to je rekel leta 1943.)

Človek, katerega napoved je prestala preskus časa, pa je Gordon Moore. Leta 1965 je oče Intela, velikana silicijevih čipov, odmevno napovedal, da se bo moč vrhunskih računalnikov podvojila približno vsakih 18 mesecev. V resnici je napovedal, da se bo na osemnajst mesecev podvojilo število

tranzistorjev na integriranem vezju, kar pa je bolj ali manj isto. Doslej je njegova napoved obveljala. Računalnik mojega partnerja (ki je novejši od mojega zvestega starega PC-ja), izdelan leta 2003, teče s procesorjem Pentium 4 na 3 giga- hercih; ima pol gigabajta spomina RAM in približno 100 gigabajtov spomina na trdem disku. Moj prvi PC, ki sem ga kupil leta 1995, je bil približno šestdesetkrat počasnejši in je imel petdesetino spomina.

Moj PC zna igrati nekaj čudovito groznih igric, niti od daleč pa ne bi zmogel odbesedovati zadnjih nog arkturskemu me- gaoslu. Tudi ne bi spravil skupaj dokončnega odgovora o Življenju, Vesolju in sploh vsem, tudi če bi ga pustil teči šest milijonov let (smešna zamisel, kajti vodi ga neki nadvse priljubljen operacijski program, ki se obvezno sesuje prej kot v šestih milijonih sekund). Opravi lahko nekaj milijonov računov v sekundi, pri čemer pa ni pametnejši od ščurka.

V času, ko to pišem, je najhitrejši stroj na svetu naprava z zvenečim imenom »BlueGene/L«. Zgradili so ga pri IBM za potrebe Uprave za energijo ZDA, natančneje za Državni laboratorij Lavvrence Livermore v Kaliforniji. Zmore 70,72 teraflo- pov. En teraflop je bilijon računov v sekundi, standardna enota za zmogljivost superračunalnikov. Drugi najzmogljivejši računalnik, Columbia pri Nasi, teče z 51,87 teraflopi, na tretjem mestu pa je Simulator Zemlje japonskega NEC-a, ki teče pol tako hitro kot BlueGene/L; zmore skromnih 35 bilijonov računov na sekundo. Kot vsi starši se tudi graditelji BlueGe- ne/L-a hvalijo, da se bo njihov otročiček kmalu postavil na noge in tekel z 250 teraflopi. Primerjajte to s prvim superračunalnikom na svetu, Cray-1, ki so ga vključili leta 1976 v Los Ala- mosu in je zmogel tedaj nepopisnih 80 megaflopov. Mogoče |e imel Cray-1 pravšnji videz (velik, črn, čuden, z obilico utripajočih rdečih lučk), ampak v primeri z BlueGene/L-om je bil zgolj osnovnošolsko računalo; fosil, tako primitivna ostalina preteklosti kot starodavne ure, ki jih lahko vidite v Londonskem pomorskem muzeju. Bil je polmilijonkrat počasnejši.

BlueGene/L ni stroj za igro 42. Računa modele varnosti in učinkovitosti za ameriško jedrsko oborožitev. To je postalo nekakšna obvezna kariera za najhitrejše svetovne računalnike, odkar smo se naučili, da so eksplozije pravih atomskih bomb nad zemljo ali pod njo a) zelo nevarne, b) jezijo nadležne varuhe okolja, da delajo težave, in c) v vsakem primeru kršijo mednarodne sporazume. Nekatere države so v okviru svojega jedrskega programa kajpak še tik do nedavnega z veseljem razstrelile kak južnotihomorski otok, dandanes pa se vse odrekajo takšnim porednostim in si pomagajo z računalniškim modeliranjem.

Preden bomo dosegli praktične in fizične meje komponent, ki ženejo današnje vrhunske računalnike, bodo naši stroji lahko še nekaj tisočkrat hitrejši od BlueGene/L-a. Potem, nas svarijo inženirji, bo z Moorovim zakonom konec. Na rezino silicija lahko stlačite samo toliko vezij, da ostanejo povezave v njih širše kot atom; in ko skušate izvleči iz čipa več in več, ga električni tok segreje do temperature, ko se začnejo vezja taliti.

Kaj pa, ko bi Moorov zakon zdržal še nekaj stoletij? Leta 2002 je Seth Lloyd, profesor strojništva na MIT, napisal lahkoten članek o tem vprašanju za Edge, internetno revijo za vrhunska tehno-razmišljanja.

... v približno 600 letih ... bo vse vesolje gnalo Windows 2540 ali kaj podobnega. 99,99 % energije vesolja bo dotlej namenjene Microsoftu, in še vedno bodo hoteli več! Zlomka, če zdaj ne bodo nehali pisati tako potratnega softvera! Ne morejo se zanašati na Moorov zakon, da bo večno reševal njihove riti.

Rešitelj Moorovega zakona utegne postati kvantno računanje. Njegovi zagovorniki upajo, da bodo z njim lahko opravljali vzporedne račune eksponentno hitreje kot na današnjih silicijevih procesorjih, s tem da bodo vpregli čudne kvantne pojave - kot to, da je elektron lahko na več mestih naenkrat ali da je skrivnostno povezan z drugimi oddaljenimi elektroni. Kvantno računalništvo dosti obeta - ultrahitre procesorje, nezlomljive šifre - premagati pa mora še strahovite ovire. Dosihmal se še nikomur ni posrečilo zgraditi kvantnega stroja, ki bi lahko obdeloval več kot nekaj bitov naenkrat.

Vprašanje za 64 teraflopov je: ali bi kot vesolje velik računalnik, ki bi vpregel moč slehernega atoma, dejansko že mislil ali pa so misleči stroji nemogoči. Leta 1978 bi lahko dobili poljubno visoke ponudbe za stavo, da nikoli ne bo računalnika, ki bi sploh lahko izzval največje svetovne šahi- ste. Ljudje so bili prepričani, da je velemojstra mogoče premagati samo s skrivnostnimi, neoprijemljivimi sposobnostmi, po katerih se ljudje ločijo od računal - sposobnosti, ki jim pravimo občutek, intuicija in nos.

Šah je pravi preskus v spopadu človek-stroj, kakor je (kot toliko drugega) vedel že Arthur C. Clarke. V Vesoljski odiseji 2001 si HAL, zblojeni ladijski računalnik, krajša čas s tem, da izziva astronavte na partijo ali dve. Šah je, vsaj teoretično, izračunljiv. Obstaja končno število možnih iger. Za razliko od, recimo, pokra, ga je mogoče digitalno opisati in analizirati. Ima 32 figur z določenimi zmožnostmi. Te se gibljejo po 64 poljih, obstaja jasna definicija zmage (ali nedoločenega izida). Torej bi bilo mogoče postaviti računalniku začetno razporeditev figur, on pa bi s permutacijami dovoljenih potez ugotovil, do katerega od treh izidov vodi: zmaga belega, poraz belega ali remi.

Težava je v tem, da obstaja več možnih šahovskih partij, kot je atomov v vesolju. Noben računalnik niti od daleč še ni dorasel opisani nalogi. (Igra »dama«, ki je mnogo preprostejša, |e v resnici že razvozlana, zato morajo igralci na turnirjih začenjati iz naključnih pozicij, da ne bi vlekli zmagovitih potez po spominu.) Vendar je leta 1997 IBM-ov Deep Blue premagal svetovnega prvaka Garija Kasparova v spopadu na šest iger. Njegova zmaga je jasen namig, da bi bilo mogoče premostiti prepad med človeško in strojno inteligenco. Tako kot vsi računalniški šahovski mojstri tudi Deep Blue uporablja metodo grobe sile. O človeški inteligenci pa zgovorno priča dejstvo, da se biološka presoja, opremljena z dokaj omejeno računsko močjo, sploh lahko upira orjakom iz silicija.

Zavedajoči se stroji so sanje številnih raziskovalcev umetne inteligence. Vsakih nekaj mesecev kdo zatrdi, da »smo že tam«. Kmalu, pravijo, bodo procesorji posnemali človeške možgane; kmalu bomo lahko naložili v računalnik svoje misli in občutke. Ljudje in računalniki se bodo spojili v nekakšnem kibernetskem skoku evolucije in v tridesetih letih našega stoletja se velike moralne dileme ne bodo tikale kloniranja v terapevtske namene, uporabe drog ali evtanazije, pač pa pravic strojev.

To je kajpak čvek. Tudi če prihaja iz ust uglednih znanstvenikov, je tako napovedovanje prihodnosti bolje jemati z lopato soli. Ne vemo, kako zgraditi misleči stroj, ker nimamo pojma, kako delujejo misleči možgani. Veliko vemo o nevronih in sinapsah, in ljudje so izrisali povezave med raznimi deli možganov in ugotovili, kaj se dogaja kje. Če pa je treba razumeti človeški razum, smo za to opremljeni toliko kot skupina primitivnih tihomorskih domorodcev, ki skuša doumeti zrušeno letalo. Lahko ga stehtajo, opišejo, zmerijo - celo razstavijo ga lahko. Mogoče so ga videli pasti z neba in odtod sklepajo, čemu je bilo namenjeno. Da pa bi dojeli mehaniko in fiziko njegovega delovanja - brezupno.

To ne pomeni, da računalniki nimajo osebnosti. Ena od (številnih) stvari, ki jih je Douglas Adams pravilno predvidel, je bila želja po vgraditvi navideznih čustev v elektronske naprave. Ko Zaphod Beeblebrox naroči dvigalu v zgradbi Što- parskega vodnika, naj ga odpelje v vrhnje nadstropje, ga to opomni, »ali je razmislil o vseh možnostih, ki se odpirajo, če

se odloči za dol«. To je bila satira na banalnosti ameriške us- lužnostne industrije, se je pa uresničila. Avtomobilski sistemi za satelitsko vodenje so že opremljeni s prav razločnimi osebnimi potezami. Pred kratkim sem si izposodil vrhunski BMW, ki mi je čvrsto, strumno, in če je dovoljeno reči, z nekoliko tevtonsko ostrino naročal, kdaj moram zaviti na desno, kdaj na levo in kdaj sem bil poreden fantek, ki ne uboga navodil. Rad si predstavljam, da podobni sistemi, vgrajeni v italijanske avtomobile, jemljejo stvari nekoliko bolj zlagoma, in da tisti, ki se skrivajo pod armaturno ploščo francoskih vozil, naročajo svojim voznikom, naj poiščejo najbližjo restavracijo in si vzamejo peturni odmor za kosilo.

Povsem drugače kot pri računalnikih, ki naj bi spravili Ma- jikthisa in njegove kolege na urad za zaposlovanje, nismo še niti začeli graditi mehaničnih sužnjev za svoja težaška, utrudljiva in nevarna dela. Roboti, kot si jih večinoma predstavljamo pod to besedo - humanoidne sužnje za splošno rabo si je prvi zamislil češki dramatik Karel Čapek leta 1920 - so bili doslej malo več kot igrače. Robotiki govorijo o avtomatiziranih sklopih, samodejnem učenju, proizvodnih linijah in procesih. Pojavljajo se vse sorte problemi, na katere pred petdesetimi leti nihče še pomislil ne bi: kako dovajati robotu energijo? Kako ga opremiti za součinkovanje s fizično okolico? Dosihmal so bili tudi najuspešnejši izdelki rahlo komični - ali so jih zmedle stopnice ali pa so izpraznili baterijo v nekaj minutah. Marvinovi možgani, veliki kot planet, bi se lahko uresničili v kratkem, njegovo telo - vključno s pregorelimi diodami po levi strani - pa bo terjalo dosti več časa.

Obstoj Boga

»Nočem dokazovati, da obstajam,« reče Bog,

»kajti dokaz je zanikanje vere, brez vere pa me ni.«

»Ampak,« odvrne Človek, »z babilonko si se izdal.

Kaj takega se ni moglo razviti po naključju. Ta riba

priča o tvojem obstoju, se pravi, da po lastnih

besedah ne obstajaš. QED.«

»Ojej,« reče Bog, »na to pa nisem pomislil«

in izgine v pišu logike.

Dvainštirideset je že mogoče Veliki odgovor, ampak kaj je Veliko vprašanje? Ni težko uganiti, da ni nikogar, ki bi ga poz- jial. Lahko da se Vprašanje in Odgovor medsebojno izključujeta. Da nihče ne more poznati obeh - vsaj ne v istem vesolju. Stroj - Zemlja - ki so ga zgradile miši, je uničen malo pred tem, ko naj bi prišel na dan z odgovorom. In celo, če ga ne bi razstrelili zoprni Vogoni, da bi napravili prostor za hiper- prostorsko obvoznico, bi bilo spričo dejstva, da je domačo populacijo Homo sapiensa na Zemlji v zgodnjem pleistocenu izrinila horda zablodelih telefonskih sanitarnih tehnikov in poslovnih svetovalcev, iz Zemlje skrajno težko izvleči jasen odgovor.

Nemara bi se miši raje preprosto obrnile na Boga. Konec koncev, če ga On ne pozna, potem Veliki odgovor tako ali tako ni vreden piškavega oreha. Da ne omenjamo Velikega vprašanja. Ali torej imamo kakršnekoli podatke o tem, kaj si misli Bog o vsej zadevi? No, imamo kajpak (domnevno) Po

slednje božje sporočilo stvarstvu, v obliki kičaste turistične znamenitosti v deželi Sevorbeupstry na planetu Preliumtarn, katerega sonce tiči nekje na sredi Sivoprisilnih Fevdov Saxa- quina. Dostop do sporočila terja dolgo in utrudljivo pešačenje prek od sonca ožgane puščave. Za nagrado lahko rečemo, da rahlo diši po razočaranju. »Opravičujemo se,« pravi sporočilo, »za nevšečnosti.«

Odrezavo - gotovo; posrečeno - ravno še. Bilo je, zvemo, dovolj dobro za Arthurja, Fenchurch (ki se ji je enkrat že posvetilo nekaj podobnega) in Marvina. A treba je reči, da mu kot zgledu božjega oznanila razločno manjka, hm, navdiha. Razen tega nima kaj dosti zveze z 42, pa tudi s kakim drugim številom ne. Prav zares ne bi smel biti prehud greh, če bi človek pomislil, da je »sporočilo« nekaj, kar so skuhali tipi na skuterjih, ki imajo koncesijo in ložo pod sporočilom. Božja beseda? No, odvisno. Še najbolj odvisno od tega, ali Bog je ali ga ni.

Vprašanje o božjem obstoju hudo muči zemeljske pa tudi galaktične filozofe. Več kot stoletje po tem, ko je prišel Einstein na svojo bistro zamisel, in dobrih 170 let, odkar je prišel Darwin na svojo, znaten del izobraženega prebivalstva tega planeta še vedno trdi, da je ljudi in vse druge biološke vrste pred nekaj tisoč leti ustvaril bližnjevzhodni sončni bog ... v tednu dni. Kakor trenutno stojijo stvari na Bližnjem vzhodu, bi človek mislil, da se tamkajšna božanstva rajši ne bi preveč kazala v javnosti. Vendar obstajajo zaskrbljujoči dokazi, da Bog še nikoli ni bil tako priljubljen.

Ali je obstoj ali neobstoj Boga znanstveno vprašanje? Je. Do pred kakih 600 let je bil »Bog« nadvse zadovoljiva rešitev problema »Od kod vse izhaja in kakšen smisel ima?« Vse polno dejstev - obstoj Zemlje, migljajoče lučke na nebu, rastline in živali in tako naprej - vse to je terjalo razlago.

Če sparite dva zajca, dobite nove zajce. Če sparite te, jih dobite še več. Nikoli se čarovno ne spremenijo v želve ali žirafe ali petunije. In podobno se v mlaki, polni rib, kar naprej izlegajo ribe. Nikoli, vsaj kolikor nazaj sega človeška iz

kušnja, se ni zgodilo, da bi nekega dne ribi zrasle noge in bi zlezla ven in začela gnjaviti mačko. V časih, ko še ni bilo genov in DNK, pred celicami in mitozo, gametami in vso drugo zapleteno bojno opravo postdarvinske biologije (ne omenjajoč, da je Zemlja skoraj nepopisno stara), bi bilo silno težko razložiti, od kod izhajamo mi, zajci, petunije in ribe. Z zamislijo o marljivem stvarniku, ki je opravil najhujši delovni teden v vsej zgodovini in pričaral vse, kar je treba, je problem izginil, kot bi ga spravili v čedno omarico, kjer bi lahko pozabili nanj.

Zgodovina razmerja med znanstvenim racionalizmom in religijo je zgodba o ljudeh, ki iz omarice z nalepko »Bog« po vrsti jemljejo kos za kosom in jih spravljajo na ustrezna mesta - v steklene čaše z nalepkami »evolucija«, »velike žareče krogle vodika, oddaljene od nas na milijarde kilometrov«, in »ne ravna, pač pa okrogla, izrazito okrogla«. Dandanes je po zaslugi fosilov, radioizotopskega določanja starosti, meteoritov z Marsa in kar je še tega, božja omarica čedalje bolj prazna. Ne znamo še razložiti čudnosti kvantnega sveta, narave zavesti ali kaj se je zgodilo pred velikim pokom - ampak če smo znali streti oreh »od kod pridejo zajci?«, si zaupamo, da bomo znali streti tudi te. Ni čudno, da je moderno boštvo dobilo naziv Bog vrzeli, s čimer mu je prepuščena razlaga stvari, ki se jih znanosti še ni posrečilo.

Vendarle pa kaže naš prijatelj z belo brado znamenja ponovnega vzpona. Manj kot tretjina Američanov v neki anketi verjame, da je Zemlja stara milijarde let in da so se ljudje in vse druge žive vrste razvile v naravnem procesu. Skoraj 80 let po tem, kar se je država Tennessee izpostavila posmehu, ko je postavila pred sodišče mladega šolnika Johna Scopesa, ker je poučeval evolucijski nauk, je Darwin že spet na zatožni klopi. Na koncu devetdesetih je prava ploha sodnih odločb in sklepov šolskih oblasti postavila »razumni načrt« - kar je politično korektna oznaka za kreacionizem - v učne načrte nekaterih zveznih držav kot enakovredno alternativo naravnemu izboru. Evolucija je, pravijo ti božji skrbniki, »samo teorija«. Saj težnost tudi ni nič drugega, vendar jabolka ne padajo vnic in skok iz tretjega nadstropja pomeni boleč pristanek (razen če se vam posreči, tako kot se je Arthurju Den- tu, da zgrešite tla).

Biblijski Bog pa ni edini, ki priteguje javno pozornost. Praznino, ki je nastala po množičnem zavračanju tradicionalnih oblik verovanja, je zapolnil z vseh vetrov zneseni samopostrežni pogrinjek pod imenom »duhovnost«. Popzvezdniki javno podpirajo drage sekte, milijarderji se izjavljajo za budiste in po splošnem mnenju je »duhovna usmerjenost« prava stvar. Vzpon te »dietne« vernosti predstavlja nemara hujšo grožnjo znanosti kot hkratni povratek staromodnega, z gorečimi križi podkrepljenega konservativizma z ameriškega Juga. Raziskovanje narave samo na sebi ni ogroženo - le načelo, da bi logika in dokazno gradivo morala veljati več kot praznoverje in sklepanje po občutku. Kadar se je konec koncev treba odločiti, ali vas bo verjetneje ozdravila moderna medicina ali pa malajski napoj iz zdrobljene skorje, pospremljen s čarovnimi izreki, se duhovniki in papeži prepuščajo zdravnikom; nevvagevski verniki pa imajo rajši temne skrivnosti.

Zaneslo nas je. Vrnimo se k Bogu, pravemu Bogu, Stvarniku, k vsevednemu in vsemogočnemu božanstvu, ki ga častijo milijarde ljudi, k Bogu srda in prekletstva in peklenskega ognja in kar je še teh stvari. Kaj je z njim (oziroma Njim, kakor želi, da ga imenujemo)? S kakšnim namenom smo si pričarali nevidno Nadbitje, ki lahko vidi naše najbolj skrivne misli in ki načrtuje, kaj bo z nami po pogrebu.

Na Zemlji ni ljudstva ali kulture, ki ne bi imela močne vere v nadnaravno bitje ali bitja: to je jasen dokaz, da je pobožnost vgrajena v nas. Verovanje v senčni svet duhov in prikazni kot njena najpreprostejša oblika, je nemara starejše od pojava

številnih drugih pritiklin človeškosti, na primer rabe jezika in ognja. V Evropi so odkrili nekaj grobov naših izumrlih bratrancev Homo neanderthalensis z ostanki cvetnih listkov in korald ob okostjih. Dodatki so lahko padli v jamo po naključju, lahko pa da so se ti opičji ljudje, ki se jim v popularnih predstavah med hojo členki rok še vlečejo po tleh, poslavljali od svojih bližnjih z izdelanim obredom, ki nima primere v nobeni moderni živalski vrsti, razen pri najbližjih sorodnikih, pri nas. Čemu bi pokopavali mrtve z rožami, če ne verjamete, da bo nekaj bistvenega - duša - pokop preživelo?

Civilizacija, ki je cvetela na bregovih Nila od tretjega tisočletja pred našim štetjem, je bila izredno pobožna. Današnji obiskovalec Egipta si ne more kaj, da ne bi občudoval naporov in vztrajnosti, ki so bili potrebni za gradnjo osupljivih svetišč, piramid in grobov, ki slavijo zapleteno božestvo (panteon) starodavnih Egipčanov. To je bila družba z vrhunsko tehnologijo svoje dobe, v kateri je bilo življenje večine trdo in kratko, pa je vendarle našla čas (in denar, karkoli že je tedaj služilo temu namenu), da je zgradila mogočna svetišča, ki bi jih tudi danes zmogli postaviti le z velikimi napori.

Resnično brezbožne družbe so skrajno redke. Komunistični poskus, ki se je mahoma končal v poznih osemdesetih letih, če ne štejemo utrdb, kot sta Severna Koreja in Kuba, je med svoje ključne sestavine štel tudi državni ateizem. Ta je »deloval«, če je mera za to upad čaščenja v deželah, kot so Sovjetska zveza, Bolgarija in Romunija, ki so bile pred tem močno pobožne. Vendar se premik ni obdržal; vse od propada komunizma ateizem kopni. Obisk cerkva je v novi Rusiji v razcvetu kot še nikoli prej. Celo bivši semeniščnik Stalin se je zavedal moči religije in je v najmračnejših dneh ZSSR, ko so nemški panzerji že tolkli na vrata Moskve, v bistvu preklical ukinitev Boga. Sorazmerna verska mlačnost današnje Zahodne Evrope je anomalija tako v zemljepisnem kot tudi v zgodovinskem pogledu. Obisk cerkva, preračunan na prebivalca, je v ZDA petkrat večji kot v Veliki Britaniji.

Dokaz, da je večina ljudi vedno verjela v Boga, še ni dokaz, da Bog obstaja. Večino tradicionalnih »dokazov« Boga je postavil v 13. stoletju filozof in teolog sv. Tomaž Akvinski. Izumil je pojem prvinskega gibala - bitja, ki je razlog za vse gibanje v Vesolju - in dokaz »nič ni vzrok samemu sebi«. Z njim ugotavlja, da ima vse v Vesolju vzrok ali počelo v nečem drugem. Mizo steše tesar, njega so spočeli starši in tako po vrsti. Vendar se ta vrsta ne more nadaljevati do neskončnosti, pravi Akvinski, se pravi, da je nekje moral biti prvobitni vzrok: Bog. To je v resnici prav zadovoljiv dokaz. Preostala možnost je samo filozofsko neprijetna podmena o Vesolju brez začetka ali konca.

Težava z dokazom o prvobitnem vzroku je, da podlega Okamovi britvi. Viljem Okamski (William of Ockham), srednjeveški menih, je izumil eno najkoristnejših orodij v zgodovini mišljenja. Preprosto povedano, britev je orodje za odstranjevanje nepotrebnih reči. Strinjamo se, da Vesolje po vsem videzu potrebuje začetek. V nasprotnem primeru mora biti tu že neskončno časa, neskončnosti pa filozofi ne marajo. Če terja začetek, potem je moralo biti nekaj, kar ga je ustvarilo. Torej Bog. Ampak počakajte malo. Saj sploh nismo odgovorili na vprašanje, odkod izhaja vse. Kajti zdaj imamo novo težavo: kdo ali kaj je ustvaril Boga? Če je odgovor »nekdo drug«, potem se skušamo izmuzniti Okamovi britvi - s podmeno o super-stvarniku, ki je odgovoren za nastanek Boga, smo po nepotrebnem pomnožili število vpletenih bitij. Vprašati se moramo, kdo je potem ustvaril njega, in tako naprej.

Zagotovo noben vernik ne bo odgovoril, da je imel Bog stvarnika. Rekel bi, da Bog nima ne začetka ne kraja, da obstaja zunaj časa. Če govorimo o Bogu in Vesolju kot o podobnih stvareh - o nečem, kar se mora pokoravati pravilu vzroka in učinka - smo zagrešili osnovno kategorijsko napako. Za vernike je Bog izvzet iz vzroka in učinka kot večno, brezčasno bitje, ki je vedno bilo in vedno bo, nekaj, kar je različno od Vesolja in vsega v njem.

Manj zadovoljiv argument za obstoj Boga prihaja od Reneja Descartesa, francoskega filozofa 17. stoletja. Ob svojem času je veljal za precej prepričljivega, ko pa ga beremo danes, se ne moremo znebiti občutka, da je bil to nemara trenutek, ko se je francoska filozofija podala na neustavljivi spust v lastne osnove, kar je sčasoma pripeljalo do vrhunske brezpomenskosti eksistencializma in dekonstrukcionizma.

Descartesov argument gre nekako takole: obstajam, lahko si predstavljam Boga, sem nepopoln, nepopolna bitja pa si ne morejo izmisliti ideje Boga - torej mora Bog obstajati. Ne razloži, zakaj si nepopolno bitje ne more izmisliti ideje Boga

- navsezadnje bi moral dopustiti, da tudi če Bog ne bi obstajal, bi si ga on, še vedno nepopolni človek, lahko izmislil.

Descartesov argument je eden od tako imenovanih ontoloških »dokazov« za obstoj Boga. Ontološki argumenti poskušajo Boga dokazati brez nanašanja na svet (se pravi, eksperimentalno), zgolj s sklepanjem. Nefilozofu - še posebej modernemu nefilozofu - so ti ontološki »dokazi« hudo sumljivi, kljub temu pa so dolga stoletja veljali za najostrejša orožja v oborožitvi teistov. Najbrž bi bilo žaljivo, če bi ontološki argument povzeli na kratko kot »verjeti, da Boga ni, je neumno, torej Bog obstaja,« ampak v bistvu pove natanko to.

Ontološki argument je lepo sesul (med drugimi) Immanuel Kant, ki je pokazal, da se opira na »obstoj«, kot da je to lastnost ali predikat objekta, tako kot barva, teža in tako naprej. Očitno je vprašanje, ali nekaj obstaja ali ne, čisto druge vrste kot vprašanje, kakšne barve je ali koliko stane ali celo, ali je popolno ali ne.

Med številnimi »dokazi«, ki so se nabrali v stoletjih, je eden spet v ospredju. »Argument po načrtu« je dokaz, s katerim se ponašajo novi kreacionisti. Ti ljudje ne pridigajo vere, da je bila Zemlja ustvarjena pred 6000 leti, počenši z Adamom in Evo. Trdijo, da je Vesolje tako očitno prirejeno za razvoj človeškega življenja, da mora biti za to odgovorna stvarnikova roka.

Vzemimo na primer vrednosti fizikalnih konstant. Če bi bile težnost, elektrošibka* ali močna jedrska sila samo malo drugačne, bi bilo naše Vesolje s sonci na vodikovo gorivo in z malimi kamnitimi, življenju prijaznimi planeti nemogoče. Okrepite težnost za malenkost, pa se bo Vesolje sesedlo kmalu po velikem poku. Če spremenite močno silo samo za 5 %, je konec jedrske fuzije, ki poganja zvezde. Vsako od splošnih konstant je treba spremeniti prav malo, da dobite sterilno vesolje, zgrajeno iz samega vodika brez zvezd ali iz samih črnih lukenj ali hladnih rdečih pritlikavk, ali pa tako, ki se čez nekaj milijonov let samo od sebe razleti. Še mogočnejša omejitev kot fizikalne konstante so tri dimenzije prostora. Težko si je predstavljati razumno življenje, ki bi se razvilo v ploskem vesolju.

Obstajajo še drugi sumljivi sledovi božje roke, pravi ta argument. Recimo voda. Voda je ena najbolj čudaških kemijskih spojin. Nenavadno je, da je njena trdna faza - led - manj gosta od tekočine. Zato zmrznjena voda plava na vrhu. Če bi se ravnala kot velikanska večina drugih snovi, bi bili Zemljini oceani v glavnem trden led, prekrit s tanko plastjo tekoče vode v tropskih in zmernih podnebnih pasovih, in življenje se verjetno sploh ne bi razvilo. Vrelišče vode, njena specifična toplota, površinska napetost in tališče so vse po vrsti izjeme pravil. Voda ostaja tekoča pri mnogo višji temperaturi, kot bi za molekulo njene mase napovedala običajna kemija, fn prav to čudo je osnova vsega življenja.

Sleherna teorija obstoja in začetka Vesolja mora dovoljevati razvoj bitij, kakršna smo ljudje, drugače nas ne bi bilo, da bi te teorije lahko postavljali. To je slovito antropično načelo, in z razlago, od kod ta fina uglasitev brez sklicevanja na

*sila iz združene teorije elektromagnetizma in šibke interakcije (op. prev.).

božanske sile, se ubada lepo število laičnih naravoslovcev. Ne vemo, ali so zakoni fizike, ki jih opazujemo v našem Vesolju, edini možni. Mogoče močna sila sploh ne more biti drugačna, kot je. Mogoče se pod fizikalnimi zakoni skrivajo še bolj nespremenljivi zakoni matematike in logike. Če se pokaže, da je Vesolje, kot ga vidimo, edino, ki sploh lahko obstaja, bi to podpiralo idejo o razumnem načrtovanju, saj bi nas povrnilo k vprašanju fine uglasitve.

Tu pa nastopi hipoteza o mnogih svetovih. Ta obide antro- pično načelo s podmeno, da je naše Vesolje samo eno v neskončni množici. Če obstaja neskončno število vesolij, ki so vsa različna, potem ni nič čudnega, če je naše tako fino uglašeno za življenje. Saj jih je še na kupe, ki niso in so zato sterilna (o čemer nekaj več pozneje). Tako kot najdemo ribe samo v vodi, najdemo življenje samo v tistih vesoljih, kjer lahko obstaja. To, da je naše Vesolje primerno za življenje, ni nič bolj nenavadno kot to, da najdemo v konfekcijski trgovini sebi ustrezno velikost obleke. Potem sploh ni treba klicati stvarnika, razen kajpak, če smo v službi na fizikalnem oddelku južno od Mason-Dixonove črte. Konec problema, Bogu smo pokazali vrata.

Izvor morale se dostikrat postavlja kot problem za neveru- |oče. Na svetu je vse polno dejstev, ki jih sprejemamo kot resnična: da kamen, ko ga spustimo, pade na tla, da je Rim glavno mesto Italije. In da ni prav, če drugim povzročamo nepotrebne bolečine in trpljenje.

Zadnja ugotovitev je različna od prejšnjih dveh. Nesporno (e, da je Rim prestolnica Italije. Lahko greste tja, si ogledate parlament, se srečate s predsednikom vlade in tako naprej. Lahko spuščate kamen za kamnom, merite njihove padce in Iz tega izpeljete vse mogoče o težnosti in masi. Kako pa je z zadnjim, moralnim »dejstvom«? Medtem ko se pogledi na

lastnino, spolnost, družino in ravnanje z zločinci močno spreminjajo s krajem in časom, si je večina ljudi v večini družb enotna glede nekaterih moralnih stalnic. Prizadeti ljudi brez razloga je napak, tako kot tudi jemati lastnino, ki po splošnem mnenju pripada nekomu drugemu. »Ravnaj, kot bi želel, da se ravna s tabo« se zdi obče sprejeto pravilo.

Verujoči trdijo, da so takšne splošno veljavne visoke moralne zahteve, zato ker so postavljene nasproti uveljavljanju posameznikovega interesa, morale priti od nečesa, kar je zunaj naših običajnih postopkov postavljanja pravil, se pravi, od Boga.

Na drugi strani pa je mnogo plati očitne nesebičnosti mogoče razložiti s čisto biologijo. Stari starši imajo korist od skrbi za potomstvo svojih otrok. S svojo dejavnostjo prispevajo k preživetju in razširjanju svojih genov (četudi razredčenih za generacijo). Podobno je mogoče razložiti tudi bolj oddaljene družinske usluge. Ujčeva skrb za otroke njegove sestre je povsem razumljiva: pri njih, za razliko od »lastnih« otrok, je lahko zares gotov, da nosijo njegove gene.

Teže je razložiti dejanja prave dobrote do popolnih tujcev. Kaj sili človeka, da skoči v morje in reši utapljajočega se otroka? Kaj žene milijone ljudi po vsem svetu, da prispevajo znatne vsote denarja za dobrodelne namene, ki bo v pomoč ljudem, s katerimi se nikoli ne bodo niti srečali. Verujočim so taka dejanja znamenje dobrohotnega duha, ki nas vse vodi. Razlage za neverujoče pa so - morajo biti - bolj zapletene. Ljudje smo družabna vrsta. Do soljudi se obnašamo tako, da se kolesa družbe lahko vrtijo brez zatikanja, ker je družba mehanizem, ki pomaga našim potomcem preživeti in nadaljevati rod. Ljudje brez moralnega čuta, psihopati na primer, lahko na kratko dobo uspevajo, večinoma pa jih čaka hud konec, pa če nam vsi ti filmi, ki opevajo gangstersko življenje, še tako dopovedujejo nasprotno. Večina poklicnih zločincev preživi večino življenja v zaporu ali pa jih doleti prezgodnja smrt. V evolucijskem merilu so ljudje, ki se ne vedejo vsaj malo nesebično,

pogosto zgube, s čudno in mučno izjemo izredno nadarjenih psihopatov - Hitlerja in Stalina na primer -, ki zmorejo prepričati še druge, da jim sledijo po poti njihove požigalske napadalnosti.

Robert Trivers, sociobiolog na kalifornijski univerzi v Santa Cruzu je razvil teorijo »recipročne nesebičnosti«. Njegovi poskusi kažejo, da se dejanja, ki jih razumemo kot nesebična, navadno odvijajo po načelu »če me popraskaš po hrbtu, bom tudi jaz tebe«. Naši nesorodniški tovariši v plemenu so pač še en dejavnik izbirnega pritiska, tako kot temperatura ali letna količina padavin. Če se pokaže, da nam nesebični odnos z njimi pomaga preživeti - s tem da sproži povračilno nesebičnost

- potem je to lastnost, ki uspešno prestane Darvvinov mlin. Nemara najbolj domiseln argument za obstoj Boga v zadnjem času pa izhaja iz malo znane, a izredno močne matematične veje z imenom bayesovska statistika. V knjigi Verjetnost Boga: preprost račun, ki dokaze končno resnico iz leta 2004 je britanski fizik Stephen Unvvin izpeljal več kot izenačeno verjetnost

- 67 %, če smo natančni -, da Bog oziroma Hipoteza B - obstaja. Takole pravi:

Naša hipoteza B se nanaša na Boga kristjanov, Jehovo judov, Alaha muslimanov, Modrega gospoda zoroastrij- cev itd. Četudi obstaja določeno neskladje med religijami, pa tudi znotraj njih, glede določnih lastnosti osebno- sti-Boga, podobnosti v verovanjih visoko odtehtajo razlike. Povedano drugače, verniki teh religij bi zanesljivo stopili skupaj, proti slehernemu nesrečnemu panteistu* ki bi se znašel v nepravem delu mesta.

Bayesovska statistika je dobila ime po Thomasu Bayesu, angleškem matematiku in duhovniku iz 18. stoletja. V dvajsetem stoletju je ta »matematika negotovega« postala močno

•panteizem - svetovni nazor, po katerem je Bog ves svet (op. prev.).

orodje v medicini, zavarovalništvu, napovedovanju vremena in kriminologiji. Preprosto povedano, z Bayesovim teoremom lahko ocenimo verjetnost, da je nekaj res ali ni res, iz vrste dejstev in podmen.

Unvvin izhaja iz podmene, da ima Bog za svoj obstoj ali neobstoj možnost 50 : 50. Potem všteje še čudeže, svobodno voljo in druge količine, tako da dobi končno številko, ki pomeni verjetnost, da svetu zares vlada božanstvo. Vsakemu pojavu pripiše »božanski indikator«, torej mero, kolikokrat verjetnejši je ta pojav v božjem vesolju kot v brezbožnem. To privede, trdi Unvvin, do nekakšne »lestvice, ki za dokaze o obstoju Boga pomeni to, kar je Richter napravil za potrese in Fujita za tornade.«

Prisotnost in prepoznanost dobrote na svetu je Unvvin, na primer, označil kot močan argument, da je Veliki gospod zares tam gori. Zlo, na drugi strani, je argument proti tej ideji. Zanimivo je, da so nadnaravni pojavi, videnja in podobno, argumenti na strani ateističnega tožilstva, če lahko tako rečem, saj se skoraj vsi pokažejo za lažne.

Površno gledano je Unwinov dokaz kar precej prepričljiv, bolj pa ga obračate, bolj postane meglen. Od kod apriorni privzetek 50-odstotne verjetnosti za Boga, na primer? Številka je seveda statistični privzetek za nekaj, kar bodisi obstaja bodisi ne. Uporaba v danem primeru se zdi sprevržena, kar kaže zgled zobkove vile. Te vile so resnična bitja ali pa ne. Ampak samo zmedenec bi trdil, da obstaja 50-odstotna verjetnost za obstoj malih krilatih človekinj, ki sprejemajo mlečne zobe mladičev vrste Homo sapiens v zameno za majhno darilo v ustrezni valuti. Obilo dokaznega gradiva imamo, da to ni res: nihče še nikoli ni videl zobkove vile; starši vedno priznajo, da so sami podtaknili kovanec pod blazino. In k temu moramo pristaviti še dokaj pomembno dejstvo, da bi v primeru obstoja zobkovih vil morali na novo premisliti dobršen del tega, kar verjamemo o Življenju, Vesolju in sploh vsem.

Unwin ugovarja, da bi Marsovec, ki je pristal na Zemlji z nalogo, da razišče vprašanje o obstoju ali neobstoju zobkove vile, moral izhajati iz apriorne verjetnosti 50 : 50. »V analizi Boga,« pravi, »sem želel ohraniti nepristransko izhodišče in uporabiti Bayesov izrek kot edino orodje za presojo dokaznega gradiva.«

Sicer pa se o obstoju ali neobstoju Boga nihče ne bo pustil prepričati matematičnemu sklepanju. Tako kot riba babilon- ka je najbrž tudi Unwin napravil Bogu slabšo uslugo kot Dar- win. Verniki so nezadovoljni z rezultatom, ki je samo 2 : 1 v njihovo korist; pričakovali so dosti bolj odločilen izid. Ateisti se zmrdujejo po svoje. »Če v matematični izračun vtakneš traparijo, bo tudi rezultat traparija,« pravi Richard Dawkins, oksfordski biolog, prijatelj pokojnega Douglasa Adamsa in morda najbolj znani britanski ateist.

Tako ni videti, da bi se obstoj ali neobstoj Boga razrešil v bližnji prihodnosti. Nemara tudi prav, kajti to je vprašanje, ki je človeštvu služilo kot izgovor za več prerekanj kot karkoli drugega v zgodovini. In za nas, dvonožce na ogljikovi osnovi, ni stvari, ki bi nam bila pri srcu bolj kot dober prepir.

Restavracija ob koncu Vesolja

To, gospe in gospodje, je »tisto«. Po tem ni ničesar več. Praznina. Brezdan. Pozaba. Absolutni nič... Nič... razen sladkega poobedka, seveda, in čudovite izbire aldebaranskih likerjev! In enkrat za spremembo se vam prav nič ni treba bati jutranjega mačka, ker ne bo nobenega jutra več!

Max Ouordlepleen, vodja programa v Restavraciji ob koncu Vesolja

V domnevno neskončnem vesolju, z neskočnim številom tržnih strokovnjakov in ciljnih skupin, se mora prej ali slej pojaviti tudi restavracija, v kateri so gostje priče koncu vsega, kar obstaja. Tako se je rodilo Stopotje, Restavracija ob koncu Vesolja. Lahko da zakoni fizike tam čakajo na zadnji poklon pred zaveso, ampak zakoni gostinstva - dodajte še malo lesketajočih se luči in zapravite kup denarja, da boste dali obleči barv kožice antarejskih kuščarjev, pa boste naivnim turistom lahko zaračunali celo galaksijo - veljajo do poslednje nanosekunde. Če ne še čez. Gostje morajo ob odhodu urediti še finančne in moralne zaplete s slugami na parkirišču.

Tako kot vse restavracije, ki so bile postavljene zaradi veličastnega razgleda (pomislite na vse tiste vrtljive ploščadi na vrhu nebotičnikov ali ob slapovih), ima tudi Stopotje kllentelo lepih in bogatih - v tem primeru lepih in bogatih iz vsega Vesolja in vsakršnega časa med obema koncema. In tako kot vse restavracije, katerih slava izhaja iz tega, kje stojijo, in ne, kdo je v kuhinji

, je tudi Stopotje precej grozljivo. Hrana ni, da bi človek zaradi nje posebej pisal domov, če odštejemo pasmo govedi, ki si želi biti pojedena. Pravo čudo je zunaj. Kot naznanja vodja programa: »Fotonski viharji se bodo nakopičili v vrtinčastih oblakih, da raztrgajo še poslednja rdeča sonca ...«

Večina znanstvenikov zdaj verjame, da se bo Vesolje končalo razmeroma spokojno. Še do nedavnega je bilo le malo raziskav o tem, kakšen bo konec-, znanost je imela preveč opravka s tem, kako se je vse skupaj začelo. Zdaj pa se fizika, astronomija in kozmologija vse bolj posvečajo tudi dobam, ki bodo prišle, ne samo tem, ki so že mimo. Prav neverjeten dosežek znanosti je, da lahko s precejšnjo gotovostjo govorimo o tem, kaj se bo zgodilo z Vesoljem v nepreštevnih trilijonih eonov prihodnosti. Ne znamo napovedati vremena za teden dni vnaprej, z mnogo večjo zanesljivostjo pa lahko povemo, kakšna bo končna usoda Zemlje čez šest milijard let.

Presenetljivo je, da za bližnjo prihodnost čisto preprosto ne vemo, kaj se bo zgodilo z Zemljo. Črne napovedi omenjajo klimatske spremembe, še posebej globalno segrevanje zaradi človekovega delovanja, kar bo po mnenju mnogih povzročilo naglo, katastrofalno in mogoče stalno spremembo planetarnega vremena. Dvomljivci ugovarjajo, da je večina napovedi zasnovanih na slabo preverjenih računalniških modelih in da se je podnebje divje spreminjalo v vsej geološki preteklosti.

Za daljše razdobje postanejo argumenti sporni, kajti ne glede na to, kaj bomo ukrenili, nas čaka prav zares hudo globalno segretje. Krivi zanj pa nismo mi in naša nenasitna žeja po nafti. Krivo bo Sonce.

Naša zvezda je značilen vesoljski objekt na vodikovo gorivo in njen življenjski krog je dokaj dobro znan. Kot večina zvezd na nebu je tudi Sonce zvezda z »glavne veje«. Med te velikanske fuzijske bombe spada vse od rdečih pritlikavk, ki imajo nekaj odstotkov mase Sonca, pa do velikank, kot je Sirij, najsvetlejša zvezda, vidna s prostim očesom.

Sonce je v glavnem iz vodika. V središču je plin tako stisnjen in segret od svoje lastne teže, da poteka v njem zlivanje jeder. Posamezni atomi vodika se spajajo v helij, naslednji element v periodnem sistemu. V tem procesu se nekaj malega mase (okoli 0,7 %) izgubi. Ta masa se spremeni v količino energije, ki jo določa slavna Einsteinova enačba E = mc^2. Ker je c hitrost svetlobe, je c^2 zelo veliko število. Z drugimi besedami, Soncu ni treba predelovati mnogo vodika, da vzdržuje svoj sij. Nekaj tisoč ton na sekundo je dovolj, da ostaja sredica pri temperaturi 16 milijonov stopinj.

Sonce je začelo kuriti svoj vodik nekaj milijonov let za tem, ko se je oblak plinov in prahu pred 4,5 milijarde let sesedel v Sončni sestav. V mladih letih je bilo dosti manj svetlo kot danes. Pred štirimi milijardami let, ko so se v prvobitnih Zemljinih morjih pojavila prva živa bitja, je naša zvezda oddajala le tri četrtine toplote, ki jo oddaja zdaj. Sčasoma se količina helijevega »pepela« v Sončevi sredici povečuje, zaradi česar Sonce postaja vse bolj vroče in svetlejše - povsem neopazno v teku naše življenjske dobe, celo v veku civilizacije - kar znatno pa v teku geoloških razdobij.

Velja omeniti, da globalno segrevanje, kolikor ga že čutimo v sedanjosti, ni posledica dolgoročne rasti sončnega sija. Na to enakomerno rast se nalaga na tisoče ali na milijone kratkoročnih ponavljajočih se sprememb Sončeve moči, ki so najbrž povezane s tokovi in vrtinci v plinu Sončeve notranjščine in s spremembami Sončevega magnetnega polja.

Dolgoročno segrevanje Sonca je tisto, kar bo zapečatilo usodo Zemlje. Soncu bo zmanjkalo goriva v šestih milijardah let. Razmere pa se bodo grdo poslabšale že dosti prej. Mogoče bo že v pičli milijardi let izsev Sonca toliko zrasel, da bo naš zeleni in modri planet doletela nepopravljiva podnebna katastrofa. Če bi bilo Sonce samo za četrtino svetlejše, kot je danes, bi se povprečne temperature na Zemlji dvignile za 20 °C in več. To samo na sebi še ni problem: v tako dolgem razdobju bi se življenje že prilagodilo. Razen tega enakomer

na rast temperature na Soncu še ni nujno povezana z enakomerno rastjo temperature na Zemlji. Povratni učinki lahko stanje precej popravijo. Najočitnejši učinek je tvorba oblakov - toplejša Zemlja pomeni, da iz oceanov izpari več vode in nastane več oblakov. Ti pa povečajo belino Zemlje, tako da se več svetlobe odbije nazaj v prostor, s čimer se segrevanje Zemlje zmanjša.

Vseeno pa bo prišel čas, ko povratni učinki Zemlje ne bodo mogli več zaščititi. Na tej točki bo učinek tople grede nepovratno podivjal. Zemlja je že zdaj deležna blagodejnega učinka tople grede zaradi vodne pare ter sledi metana in ogljikovega dioksida v ozračju. Ti in nekateri drugi plini zadržujejo toploto v ozračju, ker, podobno kot steklo na topli gredi, bolje prepuščajo vpadno kratkovalovno sevanje s Sonca kot pa dolgovalovno infrardeče sevanje, ki ga segreta Zemlja oddaja v prostor. Če ne bi bilo učinka tople grede - kar nekateri okoljevarstveniki radi spregledajo - bi bila povprečna temperatura na površini našega planeta -18 °C in ne blagih 13 °C, kot jih uživamo zdaj.

Čez milijardo let pa bomo deležni preveč te blagodati. Vzpostavila se bo pogubna zaprta zanka, ko bodo vse toplejši oceani sproščali vodno paro in ogljikov dioksid v ozračje, zaradi česar se bo Zemlja še bolj segrela in bodo oceani oddali še več plinov. V nekaj stoletjih bo Zemljino ozračje postalo zmes dušika, kisika, ogljikovega dioksida in pregrete vodne pare. Nekatere bakterije bodo morda za kratek čas še preživele to katastrofo, kmalu pa bodo tudi te poginile. Nazadnje bodo oceani izpareli in Zemljino površje bo postalo podobno peklenskim puščavam Venere, kjer se temperatura nikoli ne spusti pod 450 °C in kjer se na vrhovih najvišjih gora useda ivje iz hlapov raztaljenih kovin.

Konec življenja na Zemlji bo v marsičem podoben začetkom. Nekaj malega trdoživih mikrobov bo skušalo preživeti v »toplih lužicah«, kot je zapisal Danvin, ... le da bodo luže vrela tekočina. Z njimi pa bo izumrlo vse. Nobenih živali, no

benih rastlin, nikakršnih restavracij, še gliv sluzavk ne, da bi malo poživile enolično okolje. To je misel, ki nas mora strezniti; pomeni, da je od zgodbe življenja na našem planetu poteklo že več kot tri četrtine. Ko bi se zdaj zgodila planetarna katastrofa, ki bi izbrisala vse višje organizme - na primer padec velikega asteroida - ne bi bilo dovolj časa, da bi se ti razvili na novo.

Sončni sestav bo tekel dalje. Razpenjajoče se Sonce, ki je steriliziralo Zemljo, bo prineslo toploto mrzlim svetovom zunanjega Osončja. Za nekaj časa bo Mars mogoče postal podoben svetu, kakršen je po sanjah številnih astronomov že bil v oddaljeni preteklosti - topel in vlažen in primeren za življenje. Bilijoni ton ledu, ki so pokopani pod njegovo prstjo, se bodo sprostili kot tekoča voda. Ledeni polarni kapici se bosta stalili in znova (ali pa prvič - hipoteza o toplo-vlažni preteklosti še zdaleč ni dokazana) se bodo velike Marsove nižave in kanjoni napolnili z modrim zlatom. Nekaj milijard let odslej bo Mars morda postal raj, in mikrobni živelj, bodisi domorodni ali pa iz potomstva klic, ki so jih pred eoni na Mars zanesli zemeljski astronavti, se bo razrasel po na novo namočenih ravnicah.

Še bolj zunaj bi se zadeve utegnile razplesti še zanimiveje. Vzemimo Titan, Saturnovo luno, za katero bi si lahko izmislili besedo »zagonetna«, če je še ne bi bilo. Ko to pišem, velika in draga vesoljska sonda, kakršnih NASA po vsem videzu in na žalost ne želi več graditi, raziskuje Saturn, njegove obroče in njegove lune. Najbolj nestrpno pričakujemo rezultate s Titana. Večji je kot Merkur in Pluton in če ne bi krožil okrog planeta, bi lahko sam obveljal za planet. Je edina luna v Osončju z omembe vredno atmosfero - desetkrat gostejšo, kot je naša, in s tlakom na površini, ki je za polovico večji od tlaka na površini Zemlje. Nekako takšno ozračje, v glavnem dušik z nekaj ogljikovodiki, se je razvilo na prvobitni Zemlji. Sončna svetloba reagira s temi naftnimi derivati in ustvarja tanko, skoraj neprosojno oranžno meglico, ki skriva površje lune pred pogledom.

Končno bodo naši vrhunski teleskopi in kamere na krovu vesoljske sonde Cassini pokukali pod Titanovo tančico. V januarju 2005 smo bili priče enemu najsijajnejših dosežkov v zgodovini raziskovanja vesolja, ko se je pristajalni modul Huy- gens - ki se je pripeljal do Saturna štuporamo na Cassiniju -, s padalom spustil skozi Titanovo temačno ozračje in posnel nekaj sto osupljivih slik dotlej nevidenega površja. Velika območja svetlih planot so pokrita z nekakšnimi črnilastimi odvodnimi kanali, drugod pa se na stotine kilometrov raztezajo temne ravnine. Slike s površine kažejo majhne ledene skale na mehkih, ilovici podobnih tleh, ki so najbrž vlažna od metanskega dežja. Nekaj sto kilometrov pod tem čudnim površjem pa bi se lahko skrival planetarni ocean tekoče vode. Kakorkoli, Titan je čuden in čudovit svet, s svojo dušikovo atmosfero, bogato z organskimi primesmi, spominja na globoko zmrznjeno (-180 °C) zgodnjo Zemljo.

Tako je zdaj. Čez štiri ali pet milijard let, ko bo Sonce oddajalo morda stokrat več energije kot dandanes, bo Zemlja že davno mrtva, razcvetelo pa se bo zunanje Osončje. Lahko bi bilo dovolj časa, da bi se na Titanu razvilo življenje (mogoče tudi eksotične pošasti, ki si jih je peščica znanstvenikov upala slikati celo na Titanu, kakršen je danes), da bi se pomladil Mars in da bi se razkrile celo ledene globine na Evropi. Poslednja milijarda let bi Sončnemu sistemu lahko prinesla izredno novo zarjo, drugo stvarjenje na zunanjih svetovih, četudi, kolikor smemo presojati po zgodovini življenja na Zemlji, milijarda let najbrž ne bo zadostovala, da bi se razvilo kaj vznemirljivejšega kot mikrobi. Tako se zdi edina možnost, da bi si razumno življenje kdaj ustvarilo dom na Titanu, če bi se naši daljni potomci - ali potomci katerekoli druge vrste, ki bi nas nadomestila -, odločili, da pobegnejo

tja, preden postane Zemlja prevroča, da bi jim bilo na njej še udobno.

Nazadnje se bo Sonce napihnilo v rdečo orjakinjo. Staro, nabuhlo in razpadajoče bo vse hitreje porabljalo svoje gorivo. Na svojem vrhuncu bo naša zvezda 2000-krat svetlejša, kot je sedaj, in bo verjetno spražila vse živo celo na Titanu. Morebiti bodo takrat člani Osončja, ki so danes resnično globoko zmrznjeni, to so lune Urana in Neptuna, zraven pa še dvosvetje Pluton-Haron, postali gostoljubne oaze.

Kmalu zatem se bo Sonce začelo ohlajati in bo kakih sto milijonov let kurilo helij namesto vodika. Naš uničeni planet, če bo preživel dotedanji pekel v enem kosu (kar se nam danes zdi prav verjetno), se bo počasi ohladil in njegovo površje se bo spet strdilo. Sonce bo končalo svoje dni kot ogorek, šibko žareča bela pritlikavka, njegova družina planetov pa bo spet globoko zmrznjena - na veke.

To še ni konec. Niti začetek konca še ni in ne konec začetka. Če hočemo ugledati resnični konec vesolja, moramo odpotovati mnogo mnogo dlje v čas, kot je bežnih pet milijard let. Kajti v kozmičnem merilu je pet milijard let manj kot tren očesa, manj kot drobceni utrip živca, ki ga sproži.

Človek, ki je dosti razmišljal o koncu časa, je Fred Adams. Skupaj s kolegom Gregom Laughlinom je napisal eno najza- bavnejših znanstvenih knjig s konca devetdesetih let, Pet starosti Vesolja. Adams in Laughlin kukata v daljno prihodnost, prek poslednjih dni našega planeta v bilijone let, ki temu sledijo. Ugotavljata, da ni prav dosti tega, kar bi bilo vredno nestrpno pričakovati.

Že dojeti neizmernost preteklega časa je dovolj huda naloga. Vendar je 13,7 milijarde let, kolikor mislimo, da je preteklo od velikega poka, število, ki si ga večina kozmologov in tudi nekateri neposvečeni lahko predstavljajo. Trinajst milijard je tipična številka finančnih ministrov. Obstajajo ljudje, ki imajo toliko denarja v dolarjih in celo funtih. To je tudi 13 polnih samokolnic peščenih zrnc, ali pa petkratna starost v sekundah ob smrti, če imate srečo. Začetek časa je daleč daleč v preteklosti. Vendar se ga vsaj da dojeti.

Konec časa pa je čisto druga zgodba. Tako si je Fred Adams izmislil pojem »kozmološke dekade«: to je logarit- mično časovno merilo, da se laže spopademo z norimi števili, ki so povezana z večnostjo. Če je t čas v letih od velikega poka, lahko sleherno časovno točko zapišemo kot eksponent števila deset, ki da pravo trajanje v letih. Tako je 100 (= 10^2) let po velikem poku druga kozmološka dekada. Milijon let je šesta dekada. Sedaj živimo v deseti kozmološki dekadi - sedanja starost Vesolja je med 10 milijard in 100 milijard let. Ker je merilo logaritemsko, se čas hitro kopiči, številke pa vseeno ostajajo oprijemljive. V enajsti kozmološki dekadi bo Vesolje od deset- do stokrat starejše kot danes - se pravi od 100 milijard do bilijon let. To je neznansko daljna prihodnost, ampak, kakor pokažeta Adams in Laughlin, čas dotlej ni še začel niti razmišljati, kako se bo ujel v korak. Kaj se torej skriva v tej neizmernosti?

Bitka. Težnost se bo spopadla z entropijo - s težnjo slehernega fizikalnega sistema, da bi s časom postal bolj neurejen. Če zmaga težnost, se bo vse stisnilo vkup. Če pa ne, se bo Vesolje še naprej razpihovalo. Do prav pred kratkim so mnogi kozmologi verjeli, da bo težnost na koncu le zmagala. V tem trenutku se gruče galaksij še oddaljujejo druga od druge. Če bi bilo v Vesolju dovolj mase, bi skupni gravitacijski privlak te mase prej ali slej ustavil in zaobrnil razširjanje.

Ali je torej v Vesolju dovolj snovi, da bo zaustavila to vratolomno razhajanje galaksij, kakor ga opazujemo danes?

Zavito vprašanje. Najprej moramo vesolje stehtati in primerjati rezultat s tem, kar vidimo - z zvezdami, galaksijami, oblaki prahu in tako naprej. Teoretično je to presenetljivo lahko: astronomi stehtajo na primer galaksije, tako da določijo učinek njihovega težnostnega polja na bližnja telesa. V praksi pa se zdi, da se dogaja nekaj čudnega. Če izračunamo hitrost našega Sonca v Rimski cesti in jo skušamo pojasniti z legami bližnjih zvezd in prahu in tako naprej, ugotovimo, da ni niti približno dovolj vidne snovi, da bi z njo razložili njegovo gibanje. To je malo podobno odkritju Neptuna. Astronomi so vedeli, da orbita Urana ni čisto pravšnja, da mora biti tam še nekaj, kar s svojim težnostnim poljem drega Uran z njegove poti. To nevidno nekaj se je pokazalo za popolnoma spodoben planet. Kar pa se tiče zvezd in galaksij, so astronomi že v tridesetih letih prejšnjega stoletja ugotavljali, da se dogaja nekaj zelo skrivnostnega.

Na kratko rečeno, v vesolju mora biti nekajkrat več snovi, kot je vidimo, če hočemo razložiti izmerjena gibanja snovi, ki jo vidimo. Ta nevidna masa je iz očitnega razloga dobila ime temna snov. Za razliko od Neptuna ostaja njena prava narava skrivnost. Večina astronomov verjame, da so to nekakšni delci ali družina delcev, ki z navadno snovjo sodeluje le s težnostjo. Možno je, da obstajajo celi oblaki teh delcev, ki se podijo skozi sleherno celico vašega telesa, pa tega sploh ne opazite. So pa še hujše stvari.

Kot vse kaže, je leta 2003 na vprašanje, ali se bo vesolje vedno širilo, odgovorila Wilkinsonova sonda za mikrovalovno anizotropijo (WMAP). Sonda sedi poldrugi milijon kilometrov od Zemlje, v stabilni orbiti jo držita izravnani težnostni polji našega planeta in Sonca. NASA jo je poslala v vesolje leta 2001, uporablja pa par zelo občutljivih teleskopov, s katerima meri drobne nepravilnosti v vesoljskem mikrovalovnem prasevanju, to je v vsepričujočem ostanku sevanja velikega poka. Sonda je izrisala karto teh nepravilnosti v času, ko je bilo vesolje staro manj kot 400.000 let. Karta kaže, da je bilo vesolje dosti bolj čudno, kot smo si predstavljali.

Karta tudi pokaže, da vsebuje ta del vesolja, ki ga lahko vidimo, natanko pravo količino mase, da se ne bi moglo sesesti. Ob upoštevanju vsega drugega to pomeni, da se bo komaj širilo, četudi vse počasneje. Vendar tudi če seštejemo snov in temno snov, to ni dovolj gradiva, da bi dalo vesolju obliko, kakršno se zdi, da ima. Mora obstajati še nekaj čisto drugega, da dopolni vrzel. Ta nekaj je čudna antigravitacijska sila »temna energija«; vse kaže, da ta predstavlja kakih 70 % vesolja.

Poskusimo povzeti: vesolje je sestavljeno iz gradiva treh vrst. Najprej je običajna ali »barionska« snov: atomi in elektroni in tako naprej (in njej enakovredna energija, kajti kot je pokazal Einstein, sta snov in energija samo dve plati istega kovanca). Ta napolnjuje samo 5 % vesolja. Potem je še temna snov - še vedno snov, ampak zelo skrivnostne sestave, ki predstavlja nadaljnjih 25 %. In nazadnje je še temna energija, ki je zares tako čudaška, kot se sliši. Sedemdeset odstotkov vsega, kar obstaja, je to čudno vsepričujoče polje sil.

Če bi bili podatki sonde WMAP napačni in bi Vesolje po nekakšni matematični zvijači vendarle imelo dovolj snovi, da bi se obrzdalo, kaj bi videli? V primeri z večnostnimi časovnimi razsežnostmi razširjajočega se vesolja bi sesedajoče se »zaprto« vesolje trajalo samo bežen trenutek. Če bi se razširjanje ustavilo, se to ne bi zgodilo še vsaj dvajset milijard let. Naše Sonce bo dotlej že davno mrtvo, tako kot tudi dobršen delež zvezd, ki jih lahko vidimo na nočnem nebu. Manjše, počasneje goreče zvezde, kot naša najbližja soseda Proksima Kentavra, bodo še žarele. In seveda bodo nastale nove zvezde.

Ne pozabite, to se verjetno ne bo zgodilo, vendar si vseeno oglejmo nadaljnji razvoj zaprtega vesolja. V 33 milijardah let bo vesolje približno dvakrat večje, kot je danes, in šibko prasevanje velikega poka bo imelo le polovico današnje temperature, ki znaša okoli 1,4 kelvina. Ta era predstavlja Vesolje v najbolj entropični stopnji.

Kar sledi, je zelo zanimivo. Snov vesolja začne spet pada

ti vkup. Ne posamezne zvezde, ampak oddaljene galaksije se ustavijo v svojem begu in se počasi in potem vse hitreje začnejo približevati. Nebo se začne krčiti. Dvajset milijard let potem, ko je bila kozmična elastika nategnjena do skrajne lege, bo vesolje spet približno enako veliko kot danes, s približno enako gostoto snovi. Zgradba vesolja v grobem merilu, to so velikanske niti in krpe, po katerih so razporejeni super- skupki superskupkov galaksij, ostane še kakih deset milijard let nespremenjena. Potem pa postane vse vesolje en sam gigantski superskupek.

Če je Zemlja preživela do te stopnje, je nebo videti precej enako, čeprav bi se lahko vsakdo s teleskopom prepričal, da se nekaj dogaja. Še nekaj milijard let pozneje se zlijejo same galaksije, vesolje pa ima vsega en odstotek današnje prostornine. Nočno nebo na Žabsvetu B (ali na kateremkoli planetu) je opazno svetlejše, polno žarečih zvezd.

Ko ostane le še 10 milijonov let, doseže temperatura kozmičnega prasevanja 0 °C in nikjer ni več ničesar, čemur bi lahko rekli temno nebo, razen morda v planetnih sestavih tipa Krikkit, ki so zaviti v resnično debele oblake prahu. Tudi zdaj, ob vseh veličastnih nebesnih prizorih, se življenje še kar drži. Ker je mrzla praznina izginila, se roji zmrznjenih teles iz Kui- perjevih pasov, ki verjetno obdajajo sleherno zvezdo, stalijo. Eksotične organske spojine, ki so verjetno vklenjene v ledu teh teles in nepreštevnih kometov in drugih ledenih kep, lahko spočnejo novo življenje. Bila bi res kruta ironija, ko bi se vesolje takorekoč nekaj trenutkov pred smrtjo nenadoma razcvetelo, kot še nikoli prej.

V našem Osončju, ali bolje, v tistem, kar bi ostalo od njega, bi zunanji planeti pa ledene lune lupitra in Saturna, Pluton in Haron pa Triton in Miranda lahko postali gostoljubni svetovi - mogoče že drugič v svojem obstoju (prvič je bilo nekaj milijard let prej, ko se je umirajoče Sonce razpihnilo v rdečo orjakinjo). Ampak ko preostane le še šest milijonov let, večina življenja v vesolju ugasne. Nočno nebo je takrat svet

lejše kot današnje dnevno nebo na Zemlji in temperatura prasevanja preseže 100 °C - vrelišče vode. Nepreštevna življenjska okolja so uničena le nekaj milijonov let za tem, ko so nastala.

Zdaj pa se začne prava predstava. To je tiste sorte konec, mimogrede, ki daje gostom Stopotja bleščeče ozadje k eksotičnim jedem in izbranim vinom. (Ker življenje ni več mogoče, so se lastniki Stopotja zaščitili z industrijsko izvedbo polja sil in s priročnim časovnim mehurčkom, ki celo zgradbo guglje čez poslednji trenutek in nazaj.) Kakorkoli: kakor narašča temperatura, se po vrsti vžigajo zvezde, njihova površja pa odparevajo v prostor. Pogled od koderkoli je resnično osupljiv. Ko preostane le še nekaj stotisoč let, je vse vesolje zvrtinčeno. Desettisočkrat je manjše, kot je bilo v enaindvajsetem stoletju, njegov rob pa je oddaljen le še milijon svetlobnih let, tako da je vse stvarstvo stlačeno v prostor, ki je manjši od današnjega razmika med Rimsko cesto in Veliko meglenico v Andromedi. Nočno nebo (če sploh še obstaja kako trdno telo, s katerega bi ga lahko opazovali) je svetlejše in bolj vroče kot površje današnjega Sonca.

Ko temperatura prasevanja doseže 10 milijonov stopinj ali kaj takega, vse preživele zvezde naenkrat eksplodirajo. Celo Vesolje, ki meri počez le še nekaj svetlobnih let, se spremeni v velikansko vodikovo bombo. Kar je še preostalo trdne snovi - skrajno goste sredice velikih plinastih planetov in celo strahovito goste krogle nevtronskih zvezd -, sublimira v vesoljski vrtinec. Tudi sami atomi izparijo v elektrone in protone, ko začenja svetloba zmagovati v bitki s snovjo, tako kot je zmagovala v prvih tisočletjih po velikem poku. Ko ostanejo do Konca le še stoletja, se začne razkrajati celo subatom- ska gošča. Vesolje je zdrobljeno v najmanjše delce kot v velikanskem kuhinjskem mešalniku na gravitacijski pogon.

V poslednjih sekundah opazujejo gostje Stopotja v bistvu obrnjeni posnetek Velikega poka (in si s tem nemara prihranijo stroške rezervacije v bistroju Big bang- glej (6. poglavje).

KESTAVRACIIA OB KONCU VESOLJA

01

Sile - močna, šibka, elektromagnetna in gravitacijska -, ki so bile po rojstvu za nekaj deset milijard let ločene, se zmagoslavno spet zlijejo. Čas se, to je najmanj, kar lahko rečemo, izteka. Vesolje je zdaj mnogo mnogo manjše kot atom. V resnici je atom v primeri z njim bistveno večji, kot je danes vesolje v primeri z atomom ... torej v obrnjenem vrstnem redu. In, tako kot v središču črne luknje, se zakoni fizike po vrsti poslovijo in se odpravijo na dolgo in zasluženo malico.

»Ne vemo, kaj se zgodi potem,« pravi Fred Adams. Lahko da je, čisto preprosto, Konec. Nobene snovi več, nič več energije, nobenih fizikalnih zakonov, niti zevajoče praznine. Vesolje preprosto pobere svoja šila in kopita in odide na levo z odra. Če Bog je, ob tem najbrž reče, »No ja, to je torej to,« pospravi svoja orodja in si privošči miren počitek.

Druga možnost pa je, da se vse dogajanje obrne. Mogoče se nekaj sekund zatem, ko vse skupaj zgrmi v maloro, vse skupaj tudi spet izbruhne na dan. Ta zamisel nihajočega vesolja, ki se večno odbija med velikim pokom in velikim treskom v neskončnem ciklu rojevanja, smrti in prenavljanja, uživa med kozmologi (in budisti) precej spoštovanja. Pravijo ji veliki odskok.

Dovolj sanjarij. Ne pozabimo, da za kolaps Vesolja potrebujemo dovolj snovi in energije, ki ustvarita dovolj močno težnost, da premaga razhajanje galaksij, kot ga opazujemo danes. Naj astronomi še tako iščejo, doslej preprosto niso odkrili dovolj snovi, da bi zaustavila ta pobeg. Primanjkljaj je desetkraten ali celo stokraten. Ne zadošča niti, če vštejemo vse čudne in eksotične prikazni, ki jih ne vidimo: mrtve zvezde, čme luknje, velikanske oblake skrivnostne temne snovi, za katere vemo, da se skrivajo za zavesami, in zlasti še temno energijo.

Kakor je že predstava velikega treska srhljiva, je nasprotna možnost z mnogo plati še dosti bolj grozljiva. Znana je pod imenom veliki zmrz in predstavlja večnost pustega in skrajno morečega niča. Še nekaj bilijonov let tečejo stvari bolj ali manj normalno. Življenju, kot ga poznamo, in tudi onemu, ki ga ne, je obstanek nemara celo vse lažji in lažji. Zvezde, ki jih vidimo okoli sebe, so večinoma zgrajene iz recikliranega gradiva, ki je ostalo po supernovah - soncih, ki so eksplodirala v preteklih trinajstih milijardah let.

Ko zvezda z veliko maso umre, se jedrska peč v njeni sredici pregrize po vrsti skozi elemente periodnega sistema, pretvarjajoč vodik v helij, helij v litij, berilij, bor in tako naprej. Tako se v pepelu teh umirajočih zvezd rojevajo elementi, ki jih vsi poznamo in imamo radi - ogljik, železo, kisik, žveplo, zlato in vsi drugi. Smo iz zvezdne snovi v kar najbolj dobesednem pomenu.

V eonih pred nami bo zvezdne snovi še dosti več. V desetih milijardah let bo pomrlo precej od sedanje generacije zvezd, njihove sredice bo razneslo in po vesolju bodo razsule še več težkih elementov. Mogoče je, da zlata doba tvorbe planetov, ko bo povsod obilo silicija, kisika in železa, prihaja šele v daljni prihodnosti. To, kar je Fred Adams krstil za »zvezdonosno dobo«, bo trajalo do štirinajste kozmološke dekade - se pravi dotlej, ko bo vesolje desettisočkrat starejše kot danes. Lahko da bo to tudi zlata doba življenja, pravo vesolje iz Zvezdnih vojn; lahko da mi živimo razmeroma zgodaj v obdobju vesoljske zgodovine, ko je nekaj tako zapletenega, kot je življenje, sploh mogoče. S tem bi lahko tudi pojasnili, kako da tam zunaj še nismo naleteli na nikogar. (Ta sklep je daleč od gotovega; pogostost rojevanja zvezd je nemara že prešla svoj vrhunec, kar pomeni, da pangalaktične civilizacije, ki so tako priljubljene med pisci znanstvene fantastike, ostajajo daleč v preteklosti - še ena razlaga, zakaj nismo srečali nobenih tujcev: vsi so že pomrli.)

Do stobilijontega rojstnega dneva Vesolja - mnogo mnogo dlje, kot bi preživelo v scenariju velikega hrska - bodo ugasnile poslednje zvezde in zaloga goriva za nove bo pošla. Le klavrno skrčene rdeče pritlikavke, ki srkajo svoje vodikovo gorivo neverjetno skopuško počasi, lahko preživijo bilijone let. Če se bo življenje kdaj resnično razširilo po vsem Vesolju, bodo v vsaki galaksiji potrebne velikanske selitve k tem redkim središčem toplote.

Po stotih bilijonih let je Vesolje neznansko veliko in v glavnem temno. Seveda pa je v njem še veliko snovi. So še vse mrtve zvezde, rjave in bele pritlikavke, nevtronske zvezde in črne luknje. So tudi planeti, oblaki plinov, prah in strašansko dosti tiste temne snovi, skrivnostne gošče, za katero fiziki vedo, da mora biti tam, pa je ne morejo ujeti.

Naj bodo galaksije temne, skupaj pa se še vedno držijo. Kakor se vrstijo kozmološke dekade, se v postaranem Vesolju pojavljajo nove priložnosti za vznemirjenje. Trki zvezd, na primer, so izjemno redki v takšnih milijardletnih merilih, kakršnih smo navajeni. Ampak v 15. kozmološki dekadi - ko je Vesolje od tisoč do deset tisoč bilijonov let staro - je stlačenega časa na pretek, tako da postanejo tudi ti dogodki kar običajni. Rjave pritlikavke so snov za mimobežne trke. Včasih izideta iz trka samo dve poškodovani zvezdi, če pa je gometrija trka pravšnja, se obe krogli vodika zlijeta v telo, ki je dovolj veliko, da se lahko začne fuzija. Rojeno je novo sonce, in v tej dobi ima galaksija v velikosti naše Rimske ceste kakih sto zvezd s skupnim sijem našega Sonca. Iz plina, ki odleti pri trku, lahko nastanejo planetni sestavi in na njih se lahko spočne življenje.

Bitja iz te dobe živijo sama sredi praznine. Če razvijejo dovolj napredno astronomijo, se gotovo čudijo nemogoče dramatičnemu veličastju, kakršno je moralo biti Vesolje v svojih zgodnejših - naših - letih, ko je nočno nebo še žarelo od zvezd.

Od tu dalje, če smo odkriti, postane vsa zgodba nekam žalobna. Počasi se galaksije razkrojijo in razsujejo svoje zvezdne ostanke, la, kdaj pa kdaj se Vesolje še zatrese od trkov raznih kosov zvezdne snovi. Nekatere od teh katastrof, trki med belimi pritlikavkami ravno pravšnje mase, na primer, ustvarijo eksotične kratkožive zverine, na primer zvezde, ki kurijo helij ali ogljik. Ampak ti dogodki so redki in postajajo z minevanjem naših logaritmičnih dekad vse redkejši. Nazadnje še najbolj dolgožive male zvezde, ki so nastale s trki rjavih pritlikavk, porabijo vse gorivo in umrejo. Zdaj je še edini zanesljivi vir energije v Vesolju anihilacija temne snovi, ki poteka v sredicah preostalih belih pritlikavk. V teku ne- preštevnih bilijonov let - dvajset kozmoloških dekad - so najtoplejša mesta v Vesolju te sežigalne peči temne snovi, katerih površja sevajo pri odločno nedomišljavi temperaturi -210 °C, kar je bistveno hladnejše od zmrzlega površja današnjega Titana.

Po trideseti kozmološki dekadi se začnejo težave za samo snov. Protoni, ki so bistvena sestavina atomskih jeder, niso, kakor je veljalo nekdaj, nesmrtni. Živijo dolgo, v povprečju deset bilijonov bilijonov bilijonov let. Fizikalnih osnov tega procesa še ne razumemo prav dobro, tako da utegne biti navedena številka rajši preskromna, ampak, kot pravi Fred Adams, »pred obličjem večnosti bodo protoni kmalu izginili«. Večnost pa je nekaj, česar ima razširjajoče se vesolje na pretek.

Razpad protonov je še poslednje resno gorivo za umirajoče Vesolje. Kakor človek med stradežem, tako tudi preostanek bele pritlikavke, ki je preživel dosihmal, požira svoje lastno telo v zameno za nekaj bornih vatov moči. Raztapljanje snovi v sevanje jim daje okrog 400 vatov. Tako v dekadah med sedemintrideseto in štirideseto cele galaksije (ali kar je od njih pač ostalo) s sevanjem oddajajo moč, ki jo na Zemlji porablja manjše mesto. Celo Vesolje ima manj energije kot ena sama današnja zvezda. Zvezde, ki so v svoji mladosti svetile prek celega Vesolja, končujejo kot kosi lahkih, prozornih vodikovih skal, ki imajo eno sedemdesetino velikosti Lune. Enako se dogaja z nevtronskimi zvezdami in s preostalimi planeti, kolikor jih je. Če Zemlja preživi dotlej - kar ni popolnoma izključeno - bo zlagoma izpuhtela kot nasmeh cheshirske mačke v Aliči v deveti deželi.

Preostaja morje osnovnih delcev in sevanja. In črne luknje. Do pred nedavnim smo verjeli, da bi te zloglasne pošasti (sesedle zvezde s tolikšno maso, da zaradi njene težnosti niti svetloba ne more uiti z njih) zares mogle biti večne. Angleški fizik Stephen Havvking pa je leta 1974 ugotovil, da je celo črnim luknjam usojeno, da izparijo tako kot navadna snov. Kot so spoznali že protoni, je v današnji kozmologiji težko ohraniti resnično nesmrtnost.

Ob štirideseti kozmološki dekadi so črne luknje praktično vse, kar je še ostalo. Toploto sevajo pri energiji, ki je kako de- setmilijoninko stopinje nad absolutno ničlo, in to je najbolj vroč žur daleč naokrog. Naj razložimo: zaradi posebnih zahtev kvantne gravitacije površina črne luknje pravzaprav ni povsem črna. Majhna količina mase tega telesa se ves čas pretvarja v sevanje, in to po malem uhaja ven. Ko se temperatura vesoljskega ozadja - prasevanja - spusti pod določeno mero, izsevajo črne luknje več, kot prejmejo. (Današnje prasevanje je bistveno večje, tako da črne luknje prejemajo več, kot oddajo.) Ko pa se črne luknje tako krčijo, postajajo vse bolj vroče. Tako se v štirideseti kozmološki dekadi, prvič po neštevnih vekovih, v Vesolju spet pojavi vidna svetloba. Umiranje črne luknje z maso Sonca traja nekaj sto milijon bilijonov bilijonov bilijonov let in v tem času sveti to telo, ki je veliko kot zemeljsko mesto, z močjo žarnice v kinoprojektorju.

Do 67. kozmološke dekade so se črne luknje skrčile do velikosti, v kateri niso več obstojne. Slepeči bliski svetlobe in toplote po vsem vesolju pospremijo eksplozije črnih lukenj, ob vsakem se sprosti toliko energije, kolikor je obsega zbirka vsega jedrskega orožja na Zemlji. V eksplozijah se sprostijo oblaki protonov in nevtronov ter podobnih - v tej dobi že eksotičnih - delcev. V Vesolju spet obstaja snov, preden je že drugič ne pospravi razpad protonov. Največje črne luknje morda preživijo do stote kozmološke dekade, ko je Vesolje staro že zintilijone let. Nekatere posebno velike pa bi nemara res dosegle nesmrtnost.

Vesolje je doseglo svoje najžalobnejše stanje: temno dobo. Ni več snovi, ni toplote, ni svetlobe, ni zvezd niti njihovih ostankov. Celo najtrpežnejše junakinje, črne luknje, so (verjetno) izginile. Edini preživeli so najpreprostejši osnovni delci, elektroni in pozitroni, nevtrini in fotoni. In še ti so razsuti neverjetno redko.

Kaj pa zdaj? Nihče ne ve. Obstaja moreča verjetnost, da obstaja Vesolje še celo večnost v tem stanju, ko se ne zgodi nič več zanimivega. Nekateri fiziki pa menijo, da bi se po dovolj dolgem času - in tega imamo zares dovolj - lahko zgodil nekakšen fazni prehod, tako kot stalitev ledu v vodo, v samem vakuumu, tako da bi iz trupla starega Vesolja lahko vzniknilo novo ali nova.

Zdi se torej, da obstajata dve poglavitni kandidatki za usodo našega Vesolja - dve sorti spektakla za goste Stopotja, ko pospravljajo svojo sladico in začenjajo razmišljati o kavi in o tem, kdo bo vozil vesoljsko ladjo domov. Če je naše Vesolje zaprto, bo njegov konec veličasten, in se bo zgodil v kakih petdesetih milijardah let. Če pa, kot se vidi verjetneje, bitko z entropijo izgubljamo, bo poslednje slovo turobno in se bo dolgo pripravljalo. Razpravljali pa so tudi o drugačnih izidih. Nekateri fiziki verjamejo, da se bo temna energija, to skrivnostno antitežnostno polje, s časom okrepila. Prej ali slej, tako svarijo, bo raztrgala superskupke, galaksije, zvezde, planete in celo atome v vseobsežni eksploziji, ki so ji nadeli ime veliki resk. Čisto mogoče je to, kar je v naših predstavah »Vesolje«, samo majčken del mnogo večjega sklopa, tako da bi lahko razumeli usodo našega kotička Vsega kot zgolj lokalno zadevo. Drugi raziskovalci zavračajo skrivnostna polja sil in prikazni temne snovi, sklicujoč se na Einsteinovo reklo da »je treba fiziko napraviti tako preprosto, kot je mogoče - ne pa preprostejše, kot to«.

Naj bo, kakor že bo, razumno življenje bo imelo kar precej dela, da se prebije. Pa ni treba misliti na medzvezdna potovanja - Michio Kaku, ki utira nova pota fizike, je ugotovil, da bi ladja za vesoljski preskok morala pretvarjati maso in energijo v galaktičnem merilu. Na primer z gradnjo ščitov okoli ugašajočih sonc in črnih lukenj, da bi ohranili njihovo energijo.

Ena možnost, ki jo Kaku opisuje v svoji knjigi Vzporedni svetovi, bi bila zganjanje nevtronskih zvezd, ki so približno tako velike kot Manhattan, tehtajo pa več kot Sonce, v primeren vrtinec. Zamisel je, da bi ustvarili obročasto črno luknjo, skozi katero bi vesoljske ladje lahko nepoškodovane prešle v bližnje vzporedno vesolje. Povratek sicer ne bi bil mogoč, ampak, kot pravi Kaku, »za napredno civilizacijo, ki je soočena z gotovostjo izumrtja, utegne biti enosmerna vozovnica edino upanje«.

Še ena možnost bi bila ustvariti novo vesolje in preskočiti vanj. Najprej morate ustvariti 10^89 osnovnih delcev vsakršne vrste. Potem pa s fantastično močnimi laserskimi curki stisnete pripravljene surovine v nemogoče majhno prostornino. Upajmo, da se je v tej točki rodilo novo vesolje, ki je povezano z našim z začasno črvino. Kdor bi skočil v to črvino, preden bi se zaprla (z eksplozijo enakovredno atomski bombi), bi se znašel v silno vročem morju delcev in fotonov, kakršno je bilo naše zgodnje vesolje nekaj trenutkov po velikem poku. Potem bi moral počakati nekaj milijard let, da bi potekla vesoljska evolucija in omogočila, da nastanejo prijazna telesa, kot so zvezde in planeti. Vsaj razgled bi bil znatno zanimivejši od puste praznine našega umirajočega domačega vesolja.

Na drugi strani pa bi razvoj dvosmernega časovnega potovanja (glej 9. poglavje) omogočil ogroženim civilizacijam, da se prav temeljito poigrajo z usodo Vesolja. Če bi v prihodnosti narudarili dovolj snovi in jo prenesli v sedanjost, bi nemara lahko sploh zaustavili razširjanje vesolja.

Kakršnakoli je že usoda Vesolja in tistih v njem, gotovo je vredna cene obeda na Stopotju. In ko ste enkrat videli to, se lahko odpravite na drugi konec časa, da si ogledate še začetek.

Bistro big bang

»Sem že videl. Sranje,« je povedal Zaphod, »navaden ikilev kop.«

»Kaj?«

»Obratno od veliki pok.«

Restavracija ob koncu vesolja

Če naj si ustvarimo natančno predstavo o tem, kaj obiskovalci bistroja Big Bang opazujejo, medtem ko goltajo svojo precej obupno kavo in prenarejeno meso, v možganih pa nemočno meljejo kozmološke orehe, si moramo odgovoriti na vrsto vprašanj. Na primer: Od kod je ta celotni po-poli splošni mišmaš sploh prišel? Kdaj? Kaj je bilo pred tem? Ali pa je to vprašanje, ki se ga da odmahniti (in smo tudi ga) kot kategorialno napako, tiste vrste kot »kaj je severno od Severnega pola?« Sploh pa, ali niso obtožbe s kategorialnimi napakami samo ceneni filozofski triki, ki naj naši zdravi pameti zmedejo sled?

Če so bili snov, energija, prostor in čas ustvarjeni v eni sami gigantski eksploziji, potem »prej« ne obstaja, tako kot ni perona št. 9 % na postaji King's Cross. To bi bilo, zagotavlja vse večje število znanstvenikov, preveč sprenevedavo. Fizika je, navzlic vsemu, kar je zadnje čase odkrila, še vedno neizmerno zagledana v sklop vzroka in posledice. Eno vodi k drugemu in tako naprej. In ko govorimo o vsem Vesolju - o veličastju galaksij, zvezd, planetov in sil, ki vse to držijo vkup - mar ne bi bilo še posebej nešportno, ko bi vzročnost krat- komalo zavrgli, kot da gre za ogoljen jermen z obuvala.

Tule vstavite še primerno količino pokašljevanja iz zadre

ge. Kajti prevladujoča teorija o izvoru vsega že več kot pol stoletja trdi, da je celo vesolje prav zares skočilo iz nič. Model velikega poka je med najbolj znanimi teorijami moderne znanosti. Vsakdo z možgani, manjšimi kot planet, ima resne težave, če si hoče priti na jasno s posebnimi vidiki realnosti v relativnostni teoriji. In vsakdo z možgani, manjšimi kot srednje velika galaksija, ima hude probleme s kvantno fiziko. Pa je vendar teorija, da je vse, kar vidimo, izbruhnilo v bivanje v gigantski eksploziji, popolnoma nepredstavljivi v svoji razsežnosti, prav privlačna tudi za širšo javnost.

Model velikega poka, spočet že v 20-ih letih prejšnjega stoletja, trdi, da se je vesolje začelo kot točkasta krogla energije in snovi s skoraj neskončno gostoto, ki se je iz še ne razjasnjenih vzrokov razletela in se vse odtlej razpenja. Ob prvem branju je to kar čedna hipoteza. Razloži na primer, zakaj galaksije (pravzaprav skupki galaksij) bežijo vsaksebi. To je odkril leta 1929 astronom Edwin Hubble. Kolikor bolj je galaksija oddaljena, je ugotovil, toliko večji je rdeči premik svetlobe njenih milijard sonc, se pravi, toliko so daljše valovne dolžine te svetlobe v primeri s svetlobo podobno velike gruče bližnjih zvezd. Ta rdeči premik so sprva razlagali s preprosto prispodobo Dopplerjevega učinka, zaradi katerega slišimo sireno rešilca najprej v zvišanem tonu, ko se nam vozilo približuje, in potem znižanem, ko gre mimo nas in se oddaljuje. Zdaj pa so fiziki ugotovili, da je rdeči premik posledica tega, da se pri razpenjanju vesolja razteguje prostor sam.

Kajti veliki pok v resnici ni bil eksplozija, ki se je zgodila v neki točki; to je bil silovit razteg prostora, ki je odnesel snov s seboj. Vprašanje, kje se je zgodil veliki pok, je brez pomena: zgodil se je povsod. Ko pogledate v nebo - v preteklost -, gledate ognje poka. Ni pa brez pomena vprašanje, kdaj se je zgodil; odgovor na to poznamo, vendar več pozneje.

To, da se oddaljene galaksije odmikajo od nas, samo po sebi še ne dokazuje, da so bile nekoč nagnetene skupaj. Nekaj časa je veljala nasprotna razlaga, da nova snov in energija ves čas nastajata in izpolnjujeta zev, ki jo puščajo razhajajoče se galaksije - v količini, ki je, recimo, enakovredna nekaj atomom vodika na leto v vsakem kubičnem kilometru. To je teorija stacionarnega stanja, še en otrok štiridesetih let in spočetka velika tekmica velikega poka. Privzema, da je vesolje enako vsepovsod in za vse opazovalce in je vedno tudi bilo tako. Stacionarno vesolje je neskončno, nespremenljivo, dinamično, toda v razvojnem pogledu v bistvu statično.

Stacionarna teorija je podaljšek filozofije, ki je obvladovala planetarno znanost več kot dvesto let, dokler ni postalo očitno, da so naš planet in njegove prebivalce oblikovali katastrofični dogodki, kot so ledene dobe in padci meteoritov. »Nobene sledi o začetku ne najdemo, ne napovedi konca.« Tako je leta 1785 zapisal veliki škotski geolog James Hutton, človek, ki je nemara še bolj kot Darwin zasejal seme modernih predstav o globini časa - o trajanju, ki je potrebno za razvoj višjega življenja in gora. Ta »uniformitarianizem«, katerega najslovitejši zagovornik je bil drug škotski geolog, Charles Lyell, uči, da so pogoji in procesi, ki jih vidimo okoli sebe danes, enaki tistim, ki so potekali v preteklosti. Poskusi, da bi pretekle dogodke razložili z enkratnimi katastrofami, so obveljali za krivo vero; takšno naziranje je preveč spominjalo na biblijsko učenje o poplavah in kugah.

Stacionarno teorijo je zagovarjal britanski fizik in pisec Fred Hoyle, vendar se je drugim zdela čudna in poljubno izmišljena. Od kod prihajajo ti novi vodikovi atomi? Kako se lahko kar pojavijo iz nič? Hoyle je ugovarjal, da je silna eksplozija, porojena iz niča, prav tako nesmiselna. Prav on je skoval ime »veliki pok« za debato na televiziji BBC leta 1949 kot zaničljiv naziv, ki naj opozori na absurdnost zamisli.

Spopad med stacionarno teorijo in hipotezo velikega poka je bil spopad med uniformitarianizmom in katastrofizmom, in to je samo še ena ponovitev najstarejše filozofske debate. Ali je bilo kdaj tako? Aristotel je sklepal, čisto smiselno, da nič ne more nastati iz nič. Avguštin je rekel, da je nesmiselno

govoriti o času pred vesoljem - Bog je ustvaril čas, osnovne delce, ves živalski vrt leptonov in kvarkov, fermionov in bo- zonov (no, ni uporabil prav teh besed). In v petdesetih letih so ta vprašanja, s katerimi so se od nekdaj ukvarjali teologi in filozofi, končno prešla v lovišče preverljive fizike.

Stacionarna hipoteza je sredi dvajsetega stoletja utrpela vrsto usodnih udarcev. Milostni sunek ji je leta 1963 zadalo odkritje kozmičnega mikrovalovnega ozadja. To prasevanje je napovedal že rusko-ameriški pisec in jedrski fizik George Gamow proti koncu štiridesetih let, v radijskem sevanju Rimske ceste pa sta njegov obstoj potrdila Arno Penzias in Robert Wilson. Ta šibki preostali žar velikega poka sta prepoznala kot toplotno kopel pri treh stopinjah Kelvina, v katero je potopljena sleherna zvezda in galaksija vidnega vesolja.

Še en čvrst oporni steber za veliki pok je razmerje 9 : I med vodikom in helijem v vesolju, h katerega odkritju je prispevalo več astronomov. Še v štiridesetih letih sta Gamow in njegov kolega Ralph Alpher izračunala, da se je v kratkih treh minutah po poku prvotna juha osnovnih delcev že toliko ohladila, da se je iz stabilnih protonov in nevtronov izoblikovala snov. Pokazala sta, da so v nukleosintezi velikega poka nastali vodik, helij in litij v natanko takih razmerjih, kot so jih ugotovili astronomi. (Drugi elementi - železo, ogljik, zlato in tako naprej - so se pojavili pozneje, spečeni v eksplozijah zvezd.)

In končno, kakor so teleskopi sredi dvajsetega stoletja postajali vse večji in boljši in smo našli nove poti za raziskovanje vesolja - z elektromagnetnimi valovanji drugih valovnih dolžin - je postalo jasno, da je vesolje v velikih oddaljenostih (se pravi, v davni preteklosti) zelo drugačno od današnjega. Pred desetimi milijardami let je bilo polno kvazarjev - izvirov energije, ki so svetlejši kot cela galaksija, niso pa nič večji od zvezde. Dandanes so kvazarji redki, mogoče so celo že izumrli. Z drugimi besedami, Vesolje ni nespremenljivo in večno, kot je trdil Fred HoyIe. Vesolje se je razvijalo.

Veliki pok je torej najverjetneje tisto, s čimer se je vse začelo. Na žalost pa nam soglasje o tem še nič ne pove, od kod je vesolje prišlo in zakaj, pa kaj se je godilo pred tem ... če ima ta pojem sploh kak pomen. Veliki pok je to, kar se je zgodilo, potem ko je vesolje nastalo. Ali kakor je elegantno povedal Alan Guth, kozmolog z MIT, »Teorija velikega poka molči o poku. Ne pove nam nič o tem, kaj je počilo, zakaj je počilo, kako je počilo in, če smo odkriti, ali je sploh res počilo.«

Kaj je torej pravi začetek? Maja 2004 je fizik Gabriele Ve- neziano v reviji Scientific American objavil izzivalen članek z naslovom »Mit o začetku časa«. V njem poziva, da se je treba lotiti znanstvenega »krivoverstva« o času pred pokom, ne pa si zakrivati oči pred njim. En namig, kaj se je dogajalo pred začetkom, pravi, je tisto, kar si predstavljamo, da se je zgodi

lo takoj potem - plaz silnega napihovanja vesolja, ki mu pravimo kozmična inflacija.

Inflacija rešuje »problem obzorja«. Osnovne fizikalne lastnosti galaksij so enake, kamorkoli pogledamo. Galaksije so iz enake snovi v enakih razmerjih kot naša Rimska cesta. Nebo ni žmukljasto, ampak tako enakomerno kot dobro stepena kremna juha. Mogoče je seveda, da so bili začetni pogoji v vsakem delu opazljivega vesolja ob rojstvu enaki. Ampak to se sliši nevarno podobno usklajenosti. In znanstveniki tega ne marajo. Druga razlaga je, da so si bile danes na široko razmetane galaksije dovolj blizu, da so si lahko nekako delile lastnosti. To pa je bilo mogoče le, če je bilo zgodnje vesolje mnogo manjše, kot smo si predstavljali.

V zadnjih dvajsetih letih se je pojavila teorija, po kateri se je v 10-35 sekunde po času nič ves kozmos razširil - mnogo hitreje kot s svetlobno hitrostjo-, dokler ni bil vsaj l0^50-krat večji in mogoče celo neskončen. Guth, ki je leta 1979 predla

gal to zamisel, je trdil, da je moralo inflacijo gnati nekakšno kvantno antigravitacijsko polje, ki ga je poimenoval »infla- ton«. Takoj po tej silni eksploziji se je hitrost razširjanja umirila do te mere, ki jo opazujemo danes. Skratka, večina resnično zanimivih stvari v razvoju se je zgodila v prvem, neznatnem drobcu sekunde. Za potrditev je v začetku devetdesetih let poskrbel s svojimi slikami Nasin satelit za raziskovanje kozmičnega ozadja (COBE, prva vesoljska ladja, posvečena kozmologiji), potem pa je še WMAP pokazal, da je nebo krpanka iz vročih in hladnih koščkov. Ta nadrobna pestra slika mora biti ostanek majcenih vrtincev in zgoščin, ki so nastali, ko je bilo vesolje šele bilijoninko bilijoninke bilijo- ninke sekunde staro in je merilo v premeru podoben drobec milimetra - zdaj pa je razpihnjeno prek milijard svetlobnih let. Inflacijsko vesolje po poku, trdi Veneziano, bi utegnilo biti nekakšna zrcalna slika tega, kar se je zgodilo pred pokom, z neskončnim zaporedjem faznih prehodov, v katerih se prostor-čas pospešuje in zaustavlja brez začetka in konca.

Veliki pok je sesul tudi lepo simetrijo prvobitne singularnosti, ko so bile štiri osnovne sile - elektromagnetna, šibka, močna in gravitacijska - eno z osnovnimi delci. Zrušil je tudi enakost snovi in antisnovi. Antidelci, ki imajo enako velike naboje kot delci »naše« snovi, le z nasprotnim predznakom, so tudi morali biti ustvarjeni, in to v enakem številu, so izračunali fiziki. Ampak naravne antisnovi ni najti nikjer. Kam je vsa izginila? V sedemdesetih letih je ruski fizik in disident Andrej Saharov predlagal zamisel, da je bilo v Velikem poku ustvarjeno majhno neravnovesje v količini snovi in antisnovi, kar je snovi omogočilo, da je požrla vso antisnov. Prav zagotovo pa ne vemo.

Singularnosti so nelagodni izmisleki, točke neskončno goste snovi in energije, kjer se zakoni fizike zlomijo. V singularnosti morajo biti na primer pravila, ki opisujejo subatomski kvantni svet, združljiva s pravili težnosti in prostora-časa (Einsteinovo gospostvo), in s tem si trenutno belijo glave fiziki. Takšno mesto, kjer najdemo singularnost, je v središču črne luknje, in uveljavljena slika velikega poka je nekakšna eksplozija črne luknje. To vodi k zanimivi možnosti, da v vsaki črni luknji v našem vesolju nastane hčerinsko vesolje.

Ampak nazaj k začetku. Za dobo pred pokom lahko postavimo celo vrsto scenarijev, v katerih se zakoni fizike in fizikalne konstante sami razvijajo in spreminjajo s časom. V enem scenariju je vesolje obstajalo od vekomaj, v bistvu kot razsuta praznina, ki vsebuje daleč vsaksebi razmeščene osnovne delce, precej podobna skoraj večnemu skoraj niču, ki je najverjetnejša končna usoda našega Vesolja. Potem pa se nekaj zgodi. Poteče fazni prehod, v katerem se snov skepi in nazadnje ustvari vrsto črnih lukenj. Te se silno razpihnejo - to so inflacijske faze prostora-časa - in povzročijo vrsto velikih pokov, v katerih se med drugimi rodi tudi naše Vesolje. V tem scenariju, pravi Veneziano, »je vesolje pred pokom skoraj popolna zrcalna slika tistega po njem. Če je vesolje večno v smeri prihodnosti, s tem da se njegova vsebina razblini v redko kašo, je večno tudi v smeri preteklosti.«

Pravzaprav pa obstajajo, pravi naš znanec Fred Adams-od- konca-Vesolja, drobcene razlike med vrsto faznega prehoda, o kakršnem govori Veneziano, in med vrsto faznega prehoda, ki je na ogled v Stopotju. »Bolj je videti, kot da je bilo naše vesolje porojeno iz razburkanega, zavrelega pekla predhodnega visokoenergijskega prostora-časa,« pravi.

Še drug model ponuja možnost, da je naše Vesolje nastalo v trku dveh predhodnih vesolij oziroma »bran«, ki plovejo po višjerazsežnostnem prostoru. Model se imenuje »ekpiro- tično vesolje«, po grški besedi ekpyrosis, ki pomeni vzbuh, njegova glavna zagovornika pa sta Neil Turok s kambriške univerze in Justin Khoury z univerze Columbia. Po njem dve vesolji s štirirazsežnim prostorom-časom trčita v petraz- sežnem prostoru-času. Nastane veliki pok.

Pa še nekaj: zamisel o trkajočih »branah« predpostavlja nekakšno hiperdimenzionalno multivesolje, v katerem se »brane« izmenoma trkajo in razhajajo, kot činele. Trki so veliki poki, v fazi razhajanja pa se brane razširjajo in pospešujejo, ko se bliža točka obrata. Možno je, pravi ta teorija, da je trenutno izmerjeno pospeševanje v širjenju Vesolja samo znak, da se bliža nov trk. To bi stvari malo pretreslo.

Večina kozmologov zdaj verjame, da je bilo rojstvo vesolja bistveno bolj zapleteno kot le preprosta eksplozija pred 13,7 milijarde leti. Po Leonardu Susskindu s stanfordske univerze si začetno inflacijsko fazo lahko predstavljamo kot nekakšen »super pok«, ki je ustvaril kozmos s skoraj neskončno velikostjo. »Veliki pok«, ki je spravil na svetlo naš bivalni kotiček, je bil lokalna zadeva - »en mehurček v steklenici šampanjca«.

Veliki pok, vsaj v svojem prvotnem utelešenju, je dostopen večini ljudi, če si le vzamejo čas zanj in za skodelico čaja. Tega pa ne moremo trditi za večino tega, kar si je fizika izmislila po njem. Teorija superstrun in njena turbosestra »teorija M«, na primer, ki govorita o »11 razsežnostih prostora- časa« in »oblikah Calabi-Yau« sta nerazumljivi za vsakogar, ki nima poglobljenega razumevanja matematike.

Vse od svojih začetkov v dobi razsvetljenstva je bila moderna znanost dosegljiva velikemu številu inteligentnih ljudi, vsaj v svoji poenostavljeni obliki. V Nevvtonovih enačbah ni nič takega, kar bi delalo težave bistremu gimnazijcu. Največji znanstveni spis 19. stoletja, Darvvinov 1 zvor vrst, je bil namenjen tako javnosti kot akademskim kolegom. Celo relativnost, ki velja za zgled učenosti, se skrči na nekaj enostavnih enačb, ki povezujejo preproste količine kot hitrost, maso in hitrost svetlobe.

Zdaj pa ni več tako. V iskanju Velike združene teorije, ki bi združila kvantni in relativistični svet, so se raziskovalci naslonili na modele, analogije in enačbe, ki so tako zapleteni, da

zlahka zmedejo že strokovnjake v sosednjem laboratoriju. Kaj konkretno, v nasprotju z matematičnim pomenom, predstavlja na primer »brana«? Kaj pomeni govorjenje, da naše vesolje »plava v večrazsežnem prostoru«?

Eden teh, ki so teorijo strun najuspešneje predstavili javnosti, je Brian Greene. To, kar opisuje v svoji knjigi uspešnici Elegantno vesolje, je tuj, skoraj metafizičen prostor, v katerem se cele dimenzije lahko skrijejo za enim samim atomom in kjer se prostor in čas utegneta sprevreči v iluzijo, obstoj teh osnovnih kategorij pa zgolj v rezultat fine uglasitve v vesoljski harmoniji. To je kraj, v katerem Planckova dolžina (10-35 metra), najmanjši košček česarkoli, ki lahko obstaja, nemara skriva drobce osnov, iz katerih izhaja vse, kar vemo. Greene piše sanjsko lepo, vendar bi nas večina potrebovala drugačne možgane, preden bi lahko upala, da bo kaj razumela - in zraven bi potrebovala še nov jezik.

Tako se zdi, da sta bila naravni izbor in relativnost poslednji globoki teoriji, ki bi mogli biti dostopni tudi človeku s ceste. Kar je velika škoda. Preostaja nam le, kot je jezikavo namignil komik Ken Campbell, da »jemljemo znanost na vero«.

Imamo slabo novico: kozmologija zaobjema nekaj nedo- ganljivih idej. Imamo tudi dobro novico: to niso več samo teorije brez podatkov. Vesoljski teleskop Hubble, novi Kec- kov teleskop na Havajih in satelita COBE in WMAP so posneli slike zelo zgodnjega vesolja, kakršnih še nismo imeli. Kmalu bodo v fiziki osnovnih delcev otipavali najzgodnejše trenutke samega velikega poka, ko bodo v laboratoriju ustvarili fantastično visoke energije. Za to bodo raziskovalci trkali delce iz orjaških pospeševal ni kov, kakršen je 27 kilometrov dolgi obroč laboratorija CERN pod francosko-švicarsko mejo blizu Ženeve. Doslej so pospeševalniki poustvarili razmere v vesolju, ko je bilo staro le eno desetmilijoninko sekunde. To pa je prava geriatrična starost v primeri z dobami, v katere si kozmologi želijo pokukati s sedanjimi in novimi trkalniki delcev v prihajajočih desetletjih.

Pred več kot pol tisočletja je Kopernik zrušil človeštvo s prestola. Ko je ugotovil, da se Zemlja vrti okoli Sonca in ne obratno (in še, da to počne v družbi drugih planetov, kot sta Venera in Mars), je postavil naš svet med druge enake. Potem ko so astronomi ugotovili, da je naše Sonce zvezda kot vse druge, je postal naš prostor še bolj nepomemben. Razkritje, da obstaja brez števila galaksij, ki so take kot naša, je spet sesulo našo pomembnost. Darwin je postavil bitje Homo sapiens med druge živalske vrste, veliki očetje geologije, možje kot Hutton in Lyell, so prepoznali našo dobo kot nepomemben trenutek v skoraj nepredstavljivem koledarju globokega časa.

Ko je Adams pisal Stoparski vodnik, je bilo že jasno, kako nepomembni smo:

Tam zunaj v neraziskanih zaplotjih nekega popolnoma nemodernega predela galaksije onkraj Zahodnega spiralnega rokava plava majhno neugledno rumeno sonce.

Okrog njega kroži v razdalji kakih dvaindevetdeset milijonov milj skrajno nepomemben modrozelen planetič, katerega iz opic izvirajoče življenjske oblike so tako obupno zaostale, da se jim zdijo digitalne zapestne ure kar bistra pogruntavščina.

Zdaj si je znanost nemara prisvojila svoj najimenitnejši skalp z ugotovitvijo, da je tudi naš veliki pok (s celim Vesoljem, ki je nastalo iz njega, vred) najverjetneje samo eden od mnogih.

Potovanje po času

V zvezi z možnostjo, da bi postali svoj lastni oče ali mati, ni prav nobenega problema, ki ga uravnovešena družina širokih nazorov ne bi mogla urediti... in tako se konec koncev vse lepo izide.

Največji problem je čisto preprosto problem slovnice...

Potovanje po času se v Štoparskem vodniku vse bolj sprevrača v grožnjo (ali se je vse bolj sprevračalo v grožnjo, oziroma se bo bilo vse bolj sprevračalo - zdaj razumete, v čem je to slovnični problem?). Zgodovina je onesnaževana in o tem zvemo svarilno zgodbo, ki bi jo bil moral vsakdo, ki je sploh pomislil, da bi se poskusil poigravati s krotkimi črnimi luknjami in črvinami z negativno energijo, prebrati in temeljito pretuhta- ti, po možnosti še pred zajtrkom.

Ta žalostna zgodba se ukvarja s pesnikom, Lallafo, avtorjem pesmi, ki širom po Galaksiji veljajo za najboljšo poezijo vseh časov: Pesmi dolge dežele. Lallafa je živel na odmaknjenem predindustrijskem planetu v gozdovih Dolge dežele Effa, daleč od središča galaktične civilizacije. Tam je živel in tam je napisal svoje pesmi, pisal jih je na posušene liste habra in to brez pomoči urejevalnika besedila, laserskih tiskalnikov ali korekturnega laka.

Čez nekaj stoletij, kmalu po odkritju časovnega potovanja, pa si je skupina pomembnejših izdelovalcev korekturnega laka zastavila vprašanje, ali bi bile njegove pesmi lahko še boljše, ko bi bil uporabljal njihov korekturni lak, in ali bi se ga dalo prepričati, da bi o tem povedal nekaj besed. Lallafa je bil tedaj seveda že dolgo mrtev. S pomočjo enega teh novo- tarskih strojev so se direktorji trženja odpeljali nazaj v čas in poiskali Lallafo. Po obilici mučnega in obrvi privzdigujočega pojasnjevanja in potem ko so strašansko dosti mahali s tistim, za kar so mu dopovedali, da je denar, so ga nazadnje prepričali, da je pohvalil njihov izdelek. Na žalost pa so ga našli ravno tedaj, ko se je odločil, da bo poskusil postati pesnik - se pravi, še preden je zastavil svoje pero na papir. Po zaslugi njihove velikodušnosti je Lallafa postal bogat in slaven in se pravzaprav nikoli ni zares lotil pesnjenja. Za začetek je dekle, pri kateri je njegova ljubezen bila ostajala tako slavno neuslišana, samo pogledala njegovo nabreklo denarnico in se mu vrgla okoli vratu ter s tem uničila pomemben vir njegovega pesniškega navdiha. Nič hudega, so rekli izdelovalci korekturnega laka. Opremili so ga s poznejšo izdajo njegovih pesmi in snopičem posušenih listov habra, na katere naj bi jih bil prepisal (seveda so priložili tudi nekaj steklenic korekturnega laka). Tako so bile pesmi napisane in krog je bil kvadriran.

Ampak saj ni bil, kakopak. Ta zgodba o Lallafi lepo ponazarja enega najbolj sitnih paradoksov časovnega potovanja. Kajti to, da se vrnete v času in ustrelite svojo babico (ali sploh postanete svoja babica), je nemara kar dovolj hudo, a v logičnem in filozofskem smislu še zdaleč ni tako zoprno, kot če ustvarite dlina* - predmet ali idejo, ki jo je ustvarilo samo dejanje časovnega potovanja. Paradoks je v temle: od kod natanko so prišle te pesmi? Izmislil si jih je bil Lallafa, zato se odgovor na prvi pogled zdi očiten: iz njegove glave. Ampak časovno potovanje zažene strašansko velik prislovični ključ v kolesje tega stroja. V zgodbi Lallafa pravzaprav nikoli ni dobil priložnosti, da bi napisal svoje pesmi. Sledite zgodbido kraja in naokrog, pa vam bo postalo očitno, da je časovno potovanje ustvarilo grozno zanko, časovni vrtiljak, v katerega se pesmi vržejo na vrat na nos tako kot londonski avtobus v krožišče, ne meneč se za druga vozila v prometu.

Tule je še en dzin.

( Zgradite si časovni stroj, skočite vanj in se prestavite za pet dni v preteklost. Tam skočite ven, si izberete mimoidočega in mu izročite kovanec za funt. Razložite mu vse o težavah s časovnim potovanjem in mu naročite, naj se s kovancem pojavi ob določenem času na določenem mestu - ob času in na mestu, kajpak, od koder ste pet dni pozneje odpotovali v preteklost. Človek uboga vaša navodila, naleti na vas in vam - seveda - izroči kovanec. To je taisti kovanec, ki ga spravite v žep in preskočite v preteklost, da mu ga izročite. Od kod je prišel kovanec. Z neba se je vzel, bi rekli. S časovnim potovanjem ste ustvarili zanko nelogičnosti, ki vas lahko ne samo napravi za lastnega očeta (ali mater), ampak tudi pričara predmete (kovanec) ali, kar je mogoče še bolj neprijetno, informacijo (Lallafove pesmi) iz nič. To je zastonjkarsko kosilo, in fizika se boji zastonjkarskih kosil še bolj kot praznine.

V resnici je fizika zadnje čase že tako daleč, da vključuje objekte, ki se v vesolju pojavijo iz nič - to so virtualni delci, ki preplavljajo vakuumsko juho - toda ti so dovolj vljudni, da izginejo že v drobcu nanosekunde. Da bi ostajali tod toliko časa, da bi vam izjedli luknjo v žep in nemara pospešili inflacijo domače valute, pa preprosto ne gre ... samo predstavljajte si, da ne bi šlo za funt, pač pa za milijardo funtov.

Z informacijo je še huje. Recimo, da ste pokazali Einsteinu posebno teorijo relativnosti, ravno ko se je spravljal na odmor za kavo v bernski patentni pisarni leta 1903, dve leti pred tem, ko je zadevo objavil. Lahko bi celo poskušal pobegniti iz sobe z rokami čez ušesa in vpijoč »la-la-la« (kot Einstein bi verjetno hitreje dojel logično grdobijo, ki se je grozila zgoditi). Vendar bi ga vi zgrabili in mu vrstico za vrstico njegovih zaključkov odtulili naravnost v uho.

Tako kot energija se tudi informacija ne more pojaviti iz nič. In prav tako ne more, se zdi, preprosto izginiti. Leta 2004 je Stephen Havvking umaknil svoj zaključek iz sedemdesetih let, da je snov, ki pade v črno luknjo, uničena skupaj z informacijo, ki ji pripada - o njeni vrtilni količini, naboju in tako naprej. Črne luknje tudi puščajo in informacija se vendarle izvije iz njihovega objema, četudi očitno v poslednji minuti. Vnos informacije v vesolje takole s strani je tako zelo navzkriž z vsem, kar vemo, da je prav in smiselno, da bi pojav, kot je pokazal fizik David Deutsch, po pravici imeli za čudež. Še ena stvar, ki je fiziki ne marajo.

Paradoksi časovnega potovanja so dobro znani piscem znanstvene fantastike, vendar so jim le redki tako zelo naklonjeni kot Douglas Adams, ki je ob njih pokimal, zmignil z rameni in nadaljeval po svoje. V nasprotju s tem je v filmu Nažrt/ v prihodnost paradoks samopredništva (v resnici, problem lastnega očetovstva) obdelan prav bleščeče. Mladi Marty McFly odleti v petdeseta leta in se zaplete v ljubezensko življenje svojih staršev.

Natančneje, poskrbeti mora, da se bo njegova najstniška mama, ki se je prav neprikladno in nerodno zatreskala vanj, ujela z očetom, še preden ga bo do kraja premlatil lokalni nasilnež, ki vsem v malem mestu greni življenje. Če dobi punco silak, postane Marty zgodovina - oziroma huje, Marty ne postane zgodovina. Ko torej Marty šušmari s hormoni svojih staršev, postaja njegov lastni obstoj vse manj verjeten. Režiser je našel prav duhovit način, da je to pokazal: Marty sam začne zgubljati fizično čvrstost. Počuti se bolnega in v nekem trenutku celo zgine s fotografije. Sedanjost se piše na novo v obupnem poskusu, da bi dohajala zgodovino, in to z vnemo, na katero bi bil ponosen tudi sam Josip Vi- sarionovič.*

*Stalin je nekdanje soborce, ki jih je v strahu za svojo oblast v montiranih sodnih procesih dal pobiti, dal tudi odstraniti z zgodovinskih skupnih posnetkov (op. prev ).

To je ena možnih razrešitev ključnega paradoksa, ki nastopi pri časovnem potovanju - če spremenite preteklost, se prihodnost ustrezno spremeni sama. Če pa natanko premislite, to sploh ni rešitev ... če se Marty McFly zradira iz zgodovine, kakor se je pač zgodila, kdo je bil potem tisti, ki je vlekel radirko?

V kratki zgodbi Roberta Heinleina Vsi vi zombiji se pokaže, da naš junak ni postal le sam svoj oče, ampak tudi svoja mati - pa še oseba, ki ji zdaj pripoveduje svojo zgodbo. Če križamo časovno potovanje z operacijo za spremembo spola, se zares lahko zgodi vse mogoče. V filmih o Terminatorju je osnova zgodbe informacijski paradoks. Razumni stroji v bližnji prihodnosti sprožijo jedrsko vojno, ki skoraj do kraja izbriše človeštvo. Preživele, ki jih vodi John Connor, oblegajo bojaželjni razumni roboti, ki hočejo dokončati začeti posel. V svojem najbolj zvitem načrtu pošljejo robota, terminatorja, nazaj v čas, da bi pokončal Connorja še pred začetkom vojne, ko še ni zrasel v vodjo upornikov. V teku treh filmov vidimo zaporedne poskuse, vse neuspešne. V drugem filmu pa tudi zvemo, da tehnologija za gradnjo novega rodu superro- botov izhaja iz kosa prvega terminatorja, ki je bil poslan nazaj v čas. To je klasični primer informacijskega paradoksa. Tehnologija - informacija - se je pojavila iz nič.

Desetletja se fiziki že pričkajo, ali je časovno potovanje dovoljeno, in če je, kako. (Mnogi bi k temu dodali, da lahko od- potujete v preteklost, vsaj tja do sedemdesetih let preteklega stoletja, samo s tem, da stopite v katerega od britanskih poštnih uradov, ampak to je že druga zgodba.) Nekateri fiziki se do časovnih strojev obnašajo prav snobovsko, rajši jih imenujejo »zaprte časolike krivulje« ali CTC. Ampak navzlic temu snobizmu - ki prav hitro izginja, ko se panoga trudi, da bi postala seksi - se zdi vsaj verjetno, da fizikalni zakoni ne prepovedujejo časovnega potovanja. Ni treba drugega kot najti pot okoli hitrosti svetlobe.

To je dobra novica. Slaba je, da bo potovanje v preteklost, če bo sploh mogoče, skoraj zagotovo PZT (Prav Zares Težavno). To je eden tistih inženirskih izzivov, ki jih teoretični fiziki vsake toliko privlečejo na dan, da bi se postavljali pred svojimi bolj praktično naravnanimi prijatelji, ki si mažejo roke po laboratorijih. Izzivi vsebujejo recepte kot: »Vzemi planet Jupiter in ga tako močno stisni, da ga spraviš v škatlo, ki jo lahko potisneš pod posteljo ...« ali »poišči si črno luknjo z maso milijon sonc in jo obstreljuj z nevtronskimi zvezdami ...«. (K temu omenimo moža, o katerem bomo več povedali pozneje, ki misli, da bi se časovno potovanje lahko pokazalo za čisto preprosto zadevo.)

Seveda govorimo o potovanju nazaj v čas. Izleti v prihodnost so, jasno, trivialno lahki. To je nekaj, kar počnemo ves čas in to z banalno hitrostjo ene sekunde na sekundo (razen kadar se dolgočasite, takrat je hitrost dosti manjša). Hitrost pa lahko preprosto povečamo. Razteg časa je že mogoče nepovraten, zato pa je dobro preučen, v celoti preverljiv in nikoli ne zataji. Einstein je pokazal, da se dve telesi, ki se gibljeta drugo glede na drugo, ne moreta nahajati v istem časovnem merilu. Hitro se gibajočemu telesu teče čas drugače kot počasnemu ali celo mirujočemu. Posebna teorija relativnosti pravi, da je skupna hitrost telesa pri gibanju skozi prostor in gibanju skozi čas vedno enaka hitrosti svetlobe. Hitreje ko potujete skozi prostor, počasneje se gibljete skozi čas. Zamisel lahko povzamemo s stavkom »gibajoče se ure zaostajajo«.

Če s prijateljem ob pristajalni stezi uskladite uri, splezate v vojaško lovsko letalo, odletite z dvojno hitrostjo zvoka in spet pristanete po eni uri, boste ugotovili, da sta si uri navzkriž - vaša bo zaostala nekaj milijonink sekunde za prijateljevo. Torej ste odpotovali v prihodnost, čeravno nepovratno. Hipernatančne atomske ure na vesoljskih plovilih in nadzvočnih letalih so potrdile pojav.

Ljudje, ki so skusili najhujši razteg časa, so bili kozmonavti na vesoljski postaji Mir; nekateri teh trpežnih junakov so preživeli več kot leto dni drveč okoli Zemlje z več kot 27.000 km/h. Na tako dolgi misiji so proti svojim kolegom na Zemlji pridobili skoraj štiri sekunde - to je razlika, ki jo lahko izmerite celo s ceneno kremenovo uro. V resnici vas celo sprehod prek sobe prestavi v drug časovni sistem, kot ga čuti nekdo, ki vas sede opazuje. Razteg časa nas prepričuje o čudnem dejstvu, da ne obstaja absolutni čas - vsakdo od nas deluje v svojem časovnem vesolju.

Prestopiti nekaj sekund v prihodnost se že da. Ampak recimo, da bi radi odpotovali v leto 2.000.000. Zato ne potrebujete ukročene črne luknje ali Jupitra v kovčku pod posteljo, le poskočno vesoljsko ladjo. Takšno, ki gre lahko hitreje kot recimo 99,9999999 % hitrosti svetlobe. Ko se približujete hitrosti okoli 1000 milijonov km/h, začenjajo stvari postajati zanimive. Graf enačbe za razteg časa je krivulja z asimptoto - malo je podobna hokejski palici. Pri majhnih hitrostih je učinek neznaten. Celo pri 80 % hitrosti svetlobe c tečejo ure 70 % tako hitro kot mirujoče. Svetlobni hitrosti se morate zares močno približati, da postane učinek znaten. Pri 90 % c teče vaš čas pol tako hitro kot za mirujočega opazovalca. Pri 99 % c teče sedemkrat počasneje. Pri tej hitrosti bi lahko prišli do Proksime Kentavra in nazaj - krožna pot osmih svetlobnih letih v malo manj kot štirinajstih mesecih po času na krovu ladje. Pri 99,9 % c preteče v 1 uri vašega časa 22 dni na Zemlji (ali kjerkoli je že vaša začetna in končna postaja). Dodajte še tri devetice za decimalno vejico, pa bosta za vsako vašo uro na ladji doma potekli dve leti.

Pospešujte se še naprej do 0,99999999999999 c, pa bo za vsak dan po ladijskem času doma preteklo skoraj 20.000 let. To je torej prav učinkovit način za časovno potovanje. Ko vaši hitrosti manjka do c samo še ena bilijoninka, poteče v enem dnevu na ladji 60.000 let. Do letnice 1.000.000 je potem samo

17 ladijskih dni. Pospešite se še, pa bodo v sekundi poleta doma pretekla tisočletja. Hitrosti svetlobe ne moremo preseči, ampak ko nam manjka do nje samo še za las, se razteg časa poveča do neskončnosti; milijarde let stečejo mimo nas v trenutku.

Časovni razteg je prava rešitev za potnike na dolge razdalje. Vesolje je strahovito veliko. Da bi prečkali našo Galaksijo s hitrostjo blizu svetlobni, bi potrebovali neprikladnih 100.000 let. Ampak teh 100.000 let bi namerili samo v mirujočem sistemu, se pravi na Zemlji. Poženite se torej prek Rimske ceste in nazaj, pa bo preteklo 200.000 let (in kolikor še nameravate porabiti za oglede), vsaj kar se tiče vaših sozemljanov. Ampak s hitrostjo čisto blizu c lahko to povratno potovanje mirno opravite v teku svoje življenjske dobe. Nič ni treba razmišljati o hibernaciji ali o ladjah za več generacij, o prehodu skozi hiperprostor ali po vesoljskih črvinah. Še zaradi pospeškov naj vas ne skrbi, da bi morali biti prehudi. En zemeljski g vas v teku enega leta spravi skoraj do svetlobne hitrosti, in enako med povratno vožnjo, da se pravočasno ustavite.

Ljudje sprašujejo: kako se lahko zgodi razteg časa, ko pa merimo hitrosti glede na druga telesa in ne glede na nekakšno mirujočo, za vse veljavno koordinatno os? Če Aliče odvihra od Boba z milijon kilometri na uro, se, kar se nje tiče, Bob oddaljuje od nje z enako hitrostjo. Kdo torej občuti razteg? Odgovor je: Aliče. Ona je edina, ki je občutila pospešek. To - in ne sama hitrost - je ključno.

Vseeno bi vas ob odhodu lahko skrbelo, ali ste pozabili zapreti pipico za plin, kajti vaš osebni čas nima nobene zveze s časom, ki teče doma. Dobro, poljubili ste za slovo svojega soproga ali soprogo in švignili med zvezde raziskovat meglico v Andromedi, ampak nekaj drugega je, da se vrnete na svet, na katerem je vaša družina že dva milijona let hrana črvom, čisto mogoče pa je enaka usoda doletela tudi vašo civilizacijo in nemara celo biološko vrsto.

Tudi težnost lahko uporabljate kot enosmerni časovni stroj ki ta prav tako upočasnuje čas.

Enako kot vas sleherni premik prestavi v svoj časovni sistem, tako tudi vsak gravitacijski privlak, ki ga telo čuti do drugega telesa, za malenkost prestavi njegov tek časa. In če je gravitacijsko polje izredno močno, kot recimo tisto ob črni luknji, je tudi sprememba teka časa velika. Na površini Zemlje zaostajajo ure eno mikrosekundo vsakih 300 let. Na površini nevtronske zvezde teče čas mogoče s polovično hitrostjo. Če bi sedeli tam, bi videli vsakdanje dogajanje v preostalem vesolju teči z dvojno hitrostjo, tako kot v starih nemih filmih. Premaknite svoj sedež na obzorje črne luknje in vaš čas v bistvu zmrzne: kjer postane težnost neskončno velika, se tudi čas neskončno upočasni.

Padec v črno luknjo bi bil krut in prav hitro usoden, ker bi neznansko velike plimske sile raztegnile vaše telo v špaget. Vendar bi dobili tudi kaj v zameno. Ko bi se vam tik pred usodnim trenutkom odvrtel ves film vašega življenja, bi se odvrteli tudi vsi drugi filmi. Ko bi bili na tem, da padete v črno luknjo z maso nekaj milijonov sonc, bi preleteli skozi obzorje dogodkov nepoškodovani; plimske sile postanejo tako zelo močne šele čisto blizu singularnosti (prim. str. 113) v središču luknje. V točki, od katere dalje ni več povratka, bi se razteg časa približal neskončnosti. S te točke bi videli, kako se rojevajo in umirajo zvezde, kako se v svojem nebesnem plesu razvijajo galaksije. To bi bil zares veličasten razgled - prihodnost v orehovi lupini. Potem bi izginili iz našega Vesolja in tudi iz našega časa. To je »enosmerni izlet onkraj konca časa«, kakor je nadvse čedno povedal Paul Davies v svoji čudoviti knjigi Kako zgradiš časovni stroj.

Ko smo že ravno pri tem: špagetifikacijo pri padcu v srednje veliko črno luknjo bi se dalo za kratek čas odložiti. Deborah Fredman s harvardske univerze je izračunala, da bi potrebovali rešilni pas z maso 12 tisoč bilijonov ton. Ta bi ustvaril dovolj močno gravitacijsko polje, da bi izravnalo plimske si

le na vaše telo, ko bi padlo skozi obzorje dogodkov v črni luknji. Ta obroč bi vam omogočil, da bi desetinko sekunde dlje lahko uživali razgled, preden bi vas skupaj z rešilnim pasom raztrgalo v atome.

Potovanje v prihodnost bodisi prek črne luknje bodisi s približevanjem svetlobni hitrosti bi bilo seveda strahovito drago. Ko se pospešujete k c, potrebujete za enak prirastek hitrosti vse več in več energije. Da bi prebili svetlobni zid, bi potrebovali celo neskončno energije. Vse te potrate je krivo dejstvo, da se vam z naraščanjem hitrosti povečuje tudi masa; in kakor raste vaša masa proti neskončnosti, tako raste tudi energija za dodatno pospeševanje. Relativistično potovanje ni učinkovita metoda za hujšanje.

Še huje, to je izključno enosmerna vožnja. Velika hitrost ali skrajna težnost bi vam sicer lahko omogočili pogled na bleščeče zemeljske civilizacije čez dva miljona let, ne bi vas pa mogli pripeljati nazaj, da bi čudesa sporočili svojim vrstnikom.

Vzvratni časovni stroj bi utegnil biti izvedljiv. Na papirju. Da bomo razumeli, zakaj, si moramo najprej bolje urediti pojme o času. Večina definicij je strašljivo zavozlana vase, naš tradicionalni nevvtonski pojem o »absolutnem zdaj« pa očitno zavajajoč. V Einsteinovih relativnostnih teorijah, posebni in splošni, je trirazsežni prostor združen s časom v šti- rirazsežni pojem prostora-časa.

Pionir časovnega potovanja, H. G. Wells, je očitno imel pravilne predstave, ko njegov neimenovani časovni potnik v Časovnem stroju razlaga svojim gostom, da

»... se mora sleherno telo raztezati v štiri smeri: imeti mora dolžino, širino, debelino in - trajanje. ... Obstaja nagnjenje, da bi prve tri razsežnosti nenaravno ločevali od zadnje, ker se naša zavest pač brez prestanka giblje v eni sami smeri vzdolž le-te od začetka do konca našega življenja.«

Einsteinovski prostor-čas vsebuje »prostorsko-časovne točke«. Recimo, da ste visoki 1,8 metra, 45 centimetrov široki in 25 centimetrov debeli. To so vaše dimenzije v prostoru. Imate tudi časovno dimenzijo, recimo 78 let. Tako tvori vaše življenje nekakšnega razpotegnjenega črva, ki ima v preseku vašo obliko in se na enem koncu zoži v konico (vaš embrionalni začetek). »Vi« v poljubnem trenutku ste trirazsežni presek tega črva.

Črta, ki ji telo sledi s tekom časa, se imenuje svetovnica, in čas, s kakršnokoli napravo ga že merimo, vedno narašča v eni smeri vzdolž nje. Časovnice seveda niso nujno ravne; pri pospeševanju se spremeni naklon svetovnice proti časovni osi, enako kot v močnem gravitacijskem polju. Skrajno močno polje lahko deformira prostor-čas do te mere, da časovnice v njem opišejo zaprte zanke - vstopne točke v preteklost. Zaprto časoliko krivuljo ali CTC, skratka.

Leta 1948 je logik Kurt Godel izračunal, da bi vrteče se vesolje ustvarilo lastno CTC in s tem omogočilo potovanje v preteklost. Dosedanji astronomski podatki kažejo, da se naše Vesolje ne vrti: ko seštejete vrtilne količine vseh galaksij, se te med seboj uničijo. CTC bi lahko naravno ustvarila tudi vrteča se črna luknja, čeravno je, kot smo že videli, potovanje prek črne luknje komaj kdaj vredno tveganja.

Najbolj praktične naprave, ki so si jih za potovanje v preteklost doslej izmislili fiziki, delujejo s pomočjo vrtečih se valjev ali vesoljskih črvin. Leta 1975 je Frank Tippler, profesor matematične fizike na univerzi Tulane v New Orleansu, izračunal, da bi valj iz izredno goste snovi - recimo tiste, iz katere so nevtronske zvezde -, ki bi ga zavrteli z dovolj veliko hitrostjo, s svojo težnostjo zvil prostor-čas v zanko. Gre za enako načelo kot pri Godlovem vrtečem se vesolju. Nasploh lahko gravitacija poljubnega dovolj masivnega vrtečega se telesa ustvari vrtinec, v katerem se svetlobni žarek navija okrog in okrog osi nazaj nase. Če kot časovni potnik poletite skozi ta vrtinec z dovolj veliko hitrostjo, lahko v bistvu prehitite svetlobo glede na zunanjega opazovalca. Tippler je izračunal, da bi 100 kilometrov dolg valj s premerom 65 kilometrov že zadoščal za ta učinek.

Fizikalno najbolj neoporečna rešitev uganke o časovnem potovanju - tista, za katero so mnogi fiziki prepričani, da bi zares delovala, ko bi le imeli denar, da bi preklicano stvar zgradili -, je črvina. Prvi jo je proti koncu osemdesetih let predlagal fizik s CalTecha Kip Thorne: črvinski stroj se pokorava Einsteinovim zakonom, se ne sklicuje na čarovnijo in ne terja, da bi verjeli eno samo nemogočo stvar. Thornova naprava sicer pušča vse paradokse nerazrešene - to, da greste v preteklost in postanete sami svoj stari oče in tako naprej - in bi bila draga in zahtevna kot projekt, bi pa verjetno delovala. Mogoče.

V začetku osemdesetih let je Carl Sagan prosil Thorna, naj mu poišče pot, po kateri bi lahko prestavili astronavta v oddaljen predel Galaksije in spet nazaj na Zemljo v nekaj urah ali minutah. Sagan je ravno pisal roman Kontakt-, v zapletu bi morala skupina ljudi z Zemlje nanagloma obiskati zvezdni sistem Vega, oddaljen nekaj svetlobnih let. Sagan se je močno trudil, da bi ostal znotraj zakonov fizike, zato ni hotel uporabiti običajnih znanstvenofantastičnih zvijač s krivinskim pogonom (warp drive) in podobnim.

Thorne je sklenil, da je prava pot vesoljska črvina. Prvi je v tridesetih letih o njej razmišljal že Einstein s svojim študentom in dolgoletnim sodelavcem Nathanom Rosenom: črvina je cev zakrivljenega prostora-časa, ki premošča dve oddaljeni območji prostora (ali tudi, kot se je pokazalo, časa). Črna luknja je posebej neprijetna črvina, ampak Sagan bi rad nekaj bolj obstojnega. Nekaj, kar bi ostalo odprto dovolj dolgo, da bi prešli na drugo stran in skok preživeli.

Dovolimo si majhno stranpot. Če zmorete prestavljati črne luknje, se zdi, da bi se jih dalo najeti tako za časovno potovanje v preteklost kot tudi v prihodnost. Obenem z uporabo velikanske pomožne mase, s katero bi uravnovesili plimske sile, lahko dodate na primer še orjaški električni naboj ali pa črno luknjo močno zavrtite, da plimske sile na poti skozi singularnost ne bi bile preveč ubijalske. Singularnost bi se potem preoblikovala v nekakšen obročast lijak, skozi katerega bi lahko zdrsnili nepoškodovani. Na žalost pa je možnost skoka v singularnost in na »drugi strani« spet ven po sodbi večine fizikov čisto in neolepšano zlo. Singularnost, v točko zrušena mora iz snovi, energije in kdo ve česa še v središču črne luknje, je kraj, kjer je levo desno, kjer pride učinek pred vzrokom in nihče ne ve, kje je. Prav zato mnogi ljudje verjamejo, da singularnosti nikoli ne morejo biti gole ampak vedno spodobno oblečene v nepredirno ogrinjalo dogodkovnega obzorja črne luknje.

Dosti bolj blaga je črvina, ki je nastala po naravni poti. Te pretrganine v tkivu prostora-časa so morda raztresene vsepovsod. Vakuum, se zdi, je daleč od praznine, kot si jo vsi predstavljamo. To je eno samo kipenje iz energije porojene mase, ki ga je ameriški fizik John Wheeler (ta, ki je skoval ime »črna luknja«) krstil za »prostorsko-časovno peno«.

Povprečje te energije je nič - zato se nič ne pojavi v makroskopskem svetu. Toda v najmanjšem Planckovem merilu se virtualni delci in velike energije kar naprej pojavljajo in izginjajo. Nekateri so dovolj močni, da sami zase ukrivijo prostor v drobcene, bežne črvine. Poglavitna zvijača bi bila ujeti eno teh črvin in ji vbrizgniti gigantsko količino energije, s čimer bi jo razpihnili v nekaj dovolj velikega in stabilnega, da bi se dalo uporabiti. Na žalost pa so največje energije, ki jih znamo pripraviti na Zemlji - tiste v velikih pospeševalnikih za delce še vedno premajhne.

Namesto tega je astrofizik Paul Davies predlagal, da bi usmerili eksplozivno moč celega venca vodikovih bomb na

majhno kroglo plazme iz kvarkov in gluonov - na zelo gosto stanje snovi, ki sestoji iz ločenih kvarkov in delcev, ki jih povezujejo. Ta snov, ki jo ustvarimo v najmočnejših pospeševalnikih delcev, po vsem videzu spominja na kaos, ki je nastal po velikem poku. S takšnimi zvijačami bi se nam morebiti posrečilo povečati gostoto snovi in energije do te mere, da bi pretrgali tkivo prostora v trajno črvino. Govorimo o gostotah, ob katerih bi bila snov nevtronskih zvezd kot sladkorna pena.

Zdaj imamo obstojno, a majhno črvino. Da bi jo razpihnili do velikosti človeka, bi morali načrpati vanjo energijo, ki ustreza masi planeta Jupitra. Kje naj jo dobimo? Davies meni, da bi laser skrajno velike moči v posebni konfiguraciji sprostil tolikšno energijo (s pomočjo pojava »stisnjene svetlobe«), če bi ga pustili svetiti nekaj bilijonov let. Še en mogoč vir energije bi bila lahko črna luknja, ampak naše tovarne za časovne stroje iz razumljivih razlogov najbrž ne bi želeli imeti blizu ene teh pošasti. Lahko pa bi črvina tudi sama ustvarila dovolj močno gravitacijsko polje, da bi v kratkem času izsevala potrebno količino eksotične snovi. Na kratko povedano, sprožimo te naše jedrske bombe in opazujemo, kako pred nami raste prehod v preteklost. Sliši se prelepo, da bi bilo res, ampak enako lepo se sliši tudi možnost, da bi preskočili v preteklost in kupili današnjo zmagovito srečko na loteriji.

Nazadnje je treba črvino še pretvoriti v časovni stroj. Nobenega pomena nima zgraditi šest čevljev dolg predor skozi prostor, ki vas povezuje s točko šest čevljev proč, pa v istem času. To bi bila čista potrata časa in denarja - pomislite samo na vse te jedrske bombe in na čiščenje za njimi. Na srečo lahko tu porabimo mnogo preprostejšo obliko časovnega potovanja, da z njo naperimo svoj časovni stroj. S pomočjo elektromagnetnega polja zgrabimo en konec črvine, drugega pa vtaknemo v orjaški pospeševalnik in ga nekaj let ženemo naokrog po njem s hitrostjo, ki je blizu svetlobni. Zaradi raz

tega časa se bo mirujoči konec počasi premaknil v drug časovni sistem kot vrteči se konec. Vrtite svoj konec deset let, pa ste napravili črvino za deset let v preteklost. Skočite noter in pridete ven pred desetimi leti. Fino.

Ronald Mallett, profesor teoretične fizike na connecticutski univerzi rajši vidi, da ostanejo stvari nekoliko preprostejše. Meni, da bi se dalo zgraditi časovni stroj v laboratoriju. S curkom svetlobe.

Leta 2000 je Mallett objavil članek, v katerem je pokazal, kako lahko vrteči se curek laserske svetlobe ustvari vrtinec prostora. Potem, pravi, je prišel trenutek navdiha. »Spoznal sem, da bi bilo mogoče z vrtečimi se svetlobnimi curki upogniti tudi čas, enako kot prostor.«

Je torej H. G. Wells uganil pravo, kot še tolikokrat, ko je svojega Časovnega potnika naslikal na stroju, ki ima zadaj velik vrteči se disk, s katerim je mogoče pluti po četrti dimenziji? Mallett je velik ljubitelj Wellsa. Ko mu je umrl oče v starosti komaj 33 let, je bil desetletni bodoči fizik hudo potrt. »Ko sem prebral Wellsov Časovni stroj, me je obsedlo, da bi zgradil takšno napravo in spet videl očeta,« se spominja Mallett. »To me je pripeljalo v fiziko in v sedanje področje raziskav.«

Mallett je najprej mislil, da bi potreboval, če bi hotel zviti čas v zanko, še drug svetlobni curek, ki bi se vrtel v nasprotni smeri. Toda njegovi zadnji računi kažejo, da bi že en sam svetlobni valj (nekaj takega kot krožni vrtinec v televizijski nanizanki Predor skozi čas iz sedemdesetih let) zadostoval za namen. Če svetlobna moč narašča, čas in prostor zamenjata vlogi. Znotraj curka postane prostor enosmerna cesta kakor čas v navadnem svetu. Čas, na drugi strani, pa prevzame vlogo navadne prostorske razsežnosti. Če vstopite v predor (kjer na srečo ne tvegate, da boste predelani v rezance, kakor bi bili v črni luknji), se lahko, vsaj v teoriji, sprehodite po času naprej in nazaj. Priznati je treba, da bi za to potrebovali laser, ki bi bil močnejši od vsega, kar je človeštvo zgradilo doslej. Vendar pa Mallett meni, da je njegova naprava v dosegu današnje tehnologije.

Mogoče bo Ronald Mallett kdaj postal resnični connecticutski jenki na dvoru kralja Arturja. Mogoče tudi ne. Mogoče je Vesolje vse polno že izdelanih časovnih strojev. Kozmične strune, ki jih ne smemo zamenjati s strunami iz teorije strun, so hipotetična vlakna, po vsem Vesolju razsuti ostanki velikega poka, ki s svojo skoraj neskončno gostoto zvijajo pro- stor-čas. Obletite znova in znova par takih strun, pa se boste korakoma pomikali v preteklost. Ali še bolje, zapognite prostor v gubo, pravi teoretik Miguel Alcubierre z waleške univerze. Kot krivinski pogon v S tar Treku bi takšna guba omogočala prehod med dvema točkama z nadsvetlobno hitrostjo. Seveda bi se jo dalo uporabljati tudi kot časovni stroj.

Kako pa je s tistimi paradoksi? V članku v reviji Scientific American iz leta 1994 sta filozofa-fizika David Deutsch in Michael Lockvvood pregledala različne poti iz zagate.

Ena rešitev je, da so vse nove vzročne zanke, ki jih vnese časovno potovanje, logično skladne. Lahko odrinete v preteklost in postanete svoj stari oče, preprosto zato, ker ste vedno bili svoj lastni stari oče (poglejte še enkrat te oči v ogledalu - dosti preveč skupaj so). Če greste nazaj v čas in ubijete svojo mater, preden ste bili rojeni, se bo pač preprosto pokazalo, da ste posvojenec. Ampak kaj če se, oboroženi s tem znanjem, odločite za upor proti zgodovini. Recimo, da greste in se srečate s svojim zgodnejšim jazom. Vaš mlajši jaz si zapomni, kaj je bilo rečeno na tem srečanju, in potem, ko z leti postane starejši jaz, nalašč poskusi spremeniti srečanje. »Mar moramo dopustiti, kar je skrajno nesmiselno, da ga bo

zgrabila neustavljiva želja izreči originalne besede, v nasprotju s pravkaršnjo odločitvijo, da bo ravnal drugače?« sprašujeta Deutsch in Lockvvood.

Odgovor po zdravi pameti je da. Nekaj se mora preobrniti, da bi preprečilo tak razvoj srečanja. Časovni stroj se bo polomil ali pa bo naš časovni potnik doživel možganski šok, ki ga bo prisilil izgovoriti originalne besede. Kot razlaga Paul Davies, je v srčiki tega problema pojem »nevklenjene svobodne volje«. Če je, kakor se zdaj strinjajo vsi trezno misleči (kajti v nasprotnem primeru bi morali verjeti tudi v palčke na vrtu), svobodna volja samo iluzija, je s tem tudi nekaj manj ovir za časovno potovanje: zavestna odločitev, da bi ubili svojega starega očeta, preprosto ni mogoča. Za dodatno varnost je poskrbel Stephen Hawkings z »podmeno o zaščiti časosledja«, ki naj varuje kozmos pred onesnaženjem zgodovine. Povedano v orehovi lupini, podmena ugotavlja, da bo časovno potovanje, četudi teoretično možno, ostalo praktično neizvedljivo, ker se bo Vesolje branilo časovnih strojev, tako da jih ne bo dovolilo zgraditi.

Ne živimo v klasičnem vesolju, urejenem po zdravi pameti. Newtonska dinamika, ki deluje tako dobro v merilu, ki ga obsežejo naši čuti, je samo približek. Resnični svet, v katerem se kvantne malenkosti prerivajo z relativističnimi veličastji, je precej bolj zapleten.

Ima pa kvantna fizika tudi dobro stran: ponuja nam snažno pot iz paradoksov ob časovnem potovanju. Če se recimo elektron lahko po trku »odloči«, ali bo krenil na levo ali na desno, ne da bi se pri tem sploh kaj menil za stanje tik pred tem, potem mogoče v tej točki nastaneta dva neodvisna svetova ali dve vesolji - eno, v katerem se je elektron obrnil na levo, in drugo, v katerem je krenil na desno. Hipotezo o mnogih svetovih je prvi postavil Hugh Everett III. (ki je v šestdesetih letih študiral pri johnu Wheelerju - tistem od črnih lukenj). Trdi nič manj kot to, da živimo na enem od neskončnega števila paralelnih vesolij - zamisel, ki se ved

no znova pojavlja tudi v Vodniku in si zasluži svoje poglavje (št. 12).

Predstavljajte si, da greste nazaj v čas in v letu 1933 uspešno umorite Hitlerja. Potem ne bo nobene nacistične more ne II. svetovne vojne. Milijoni ljudi, ki bi sicer umrli, bodo rešeni. Mnogi drugi ljudje, četudi ne tako številni, upajmo, bodo umrli, namesto da bi preživeli (za začetek že Hitler). Očitno bi bil to silen dogodek, ki bi nepreklicno spremenil tek prihodnosti, vključno nemara z okoliščinami, ki so privedle do vašega spočetja in rojstva. Vrnete se v prihodnost in najdete drug svet, mogoče svet pod nadvlado sovjetov ali ameriško vojaško diktaturo ali celo miroljubno vsesvetovno demokracijo. Mogoče v tem svetu ni niti sledi, da ste kdaj obstajali. Pa ni važno. Ne boste naenkrat izginili in tudi nobenega problema ne bo s povratkom v prihodnost.

S potovanjem nazaj v čas in s spremembo preteklosti ste samo spremenili preteklost novega, vzporednega sveta. Nobenega paradoksa ni in nobenega neskladja, kajti v tem vesolju, v katerem ste umorili Hitlerja, nikoli niste obstajali in nikoli ne boste. Ste samo vsiljivec iz vzporednega sveta. Džim? To ni več paradoks. Kovanec, za katerega je bilo videti, kot da je prišel od nikoder, je bil skovan v enem vesolju in prestavljen v drugo. Če odpotujete v preteklost in poveste Einsteinu vse o njegovem čudežnem letu 1905, to nima nobene teže. V tem vesolju je Einstein zares zvedel za svoja odkritja od vas. V vašem vesolju pa so Einsteinove ideje samo njegove. Vi ste samo izkopali informacijo v enem vesolju in jo prenesli v drugo.

Obstaja pa še rešitev, ki jo bomo zaradi razlikovanja imenovali jogijska. Britanski fizik Julian Barbour v svoji spodbudni knjigi Konec časa razmišlja, da so predstave preteklosti, sedanjosti in prihodnosti samo posledice načina, kako so se razvi

i naši možgani. Ustaljena predstava o času je reka, po kateri nas nosi neustavljivi in neobrnljivi tok. Barbour pravi, naj si čas rajši predstavljamo kot nekakšno platonsko (idealno)

geometrijsko telo, v katero so vdelani dogodki. V tem modelu je čas »način, s katerim narava preprečuje, da bi se vse zgodilo naenkrat«. Za sedanjost, prihodnost in preteklost lahko rečemo, da sovpadajo. To je tolažilna misel: če vekovi pred našim rojstvom sovpadajo z našim življenjem in z nepreštev- nimi vekovi po njem, potem smrt nima več pomena. Je preprosto samo del Celotnega po-poli splošnega mišmaša.

»Če povem po resnici, se mi zdi zamisel časovnega potovanja dolgočasna v primeri z resničnostjo našega normalnega obstoja,« piše Barbour. »Naš spomin nam omogoča prisotnost v tem, kar imenujemo preteklost, in naša pričakovanja nam dajejo pokusiti malo tega, čemur pravimo prihodnost. Čemu potrebujemo časovne stroje, če pa je naš obstoj način bivanja v vsem, kar lahko je, naenkrat? Vsi smo del drug drugega in vsak od nas je samo skupnost stvari, ki jih vidimo z lastnega stališča « Kar je vse lepo in prav, vendar vam ni prav dosti v pomoč, če bi radi šli gledat bitko pri Hastingsu (nor- mansko osvojitev Anglije 1. 1066 - op. prev.).

Obstaja posredno sklepanje, da nekateri od domnevnih časovnih strojev nikoli ne bodo zgrajeni, vsaj ne med našimi potomci. Privzamemo lahko, da živimo v kar zanimivem obdobju zgodovine. To ni samo časovna nečimrnost ali šovinizem. Dosti drugih obdobij si lasti čast, da so bila zanimiva. Predele Bližnjega vzhoda pred dvema tisočletjema bi bilo na primer gotovo zanimivo pogledati: zlato dobo faraonov, Rimljane, klasične Atene in tako naprej. Ampak dvajseto in enaindvajseto stoletje bosta zagotovo vedno obveljali kot posebni iz najrazličnejših razlogov. To je bilo obdobje, ko se je človeštvo naučilo poleteti v vesolje. Izumili smo računalnike in vojna je prvič postala grožnja vsej vrsti in celo planetu. In najpomembnejše, konec dvajsetega stoletja je ugledal zarjo prve resnično globalne civilizacije. Ne take z enim samim vo

diteljem, kajpak, in tudi ne take, ki bi se bila sposobna sporazumeti o čemerkoli, ampak pojavili so se začetki skupne kulture, ki je premostila celo prelomnice vojnih spopadov in ozemeljske agresije. Internet, mednarodna trgovina pa cenen in hiter letalski promet pomenijo, da je svet manjši, kot je bil kadarkoli prej. Vse to skupaj, bi si upal trditi, se sešteje v precej prepričljiv razlog, da bi si kdo iz bližnje ali oddaljene prihodnosti zaželel obiskati naš čas in si ga ogledati.

In kje so vsi? Kje so turisti iz prihodnosti? Kako da ni nobenih poročil o neprimerno oblečenih obiskovalcih ob nekaterih ključnih preteklih dogodkih? En odgovor se da uganiti že iz načrtov za izvedljive časovne stroje: tudi če se pokaže, da je potovanje po času možno, ne bo mogoče potovati dlje v preteklost kot do točke, ko je bil zgrajen prvi stroj. To gotovo velja za črvinske stroje, ki so trdno zasidrani ob času, ko so bili zgrajeni. Še en odgovor bi bil, da je časovno potovanje sicer možno, vendar se ga ljudje nikoli nismo zares lotili. Ali se nam ni zdelo vredno ali nismo dovolj pametni, da bi se pretolkli skozi matematiko, ali pa se naša civilizacija sesuje, preden se nam gradnja posreči. Tuje civilizacije bodo nemara razvile časovne stroje, ampak te bodo bržkone bolj vneto obiskovale svojo preteklost, ne naše. Ali pa, če velja hipoteza o mnogih svetovih, je naše Vesolje preprosto eno od bilijonov, ki jih obiskovalci iz prihodnosti še niso obiskali. Če se pokaže, da je potovanje po času zares netežavno in splošno dosegljivo, se nam lahko zgodi, da bomo, ko se bomo končno odpravili ven raziskat Galaksijo, našli samo še časovno homogenizirano kašo. V tem primeru se bomo nemara želeli priključiti kampanji za resnični čas.

Obstaja možnost, da bo človeštvo razvilo časovno potovanje v ne preveč oddaljeni prihodnosti in da bo uporabilo svoje časovne stroje za skoke v poljubno daljno preteklost. Potem bi odgovor na vprašanje »Kje so turisti iz prihodnosti?« utegnil biti kar: »Tu so.« Nikdar niti za trenutek nisem verjel, da po Zemlji vršijo tuja bitja v letečih krožnikih. Sicer

pa ni prepričljivega argumenta, da življenje ne bi bilo na široko razprostranjeno po naši Galaksiji, a tudi ne prepričljivega razloga, zakaj bi se tujci odločili za obisk ravno pri nas. Pač pa bi se za to odločali naši potomci s svojimi časovnimi stroji. Verjetnost je sicer majhna, ampak ni čisto nemogoče, da se med vsemi goljufi in šarlatani vendarle ne skriva tudi nekaj ljudi, ki so zares uzrli drobec naše prihodnosti.

Riba babilonka

Riba babilonka je majhna rumena ribica, podobna pijavki, in je bržkone najbolj čudna stvar v vesolju ... z babilonko v ušesu pri priči razumete vse, kar pride do vas v obliki kakršnegakoli govora.

Za vsakogar, ki se je kdaj mučil - in obupal da bi se naučil tujega jezika, bi bila prava riba babilonka blagor, ki skoraj nima primere. Predstavljajte si vse tiste počitnice v Franciji, ko bi naročili rahlo zapečen biftek in zares dobili kos nežno ožgane krave, ne pa kuhane vidre, kar naj bi bila po natakarjevem vztrajnem zatrjevanju vaša izbira. Zamislite si obisk kina, v katerem udobno spremljate najnovejšo uspešnico kung fuja, ne da bi morali zvijati vrat okoli ljudi z velikimi pričeskami v prednji vrsti, da bi ujeli košček podnapisa. In v restavraciji bi lahko razumeli, v kakšni zvezi vas ravnokar omenja nemška družba pri sosednji mizi.

Ko nas bodo končno odkrili tujci iz vesolja, jih bo najprej kap ob spoznanju, da še nismo znali razrešiti svojega jezikovnega problema. Imamo atomske bombe in televizorje s ploskim zaslonom, v evoluciji smo že presegli stopnjo digitalnih ur. Še vedno pa se otepamo s trapastimi knjigami, ki nas poučujejo, kako naročiti baskovskemu hotelirju, naj nam pripravi vodo za kopel pri 70 stopinjah, še preden nam bo zloščil naše batmanske čevlje.

Tisti z romantičnimi nagnjenji ploskajo pestrosti človeškega brbljanja. Različni jeziki so več kot različni načini kodiranja informacije, pravijo; predstavljajo neodvisne načine miš

ljenja, povsem edinstvene posnetke resničnosti. Gotovo mora biti nekaj v irskem značaju, na primer, če njihov čudni stari jezik nima razločnih besed za »da« in »ne«. Jeziki nekaterih ljudstev na Novi Gvineji vsebujejo mnogo besed za različne odtenke zelene barve, komaj pa najdemo v njih pojem števila. Izgubiti jezik - baje bo preživel to stoletje le vsak deseti - je svetovna tragedija.

Ja, ja, ja. Toda kakorkoli so vsi ti jeziki že romantični in ljubki in družbeno pomenljivi, v glavnem so velika spotika. Odgovor ni v tem, da bi čez noč napravili ves svet enojezičen (pa se bo to v nekaj stoletjih verjetno vseeno zgodilo), temveč da bi olajšali učenje jezikov ali pospešili prevajanje. Kakor so odkrile že cele generacije molčljivih najstnikov in prizadevnih upokojencev, je pridobitev novega jezika po sedmem letu starosti strašansko naporna in dolgotrajna. Razen seveda za Nizozemce, ki jim, kot vse kaže, vsadijo babi- lonko (najbrž jih postrgajo z dna osuševalnih kanalov) v uho že v rani mladosti.

Na srečo pa imamo računalnike. Mogoče nas sicer še ne znajo naučiti španščine, gotovo pa lahko kaj opravijo namesto nas. Ja, seveda lahko. Tačas ko tole pišem, obstaja računalniški program nalašč za ta namen, čeden prevajalski programček, ki je postal silno priljubljen. Poglejmo, ali deluje. Takole:

Pokličemo medmrežni naslov. Vtipkamo Praktična posledica vsega tega je, da z babilonko v ušesu pri priči razumete vse, kar pride do vas v obliki kakršnegakoli govora v ustrezni okvirček in naročimo, naj program to prestavi v španščino.

Rezultat tega prevoda »izrežemo in prilepimo« nazaj v prevajalni okvirček in naročimo, naj ga prestavi nazaj. Oh, naj za hec to napravi z ovinkom prek francoščine in grščine.

Dobili bomo nekaj kot: Izjemna posledica vse je da če vtaknemo ribji Babilon v njegov sluh potem vas bo takoj vključil v vse oblike izreka.

Tole je tako, kot če vzamete čez mehiško mejo stodolarski bankovec in nadaljujete pot proti jugu z obiskom menjalnice po vsakem prehodu meje. Ko boste dosegli Patagonijo, ne boste imeli niti za pločevinko piva. Strašansko dosti se, prav dobesedno, izgubi s prevodom. In posledice so lahko obupne. Ko Arthur Dent izreče bežno opazko, se ta izvije skozi črvino prek prostora in časa in zaradi prevajalskih težav zaneti grozovito vojno, ki traja cela stoletja in pusti za seboj na milijone žrtev. Z obiskom francoske restavracije sicer ne tvegamo tolikšnega gorja, strojček, ki bi opravil prevod brez bolečin, pa bi bil vendarle skrajno koristen. Žal pa kaže, da ga je silno težko zgraditi. Vprašanje je, zakaj? Zakaj je tako težko sestaviti stroj, ki bi razumel, kaj govorimo. Navsezadnje zmore to z lahkoto povprečni dveletnik.

Tehnični izraz za to, kar počne babilonka, oziroma bi počela, če bi bila računalnik, je strojno prevajanje. Njegova zgodovina traja že skoraj toliko kot zgodovina računalnikov. »Začelo se je v štiridesetih letih,« pravi profesor Alon Lavie z Inštituta za jezikovne tehnologije na pitsburški univerzi Car- negie Mellon. Strojno prevajanje, razlaga Lavie, »je bila ena od prvih predvidenih uporab računalnika.« V petdesetih letih so se pojavili prevajalniki igračke, ki so bili na pogled prav obetavni. Prva javna demonstracija je bila na univerzi v Georgetownu, ko so s pomočjo slovarja 250 besed prevedli v angleščino 49 ruskih stavkov. Vsem se je zdelo strašno imenitno, dokler niso ugotovili, da takšni prevajalniki klavrno propadejo, če morajo prežvečiti kaj več kot »My name is Sam«. V šestdesetih letih so spoznali, da je strojno prevajanje zelo težaven problem. Leta 1964 je Nacionalna akademija za znanost ustanovila odbor ALPAC - Svet za avtomatsko obdelavo jezika (Automatic Language Processing Advisory Committee)

V ki naj bi raziskal prihodnost strojnega prevajanja. Čez dve

I zu

leti je ALPAC objavil poročilo z zaključkom, da je strojno prevajanje počasno in nezanesljivo in da dotedanje raziskave še niso dale uporabnih rezultatov. Pritok davkoplačevalskih dolarjev na področje je pri priči usahnil in računalniško prevajanje so prestavili na šibkejši plamenček.

Vsa sedemdeseta in osemdeseta leta so se na univerzah še naprej ubadali s strahovito zapletenim vprašanjem, kako razvozlavati naš vsakdanji čvek. Napredovali so, kakor je napredovala tehnologija razpoznavanja govora - razumljivo, če naj bi iz tega nastalo nekaj takega, kot je babilonka. V osemdesetih letih je DARPA - združenje, ki je postavilo internet, razvilo programe za razpoznavanje govora in sredi devetdesetih let je ta tehnologija prišla tudi do kupcev, v obliki programov, kot je IBM-ov ViaVoice.

Odtlej je povpraševanje po dobrih sistemih strojnega prevajanja silovito poraslo. Širjenje interneta in vse večji pomen nadnacionalnih organizacij kot EU in OZN, skupaj z eksplozivno rastjo mednarodne trgovine in turizma zahteva vse več prevajalskih uslug. Ena posledica tega je tiho uveljavljanje angleščine, ki postaja globalna lingua franca. Če se bo to nadaljevalo, bo v kakih tisoč letih angleščina - ali njena pankrtska inačica - popolnoma prevladala. V resnici je ravno pankrtska narava angleščine tudi njena največja prednost. Ima nenavadno pestre korenine - med drugim v grščini, latinščini, nemščini in francoščini. In četudi je to jezik, ki se ga s težavo naučimo dobro govoriti - ker ima tako obsežen besedni zaklad - omogoča njegova razmeroma preprosta slovnica, da v njem za razliko od drugih jezikov dokaj hitro dosežemo raven znosne razumljivosti. Nemara bo na koncu zmagovalec drug jezik - Kitajska bo po nacionalnem dohodku na prebivalca baje prehitela ZDA kmalu po letu 2040, tako da bomo mogoče v nekaj stoletjih vsi govorili mandarinščino. Vendar je ob sedanji prevladi angleščine - v kulturi, trgovini, turizmu in znanosti - težko verjeti, da bi se morala kmalu umakniti s prestola.

Raziskovalci strojnega prevajanja pa si še kar prizadevajo. Po Lavi ju je poglavitna težava dvoumnost. »Človeški jeziki so izredno dvoumni, in to vsak jezik na svoj način. Dvoumnost se kaže na vseh ravneh: v besedišču, skladnji, pomenu, v jeziku lastnih sklopih in v reklih.« Z drugimi besedami: slovnična pravila in slovar še zdaleč niso zadostni za razumevanje, ker je pomen tako zelo odvisen od konteksta. Lavie ocenjuje, da bo dober strojni prevajalnik potreboval slovar z nekaj sto tisoč besedami in skoraj prav toliko besednimi zvezami. Pa še pravila prevajanja. »Kako boste zgradili in napolnili tako veliko zbirko znanja, da bo (vsaj pretežno) pravilna in usklajena?« se sprašuje.

Zdi se, da je odgovor v metodi grobe sile, v nekaj tisoč člo- vek-letih nakopičega znanja za sestavo orjaških besednjakov in slovarjev rekel in zbirk pravil, ki jih bo še treba spraviti v digitalno obliko. Po idealni predstavi bi strojni prevajalniki lahko iz stavka v kateremkoli jeziku sestavili podrobno simbolično karto pomena. To pomeni toliko kot ustvariti univerzalni jezik, »interlinguo«, ki omogoča povezavo med poljubnima realnima jezikoma. »Kot teorija zelo čedno,« svari Lavie, »v praksi pa izredno težavno.« Vmesni jezik mora brez dvoumnosti vključiti vse drobce pomena, ki jih je treba prevesti, pri tem pa mora biti popolnoma nepristranski, brez povezave s katerimkoli realnim jezikom. Če je prezapleten, se jezikov ne da preslikati vanj povsem točno; če je preveč preprost, pa se bodo odtenki pomenov izgubili skozi njegove luknje. Interlingua je samo ena od smeri, ki jih ubirajo raziskovalci. Zadnja novost je statistični pristop. Pri njem program analizira velike količine besedil - recimo zapisnike zasedanj kanadskega parlamenta, ki se vodijo tako v francoščini kot angleščini - in se iz tega uči povezav med ključnimi sklopi v obeh jezikih.

Strojno prevajanje govora v govor pa je še mnogo težavnejše kot prevajanje napisanega besedila. Govorjeni jezik je čista zmeda; nikjer ni pomagal v obliki ločil, poln pa je ee-jev

in khm-ov in zavrženih iztočnic, zraven pa še vseh grozot narečne izreke. Že gradnja sistema za zanesljivo razpoznavanje govora v enem jeziku se je pokazala za mnogo težavnejšo, kot smo mislili nekdaj - le poskusite po enem teh peklenskih avtomatskih sistemov rezervirati vstopnico za kino ali izvedeti določeno telefonsko številko.

Lavie verjame, da je do popolnega strojnega prevajanja še daleč. »Po moji oceni nam manjka še 5-10 let do resnično visoko kvalitetnega prevajanja govora,« pravi. S presenetljivim optimizmom pa napoveduje, da si bomo lahko v kratkem kupili napravico za v uho, ki bo sposobna grobega sprotnega prevajanja govora - pravcato elektronsko babilonko skratka. »To je v glavnem problem hardvera,« pravi. Povedano drugače, isti proces globalizacije, ki grozi, da bo prebarval svet v enojezičnost, bo nemara poskrbel za gospodarske in tehnološke pogoje, ki nam bodo omogočili, da bomo lahko še naprej govorili tisočero jezikov.

Skupaj z Ronom in Sidom in Maggie

smo šli s teleportom z zabave,

Ron je ukradel Maggie srce,

jaz pa Sidu pol glave.

Pesem, ki so jo redno prepevale zbrane množice pred tovarno teleportnih sistemov Sirijske kibernetske korporacije na Srečisvetu

Teleport

Premik iz točke A v točko B vsaj teoretično še nikoli ni bil preprostejši. Samo v Združenem kraljestvu lahko izbirate med več kot 200 modeli avtomobilov, katerih največja hitrost presega 225 km/h - več kot petino hitrosti zvoka. Z letalom švistnemo v pičlem dnevu prek pol sveta, za kar smo s parnikom potrebovali cele tedne. Stroj z notranjim zgorevanjem je človeštvu podaril čudež hitrosti, po mnenju nekaterih prvo resnično novo izkušnjo dvajsetega stoletja.

In vendar je potovanje, navzlic hitrim avtomobilom in še hitrejšim letalom, ostalo to, kar je vedno bilo - zoprnija. Vedno vam vzame nekaj ur, pa če ste se namenili v Singapur ali v Southend. Avtobusi obstajajo v vzporednem vesolju, ki skorajda sovpada z našim, a nikoli čisto do kraja. Vozni redi britanskih železnic so izdelki baročnega pripovedništva, ki bi jih vsak pameten založnik vrgel v koš. Sleherni narod, od najbogatejših do najrevnejših, pozna svoje popotne muke. Američani žive v prostrani deželi in se morajo, kot kaže, kar naprej poditi po njej, vendar jih je kruta ironija kaznovala z najobupnejšimi letališči in najbolj groznimi avti na planetu.

i Los Angelesu so populili iz cest tramvajske tračnice in zgradili mrežo vpadnic, ki jim jo je zavidal ves svet; zdaj pa jim ob prometnih konicah ohromi mesto na hitrost konjske vprege.

V deželah v razvoju pomeni potovati večinoma isto kot pešačiti ali morda jezditi na hrbtu domače živali, če pa imate veliko srečo, nemara gnesti se na smrtno nevarnem avtobusu po cestah, ki vodijo v čisto blaznost. In če se ozremo po Evropi - če ste se kdaj peljali čez Neapelj ob šestih zvečer, ste imeli priložnost izkusiti bistvo večnega pogubljenja.

Kar bi potrebovali, je način, kako priti na želeno mesto v trenutku, brez onesnaževanja okolja in brez sitnosti. In tu se pojavi zamisel teleporta. Slavni prenosnik iz Star Treba je na žalost še fantastika, vendar se zdi, da bi bila za razliko od časovnega potovanja nekakšna oblika teleportiranja izvedljiva celo z današnjo omejeno tehnologijo. Ne bo nam treba krotiti črnih lukenj ali zgnesti Jupitra. Potrebujemo samo nekaj prebrisanih zvijač z laserji in ogledali. Sicer smo še zelo daleč od tega, da bi teleportirali Arthurja in Forda s koncerta Totalnega razdejanja, ne manjka pa nam dosti, da bomo teleportirali virus ali celo bakterijo, kar je že osupljiv dosežek, ki izkorišča čudno posebnost kvantne fizike. In prav tako kot časovno potovanje tudi teleportiranje odpira pravcato filozofsko pločevinko črvov.

Teleporti, ki so jih izumili pisci znanstvene fantastike-ena od številnih naprav, ki so se najprej pojavile v literaturi, tako kot vesoljske rakete in atomska bomba - običajno razgradijo predmet ali osebo na enem kraju in sestavijo popolno kopijo nekje drugje. Ni jasno, kako se to zgodi. Včasih razumemo, da gre za nekakšno odbiranje, odbrana informacija - in ne posamezni atomi in molekule - pa potuje od A do B. Pri B se tok podatkov porabi za sestavitev prvotnega objekta. Drugič spet, tako kot pri prenosniku ladje Enterprise, se zdi, da prepotuje iz A v B tudi nekaj snovne vsebine prenašanca - njegovi atomi - skupaj z informacijo, ki je potrebna, da ga/jo spet sestavijo. Kadar pošljejo kapitana Kirka na površje planeta (ali ob redkih priložnostih kar v praznino vesolja), ni videti, da bi na drugi strani že čakalo vedro atomov, iz katerega bi spet zgradili njegovo telo.

ii obeh primerih deluje klasični teleport tako kot faks. Kadar pošiljate faks, ne pošiljate samega pisma. Pošljete le idejo pisma, ki ga sprejemna postaja rekonstruira. Oddajnik v StarTreku pošlje zraven še uprašen papir, na katerem je bilo pismo napisano, vendar to ne spremeni načela. Pač pa, drugače kot pri faksu, prvotno pismo tu ne obstaja več.

Je faksirano pismo isto kot original? Če je pismo samo način prenosa informacije, potem da. Vse dokler natančno posnamemo besede, obliko črk in celo barvo papirja, razlike ne bi smelo biti. Vendar večina ljudi ne bi bila zadovoljna. Začenši s tem, da imamo zdaj dve pismi, originalno pa je lahko samo eno. Faksirani dokument ne uživa vedno pravnega statusa originala; kadar gre za podpis, gre očitno za več kot le informacijo, ki se skriva v rokopisnih vijugah. Razlikovanje razodeva našo filozofsko naravnanost: ob koncu leta 2003 se je v Ameriki dvignil val ogorčenja, ko se je pokazalo, da sožal- nih pisem družinam padlih v iraški vojni ni podpisal obrambni minister Donald Rumsfeld, pač pa jih je s posnetkom njegovega podpisa opremil računalnik. Podpis pridobi pečat izvirnosti s svojim nastankom. Izoblikovati ga je moral podpisnik z lastnimi prsti; njegova ali njena koža se je morala podrgniti po papirju, na katerem stoji podpis.

Težave s teleportiranjem, tako tehnične kot filozofske, izvirajo iz postopka kopiranja. Vzemimo najpreprostejši scenarij. Stopite v teleport - nekakšno kabino ali celico, bržkone tako kot v pravzornem filmu Muha iz leta 1958 ali njegovi obnovitvi iz leta 1986 z Jeffom Goldblumom.

iii celici nekakšen žarek, nemara laser ali rentgenski curek ali kar že bodi, analizira vaše telo in zabeleži položaj slehernega atoma. To ni majhna naloga, ker vsebuje povprečno človeško telo kakih 7.000.000.000.000.000.000.000.000.000 atomov, je pa izvedljivo. Preštevanje, razpoznavanje in ugotavljanje lege vsakega atoma močno presega zmožnosti naj

močnejših računalnikov, ki jih imamo, ni pa nujno, da bo vedno tako. Z analizo je vaše telo uničeno. Upajmo, da je postopek neboleč in bolj ali manj trenuten - vsaj v filmih je - ampak tudi to ni bistveno. Vsa informacija o vrstah in legah atomov se potem prenese, mogoče po električnem vodu ali po radijskih valovih, mogoče pa s kakšnim kvantnim postopkom do druge celice: do sprejemnega teleporta. Ta sestavi vaše telo atom za atomom - spet bomo privzeli, da je postopek bolj ali manj trenuten, kajti nasprotna možnost je grozljiva - nekakšno trirazsežno kopijo. Kaj pa potem?

To je točka, kjer se začnejo problemi - in hec. V znanstveni fantastiki lahko probleme v glavnem opišemo z dvema srhljivima scenarijema. Prvega omenja Vodnikova popevčica z začetka tega poglavja - to je scenarij Muhe. V njem se v oddajni celici poleg potnika nevede znajde še tujek. Med analizo se lastnosti tujka nekako pomešajo s podatki nesrečnega popotnika, in ko tega v sprejemni postaji rekonstruirajo, se vanj primeša še nekaj slepega potnika. Ko se v filmu znajde v celici poleg Setha Brundla še muha in ko ga bliskoma pošljejo prek laboratorija, se njegova in muhina DNK pomešata z mučnim izidom za vse prisotne.

iv drugem scenariju pride do napake v teleportu, tako da ta ne zmore napraviti popolne kopije originala - tako kot pri napaki v faksu, ko se prepišejo napačne črke ali pa se vrstice zlijejo. V prvem filmu serije Star Trefc smo priče tragičnim posledicam takšne napake, ko se dva člana moštva pritelepor- tirata na prenosno ploščad ladje Enterprise obrnjena od znotraj navzven (enako se zgodi z opico v MmA/). In celo, kadar je teleport dobro naoljen in ne skriva usodnih napak, potovanje z njim ni lahkotna zabava. V prvem delu Vodnika uporabita Ford Prefect in Arthur Dent teleportni prenosnik, da se rešita z Zemlje, tik preden jo uničijo Vogoni - v bistvu zato, da bi omogočili hitrejši transport.

Šok, ki ga pri tem doživi telo, razlaga Ford, je mogoče omiliti le z velikimi količinami soli, beljakovin in sredstva za sprostitev mišic. Če morate torej na teleport, si privoščite velik vrček piva in vrečko kikirikijev.

Najhujši problem s teleportiranjem ni v zvezi z okvaro naprave. Spomnimo se, kako ta deluje. Stopite vanjo in sistem vas prekopira nekam drugam. V postopku je vaš originalni »jaz« uničen. Je to pomembno? Na osnovni ravni pravzaprav ne. Predstavljajte si, da teleportirani objekt ni človeško telo, ampak recimo star avto. Postavite ga v oddajno celico in brr- ram\ se avto znova pojavi nekaj kilometrov proč. Sleherni atom »novega« avta je istoveten z ustreznim atomom v starem avtu - atom železa je pač atom železa. Enake so tudi lege slehernega atoma in kvantna stanja slehernega subatom- skega delca. Dobili ste avto, ki je po videzu, otipu, vonju in voznih značilnostih prav tak kot original. Vsaka praskica na laku je na svojem mestu, sleherna pasja dlaka na zadnjih sedežih, sleherna packa na vetrobranu in sleherna pegica rje na odbijačih. Avto je po vseh omembe vrednih plateh istoveten z originalom. V resnici je celo več kot le zelo dober posnetek

V je dejanski original. Kot pravi fizik Brian Greene, »če sta dva delca iste vrste v enakih kvantnih stanjih ... nam zakoni kvantne mehanike zagotavljajo, da sta nerazločljiva, ne le v praksi, ampak tudi načeloma « Drugače povedano, če bi vam teleportirali vaš stari avto, ne bi bilo nikakršne možnosti, niti teoretične, da bi to ugotovili. Pred seboj bi imeli v vseh pomenih besede svoj stari avto. Le da vam nekaj čisto zadaj v možganih pravi, da ne.

Vzemimo zgled iz resničnega sveta, ki zadeva enaka filozofska vprašanja, ne da bi bilo posredi teleportiranje. Pred leti sem v reviji o veteranskih avtomobilih prebral zgodbo o tem, kako je ljubitelj rešil zelo redko staro Roverjevo limuzino, ki je zapuščena rjavela na polju. Avto je bil v obupnem stanju, ker pa jih je bilo takrat na svetu le še pol ducata, se je najditelju zdel vreden obnove. Temeljito ga je pregledal in ugotovil, kaj vse je treba storiti. Podvozje je bilo preveč rjasto, da bi ga bilo mogoče rešiti, pa ga je nadomestil s pod

vozjem podobnega modela. Pločevina je bila skoraj vsa prežrta, tako da jo je zamenjal z aluminijastimi ploščami, oblikovanimi in izrezanimi na roko. Motor? Brezupno, ampak našel je nadomestilo iz podobnega avta. Enako je bilo s prenosom, pogonsko osjo, kolesi in notranjo opremo. Vendar je ne glede na težave avto obnovil. V resnici je bil skoraj edini del, ki se je ohranil od prvotnega avtomobila, tovarniški znak, ta pa je bil tako dragocen, da so napravili posnetek in original varno shranili. Revija je zgodbo objavila kot ganljivo pričevanje, kako je stara razvalina zasijala na novo; vendar to ne ustreza resnici. Ni šlo za obnovo, temveč za posnetek. Ko se je nekaj bralcev oglasilo s to pripombo v pismih uredniku, so jih navdušenci zasuli s protipripombami. Mogoče pove več tale prozaični zgled: v drvarnici imam imenitno starinsko sekiro. Tako staro, da sem ji moral že trikrat zamenjati ročaj in dvakrat rezilo.

Večina nas verjame, da je vsaka stvar več kot le vsota atomov, ki jo sestavljajo. Četudi so ti atomi v vseh pogledih identični, je na teleportiranem predmetu nekaj, kar ni isto. Vprašanje se še zaostri, če govorimo o osebi namesto o predmetu. Če je med teleportiranjem vaše telo uničeno na enem mestu in poustvarjeno nekje drugje, kaj je torej tisto, kar je teleportirano? Vi ali kopija? Kajti za vas gotovo ni nobene razlike med tem, ali ste teleportirani ali pa stopite v celico, si nastavite samokres k sencem in sprožite. Teleportiranje ubije potnika. Zgolj zato, ker na drugem koncu izstopi iz kabine oseba, ki je videti kot vi, trdi, da ste vi, in to zares verjame, ker ima v svoji glavi vse vaše spomine vključno s tistim o vstopanju v oddajno kabino, prejšnje izjave še ni treba preklicati. Kar se tiče vašega originalnega jaza, se je njegovo življenje končalo s pritiskom na gumb. Nova oseba je podtaknjenec.

Da boste bolje razumeli logiko tega zgleda, si predstavljajte, da osebe pri teleportiranju ne rekonstruiramo takoj, temveč vso informacijo, ki je potrebna za zgraditev kopije, shranimo za nekaj časa, recimo za sto let. Pa recimo še, da je bila v teh sto letih postaja, kjer so bili shranjeni podatki, uničena, vendar so na njenem mestu zgradili novo in iz ostankov stare nekako rešili podatke. Vse to je trajalo stoletja, toliko časa ste bili že mrtvi. Ko je ta prekinjeni proces tele- portiranja dokončan, je po mnenju večine ljudi v njem nastala samo zelo dobra kopija. - Vzemimo še drugo varianto. Med prenosom se je v teleportu nekaj pokvarilo. Med snemanjem vas ni uničil (kar bi v resnici moralo biti prepovedano, kot bomo v kratkem razumeli). Postopek prenosa ste torej preživeli, kopija pa je vseeno nastala. Zdaj obstajata dva človeka, ki trdita, da sta vi - dva, ki čvrsto in iskreno verjameta, da sta vi. Saj ste v celoti, vključno s spomini, rekonstruirani v kopiji. Recimo, da je bila napaka še nekoliko hujša. Družbi Teleport, Inc. ste plačali 1000 funtov, da bi vas švistni- la iz Londona v New York. Tam so že napravili kopijo, vi kot original ste tudi preživeli, podatke za izdelavo kopije pa so pomotoma poslali še v Munchen, Sydney in Montreal. Tako da vas je zdaj pet. Ni problema, pravijo pri Teleportu, Inc. Štiri nezaželene izvode, vključno z originalom, bomo, khm, odstranili, newyorški kopiji pa pustili prosto pot. Nobenih dodatnih stroškov, gospod, kar semle, izvolite, vse bo urejeno v trenutku in popolnoma neboleče ...

Teleportiranje osebe na ta način je očitno umor. Ali mar ne? Lotili smo se zapletenega vprašanja, kaj določa istovetnost in avtentičnost. Kakor so poudarili že mnogi, se nam nekaj podobnega, kot je teleportiranje - to, da je original uničen in nadomeščen s kopijo - dogaja povsem naravno vse življenje. Telo, ki ga »jaz« naseljuje zdaj, ni isto kot ono, v katerem sem živel pred 20 leti. Predvsem je starejše in znatno bolj zamaščeno in zgubano. Toda sprememba je še mnogo globlja. Moje celice ves čas umirajo in so nadomeščene z novimi. Od osem tisoč kvadriljonov atomov v mojem telesu jih velika večina pred 10, 20 ali 30 leti še ni bila tu. Pred štiridesetimi leti sem bil dolg okrog 50 centimetrov in sem tehtal malo manj kot štiri kilograme. Še vedno sem ista oseba kot tedaj, toda zdaj tehtam petindvajsetkrat več - temu ne morete reči niti slaba kopija. Sem iz čisto novih atomov. Res je, da je večina celic v mojih možganih - tam, kjer naj bi prebival »jaz« - izvorna, vse pa niso. Danes vemo, da odrasli možgani obnavljajo svoje celice vse življenje. Pravzaprav je bil moj mlajši jaz teleportiran v prihodnost, v sedanjo bolj uvelo kopijo, z novimi atomi in v obliko, ki niti približno ne ustreza prvotni. Vendar nihče ne bi podvomil, da sem to še vedno jaz, najmanj jaz sam. Če je tako, potem teleportiran je zagotovo ne more biti umor?

Zagata je pri pojmih uničenja in poustvaritve - ali bistvo posameznika preživi te posege? Nihče še ni poskusil presaditve možganov (ki bi ji po pravici morali reči presaditev telesa), so pa že preskusili vsajanje delcev možganov. Injekcije zarodkovih možganskih celic se uporabljajo pri zdravljenju Huntingtonove bolezni in drugih degenerativnih stanj. Vse je še čisto eksperimentalno in v povojih, vendar takšno zdravljenje postavlja zanimiva vprašanja. Recimo, da so vaši možgani poškodovani zaradi nesreče ali bolezni. Nevrokirurgi bodo kmalu znali popraviti poškodbo: genetsko združljivo nadomestno nevronsko tkivo, ki ga bodo všili v okvarjeno sivo snov, bodo vzgojili v laboratoriju ali pa ga celo sestavili na silicijevem čipu. Kdaj v tem postopku in pri kolikšni poškodbi začnemo govoriti o novi osebi? Kdaj je doktor sestavil nov avto klasičnega modela, namesto da bi samo popravil starega? Če se je le operacija posrečila in je, vsaj za zunanjega opazovalca, pacient ohranil svoje spomine, osebnost in kar je še tega, je odgovor »nikoli«.

Sploh ni treba možganske operacije, da bi se znašli v tej dilemi. Vsakič ko zaspite, se vaši možgani izključijo - ne čisto do kraja, ampak dovolj, da se prekine občutek neprekinjenega obstoja, ki se ohranja v naši zavesti čez dan. Vendar to ni usodno, kajti osem ur pozneje, ko se zbudite, se vaši možgani znova zaženejo. V resnici je vsako sekundo - vsako

I jo desetinko sekunde - tako v budnem stanju kot v spanju elektrokemično stanje vaših možganov drugačno. Možgani, kakor jih imate zdaj, ta trenutek, niso isti možgani kot tisti izpred petih minut, zagotovo ne na kvantnem nivoju. Kar se ohranja, je občutek, da so to še vedno isti možgani z vsemi istimi spomini. Lahko bi rekli, da vsako sekundo umremo in na novo oživimo, ne da bi pomislili na to.

Kaj je torej tisto bistvo obstoja, ki bi ga teleportiranje tako zelo ogrožalo? Spomini? Nak, saj se ti ohranijo. Atomi, iz katerih ste zgrajeni? Tudi ne. Vsak vodikov atom v vesolju je do kraja istoveten z vsemi drugimi. Gre za neprekinjenost obstoja teh atomov? Že spet ne, saj ta ni zagotovljena niti pri rasti telesa. Je ključno dejstvo, da so to atomi na istih mestih? Zagotovo ne, saj bi potemtakem postali druga oseba, brž ko bi se premaknili. Zakaj torej čutimo nelagodje ob teleporti- ranju? Sam ne bi nikoli vstopil v teleportno celico, Brian Greene pa bi. V svoji knjigi Tkivo vesolja ugotavlja:

Ali bi bila oseba, ki bi stopila iz sprejemne postaje te- leporta, ista kot ona, ki je vstopila v oddajno postajo? Osebno mislim, da bi bila ... v mojem načinu razmišljanja velja, da je živo bitje, katerega atomi in molekule so v natanko enakih kvantnih stanjih kot moji, isto kot jaz. Tudi če bi moj »originalni« jaz še obstajal, ko bi bila napravljena »kopija«, bi rekel (oziroma bi rekla) brez obotavljanja, da je vsak od njiju jaz. Strinjala bi se v ugotovitvi, da nobeden nima prednosti pred drugim.

Nekateri bi ugovarjali. Oni, ki verjamejo, da je na človeko

ii identiteti še nekaj več kot samo fizikalno stanje, bi verjetno rekli, da je v postopku teleportiranja to bistvo - recimo mu duša - uničeno. Podobno razpravljajo ljubitelji starih avtomobilov in trgovci z njimi o naravi »duše« starega avtomobila. Zanimivo je, da obstaja dokaj čvrsto določilo, kateri deli podvozja, motorja in drugih sklopov morajo biti originalni,

da je avto še »pravi«. Ta pravila so postavljena, da brezvestni mehaniki ne bi mogli prodajati kopij dragocenih starih avtomobilov kot izvirnike; obnovljeni avto, ki sem ga omenil prej, že ne bi prestal preskusa. Ko bi le bilo tako preprosto tudi pri živih bitjih.

Teleportiranje ima torej, enako kot časovno potovanje, svoje filozofske zadrege. Ne razumite me napak, nisem dua- list in ne verjamem v duše in podobne strahove. Vendar nisem prepričan, da lahko sprejmem Greenov argument. Kot pravi druga popevčica iz Srečisveta, »... če pa moram tja po koščkih ...«

Obstaja pomembna razlika med teleportiranjem in časovnim potovanjem. In sicer ta, da je teleportiranje razmeroma preprosto. Neki bolj čudaški vidiki kvantne fizike dovoljujejo, da pošljemo objekt z ene strani sobe na drugo v trenutku

V oziroma vsaj mnogo hitreje kot s hitrostjo svetlobe. To se zdi nenavadno, kajti ob prvem branju kvantna fizika izrecno izključuje teleportiranje. Heisenbergovo načelo nedoločenosti trdi, da ni mogoče obenem poznati položaja objekta in njegove hitrosti v istem trenutku. Če posnamete lego vseh atomov v mikrobu, človeku ali avtu, potem ne morete določiti njihovih hitrosti. V resnici, tako pravi načelo, velja to za celo vrsto parov izmerljivih količin. Celo tako preprostemu objektu, kot je elektron, ne morete določiti vseh količin kvantnega stanja. (Na ladji Enterprise imajo v teleportni sistem vgrajen poseben »Heisenbergov kompenzator«, ki poskrbi za to sitno podrobnost.)

Vendarle je leta 1993 skupina šestih znanstvenikov iz ZDA, Kanade in Izraela, ki jo je vodil Charles Bennet z IBM, prišla na plan s teoretično zamislijo teleporta, ki ne samo, da ni napravila ovinka okoli čudaštev kvantnega sveta, ampak jih je celo uporabila. Njihov miselni eksperiment je vključeval kvantno lastnost, ki se ji reče prepletenost. Ta beseda označuje izmenjavo informacije, za katero se zdi, da lahko obstaja med pari kvantnih objektov, na primer elektronov ali fotonov. Ko je delec prepleten z drugim delcem, ima vsaka njegova merljiva količina, pri fotonu na primer polarizacija, sicer popolnoma naključno in od vsega drugega v vesolju neodvisno vrednost, toda pri partnerju ima ta količina enako vrednost - pa če je ta milijon svetlobnih let daleč. Prepletenosti pravijo tudi pojav EPR, po Einsteinu in Rosenu ter njunem kolegu Borisu Podolskem. Ti trije so leta 1935 izpeljali delovanje prepletenosti na velike razdalje. Einstein, ki se nikoli ni čisto sprijaznil s kvantnim svetom, je pojav opisal kot »ta strašljivi učinek na daljavo«.

Kaže, da bi bil preplet lahko ravno pravšnji način za prenos informacije čez velike razdalje s hitrostjo, večjo od hitrosti svetlobe; na prvi razmislek je videti, kot da to ne bo šlo. Ugotovimo lahko, da je oddaljeni foton polariziran v navpični smeri, če smo izmerili polarizacijo bližnjega fotona. Toda meritev je fotonu A spremenila stanje, tako da ne moremo vedeti, kakšna je bila njegova polarizacija pred tem. Vemo le, da sta oba fotona v istem stanju, potem ko smo enega izmerili.

To težavo lahko obidemo z zvijačo, ki nam omogoči, da v trenutku prenesemo kvantno stanje, in z njim informacijo, z enega konca sobe na drugi. Teoretični razmislek Bennettove skupine iz leta 1993 so leta 1997 uresničili v laboratoriju Antona Zeilingerja na univerzi v Innsbrucku: s kvantnim prepletom so teleportirali foton. V svoji rešitvi so uporabili še drug par prepletenih fotonov, ki je prenesel sporočilo od fotona A

V tega, ki ga želimo teleportirati - do fotona na izhodnem koncu. Če se fotona dotaknemo - ga izmerimo - se cel prenos sesede, če pa za meritev uporabimo preplet, je tako, kot bi prestavljali fotone z razkuženimi rokavicami in jih s tem ohranimo v prvotnem kvantnem stanju. Takole gre to: vzemimo tri fotone: A, B in C. Prepletemo B in C. Foton B pošljemo k izhodni postaji teleporta, C pa proti vstopni. Zdaj - in to je tisto, kar so leta 1993 dokazali Bennett in sodelavci - lahko izmerimo lastnosti fotonov A in B, ne da bi posegli v foton A.

Izmerimo lahko na primer, ali imata A in B enako polarizacijo, ne da bi ugotovili, v kateri smeri sta polarizirana.

Zdaj vemo nekaj o zvezi A z B-jem in vemo, da je B prepleten s C-jem, zato lahko prenesemo kvantno stanje fotona A do izhodne postaje. Naš teleportni stroj lahko uporabi to informacijo in izračuna izvorno stanje fotona A ter ga obnovi v fotonu C - ki je s tem postal teleportirani foton A., v postopku je originalni foton A - oziroma njegovo kvantno stanje pred vsem tem hokus-pokusom - uničen. Zeilinger in njegovi sodelavci so za poskus uporabili laser, prizme za cepljenje svetlobnega žarka, nekaj polarizatorjev in zrcal in posebno vrsto kristala, ki preplete fotona, ko posvetimo nanj z laserjem. Eno leto pozneje so raziskovalci v Pasadeni in na Danskem pokazali, da je mogoče z enakim postopkom prenesti cel curek svetlobe - kar je leta 2002 uresničil avstralski znanstvenik Ping Koy Lam. »Kar smo tu pokazali, pomeni, da lahko milijarde fotonov istočasno uničimo in jih znova ustvarimo na drugem mestu,« je ob tem pojasnil dr. Lam.

Je to v resnici teleportiranje? Saj ni sam foton tisto, kar pošljemo prek sobe, ampak le njegovo kvantno stanje, ki ga potem prenesemo na drug foton. Po sodbi fizikov je kvantno stanje objekta objekt sam. Kot je napisal Zeilinger v reviji Scientific American: »Delci istega tipa v istem kvantnem stanju so nerazločljivi, celo v načelu ... istovetnost ne more imeti globljega pomena kot: imeti vse lastnosti enake.« In to je, je poudaril, mnogo globlji način prenosa kot pri faksu. Tam imamo na koncu dve pismi. Pri kvantnem teleportu pa je original vedno uničen. In pri faksu je dokaj očitno, kaj je original in kaj je kopija. Pri kvantnem teleportu pa je »kopija« istovetna z izvirnikom na najgloblji možni način. Fizika H. Jeff Kimble in Števen Van Enk sta v komentarju v reviji Nature zapisala, da lahko teleportiranje označimo kot »breztelesni transport kvantnih stanj«.

Seveda fotoni niso avti, mačke, muhe ali ljudje. Curki svetlobe - objekti brez mase - so eno, svet realnih predmetov pa nekaj drugega. Bi se tehniko prepletanja dalo raztegniti tudi na večje objekte?

Zdi se, da je odgovor pritrdilen, vsaj v teoriji, in kajpak s pridržkom, da bi bili za prenos objekta, ki ga lahko vidimo, potrebni strahovito obsežni računi. Leta 2003 so francoski fiziki pokazali prepleteno stanje dveh atomov - pravih velikanov v kvantnem svetu delcev. Če atome lahko prepletemo, jih lahko tudi teleportiramo, kar sta že leta 2004 uresničila Rainer Blatt in David Wineland. Blatt z innsbruške univerze in Wineland z državnega inštituta za standarde in tehnologijo v Coloradu sta neodvisno uporabila enako tehniko kot pri fotonih. Najprej sta prepletla dva kalcijeva iona B in C. Nato sta pripravila tretji atom A, katerega stanje sta želela telepor- tirati. Prepletla sta A in B. Izmerila sta njuno stanje in ga poslala v C. S tem sta njegovo kvantno stanje pretvorila v kvantno stanje A, pri čemer se je v A to stanje uničilo. Tako sta te- leportirala A na mesto C.

Če znate preplesti in teleportirati atom, zmorete preplesti in teleportirati tudi molekulo. In ko znate to, zakaj ne bi poskusili še z virusom? Ni razloga, da ne bi, razen tega, da bi morali premleti nekaj tisoč bilijonov bitov informacije, ki bi jih prenesli od vstopne do končne postaje, da bi podobno velikemu številu delcev - elektronov, protonov in tako naprej - nastavili ustrezna kvantna stanja.

Po vsem povedanem se zdi, da teleport v Star Treku - najznamenitejši teleport v fantastiki - ne uporablja te metode za prenos svojega moštva z ladje na planete, saj pošilja dejansko snov njihovih teles in ne le njihova kvantna stanja. Naprava dostavlja na izbrano mesto prave atome kapitana Kirka. Kako to napravi? Ni pojasnjeno, razen tega, da so atomi (skupaj z informacijo, ki je potrebna za regeneracijo telesa) shranjeni v nekakšnem »vmesniku«. Dalo bi se razumeti, da je teleportirani objekt prav do bistva »dematerializiran« - njegovi atomi so razbiti v proste elektrone in kvarke - preden ga pošljejo skozi prostor (in skozi nekaj trdne in plinaste snovi, kot sta oklep ladje Enterprise in ozračje planeta). Za to

V za dematerializacijo - pa bi potrebovali kar lepo količino energije, nekaj milijonkrat toliko, kot se je sprosti v eksploziji termonuklearne bombe.

Lahko da nikoli ne bomo videli teleportiranja človeka. Tudi če bi lahko zgradili napravo, kdo pri zdravi pameti pa bi hotel stopiti vanjo? Je pa mogoče, da bomo še pred koncem stoletja premikali objekte v velikosti mikrobov s pomočjo čudnega postopka, ki mu pravimo preplet. Za bližnjo prihodnost se obeta, da bi s kvantnim teleportiranjem prenašali informacijo z enega konca računalniškega procesorja na drugi - s kvantnimi žicami. Ob vsem tem se zdijo Einsteinove ure, ki zaostajajo, in pa luknje v prostoru-času prav pomirljivo staromodne.

Meso s čisto vestjo

»Vas smem prositi, da bi razmislili še o mojih jetrih? Strašno sočna in mehka morajo biti. Cele mesece sem se pitala.«

Dnevni dodatek k jedilnemu listu v restavraciji Stopotje

»Blazno kul. Pripelji kračo.«

Zaphod Beeblebrox

Dosti nam še manjka, da bomo vzredili žival, ki bi si želela, da jo pojemo, in bi to znala tudi povedati, razločno in na glas. Obstaja pa naraščajoče nelagodje s tem, kar vse počnemo s svojo hrano, kakor je videti tudi iz grozljivih zgodb o gensko spremenjeni hrani, ki se širijo iz britanskega rumenega tiska. Vse večje navdušenje nad organskim mesom prosto pasočih se živali, vsaj v Evropi, je znak, da postajamo nezadovoljni z grozotami, ki jih morajo prenašati klavne živali v imenu večjega donosa in nižjih stroškov. Tudi brez genskih posegov že imamo dvojno mišičaste krave in supersočne jagenjčke. Vzgojili smo purane, ki so tako obupno veliki, da se ne morejo pariti (ob čemer se je razvil čisto nov poklic - ma- sturbator puranov) in piščance, ki dosežejo odraslo težo v nekaj tednih.

V Ameriki, domovini najbolj razvrednotenih okusov na planetu, doslej ni bilo večjih spotik nad gensko spremenjeno (GM - genetically modified) hrano. Zato se Amerikanci ob prebiranju naslovov v evropskem tisku neredko vprašajo, »Pa kaj se kar naprej spotikajo ob General Motors?« - nič udnega, ko pa je celo normalna ameriška hrana z deviško DNK prav obupna. To je dežela velikanskih, bleščeče rdečih jabolk, ki imajo okus po bombažnem predivu, srhljivo rožnatih zrezkov, ki niso imeli časa, da bi razvili kaj okusa, in kajpak, grozljivka vsega »lahkega«. Umetni namazi in olja, siri in slaščice se gnetejo po policah supermarketov od oceana do oceana. Vsa ta hraniva imajo manj maščob kot ustrezni naravni izdelki, za nadomestek pa imajo pogosto dosti več sladkorja in soli, kar se najbrž pozna na ameriški meri čez pas.

V Evropi je to drugače. No, v večini Evrope. Britanska hrana je lahko prav tako obupna kot ameriška, vendar vsi sloji prebivalstva dokaj enotno zavračajo transgene prehranske izdelke. Na evropskem kontinentu pa je odnos do hrane še mnogo bolj čustven. V Franciji je bilo že nekaj fizičnih napadov na pojave ameriške kulture hrane, vključno z bombnim napadom na Mc- Donaldovo restavracijo. Vse bolj popularno gibanje za počasno hrano (slow food) v Italiji pomeni sočasno zavračanje zle transatlantske kuhe kot tudi njene filozofske osnove - ideje, da je hrana v bistvu gorivo, torej krma, ki jo čisto primerno lahko užijemo stoje namesto za jedilno mizo. Evropa se prav toliko upira vsej ameriški etiki trdega dela, dolgega delavnika in poudarjenega potrošništva, kot tudi strahovom prehrane iz re- torte, ki nas bo na koncu vse pomorila.

Pri genetskih posegih (doslej predvsem pri sadju in zelenjavi) sta obe kulturi treščili vkup kot dva udarna vala in vsenaokrog razsuli peno zmede in prepira. Karkoli že zatrjujejo nasprotniki, doslej še ni bilo dokaza, da je gensko spremenjena hrana škodljiva. V resnici so z vitamini ali cepivi obogatene sorte lahko koristne, odpornost proti suši ali soli v tleh pa se v prihodnosti lahko pokaže kot rešilna. Kar se tiče učinka na okolje, so zaključki manj določni. Nedavna raziskava gensko spremenjenih poljščin, ki jo je plačala britanska vlada, je dala precej zmedene rezultate. Po učinku na divje rastline in živali so nekatere poljščine delovale ugodno na biološko pestrost, druge pa so jo zmanjševale.

Najhujši napad na gensko spremenjeno hrano se je zgodil leta 1998, ko je Arpad Pusztai, madžarski emigrant, zaposlen kot agronom na Rowettovem inštitutu v Aberdeenu, v vrsti poskusov laboratorijske podgane krmil s krompirjem, ki je imel vgrajen gen malega zvončka za obrambo pred škodljivci. Ko je ugotovil, da je nekaj podgan zbolelo, se je vzdignil pravi vihar, in oktobra 1999 je rezultate objavila revija The Lancet, ena najuglednejših medicinskih revij na svetu. Kritiki

v pristaši gensko spremenjene hrane - so se spravili nadenj trdeč, da članek vsebuje resne statistične napake in da ni dokazal prav ničesar zanimivega glede povezave med trans- gensko hrano in zdravjem.

Posihmal je razprava o gensko spremenjeni hrani postala nekam sterilna. Seveda, vrti se v glavnem okrog žitnih in koruznih polj. Nihče ni umrl, nihče ni poškodovan. To hrano lahko zmerjate za frankensteinsko, kolikor hočete, ampak tudi če jagodam vcepite ribje gene, še ne pomeni, da bodo hodile okoli s puščico v vratu in plašile vaščane. Za resnično frankensteinsko hrano se moramo ozreti v (bližnjo) prihodnost.

Najbrž bo vedno nemogoče ali vsaj nezaželeno, da bi vzredili živali, ki bi znale izraziti željo, da bi bile pojedene. Kako pa je s takimi, ki nimajo nič proti temu? Celo najbolj zagrizeni mesojedci morajo priznati, da uživanje mesa ni mogoče brez določene mere trpljenja. Uboga bitja, od brojlerjev do pitanih gosi za foie gras, zagotovo doživljajo žalostno usodo, četudi je končni rezultat nemara prav okusen. Bi se dalo temu izogniti? Bi bilo mogoče jesti meso, ne da bi nas pri tem pekla vest?

Nekdo je že tega mnenja. Morris Benjaminson raziskuje za Naso možnosti za gojenje mesa v laboratoriju. Cilj projekta je okusna in bogata hrana za astronavte na dolgih vesoljskih po

letih, brez muke in zapravljanja časa in prostora za perutnino ali ribe na krovu. Takole piše Benjaminson: »Nesloga in nejevolja moštva kot posledici slabe pitne vode, črvivega prepečenca in žaltave slanine, ki sta bili značilni za prve pomorske odprave, sta v vesoljski dobi nepotrebni in nezaželeni.«

Današnjim astronavtom se ni treba sprijazniti s črvivim prepečencem, še manj z žaltavo slanino, vseeno pa je njihova prehrana lahko precej enolična. Skupaj z vsemi drugimi tegobami ima dolgotrajno bivanje v vesolju očitno tudi neverjetno uničujoč učinek na okušalne brbončice, do te mere, da že tako precej blaga vesoljska hrana po nekaj tednih dobi okus pšeničnega zdroba. Kot protisredstvo so Rusi prav kmalu začeli začinjati svoje jedi z neznanskimi količinami česna in čilija, tako da so se novi kozmonavti, ki so obiskovali svoje izkušene tovariše na vesoljski postaji Mir, dostikrat pritoževali, da je hrana praktično neužitna - in da se jim je ob prvem vdihu po prehodu zračne zapore skoraj zvrtelo v glavi. Pot do Marsa in onkraj bo še dosti hujša. Preskrbovalnih poletov ne bo, tako da bodo morali astronavti vse potrebno bodisi voziti s seboj ali pa pridelati na ladji. Seveda bi zlahka preživeli tudi ob čisto vegetarijanski prehrani, kakršno si izbere mnogo ljudi tu na Zemlji. Ampak prečepeti devet mesecev v pločevinasti škatli bo dovolj neprijetno tudi brez nuje, da bi preživeli zgolj ob leči in sojinih kalčkih.

Napredek pri pridelavi umetnega mesa je še razmeroma skromen. Benjaminsonova raziskovalna skupina v New Yorku je pripravila mrvice mišic zlate ribice (sveže) in jih prepričala, da so v kopeli hranljivega seruma zrasle v palec velike filet- ke. Ko so isto poskusili s piščancem, je meso zraslo le za 14 odstotkov. Rasti je nehalo (in začelo razpadati), ko se je fronta deljivih celic preveč oddaljila od dotoka hranljivih snovi, ki so v tkivo pritekale po krvnih žilicah. Filetke zlate ribice so v laboratoriju oprali, jih na hitro namočili v mešanici olivnega olja, česna, limone in masla in ocvrte pokazali kolegom iz drugih laboratorijev. Filetki so bili videti ribji, tudi dišali so po ribah, na žalost pa zdravstveni in varnostni pravilnik (tako so vsaj rekli) ni dovoljeval, da bi ugotovili, ali imajo tudi okus po ribah. Vseeno, za začetek kar v redu.

Za kos mesa, s katerim bi lahko nahranili lačnega astronavta, pa je rast ožilja enako nujna kot rast mišične mase. Obstaja zamisel, da bi spodbujali rast kapilar z električnim tokom.

Prehranski inženir Vladimir Mironov z univerze Južne Karoline zagovarja drugačno pot, brez laboratorijskega gojenja vlaknastega mišičnega tkiva in vseh problemov z napeljavo hranil. Meni, da bi bilo preprosteje gojiti živalske beljakovine v obliki amorfne mase in iz nje oblikovati umetno meso - nekaj takega kot v piščančjih kroketih. Najlaže je gojiti ribjo beljakovino, pravi, »ampak piščanec bi bil zelo v redu.« Sanja o tem, da bi v napravi, kot je domači aparat za peko kruha, čez noč vzgojili svežo mesno klobaso in jo zjutraj spekli.

»Gojenje« zrezkov v laboratoriju bo vedno zahtevno. Sintetizirati beljakovino je eno, poustvariti teksturo in okus pravega mesa pa nekaj čisto drugega. Ko ugriznete v piščančje bedro, na primer, trgate in sekate na tisoče prožnih mišičnih vlaken, katerih naloga je bila, da so delovala kot mišica in premikala piščanca, kamor je hotel. Bolj ko je bila žival za življenja prosta in divja, več se je gibala in boljši okus ima njeno meso. Zato imajo piščanci iz proste reje okus po kure- tini, farmski piščanci pa po plastiki - in kroketi mehansko predelanega mesa po pomijah. Bi se dalo poustvariti okus pravega mesa in se vendarle izogniti krutosti?

Tule smo že na meji znanstvene fantastike: recimo, da bo nekoč mogoče z genskim inženiringom ustvariti pasme domačih živali, tako da bodo še vedno normalno dajale meso, vendar ne bodo utrpele nobene bolečine, stresa ali tesnobe med vzrejo in zakolom. Da bi to dosegli, moramo ustvariti žival, ki je praktično brez možganov - ali vsaj brez tistih delov možganov, ki nadzorujejo zavedanje, bolečino in tako naprej. Z boljšim razumevanjem genetike pri razvoju zarodka, pri dojemanju bolečine in pri tvorbi spomina bi lahko ustva-rili nov tip živali, ki bi se premikala, hranila in izločala natanko enako kot navadna krava, ki pa ne bi imela nikakršnega zavedanja sveta in lastnega obstoja. Nekateri so celo predlagali vzrejo živine brez vsakršnega dojemanja, samo z osnovnim možganskim deblom za nadzor gibanja, lakote in podobnih primitivnih funkcij. Tu se pojavijo zanimiva etična vprašanja. Ali je nemoralno trpinčiti bitje, ki ne občuti bolečine? Kako daleč bomo šli? Ni videti razloga, da biotehnologija ne bi ustvarila žive variante Benjaminsonove zlate ribice - brezčutnih sesalcev ali ptic, ki dihajo, se hranijo in rastejo in s katerih lahko požanjemo neomejeno zalogo beljakovine. To se sliši ogabno, ampak z isto besedo lahko edino opišemo tudi to, kar se dogaja na današnjih kokošjih ali puranjih farmah.

Trenutno je na planetu skoraj šest milijard in pol ljudi in to število bo še zraslo, najbrž na osem milijard ali čez, preden se bo prebivalstvo Zemlje ustalilo. To pomeni veliko lačnih ust. Reja živine je energijsko in prostorsko potratna, kar je eden poglavitnih argumentov, ki jih ponujajo vegetarijanci človeštvu, da bi v celoti opustilo porabo mesa. Vendar je zelo verjetno, da bo vedno mnogo ljudi - na milijarde - ki bodo želeli še naprej uživati meso. Pred tridesetimi leti smo imeli »zeleno revolucijo«, v kateri so nove sorte poljščin, zlasti riža, omogočile kmetovalcem v znatnem delu tretjega sveta veliko povečanje pridelka.

V prihodnjih letih bi lahko dočakali »rdečo revolucijo«, v kateri bi, če bomo znali zaobiti faktor gnusa, nadomestili tradicionalne vrste klavnih živali (ki so večinoma nastale v stoletjih umetnega izbora) z novimi zvrstmi, genetsko prirejenimi za boljši donos. Pojavila se je že »frankensteinska riba«, gensko okrepljeni losos, ki zraste do desetkratne velikosti svojih naravnih bratrancev. Če pa se že vtikamo v živalsko DNK, je mogoče še kaj drugega kot povečanje donosa. Krave, na primer, je mogoče sprogramirati, da izločajo z mlekom tudi koristne farmacevtske učinkovine. Najbolj čudaška (vsaj zame) je zamisel kanadske firme Nexia Biotechnologies, Inc., da bi v kozjo DNK precepili nekaj pajčjih genov in s tem ustvarili živali, ki bi v svojih vimenih dajale surovino za močne svilne niti - BioSteel®. Iz tega se je rodil eden najnenavadnejših tehničnih terminov v zgodovini biologije, »transgena kozja tehnologija«. Toliko za začetek, preden začnemo tuhtati o povezavi med krutostjo in našim kosilom.

Tudi najbolj zaprisežen mesojedec bo priznal, da je nekaj ključno neprijetnega ob misli, da pokončamo čutečo žival, potem pa jo razrežemo in pojemo njeno kračo. Večina nas skomigne in živi s tem. Navsezadnje se živali pobijajo in žre- jo med seboj, vse od svojega nastanka. Ampak zrezek, ki bi zrasel v laboratoriju? Magari tak, ki ne zna spregovoriti? Potem bi pa res rajši tisto preklemansko solato.

Vrtinec totalne perspective

Vesolje, vse neskončno Vesolje. Neskončna sonca, neskončne razdalje med njimi in ti sam neskončno majhen, nevidna točka na nevidni točki.

Pizpot Gargravarr

Vrtinec totalne perspektive, bržkone najkrutejša naprava, kar si jih je kdaj kdo zamislil, se sprva niti ne sliši tako hudo. Podobno kot mučenje z vodo, ki bi si ga človek izbral prej kot vse klešče, elektriko, razbeljene palice in natezala.

Toda slehernemu ljubitelju teh bolj srednjeveških metod bi se Vrtinec zdel kot notranji krog pekla v primeri s Severno obvoznico v petek popoldne. Ob tej vas resda lahko mine želja po življenju, le prvi pa vam raztrga dušo in vas pripravi do želje, da se nikoli ne bi rodili in da vesolje, ki naj bi vsebovalo vas, nikoli ne bi bilo ustvarjeno.

Zamisel je preprosta. Sleherna stvar v vesolju čuti, četudi v najmanjši meri, učinek vsake druge stvari, sile ali dogodka; tako bi bilo v načelu mogoče izpeljati celotno Vesolje iz, recimo, majhnega koščka rožičeve potice. Oseba, tako pove Vodnik, ki se je prva domislila te nadrealistične in, kakor se je pokazalo, neskončno psihotične ideje, je bil mož ali stvar (vrste ne zvemo) Trin Tragula, ki je bil sit svoje žene.

Tragula je bil sanjač, mislec, spekulativni filozof, oziroma kot je imela navado reči njegova žena, tepec. »Nobenega občutka za mero nimaš!« se je zadirala nanj, tudi po osemintridesetkrat na dan. In tako je zgradil Vrtinec totalne perspektive, v katerem je vse Vesolje in vsa njegova dejanja in Pizpot Gargravarr

nehanja izpeljal in ekstrapoliral iz vsote vseh premikov in učinkov sleherne sile in delca na svetu - na majhen del snovi, v tem primeru košček potice. Na drugem koncu naprave je bila njegova žena. Ko je Tragula vključil Vrtinec, se je znašla iz oči v oči z vso neizmernostjo stvarstva in - to je zdaj ključni podatek - s seboj v odnosu do stvarstva. To je očitno več, kot prenese katerokoli čuteče bitje. S krikom groze se ji je scvrla duša. To je bila poslednja stopnja kazni.

To je tisto, kar je čakalo tudi Zaphoda Beeblebroxa, ki pa je imel srečo, da je bil na njegovi strani človek, ki je ustvaril celo vesolje posebej zanj. Ko je bil tako soočen z neizmernostjo stvarstva (in s seboj v primeri z njim), je lahko samo zaključil, da je visoko mnenje, ki ga je vedno imel o sebi, več kot upravičeno.

Zdaj vemo, da je vsak atom v našem telesu lahko kvantno prepleten z delci, ki so oddaljeni na milijarde svetlobnih let. Navsezadnje je bilo vesolje nekoč zelo majhno - in vse stvari v njem so bile stlačene kot grahki v stroku. Zatorej je mogoče, da je vse povezano v nekakšno »kozmično kvantno mrežo«, kot pravi temu Michio Kaku, avtor ideje »multivesolja«.

Vseeno pa bi bila gradnja Vrtinca lahko bolj zahtevna, kot se zdi na prvi pogled. Kajti četudi sleherni objekt, sila ali dogodek v vesolju nedvomno učinkuje na vsak drug objekt, silo ali dogodek, se ekstrapolacija celote iz enega od njenih delov lahko pokaže kot nemogoča naloga.

Ena ovira je na primer zvita narava kvantne mehanike. Heisenbergovo načelo nedoločenosti ugotavlja, da je nemogoče imeti za isti trenutek in z neomejeno natančnostjo vse podatke o kvantnem sistemu, pa če jih izmerimo z najboljšimi instrumenti, kar si jih je mogoče zamisliti. Heisenberg je pokazal, da obstaja pri elektronu, na primer, neskončna negotovost glede njegove lege, kadar se prosto giblje po prostoru. Če pa ga zapremo v škatlo, imamo dosti bolj natančno predstavo o njegovi legi. Se pravi, da v tem primeru natanko poznamo vso koristno informacijo o njem? Prav?

Ehm, ne. Heisenberg je pokazal, da takrat, ko lahko opišemo elektron z močno lokalizirano valovno funkcijo (ali, povedano po domače, dobro vemo, kje je), potem je ustrezno na široko razprostrta njegova valovna funkcija v prostoru gibalne količine. Se pravi, da v tem primeru vlada velika nedoločenost glede hitrosti tesno ujetega elektrona. Tudi če lumpa pribijete na mesto, ne boste vedeli, kaj bo ušpičil. Nemogoče je poznati istočasno lego in hitrost elektrona ali katerega drugega delca. Že s tem, se zdi, je izključena možnost naprave, ki bi izpeljala vse vesolje iz majhnega koščka rožičeve potice. Ni še rečeno, da ne obstaja kak ovinek. Vendar je to ista kvantna neostrina, ki je pogubila tudi zamisel o teleportu (9. poglavje), ampak znanstveniki vrtajo naprej.

Gradnja vrtinca totalne perspektive utegne torej biti težavna, nekoliko laže pa je s tisto luknjo v njenem delovanju, zaradi katere se Zaphod lahko izmakne z nepoškodovano dušo.

Pred nekaj leti se je v reviji Neu> Scientist pojavila zanimiva ideja. To je izpeljanka planetarijske hipoteze, ki smo jo srečali v 2. poglavju in ki ugotavlja, da je statistično nadvse verjetno, da živimo v vesolju, ki je računalniška simulacija, tako kot tisto, v katerega zleze Zaphod, ko zapusti Zarniwopovo pisarno. Lahko bi ji tudi rekli teorija Matrice, po istoimenskem fantastičnem filmu. Predpostavka scenarija je naslednja: človeški računalniški strokovnjaki zgradijo nekje v prihodnosti stroj, Matrix, ki je tako mogočen, da lahko v svojih procesorjih simulira ves svet, vključno z elektronskimi ava- tarji (utelešenji) ljudi. Svet matrice in telesa njenih človeških prebivalcev so tako samo izrodki računalnikove domišljije.

Kot pravi Nick Bostrom z univerze Yale, je neizogibno, da bo nekega dne zgrajen stroj, ki bo tega zmožen. Enako neizogibno je, da bomo poskušali zgraditi vesolje virtualne resničnosti - in da se nam bo celo posrečilo. In - tole je zdaj ključni razmislek - naši potomci tega ne bodo napravili le enkrat, ampak neštetokrat. Zdaj, pravi, pa poglejte okrog sebe. Vidite vesolje. Če bi iz predpostavke, da je vse tako, kakor je videti, lahko zgradili brez števila navideznih vesolij, kolikšna je potem verjetnost, da je vse zares to, kar je videti? Zelo majhna. Kajti najverjetneje je, da ne živimo v edinstvenem, pravem Vesolju - ki mu Bostrom pravi »originalna zgodovina« -, pač pa v eni od nepreštevnih simulacij. Smo samo elektronski avatarji, tako kot tisti v Matrici. Sliši se noro; in najbrž je noro: je pa zanimivo.

Hipoteza Matrice je odvisna od tega, ali je mogoče zgraditi računalnike, ki se zavedajo - ali ki vsaj posnemajo to, kar si predstavljamo kot zavest. Mnogi računalniški strokovnjaki imajo glede tega pomisleke, dokazujejo, da so naši najzmogljivejši računalniki nemara že kalkulatorji par euellence, občutka pa imajo toliko kot kos granita. Bostrom jim ugovarja, da resnična strojna inteligenca sploh ni tako silna reč. Hans Moravec, vizionarni robotik z univerze Camegie Mellon v Pittsburghu, je na grobo ocenil, kako hiter bi moral biti računalnik, da bi lahko posnemal človeški razum. Pokazalo se je, da nekje pri I0^14 operacij na sekundo. Trenutno zmore IBM-ov vrhunski stroj približno desetino te hitrosti, ampak spomnimo se na Moorov zakon: potrebujemo samo štiri podvojitve, torej približno šest let, da bo meja, ki jo je postavil Moravec, presežena. Če bomo dotlej rešili uganko, kaj zavest sploh je in kako jo strojno simulirati, bomo imeli dovolj zmogljive računalnike za to opravilo že v drugem desetletju tega stoletja.

Odtod je potem po Bostromu vse samo še lažje. Simulacija celega vesolja sploh ne bi bila nujno potrebna - morala bi biti samo dovolj prepričljiva za njegove »prebivalce«. Nobenega smisla ne bi imelo izpolniti prav vseh podrobnosti - samo kadar bi se kdo odločil pogledati določen astronomski objekt, bi stroj vstavil njegove fizikalne lastnosti.

To je vznemirljiva misel, kajti po njej je naša simulirana zavest na milost prepuščena bitjem, o katerih morali in namenih lahko samo ugibamo. Mogoče jim je všeč, ko nas trpinčijo. Mogoče je najboljši način za preživetje v takšnem svetu Matrici nekakšna izjemna vloga. Če vsi samo nastopamo v povečani verziji računalniške igre, kot je The Sims, je edini namen našega življenja zabavati gospodarje. Obdajte se s sijajem, napravite kaj dramatičnega: postanite diktator ali pop zvezdnik ali princesa.

To je popolna fantazija za paranoika. Ne samo, da stvari niso, kar se zdijo, ampak nekaj mnogo mnogo hujšega. Vse je privid, nič ni resnično. Skratka, vse je zarota. Vendar nobena hipoteza ni vredna svojega papirja, če je ni mogoče preveriti. In prav presenetljivo, to nemara niti ni tako nemogoče.

Kot pravi Bostrom, če je Vesolje simulacija, bi se mogoče dalo odkriti stike, kjer programerji niso do kraja opravili svojega dela - resnične »motnje v Matrici«. V filmu Trumanov sfiow, v katerem gre za tehnično naivno verzijo simuliranega vesolja - film, ki je postavljen v televizijski studio, velik kot mesto - naš junak nekaj sumi in sklene preveriti svojo hipotezo. Besno zavije okoli uličnega bloka, ne po svoji običajni poti v službo, in ugotavlja presenečene reakcije svojih someščanov, ki se zmedeni razbežijo. Če naše Vesolje ne obstaja zares, so v njem podobne neskladnosti. Kaj naj torej iščemo? No, lahko bi skušali najti kake bizarne nepravilnosti na submikroskopski ravni, ki jo računalnik gotovo najteže simulira s popolno zanesljivostjo. In nepravilnosti so, prav zaskrbljujoče, natanko to, na kar naletimo vsepovsod. V najbolj skrajnih merilih se fizika preprosto ne ujema. Doslej, na primer, se ni dalo uskladiti kvantnih zakonov z relativnostjo. Fizika se že dolgo muči z »veliko poenoteno teorijo vsega«, ki bi počistila prizorišče, pa se ji še ni posrečilo. Lahko pa se pokaže, da je razkrivanje neskladnosti slaba poteza. Če zares živimo v prividu, potem je trenutek, ko se tega vsi skupaj za

vemo, tudi trenutek, ko naši gospodarji pritisnejo na gumb »Rešet« in začnejo novo igro.

To je strašna ideja, in najbrž popolnoma zgrešena. Toda že samo dejstvo, da bi lahko obstajal tudi le drobec verjetnosti, po kateri živimo v vesolju Matrice, zadošča za »dolgo črno noč duše«, če se tej misli posvetimo le za kanček preresno. Edini pametni nasvet je: nikar! Če pa že, potem upajte, da boste tako kot Zaphod odkrili, da je bila vsa stvar ustvarjena prav za vaš osebni užitek, ali vsaj preživetje.

Vzporedni svetovi

Štoparski vodnik po Galaksiji je imel v tem, čemur za šalo pravimo preteklost, obilo povedati o vprašanju vzporednih vesolij. Zelo malo povedanega pa je razumljivo komurkoli pod ravnijo višjega boga, in ker je zdaj dokončno ugotovljeno, da vsi znani bogovi začenjajo svoj obstoj šele dobre tri milijoninke sekunde po začetku Vesolja in ne, kot trdijo sami, že teden prej, tudi sicer dolgujejo lepo vrsto pojasnil in torej še nekaj časa ne bodo na razpolago za komentarje o globljih fizikalnih problemih.

Pretežno neškodljiva

Pojdite k ekvatorju ali vsaj v katero od tropskih dežel. Če že ne, pa si poiščite kraj, ki je zelo zelo daleč od mest in železnice ali ceste. Tudi kje na hladnem bo prav, če je le nebo jasno. Počakajte, da se znoči. Zdaj pa se ozrite gor. Zagledali boste nočno nebo v vsem njegovem veličastju. Veliki srebrni trak je Rimska cesta, osrednji disk naše galaksije, razprostrt čez nebo. S prostim očesom lahko razločimo do 10.000 zvezd, brezštevni bilijoni pa so zaradi razdalje in vmesnih oblakov plina in prahu zliti v svetle madeže. To je silen pogled in več, kot zvemo o tem, kaj v resnici gledamo, sil- nejši postane.

Pred nekaj stoletji so ljudje mislili, da so te svetlobne točke luknjice v nebesnem svodu, okenca v nebesa nekaj deset kilometrov nad našimi glavami. Kako klavrno! Kako majhno! Zdaj vemo, da so to zvezdne jedrske ped in galaksije, milijarde in bilijone kilometrov daleč. Zdaj pa si za trenutek predstavljajte, da to nepopisno čudo, ki ga vidimo na afriškem nebu ali skozi katerikoli teleskop, ni nič bliže pogledu na resnično veličastje Vsega, kar obstaja, kot če bi pokukali po cesti do sosednje hiše.

Lahko da prebivamo v kozmosu, ki je ne samo mnogo razsežnejši od tega, kar si sploh lahko predstavljamo, ampak je v resnici še mnogo mnogo večji - vesolje, ki je tako veliko, tako grozovito orjaško in tako zapleteno, da obsega mnogo bilijonov - morda celo neskončno število - izključujočih se resničnosti. Dobrodošli v možnosti - verjetnosti - vzporednega vesolja.

Da so vzporedna vesolja lahko resnična in ne samo neumen trik iz znanstvene fantastike za popestritev zapleta zgodbe (ali pa filozofska ukana z dimom in ogledali), je eno najbolj presenetljivih dejstev, ki so prišla na svetlo v zadnjih sto letih. Če hočemo razumeti vse zakaje in kakoje te zamisli, potrebujemo nekaj najtežavnejše matematike na planetu, povrhu pa, ker je večina tega zgrajena na kvantni teoriji, ne gre drugače, kot da je to nekaj, s čimer se čisto normalna oseba ne more sprijazniti. Vseeno je osnova te zamisli prav preprosta in se je že v presenetljivi meri prebila v zavest javnosti. V resnici je predstava senčnega sveta tako trdno zasidrana v folklori, verstvih, legendah in zabavni literaturi, da je izjava fizikov in matematikov o resničnosti vzporednih vesolij nekaj takega, kot bi CERN-ovi ali brookhavenski* znanstveniki razglasili, da se jim je s pomočjo pospeševalnika posrečilo določiti število angelov, ki se jih da postaviti na bucikino glavico.

Britanski kraljevi astronom sir Martin Rees (ki se je veliko ukvarjal z zamislijo ločenih resničnosti) pravi takole:

*dva med največjimi svetovnimi laboratoriji za fiziko osnovnih delcev - CERN pri Ženevi in NSLS v Brookhavnu na Long Islandu v ZDA (op. prev ).

Nekateri bi pojmovali druga vesolja - območja prostora in časa, ki niso dosegljiva (morda niti načelno) našemu opazovanju - kot domeno metafizike in ne fizike. Vendar trdim, da je vprašanje »Ali druga vesolja obstajajo?« pravo znanstveno vprašanje.

Vzporedna vesolja so kar pogosta tema v Štoparskem vodniku. Ubogi Arthur Dent na primer krepko občuti na svoji koži, da se mu zato, ker izhaja iz galaktičnega odseka ZZ9 Plural Z Alfa, dogajajo vse mogoče neprijetnosti. Planet, ki ga je imel rad, je izgubil zaradi Vogonov, in dekle, ki jo je ljubil, zaradi nenehnih cepitev Vesolja v neskončni tok vzporednih svetov. Kakor pove Fordu Prefectu Vann Harl, zoprni novi glavni urednik Vodnika: »Navadi se misliti multidimenzionalno.«

Da bi razmišljali multidimenzionalno, moramo najprej izkrčiti pomensko goščavo: beseda »vesolje« pomeni »vse kar obstaja«. Če obstajajo še druge »resničnosti« - vzporedni svetovi, ki se širijo iz drugih velikih pokov ali po drugih dimenzijah, kot so naše, potem so te v strogem pomenu tudi del našega Vesolja. V Vodniku se »Celotni po-poli splošni mišmaš« dobro sklada s sumničenji velikega števila fizikov, da zunaj, onkraj in razvprek območja prostora, zvezd in galaksij, ki jih vidimo, obstaja še daleč razsežnejša prostranost, kot bi jo zmogli doumeti (kot da že 27 milijard svetlobnih let veličastja vidnega kozmosa ne bi bilo dovolj nedoumljivih). Spričo česar potrebujemo nove besede, da bi opisali to, čemur smo doslej rekli »naše Vesolje«; mogoče bi ustrezala »metagalaksija«, kot predlaga Rees. (Ko je bil leta 1920 prvič dokazan obstoj galaksij zunaj naše Rimske ceste, se je stari izraz »otoška vesolja« uporabljal za te manjše skupke. Tu vidimo, kaj je del težav z odkrivanjem novih in novih stvari brez konca - kar naprej si morate izmišljati nove besede za vso staro robo.) Vendar, kot pravi Rees, dokler obstoja tega večjega in veličastnejšega območja ne moremo dokazati, rajši pustimo naše dobro staro Vesolje pri miru - in si poiščimo novo besedo za označevanje vsega drugega plus to, kar že poznamo. Beseda »multivesolje« (multiverse - Reesova skovanka, ki naj pomeni celo mnogoterost vesolij) je že dokaj široko sprejeta.

Številne, če ne skoraj vse kulture v zgodovini so poznale mite o svetu, ki je takoj za vogalom resničnega, oprijemljivega, v katerem živimo. Animistična verovanja, ki so skoraj vsesplošna v predtehnoloških družbah, so zgrajena na svetu duhov, svetu, v katerem se duhovi prednikov družijo z duhovi živali, rastlin, skal, vetrov in dežja. To je predstava drugega sveta, prikritega našemu in nedosegljivega drugače kot z molitvijo, v transu, s čarovnijo ali z rabo naravnih opojnih snovi, ki je splošnejša kot verovanje v posebno božanstvo in celo v življenje po smrti. (Pogosto navajana, a bržkone napačna je zamisel, da so ljudje izumili religijo, ko so se prvič zavedeli krutega dejstva svoje umrljivosti.) V bolj formalno izdelanih religijah postane predstava drugega sveta kvečjemu še poglobljena. Nordijski bogovi so živeli v Valhalli, ki naj bi bila nekje v norveških gorah, pa ne nujno »v« notranjosti. Grško občestvo bogov je bivalo kajpak na Olimpu. So stari Grki zares verjeli, da bi pri vzponu na Olimp (kar se ne zdi posebno težaven podvig, tudi v časih, ko še ni bilo vetrovk s flisom in tehnično zapletene gorniške obutve) naleteli na Zevsa, Ateno, Apolona in tovariše med živahnim pomenkom ali pri vmešavanju v usode ljudi širom sveta? Najbrž ne. Postavili so jih na Olimp, ker je visok in prikladno odročen, da nihče ne bi preveč resno pomislil, da bi jih šel tja iskat; saj se ve, da so bogovi tako kot vile na travniku - če jih preveč vneto iščeš, najdeš samo prazen ništrc.

Napak bi bilo, ko bi verjeli, da ljudje dandanes tega ne pojmujejo več zares. Na Islandiji, na primer, obstaja še prav živa vera v nekakšno čudno meta-lslandijo, ki je položena prek prave (kot da že ta ne bi bila dovolj čudna) in je poseljena s škrati. To vedoč mora biti človek prav pazljiv, ko omenja moderno islandsko folkloro, kajti precej se je širi po mreži modernih islandskih barov, podprte s porabo velikih količin grozljivo dragega alkohola; vendar obstaja glede škratov splošno soglasje.

Pisatelji imajo radi vzporedna vesolja; to so krasni pripomočki za zaplet zgodbe. Kje je kaj boljšega kot cel nov svet s svojo posebno moralo, fiziko, ljubeznijo in vsem drugim in v katerega vstopimo preprosto z vlakom s čudnega perona na postaji King's Cross. Mogoče so najboljši zgledi iz otroškega pripovedništva, kraji, kamor mladi junaki pobegnejo pred sivostjo diktature odraslih na kratke pohode neomejene svobode. Pomislite na deželo Narnijo, v katero vstopimo, začuda, skozi omaro. Namija je polna baročnih gradičev, nenavadnih čarovnikov in zapeljivih kraljic, teče pa po drugi časovni osi kot navadni svet. Ko se otroci vrnejo iz Narnije po dolgih letih, v katerih so tam nič manj kot kraljevali, ugotovijo, da se na Zemlji čas sploh ni premaknil.

Gospa Enid Blyton je dostikrat deležna kritik zaradi svoje zadrte morale, politične nekorektnosti in poenostavljenega jezika, a zame se njene najboljše zgodbe vrtijo okoli Daljnjega drevesa (The Faraway Tree). To veliko staro drevo v gozdu je med drugim tudi votlo, nudi domovanje škratom, pod njim pa je nekakšen rudnik draguljev. Na vrhu pa je tisto največje vseh čudes, vhod v druga vesolja. Kot na nekakšnem velikanskem vrtiljaku se vrstijo tuji svetovi mimo lestve, ki se vzpenja z najvišje veje in po kateri Moonface (dobrovoljni prodajalec ponev) in njegovi prijatelji preskočijo v nenavadni svet, v katerem je vse oh-tako-drugače. Iz tega kajpak nastane kup neumnosti; tudi smrti (ali vsaj blagi nelagodnosti) se da ubežati; in do popoldanskega čaja so vsi že spet varno doma.

Najbolj slavno vzporedno vesolje pa je najbrž tisto, ki si ga je nasanjal oksfordski matematik Charles Dodgson leta 1865. Skozi nekakšno podzemno črvino vstopi deklica v čudno vesolje, kjer so zakoni fizike kar precej drugačni - takšni, ki dopuščajo razumne, v telovnik oblečene govoreče zajce, telepatske klobučarje in izginjajoče mačke. Dodgson, ki je bolj znan pod psevdonimom Lewis Carroll, se kajpak ni zavedal pripravljajoče se revolucije, ki je izbruhnila čez 40 let z Einsteinovimi deli, znal pa je dovolj geometrije, da je razumel pojem »večkratno sovisnih prostorov«. Aliča ima srečo, da ostane njena črvina odprta dovolj dolgo, da je ne zmečka v singularno točko.

V Vodnikovih knjigah Zemljo uničijo Vogoni, nadomestni planet pa po naročilu miši zgradijo Magratejci. Pozneje zvemo, da se je Arthur znašel na Zemlji po datumu apokalipse. Je to nova Zemlja, ki so jo plačale miši? Ne. Ko miši ugotovijo, da Dokončni odgovor in Dokončno vprašanje ne moreta soobstajati v istem vesolju, vržejo projekt v smeti in se spet posvetijo filozofiji, tako da si vsi lahko oddahnejo, zlasti filozofi. Zemlja leži v odseku ZZ9 Plural Z Alfa, v posebno nestabilnem območju, kjer se lahko pripeti karkoli. Naš planet je svet s številnimi vzporednicami, ugotovi Arthur, ko se poda na dolgo iskanje svojega zgubljenega življenja (in zgubljene ljubezni Fenchurch) in se vedno znova vrača na isto koordinatno točko, najde pa le svetove, ki so pretežno, ne pa povsem, različni od Zemlje. Večinoma je najdba neprijetna, najbolj nemara takrat, ko prispe na žalobno, mokrotno različico našega planeta z imenom Kajpazdaj in doseže, da ga ugrizne v nogo Agradžag, tokrat preoblečen v močvirsko prase. (Agradžag je še en primerek, ki si najbrž želi, da bi se Vesolje že enkrat spravilo k sebi in se odločilo, kdo in kaj hoče biti, ter si privoščilo malo življenja.) Neskončna zahrbtnost vzporednih svetov se pokaže še enkrat, ko je Arthur soočen s hčerjo, ki je nikoli ni poznal; hčerjo, ki potem odkrije, da si v čudnem svetu pluralnih odsekov človek lahko celo najde dve materi - eno, ki je odšla s Zaphodom z zabave in si potem ustvarila ime v galaktičnih medijskih krogih, in drugo, ki ni, pa se je zato poskušala uveljaviti v New Yorku in se ji je v življenju vse obrnilo čisto drugače.

Vse tole - islandski škrati, Valhalla, izginotje Fenchurch in kar še sledi - spada izključno v kraljestvo fantastike; toda ali

obstaja tudi znanstvena utemeljitev za vero, da je prav tu, takoj za vogalom najbližje molekule, celo vesolje, v katerem je vse skoraj, pa ne čisto natanko, enako kot v tem?

Ja. Vzporedni svetovi utegnejo biti možni in celo potrebni. Ob njihovi omembi vas nič več ne bodo vrgli iz bara fizikalnega društva; kvečjemu vam bo kdo plačal pijačo.

Gledano najširše obstajajo štiri osnovne vrste vzporednih vesolij: tista, ki so zelo daleč; tista, s katerimi si sicer delimo svoj »po-poli mišmaš«, a smo od njih ločeni z mehurjem drugačnega prostora-časa; tista, ki so nastala zaradi kvantnih čudaštev (in so torej res tik za vogalom); in tista, ki so tako ze

lo posebna, da bi potrebovali možgane v velikosti manjše superjate galaksij, če bi hoteli razumeti, kako in zakaj so tu. Najpreprostejša delujejo po načelu, da je prostor neskončen ali vsaj nekaj zelo blizu temu (in stvari, ki so blizu neskončnega, imajo dostikrat nenavadno podobne lastnosti kot Veliki brat sam). Kako vam je všeč misel, da tam nekje obstaja še milijon drugih Zemelj, na vsaki od katerih ste tudi vi ali vsaj nekdo, ki vam je močno podoben in ki živi vaše življenje in si je v njem nabral vaše izkušnje? V tem scenariju ni treba privzeti nič resno čudaškega: nobenih vzporednih razsežnosti, nobenega skrivanja za molekulami, nobenih alternativnih časovnic; ves potrebni privzetek je izjemno velik prostor. In naš seveda je velik. Najoddaljenejši objekti, ki jih še vidimo, so štiri bilijone bilijonov kilometrov daleč. V tej velikanski prostornini je tisoč bilijonov galaksij. To je velik kup snovi in obilo kotičkov, kjer se stvari lahko dogajajo. Meja tega prostora je dana z zmogljivostjo naših teleskopov, ne smemo pa pozabiti, da ima naš pogled tudi teoretično mejo, prek katere ne sežemo niti z največjimi in najboljšimi teleskopi, kar si jih lahko zamislimo. To mejo določa razdalja, ki bi jo pretekla svetloba v času od velikega poka. S tem dobimo krogelno lupino s središčem v Zemlji, zunaj katere bi se telesa oddaljevala od nas hitreje kot svetloba - in so zatorej neopazljiva (ker nikoli nismo mogli prejeti signala z njih). Ta lupina se imenuje Hubblova prostornina; njen premer je 27 milijard svetlobnih let.

Velikost Hubblove prostornine ni stalna. Če se bo širjenje Vesolja nadaljevalo s podsvetlobno hitrostjo, bodo v naše obzorje prihajale nove in nove galaksije. Vidno Vesolje se bo s časom povečevalo. Če pa se širjenje pospešuje - kakor trenutno kaže, zaradi temne energije -, potem bodo najoddaljenejše galaksije s časom dobesedno ušle našemu pogledu. Naš vidni svet se bo navidezno krčil, čeprav se bo Vesolje širilo.

Ni verjetno, da bi obstajale vzporedne Zemlje znotraj Hubblove prostornine. Privzemimo, da ni čisto noro, če dopustimo le, no ja, deset aktivnih naprednih civilizacij v tako veliki galaksiji, kot je naša. Verjetnost, da bi bila katera teh rimskocestnih civilizacij vsaj približno podobna nam, je skrajno majhna. Ni nemogoče, da bi v naši galaksiji obstajal planet, identičen Zemlji, vendar lahko to možnost na osnovi verjetnostnega računa zanemarimo. Vendar v vesolju ne obstaja ena sama galaksija, tako da lahko tam gori obstajajo bilijoni civilizacij. Ocene se gibljejo od 10^20 (vesolje Star Treka) do, khm, sedem. Kolikšna pa je verjetnost, da je katera od njih identična z našo? Najbrž nič. In tudi ko bi obstajal planet, ki bi bil zelo podoben našemu, ne bi mogel biti identičen; ležal bi v drugem predelu vesolja in bi zato imel čisto drugačno časovnico. V S tar Treku obstaja vse polno huma- noidnih bitij, ki se od nas razlikujejo v glavnem po zanimivo oblikovanih čelnih kosteh in po čudnih naglasih.

Torej smo - skupaj s svojim svetom - enkratni. A le v predelu Vesolja, ki ga lahko vidimo. Če je prostor v bistvu neskončen - z ustrezno neskončnim številom zvezd in galaksij potem bi morala biti že v razdalji, ki je približno stokrat večja od polmera našega vidnega obzorja, po verjetnostnem računu vsaj ena »Zemlja«, ki bi bila v vseh pogledih identična z našo, vključno z »vami«, ki »zdaj« berete to knjigo.

Kadar se poigravate z neskončnostmi, postane vse možno v resnici celo neizogibno. V neskončnem prostoru bo neskončno vaših kopij - ne samo bitja, ki so videti kot vi in živijo na planetih, ki so čisto taki kot Zemlja, ampak celo bitja, ki so videti natanko taka kot vi in so imela natanko enako življenje, enake misli, občutke in čustva v natanko enakem zaporedju. Še več, celo nebo, v katero se bodo ozirali s svoje psevdo-Zemlje, bo v vsaki podrobnosti identično nebesu, ki ga vidite vi. Če imamo dovolj prostora in snovi, bomo nazadnje prispeli v točko, ki je dovolj oddaljena (pa ne nedosegljivo daleč) od našega obzorja in okoli katere obstaja identična Hubblova prostornina - z natanko enakimi planeti, zvezdami in galaksijami, ki nas bodo obdajali. Za to niti ne potrebujemo neskončnega vesolja - zadošča tako, ki je 84 redov velikosti večje kot to, v katerem se nam zdi, da živimo. Torej, pravi ta teorija, bi morali imeti identičnega dvojnika, ki bi živel v po vseh vidikih in za vse namene identičnem vesolju, v razdalji 10'15 kilometrov. (Število je rezultat računa, v katerem za vse protone v Hubblovi prostornini določimo verjetnost, da se nahajajo ali ne nahajajo na ustreznem mestu, tako da so vštete že tudi vse permutacije. Nismo pa upoštevali še kvantnih stanj, ki jih je tudi lahko neskončno in ki po mnenju nekaterih vplivajo na proces zavedanja ali ga celo pogojujejo. Če so kvantna stanja res bistvena, živi vaš dvojnik še nekoliko dlje.)

Temu bi se reklo scenarij grobe sile. Nič posebno bistrega nismo vključili: nobene kvantne zvijače, skritih dimenzij ali skrivnostnih zvrkov* v prostorsko-časovnem kontinuumu. Ni treba drugega kot predstava, da je Vesolje večje od razmeroma majhnega prostorčka, ki ga obsežemo s pogledom, da je snov enakomerno porazdeljena po njem in da v njej ni značilnih struktur, ki bi bile večje od bilijon trilijonov sežnjev se pravi, da je v dovolj velikem merilu vesolje v bistvu dolgočasno in homogeno. Za razliko od drugih scenarijev je v tem vaš dvojnik v načelu dosegljiv. Le počakati moramo nekaj bilijonov let, da priplava v naše obzorje najbližja Hub- blova prostornina, ki je identična z našo - če bi seveda temna energija iz nekakšnega razloga izginila ali bi se vsaj upočasnil njen učinek. Če pa se ne bo, potem bo tudi večina tega, kar vidimo zdaj, zletela prek vidnega obzorja in bomo, ko bo Vesolje doseglo dvojno današnjo starost, videli le še zvezde in galaksije naše lokalne superjate.

V tejle točki bi bilo vredno pojasniti, zakaj želimo verjeti v vzporedna vesolja. Na prvi pogled ni resnega razloga za predstavo, da obstaja nekaj onkraj našega vidnega obzorja in dosega naših instrumentov. Resničnost je z vsemi svojimi zakoni in zapletenostmi že sama na sebi dovolj obsežna in spoštovanja vredna, da si nam ni treba izmišljati še njenih kopij. In ali mar vzporedna vesolja ne padejo pod rezilo Okamove britve, tega čudovitega orodja, ki omogoča, da obrežemo svoje izmišljene teorije na najmanjšo možno mero? Če bomo odslovili celo Boga, ker da je Njegova prisotnost kot razlaga za vse zakaje in kakoje našega obstoja šibka logika in je zdaj treba razložiti Njega, potem se gotovo ne bomo pustili zapeljati po isti problematični poti z vzporednimi vesolji?

V resnici obstaja dober filozofski, metafizični in celo čisto običajni fizikalni razlog za sklic na vzporedne resničnosti. An- tropično načelo (glej 4. poglavje o obstoju ali neobstoju Boga) prav čedno obsega vse, zaradi česar bi radi, da bi resničnost presegla to, kar je videti. Na kratko, naše Vesolje je videti sumljivo »živoljubno«, preveč natanko uglašeno za nastanek in obstoj življenja.

In zakaj bi bil to problem? Odgovor je vendar preprosto: »Tu smo, razmišljamo o tem problemu, se pravi, da pač živimo v vesolju, ki se je razvijalo tako, da je omogočilo obstoj življenja. Ko se ne bi, nas pač ne bi bilo, in s tem bi izginil tudi problem. QED.« Krasno, samo da fiziki nimajo ničkaj radi »golega naključja« za razrešitev antropičnega problema. Recimo na primer, da razmišljate o velikosti in masi Sonca. Ugotovite, da bi moralo biti Sonce samo malo večje - recimo dvakrat večje - pa bi bilo tako vroče, da življenje na Zemlji ne bi bilo mogoče. In če bi bilo samo malo manjše - recimo dve tretjini sedanjega - bi bila Zemlja hladnejša, kot je Mars v tej resničnosti. Pri tem vemo, da je za sonca prav mogoče, da so mnogo mnogo večja od našega, pa tudi mnogo mnogo manjša. Najmanjše delujoče zvezde so kakih desetkrat manjše od Sonca, največje pa stokrat večje. Vendar imamo srečo, da smo dobili Sonce, kot iz pravljice o Zlatolaski - ne prevroče in ne prehladno. Bi morali kaj posumiti?

Nikakor ne. Nebo je polno zvezd, velikih in majhnih in ravno pravšnjih. Sploh ni čudno, da živimo na planetu, ki kroži okoli ravno pravšnje zvezde. Če ne bi, nas pač ne bi bilo (ali pa bi se razvili v bitje, ki prenaša venerjansko ali marsovsko okolje). Vemo, da je obilo zvezd, pri katerih bi planeti na krožnici z radijem 150 milijonov kilometrov imeli podnebje Venere ali Marsa. Tu ni antropičnega problema, ker so vse druge možnosti ne samo dovoljene, ampak celo uresničene.

Imeti Zlatolaskino vesolje pa je problem, enako kot če bi obstajalo eno samo Sonce. Če imate eno samo Vesolje in je to natanko uglašeno za življenje, je najočitnejša možnost (če se odrečemo groznim sovpadnostim) Bog, in večini znanstvenikov ta zamisel ni ničkaj pri srcu. Če pa si veselo zamislite na stotine različnih vesolij, od katerih mnoga ne nudijo pravih pogojev za življenje, antropični problem izgine.

Pravo multivesolje vključuje tako različna vesolja, da veljajo v njih različni naravni zakoni in vrednosti konstant: s tem obstaja veliko število različnih začetnih pogojev, fizikalnih povezav in podobnega, med katerimi lahko »izbira« naše živoljubno vesolje. S tem seveda dopuščamo, da so možni tudi drugačni fizikalni zakoni in vrednosti konstant.

Vendar to nemara ni prav. Einsteinov asistent Ernst Strauss je nekoč vprašal: »Ali je imel Bog kaj izbire, ko je ustvarjal Vesolje?« - prav zares bistro vprašanje. Če je odgovor »da«, potem je rešitev antropičnega problema samo multivesolje. Če pa je »ne«, potem problem izgine. Lahko da zveze, ki jim pravimo »zakoni fizike«, niso absolutne, ampak le »krajevni predpisi«, kot pravi Rees; lokalne izpeljanke osnovnega zakonika, ki ga še nismo razvozlali. Če je tako, bomo morali priklicati v obstoj najčudnejšo vrsto multivesolja, tisto, ki je zasidrana samo v temeljih matematike in logike, ne pa v merljivi resničnosti.

Sporna, a privlačna zamisel je tolmačenje kvantne mehanike v smislu »mnogih svetov«, ki smo jo že srečali v zvezi s časovnim potovanjem v 7. poglavju. Za razliko od drugih scenarijev vzporednih vesolij je ta resnično čudaški. Če bi hoteli srečati svojega identičnega dvojnika v multivesolju iz scenarija z grobo silo, bi potrebovali le dovolj trpežno vesoljsko ladjo in obilo časa. Če bi hoteli stopiti v kvantno vzporedno vesolje, ne bi bilo treba prekoračiti nič razdalje, vendar bi nam ti svetovi ostali za vekomaj zunaj dosega.

Zamisel je porojena iz poskusa, da bi razložili delovanje kvantne mehanike z realnimi pojmi in ne le v čisti matematiki. Kvantni dogodki so zadeve, kot je izsevanje fotona, ko elektron preskoči s svojega energijskega stanja, in zdi se, da je izid teh dogodkov daleč od snažno urejenega dogajanja med velikimi objekti. Na grobo lahko kvantno mehaniko povzamemo v ugotovitev, da posebno stanje objekta ali dogodka najbolje opišemo kot verjetnostni »val«; v vsakem trenutku je prava lega objekta, recimo elektrona, ne samo neznana ampak v resnici nedoločljiva. Sam dogodek meritve - bodisi, da je merilec človek, stroj ali kar drug delec - povzroči po enem od tolmačenj teorije »kolaps« ali sesedenje vala v stanje »zdaj in tukaj«. Iz tega izvira slavni paradoks Schrodingerjeve mačke. Zaprite mačko (ali drugo žival) v škatlo, v kateri je tudi nabit samokres (ali drugo morilsko orodje, na primer tableta cianida). Samokres je povezan z napravo, ki bo potegnila za sprožilec, ko se bo zgodil izbrani kvantni dogodek, na primer razpad radioaktivnega jedra. Ker je tak dogodek nedeterminističen - delec alfa na primer ne izleti iz jedra zato, ker se je v drobcu radijeve soli zgodilo nekaj, kar bi ga pognalo ven - ne moremo reči, ali je v določenem trenutku mačka v škatli živa ali mrtva. Šele ko bomo škatlo odprli, se bo njena valovna funkcija »sesedla« in s tem razkrila izid tega nedeterminističnega kvantnega dogodka.

To lahko razumemo tako, da se takoj potem, ko škatlo zapremo, orožje sproži ali ne sproži. Imamo mrtvo mačko ali živo mačko, kar lahko ugotovimo, ko minuto (ali kadarkoli) pozneje škatlo odpremo. Toda po tej razlagi kvantne mehanike dejstvo, da je notranjost škatle izolirana od vsega drugega vesolja (ne da bi za to zares poskrbeli tako, da bi škatlo spravili v orbito okoli črne luknje onkraj Plutona ali na kak drug podobno okoren način), ne pomeni samo, da ne vemo, v kakšnem stanju je mačka, ampak da ta v resnici ni v nobenem od določenih stanj, dokler ne pogledamo v škatlo (ironija zgodovine je, da si je Schrodinger zamislil eksperiment prav zato, da bi pokazal, kako nora je zamisel o kvantni su- perpoziciji stanj). Z drugimi besedami, v škatli - še bolje, v dveh škatlah - sta dve mački, ena živa in ena mrtva, nekaj, čemur pravimo superpozicija. Kvantna negotovost, ki je posledica enega samega dogodka z binarnim izidom »da/ne«, je po tej razlagi ustvarila dve celi vesolji. V drugem vesolju - ki se pokaže v trenutku, ko je bil samokres bodisi sprožen bodisi ne - bodo raziskovalci odprli škatlo in našli mrtvo mačko, medtem ko boste vi našli živo - ali obratno.

To se sliši noro in celo prav moreče. Zakaj bi postopek opazovanja spremenil resničnost? Če je res, da so v kvantnem svetu elektroni in podobni objekti kjerkoli in vsepovsod, kaj to zares pomeni? Kako pa je z večjimi objekti: z avtom ali kuhinjsko mizo? Njihova snov je kvantna snov, vendar ne pričakujete, da boste na koncu dolgega nakupovanja na parkirišču ugotovili, da se je vaš hrošč VW skrivnostno prestavil nekam na Neptun (razen če je to kje v bolj divjih predelih severnega Londona).

V bistvu mnogosvetna razlaga kvantne teorije trdi, da se v primeru dogodka z več možnimi izidi vsakič zgodijo vsi izidi. Čudaštvo te slike izgine, ker mačke niso obenem žive in mrtve in ker mize niso na dveh krajih naenkrat, dogaja se le to, da kar naprej nastajajo nova vesolja, v katerih se zvrstijo vsi možni izidi. To se razlikuje od tolmačenja, po katerem se zgodi le en realen izid, namreč tisti, v katerega se je sesedla valovna funkcija. Zamisel o mnogih vesoljih, ki jo je prvi predlagal princetonski fizik (v resnici tedaj še študent) Hugh Eve- rett III. leta 1957, ima globoke posledice. Število obstoječih vzporednih vesolij bi bilo praktično neskončno. Uresničila bi se vsaka posamična »izbira« slehernega delca v vesolju. V vašem vesolju pridete na parkirišče in vaš zvesti konjiček vas še vedno čaka. V (mnogo) manjšem številu vesolij bi ugotovili, da ga ni, preklinjali bi in nikoli ne bi zvedeli, da se je nekoliko zmedeno vozilo pojavilo v zunanjih pustih predelih Osončja. Za dogajanje v velikih razmerah bi veljalo, da je sleherna možna »verzija« resničnosti enako veljavna, se je nekje zgodila in se še kar naprej dogaja. Tako obstaja tudi vesolje, v katerem Sovjeti niso obrnili svojih ladij s Kube in sta Hruščov in Kennedy stopila v vojno. In obstaja vesolje, v katerem je glede Vietnama prevladala zdrava pamet. Obstaja brez števila vesolij, v katerih nikoli ni bilo kubanske raketne krize ali vietnamske vojne. Nepreštevne resničnosti sploh ne vsebujejo organizirane snovi in življenja.

Je s tem odpravljen tudi antropični problem? Četudi smo ustvarili neskončno število vesolij, se zdi, da morajo biti fizikalni zakoni in vrednosti konstant enaki v slehernem od njih. Noben kvantni dogodek ne more spremeniti splošnih fizikalnih konstant. Lahko smo vzpostavili velikansko povečano verzijo svojega lastnega vesolja, ne da bi v resnici razrešili svoj problem. Vseeno pa je to osupljiva zamisel.

Kje so ta druga vesolja? V kvantnem mnogosvetnem su- pervesolju se pač gnetejo skupaj z našim v nečem, čemur se reče »neskončnorazsežni Hilbertov prostor«, ki je matematična konstrukcija, v kateri domujejo valovne funkcije kvantnih dogodkov. Potovanje iz enega vzporednega vesolja v drugo je nemogoče, a le v pomenu običajnega potovanja. Z božanske perspektive obstaja tu le eno pravo vesolje - tisto z neskončnim številom stanj.

Mnogi ugovarjajo mnogosvetni hipotezi. Pravijo, da je preprosto »preveč nora, prerazsipna in prenedoganljiva«, je v reviji New Scientist leta 2002 izjavil David Deutsch z oksford- ske univerze. »Vendar je to čustvena in ne znanstvena reakcija. Kvantna teorija ne dopušča nobenega dvoma o obstoju teh drugih vesolij v natanko enakem smislu, kot obstaja edino vesolje, ki ga vidimo. To ni stvar tolmačenja; to je logična posledica kvantne teorije.«

Vas je zmedlo? Še huje bo. Kot smo videli v 6. poglavju, se je inflacijski skok, v katerem je nastalo naše Vesolje, zgodil v tako velikem merilu, da je bil v njem naš veliki pok le zakoten in nepomemben dogodek. Obstaja neskončno število mehurčkov, »pokcev«, zato je obstoj dvojčičnih vesolij zagotovljen. Vendar so ta vesolja (četudi zavzemajo isti osnovni prostorski kontinuum kot naše) prav tako nedosegljiva kot vzporedni svetovi, ki nastajajo v kvantnih dogodkih. Tudi če bi za vekomaj pluli z vesoljsko ladjo s svetlobno hitrostjo, jih nikoli ne bi dosegli, ker se tkivo prostora - testo, v katerem se ti mehurčki nahajajo - širi s hitrostjo, ki je večja od hitrosti svetlobe. Mnogi od teh mehurčkov imajo čisto drugačne fizikalne zakone. Zato z njimi antropični problem izgine.

Obstajajo še drugi scenariji za multivesolje. Lee Smolin, profesor fizike na pensilvanski državni univerzi, je predlagal, da bi črne luknje lahko učinkovito porajale nova vesolja znotraj svojih dogodkovnih obzorij. V M-teoriji, 11-razsežni su- pernabojni verziji teorije strun, je naše Vesolje samo eno od mnogih, ki so nastala s trki »membran« v razsežnem prostoru. Če je tako, so zakoni fizike lahko poljubni, lastni le vsakemu vesolju zase. Vsa možna vesolja, ki sledijo vsem možnim »rešitvam« osnovnih matematičnih zakonov, lahko obstajajo in morajo obstajati. V skladu s Platonovo paradigmo leži v osnovi vsega matematika in ne realnost (oziroma opazljiva realnost). V začetku so bile enačbe in te so bile dobre. Vse - in sploh kaj - je poteklo iz njih. Poslednja resničnost ni sila ali opis s strunami ali »branami«, temveč matematična zgradba, ki obstaja povsem zunaj prostora in časa.

Je to kaj pomembno? Če so te vzporedne resničnosti nedosegljive in neopazljive, potem spadajo, priznava Rees, v kraljestvo metafizike. Vendar se bo prava narava našega kozmosa razkrila šele z vse bolj občutljivimi merilnimi napravami, takimi kot na vesoljskih sondah WMAP, COBE in Hubble. Pred nekaj desetletji je Isaac Asimov napisal sijajno znanstvenofantastično zgodbo Bogovi sami, v kateri odkrijejo vzporedno vesolje in razlike v fizikalnih konstantah izkoristijo kot vir energije, ki koristi razumnim bitjem v obeh resničnostih. Mogoče se bo navsezadnje le dalo potovati iz enega vzporednega sveta v drugega. Kaj bi bil hujši pretres za človeštvo odkritje tujih oblik življenja v tem Vesolju ali odkritje alternativne Zemlje, na kateri se Tricia McMillan nikoli ni vrnila po svojo torbico in je tako zapravila priložnost za pobeg z Zaphodom Beeblebroxom?

Kit od nikoder

Jej! Kaj pa je ta stvar, kar naenkrat tako drvi proti meni? Tako zelo drvi. Tako velika in ravna in okrogla, zanjo bo treba velikega in široko zvenečega imena kot... a ... mlja ... zemlja! To bo! To je pravo ime - zemlja!

Me zanima, če bova prijatelja?

Poslednje misli neimenovanega kita, ki ga je udejanil pogon na neskončno neverjetnost

Malo se ve, da se v našem na videz urejenem Vesolju lahko v vsakem trenutku zgodi karkoli. Povsem v skladu s pravili matematike, če že ne s pravili igralnic, je, da pri deljenju kart dobite popolno zmagovalno kombinacijo ali da štiriti- sočkrat zapored uspešno stavite na rdeče, tako da odkorakate od rulete z več dolarji, kot je atomov v znanem vesolju. Kajpak, če bi to zares napravili, bi vas krepki možaki v lesketavih temnih oblekah odvlekli na parkirišče v kleti in vam zdrobili pogačice na kolenih. In ni nemogoče, da bi že prva skupina opic, ki bi jih zbrali in opremili s pisalnimi stroji, kar v prvem poskusu napisala Hamleta do pike natančno.

Lahko trinajstkrat zapored ujamete glavni dobitek na loteriji, pa ne bo kršen noben fizikalni zakon. Vsi atomi v avtu, ki ga vozite, se lahko nenadoma preselijo za en meter proti desni in vas pustijo, da se z osuplim izrazom zakotalite po cesti do bolečega in verjetno usodnega konca. Lahko se zbudite na Jupitru ali v trebuhu kita, ki se je udejanil le nekaj sekund

pred tem. Prav presenetljivo, pravila verjetnosti (in zraven - zlasti pri zbujanju na Jupitru - še čudaštva kvantne mehanike) vseh teh fantastično neverjetnih dogodkov v resnici ne prepovedujejo.

Še ne dolgo tega so se v tisku pojavili mastni naslovi v slogu »Veliki pok v vaših ovsenih kosmičih«. Zgodba je nastala po nekoliko lahkotnem računu v eni od znanstvenih revij, kolikšna je verjetnost, da bi naenkrat vzniknilo pred vami celo novo vesolje, ravno ko bi sedli k zajtrku. Verjetnost, ki je sicer majhna, ni neskončno majhna (govorimo o ena proti deset na število, ki je sorazmerno številu vseh delcev v vesolju, potenciranem s samim seboj). Pa se zares zgodijo tudi zelo čudne stvari, celo vsak dan. Najbrž se redko zgodi, da bi se iz nič pojavil kit, je pa povsem običajno pri elektronih, da so na dveh mestih hkrati: izjemno redek kvantni dogodek je mogoče sploh porodil celo naše Vesolje.

Nenavadna ladja Zlato srce je znala pretvarjati velikanska števila, povezana z neverjetnimi dogodki - kot na primer, da edina preživela Zemljanka v vesolju reši edinega preživelega Zemljana ravno, ko ima le še sekundo življenja v neizmerni, nedoumljivi praznini medzvezdnega prostora, kar se meri z (ne)verjetnostjo ena proti dva na potenco, ki je sedemmestna telefonska številka stanovanja v Islingtonu, kjer sta se prvič srečala - v pogonsko sredstvo z dotlej nepreseženo močjo.

Adamsova satirična raba verjetnosti kot pogonskega sredstva je skrajno domišljena. Bolj kot kdajkoli v zgodovini je dandanes potrebno razumevanje verjetnosti za presojo etičnih, gospodarskih ali tudi osebnih vprašanj. V starih časih smo imeli opraviti le z nekaj verjetnostnimi enačbami. Med njimi s smrtjo, ki je bila gotova (kot je še vedno). Ima verjetnost ena ali 100 odstotkov, odvisno od tega, kako jo želite izraziti. Enako z davki. Še mnoge druge stvari, ki so ključne za življenje, so bile gotove in pomirjujoče v svoji gotovosti - menjava letnih časov, življenjski cikli pridelkov in živali. V predtehnološki dobi - v znatnem delu sveta še zdaj - je bila verjetnost nekaj, na kar lahko v prevladujočem fatalističnem odnosu do tveganja in nevarnosti mirno pozabimo. Če nimate na voljo zdravil, čiste vode in zadostne prehrane, nimate učinkovitega sredstva proti nevarnostim, ki vam pretijo dan za dnem. Dokaj verjetno je, da bo nekaj vaših otrok pomrlo. Mogoče je, da boste v teku svojega življenja trpeli vrsto prav neprijetnih bolezni in da vas bo prej ali slej doletela ena, od katere si ne boste opomogli.

Danes ne govorimo o nevarnostih ali neizogibnih bioloških tegobah obstoja, ampak o tveganjih. In ker smo se razvili na afriških savanah, ugotavljamo, da smo presenetljivo nesposobni tudi za najbolj grobe ocene zapletenih in dostikrat prikritih tveganj modernega sveta. Homo modernus je v resnici pravi teleban, če je treba presoditi o verjetnosti česarkoli razen tega, da bo sonce zjutraj spet vzšlo.

Vsake toliko se najde kdo, ki skuša raziskati, kako ljudje ocenjujejo tveganja in jih razvrščajo po teži. Vsakič so rezultati enako in znano klavrni. Odgovori na vprašanje, kako ocenjujejo resnost različnih nevarnosti za zdravje, ki so jih zbrali na veliki skupini ameriških študentov v zgodnjih devetdesetih letih, so zelo ilustrativni. Na vrhu spiska so bile stvari kot »živeti blizu jedrske elektrarne« in »pesticidi«. Malo niže sta se znašla »sevanje z računalniških zaslonov« in »umetni dodatki v prehrani«. Šele potem se začnejo pojavljati nekatere resne nevarnosti, kot je vožnja s kolesom in vožnja z avtom. Čisto na dnu so bile stvari kot »kajenje«, »plavanje« in »domača dela«.

Skoraj vse takšne raziskave pokažejo, da razvrščamo tveganja od zadaj naprej. Zadeve, ki družbo najbolj skrbijo - jedrska energija, zračni promet, onesnaževanje, železniške nesreče - nas statistično zelo malo ogrožajo. Mnogo bolj nas je strah tega, da se bo zrušilo letalo (posamični let velikega potniškega letala je za nas usoden v razmerju ena proti nekaj milijonov), kot pa vožnje z avtom do letališča (verjetnost za nesrečo ena proti nekaj deset tisoč). Dosti bolj se bojimo, da bi nam otroka, ki gre sam po cesti, ubil neznanec (verjetnost za to znaša eno milijoninko na leto na otroka), kot pa, da ga bo povozil roditelj, ki pelje svojega otročička v šolo, da se ne bi izpostavljal na nevarnih ulicah - možnost, da bo otrok umrl v prometni nesreči, je vsaj stokrat večja od te, da ga bo umoril neznanec. In če govorimo o umorih otrok, je okrog šestkrat bolj verjetno, da ga bo ubil kateri od staršev ali bližnji sorodnik kot pa neznana oseba. Bolj nas skrbijo pesticidi kot kajenje, bolj to, da nas bodo oropali na počitnicah, kot da bomo pijani padli v hotelski bazen. Bolj si belimo glavo zaradi škodljivih dodatkov hrani kot s tem, kako bi si uredili uravnoteženo zdravo prehrano.

Verjetnostni račun zagotovo prinaša nekaj bizarnih in v nasprotje z zdravo pametjo obrnjenih ugotovitev. Padec asteroida na Zemljo v splošnem velja za sočno znanstvenofantastično domislico. V britanskem parlamentu velja Lembit Opik, ki si je vneto prizadeval za vladno podporo nekakšnemu sistemu za zgodnje odkrivanje asteroidov, za neresnega vesoljskega zanesenjaka. Vendar ima Opik popolnoma dobre razloge za zaskrbljenost. Padci velikih asteroidov so izjemno redki (krasno), a strahotno katastrofični, če se zgodijo (manj krasno). Udarec telesa, kakršen je pred 65 milijoni let pometel z dinozavri, se pripeti enkrat na sto milijonov let ali kaj takega. Zagotovo odtlej nismo doživeli podobnega, in ga morebiti ne bomo še v vsej dobi bivanja Hom sapiensa na tem planetu. Če pa bi se tak trk zgodil jutri, si lahko predstavljamo, da bi pobil pet milijard ljudi. Če zdaj vse poračunate, se pokaže, da je za vsako živečo osebo verjetnost, da bo umrla zaradi padca asteroida, približno 750-krat večja od te, da bo zadela glavni dobitek na britanski državni loteriji, in še vedno dvakrat večja od te, da bo umrla v letalski nesreči. Pri tem pa porabimo milijone za loterijske stave, milijarde za varnost letal in ništrc za sledenje asteroidov.

Zdi se, da sta ključna pojma v teh zadevah obvladovanje in pogostnost, ki sta nekaj drugega kot verjetnost. Bolj nas je strah v letalu kot v avtomobilu, ker sami vozimo avte, ne pa letal. Z zavestjo, da je pri krmilu nekdo drug, se počutimo bolj ranljivi - številni ljudje so ugotovili, da je že nekaj ur vaj iz pilotiranja dramatično ublažilo njihov strah pred letenjem. Nevednost še zdaleč ni blaženost, kot se reče, ampak izvir strahu; znanje vliva gotovost. Ni nam mar za padec asteroida, ker ga doslej še nihče ni videl. (To ni čisto res; nekaj prav nemarno velikega, morda odlomek kometa, se je leta 1908 razletelo v ozračju nad Tungusko v Sibiriji; če bi padlo osem ur pozneje, bi zravnalo z zemljo edvardijanski London, ki je na enaki zemljepisni širini.) Enako je s pandemijami (komaj še kdo med živečimi se spominja strašne epidemije »španske« gripe leta 1918).

Občila imajo poglavitno vlogo. Novinarji posvečajo nezgodam v jedrskih elektrarnah mnogo več pozornosti kot tistim v termoelektrarnah, tudi kadar nezgode same na sebi nimajo nič skupnega z jedrsko energijo. Leta 2004 je v hudi nesreči v japonski jedrski elektrarni umrlo nekaj delavcev. Zgodba je prišla na prve strani časopisov, čeravno vzrok - izpust pare - ni bil v nikakršni zvezi s problemi reaktorjeve sredice in ni prišlo do širjenja radioaktivnega sevanja. Dolgotrajni skupni učinek medijskega napihovanja določenih nezgod, zlasti nenavadnih ali v povezavi z glamurjem, potiska navzgor po lestvici občutka ogroženosti nekatere tehnologije in dejavnosti (letalski promet, železnice, atomska energija, gensko spremenjena hrana, cepiva) na račun drugih (domača električna orodja, osebni promet, pretirano uživanje alkohola, ragbi).

Posledica tega je, da je precejšen del javne politike in znotraj nje predvsem odločitve, kako bomo porabili svoje davčne funte/evre/dolarje, zlasti na področjih zdravstva in prometa zasnovan - včasih nalašč - na popolnoma napačnem tolmačenju statistike. Najboljši zgled je prejkone varnost na železnici. Vsi globoko v sebi vemo, da je železnica zelo varna, vendar zahtevamo od nje mnogo višji varnostni prag kot na primer pri osebnih avtih, kolesih in zlasti motornih kolesih. Po slehernem hudem trčenju vlakov v Britaniji se pojavijo zahteve, da se s stotinami milijonov funtov davkoplačevalskega denarja zagotovi, da se nezgoda ne bi ponovila. Malo se zavedamo dejstva, da zahteva po skoraj stoodstotni varnosti javnega prometa pomeni tolikšno porabo denarja, da ga je del mogoče le zbrati s povišanimi cenami vozovnic, kar spet prežene potnike z vlakov in avtobusov v lastni prevoz in na ceste, na katerih je verjetnost, da bodo umrli v nesreči, mnogokrat večja. Statistiki govorijo o stroških na (eno) prihranjeno življenje. Na vlakih je ta količina dostikrat sto- ali tisočkrat ugodnejša kot v cestnem prometu.

Vzporedno s tem pa postaja verjetnost - možnost ali tveganje sta dve stari besedi za isto, ki bolje kažeta spolzko, neulovljivo naravo pojma - zelo zmogljivo raziskovalno orodje. Astronomi uporabljajo verjetnost v analizi vzorcev, ko z velikimi teleskopi ali z grozdi manjših teleskopov sestavljajo orjaške portrete neba, ki segajo tisoče svetlobnih let v globino. Verjetnost uporabljajo organski kemiki, ko poskušajo sintetizirati nove učinkovine, in strokovnjaki za protiteroristično borbo, ko iščejo sistematične vzorce v slikah prodaje določenih farmacevtskih proizvodov po ameriških mestih, ki bi kazali, da se pripravlja bioteroristični napad.

Rudarjenje podatkov, vrsta statistične analize, v kateri z računalniškim presejanjem velikanskih količin podatkov iščemo sicer nevidne vzorce - iz podatkov o nakupih s kreditnimi karticami, letalskih rezervacij, izposoje avtomobilov in drugih dokaj osebnih vidikov dogajanja v masi prebivalstva - je bilo prepoznano kot tako zmogljivo in potencialno nevarno orodje, da so nekatere njegove uporabe v zakonodaji ZDA izrecno prepovedane. Podobno je leta 1996 angleški sodnik v obravnavi posilstva poskušal preprečiti uporabo Bayesovega izreka v dokaznem postopku pri presoji rezultatov analize DNK in verjetnosti za krivdo osumljenca.

Verjetnost je zmuzljiva reč in večina nas ne pride dlje kot do matematike iger s kartami ali rulete, pri čemer prepuščamo zavarovalničarjem in lastnikom stavnic, da kujejo dobiček iz razlike med našim dojemanjem in resničnostjo. Adams ima čisto prav. Verjetnost je zares močno in v pravih rokah tudi ostro orodje za ločevanje bistvenega od obrobnega, nevarnega od nedolžnega in smiselnega od absurdnega; lahko vam reši življenje in ustvari premoženje. V napačnih rokah, kakor sta skusila Zaphod in Trillian, pa vas lahko odpelje tudi v zelo čudne in nevarne kraje.

Poslednja vprašanja – in odgovori

Moralo je biti število, navadno, še kar majhno število, in izbral sem si to. Vse tisto o binarnih zapisih, številskih sistemih z osnovo trinajst in tibetanskih menihih so same traparije. Sedel sem za svojo mizo, strmel ven na vrt in pomislil »42 bo prava«. In sem jo natipkal.

Konec zgodbe.

Douglas Adams

Vtipkajte v Googlov iskalnik »odgovor na življenje, vesolje in sploh vse«, pa bo njegova kalkulatorska funkcija pri priči odgovorila »42«. To število je kajpak odgovor, ki ga da Globo- kaMisel, potem ko je nekoliko nepraktičnih sedem milijonov in pol let meditiral s pogledom, uprtim v svoj popek. Miši (ki so zgradile računalnik) niso srečne, kakor jih je bil Globoka- Misel tudi posvaril. »Ne bo vam všeč,« je izjavil, ko se je čez pol milijona generacij njegov zaslon spet prižgal.

Stlačiti življenje, vesolje in sploh vse v eno samo število je dobra šala. Adams se je poigraval z zamislijo, da je vse, kar fizika ve in želi vedeti o kozmosu, mogoče izraziti z nekaj konstantami. Leta 1999 je Sir Martin Rees napisal knjigo z naslovom Samo šest števil, v kateri razpravlja o ključnih količinah, ki oblikujejo naše vesolje (števila 42 na žalost ni med njimi). Bi moral biti Veliki odgovor več kot le prgišče števil? Da bi odkrili, kaj je, bomo morali, kot je ugotovil že GlobokaMisel, odkriti, kako se glasi Veliko vprašanje. Vsaj malo pa, se zdi, smo le že napredovali.

So zakoni fizike, ki jih prepoznavamo, vsi zakoni, kar jih je? Ali obstaja še spisek doslej neprepoznanih aksiomov, ki se skrivajo pod znanimi zakoni? So možni tudi drugačni zakoni ali pa je to Vesolje edini tip vesolja, ki lahko obstaja? Fiziki govorijo o »simetrijah« narave, od katerih so se v času od velikega poka dosihmal nekatere že izgubile - nobenega razloga, na primer, ni za domnevo, da sta bili v začetku ustvarjeni enaki količini snovi in antisnovi. Potem imamo večno uganko časa. Kaj natanko je to? V Časovnem stroju je H. G. Wells izrazil domnevo, da je treba čas obravnavati zgolj kot še eno dimenzijo, podobno trem prostorskim, ki jih dobro poznamo. Vendar naša izkušnja časa ni le še ena smer, tako kot gor, dol, vstran ali navzad. Za nas ima čas puščico: premika se le v eni smeri. Kot pravi Brian Greene:

Jajca se razbijejo, a ne sprimejo; sveča se stali, pa ne »nestali«; spomini so iz preteklosti, nikoli iz prihodnosti; ljudje se staramo, nikoli razstaramo. Te asimetrije vodijo naša življenja; razlika med naprej in nazaj v času je prevladujoči element naše izkušnje sveta. Če bi naprej in nazaj v času kazala enako simetričnost, kot jo vidimo med levo in desno smerjo, ... bi bil svet nerazpoznaven. Mogoče je bila, kot trdijo Greene in drugi, časovna puščica sprožena ob rojstvu vesolja.

Potem je tu še temna energija. Napolnjuje več kot dve tretjini opazljivega vesolja in vse hitreje razganja galaksije vsaksebi. Je temna energija tista sila, ki je povzročila kozmično inflacijo ob velikem poku? Vemo, da vakuum vrvi od fantastičnih energij - ki so naravni kandidati za to skrivnostno an- tigravitacijsko silo - vendar se zdi jakost temne energije, kot jo opazujemo, nekaj manjša - za faktor 10^120 - kot bi sledilo iz enačb, ki napovedujejo velikost energije vakuuma. Je temna energija v zvezi s Higgsovim poljem, tem svetim gralom moderne fizike? Higgsovo polje je tisto, ki delcem podeljuje njihovo maso. (Izvor mase je, tako kot čas, še eno velikih vprašanj, za katera fiziki z občutkom sramu priznavajo, da za odgovor v resnici nimajo nobene čvrste osnove.)

In kaj je s temno snovjo? Vse odkar smo ugotovili, da oblik in velikosti galaksij ne moremo razložiti z vidno snovjo - zvezdami, planeti in oblaki prahu - iščemo to čudno snov, ki naj bi preplavljala kozmos in součinkovala z navadno snovjo samo prek šibkega delovanja težnosti. Temno snov je odkril švicarski astronom Fritz Zwicky, ki je tedaj delal na Caltechu.

V zgodnjih tridesetih letih je ugotovil, da se jata galaksij, ki jo je proučeval, ne giblje pravilno. Namesto da bi se razletela, kot bi se morala, je ostajala povezana z nevidno silo, domnevno težnostno, ki izvira iz nekakšne nevidne snovi, obdajajoče galaksije kot nekakšen svetniški sij. Četudi je Zwicky malo znan zunaj astronomskih krogov, mu gre vendar priznanje, da je na en mah razširil meje Vesolja za cel velikostni razred.

Fiziki bi radi vedeli, ali obstaja še več dimenzij poleg treh prostorskih in ene časovne, kakor jih vidimo oziroma mislimo, da jih vidimo. Teorija strun - skupaj s svojima najnovejšima izpeljankama, teorijo superstrun in M-teorijo - daje močne namige, da obstaja še sedem dimenzij, ki so tako na drobno zvite vase, da jih še nismo opazili. Teorija strun trdi, da je snov namesto iz točkastih osnovnih delcev sestavljena iz drobnih vlakenc čistega prostora-časa, ki so nekaj tisoč bi- lijonkrat manjša od protona in imajo obliko in lastnosti majcenih strun. Standardni model fizike delcev pravi, da obstaja okrog 50 osnovnih delcev - pravi zverinjak, če smo odkriti

vi med njimi dvanajst vrst fermionov (gradnikov snovi) in nekaj bozonov (delcev sevanj) skupaj z njihovimi antidelci in še dodatnimi neodkritimi delci, kot sta masonosni Higgsov bo- zon in graviton. Vendar ta čudni živalski vrt sploh ne daje vtisa elementarnosti - od tod teorija strun.

Načini, kako te strune nihajo, pravi teorija, določajo različnim delcem njihove lastnosti - naboj elektrona, maso nevtrina in tako naprej. Če ima teorija superstrun prav, imamo odgovor na eno od ključnih in najbolj osnovnih vprašanj znanosti, namreč »Iz česa je snov?« Edina težava je, da bi za preučevanje snovi v tako drobnem merilu potrebovali energije, ki so daleč večje od tistih, ki jih zmorejo naši najmočnejši pospeševalniki - pravi izziv za 21. stoletje.

Dopolnilo h gornjemu je še drugo Veliko vprašanje: Ali je mogoče združiti osnovne sile in delce v eni teoriji? Teorija velikega poenotenja bi zaključila nekajdesetletni trud, da bi prvotno nepovezane pojme - tako kot šibko silo in elektromagnetno silo - prikazali zgolj kot vidike ene in iste reči. Ali bi znali poenotiti Einsteinovo fiziko - fiziko velikih meril, gravitacije, vesolja in časa - s kvantno fiziko Nielsa Bohra, Heisenberga in Plancka, s svetom Aliče v čudežni deželi, kjer so objekti lahko na dveh mestih naenkrat in kjer lahko v trenutku pošljemo »sporočilo« z enega konca vesolja na drugi. Da bi to napravili, potrebujemo teorijo kvantne gravitacije.

Kaj natanko je prostor, ta okvir, v katerem se vse nahaja? Isaac Nevvton je menil, da je »absolutni prostor« nepremični okvir, v katerem se vse dogaja in glede na katerega je mogoče opazovati vse gibanje. V letih po 1870 je avstrijski fizik Ernst Mach (znan po določitvi hitrosti zvoka) predložil tezo, da je absolutni prostor iluzija; če se zavrtite v popolni praznini in torej nimate ničesar, glede na kar se sučete, potem ne morete čutiti nobene centrifugalne sile. V svoji teoriji splošne relativnosti je Einstein pokazal, da je bil Mach na pravi sledi, se je pa motil glede tega, da v odsotnosti snovi ni referenčnega sistema za gibanje. Vpeljal je zamisel »absolutnega prostora- časa«, nekakšno oživitev prvotne Newtonove zamisli.

V malem merilu vemo, da je kvantna fizika pravilna, ne razumemo pa zares, kaj pomeni. Kaj pomeni v njej, da je elektron lahko na dveh mestih naenkrat? Je res, kot je rekel Richard Feynman, da vsakič, ko zakoračimo čez sobo, preskusimo vse možne poti z ene strani na drugo, vključno s tistimi, ki napravijo ovinek okoli Plutona, tako da je tista očitna samo

najverjetnejša med njimi? Kako v resnici deluje Einsteinova čudaška sila na daljavo? Če živimo v enajstrazsežnem vesolju, kako natanko so s tem pojasnjeni težnost, svetloba ali čas? Zamisel, da je svetloba - vse elektromagnetno sevanje samo projekcija valov v peti dimenziji, se sliši prav tako noro kot to, da so miši projekcije bitij iz vzporednega vesolja: jo pa jemljejo popolnoma resno.

Po eni strani je prav v srce segajoče, koliko teh vprašanj ostaja neodgovorjenih. Na drugi strani pa nas navdihuje, da pred komaj sto leti teh vprašanj še nismo znali niti postaviti. Gotovo je to napredek - z določeno ceno, kajpak.

Tipanje za globoko strukturo vesolja je zelo drago. Če hočemo ustvariti in preiskovati najmanjše, najbolj osnovne delce, moramo nekoliko večje delce trkati med seboj v najdražjih napravah, kar jih je kdaj bilo - v pospeševalnikih in trkalnikih delcev. Že desetletja hrani veliki, maratonsko dolgi predor v CERN-u napravo z imenom veliki elektronsko-po- zitronski (LEP) trkalnik; v gradnji pa je še mnogo hujša zverina, ki bo shranjena v istem predoru, veliki hadronski trkalnik (LHC). Ko bo leta 2007 dokončan, bo to najmočnejši pos- peševalnik za delce na svetu. Fiziki upajo, da bodo v njem opazovali trke protonov pri energiji 14 TeV (teraelektronvol- tov) in dobili odgovor na številna osnovna vprašanja. Lahko da bodo odkrili zmuzljivi Higgsov bozon (božji delec po domače) in s tem razrešili uganko mase. Lahko bodo ugotovili, ali so nevtrini zares brez mase in ali je antisnov zares popolna zrcalna podoba snovi. Nemara bodo razločili celo katere od skritih dimenzij, ki jih napoveduje teorija strun (čeprav celo energija LHC ne bo zadoščala za razkritje samih strun). Še večja naprava - mednarodni linearni trkalnik - je šele v načrtih, ko bo zgrajen, pa bo dopolnil LHC. Skupaj bosta ta dva stroja največja in najsilnejša znanstvena instrumenta, kar smo jih kdaj zgradili - resnični čudesi 21. stoletja.

Preučevanje kozmosa na drugem koncu velikostne lestvice zahteva naprave, ki so skoraj tako velike in drage kot veliki supertrkalniki. Verjetni konec Hubblovega vesoljskega teleskopa, tega najpopularnejšega znanstvenega instrumenta vseh časov, zaradi spektakularnih slik, ki jih je posnel, bo v naslednjih nekaj letih pomenil vrzel, ki jo bo treba zapolniti. Planck, evropsko vesoljsko plovilo, naj bi vzletelo leta 2007 in bo sedelo v točki Lagrange 2, kjer sta izravnani privlačnosti Sonca in Zemlje, nekaj milijonov kilometrov od nas. Iskal bo anizotropije - majcene razlike - v kozmičnem mikrovalovnem ozadju z mnogo večjo občutljivostjo kot WMAP. Do kraja misije nekje v naslednjem desetletju bomo nemara zagotovo zvedeli, kaj se je zgodilo v tistih bežnih, a nadvse pomembnih trenutkih po velikem poku.

Eno najpomembnejših vprašanj je seveda: »Ali smo sami?« Na to bomo našli odgovor v nekaj desetletjih - a le, če bo ta odgovor »ne«. SETI, iskanje zunajzemeljskih razumnih bitij, se nadaljuje s polno paro in po zaslugi povečane računske zmogljivosti bo do leta 2030 našlo znotraj razdalje nekaj sto svetlobnih let od Zemlje vse, kar bi utegnilo aktivno pošiljati radijske signale. Negativni rezultat seveda ne dokazuje, da smo sami. Kot streznitev deluje misel, da bi človeška rasa utegnila preživeti preostanek svojega veka na Zemlji v temi glede tega. Če so tuje civilizacije tako redke, kakor nekateri znanstveniki zdaj verjamejo, nas čaka dokaj samotna prihodnost. A četudi so civilizacije redke, je življenje nemara tako običajno kot blato na čevljih. Ko smo v prvih 20 letih raziskav odpisali Mars kot oranžno verzijo naše Lune, se stave zdaj sklepajo o tem, ali bi bil rdeči planet lahko vsaj domovanje mikrobnega življenja. NASA bo vsaj še nekaj desetletij vsaki dve leti proti Marsu poslala novo sondo. Do leta 2020 se bo nabralo že 30 sond, ki bodo tipale in vrtale površino z vse bolj iznajdljivimi roboti. Ironija je, da utegnemo marsovsko življenje najprej odkriti na Zemlji. Sledi metana - poglavitnega biološkega označevalca - v Marsovem ozračju so nedavno odkrili z zemeljskimi teleskopi. In tu je še meteorit ALH84001, v katerem so (ali pa niso) skrite fosilne marsovske bakterije. Za to se je bilo treba potruditi samo do Antarktike.

Zame pa je najbolj vznemirljiva vesoljska odprava v prihodnosti (razen človeških raziskovalcev v Osončju) iskanje Zemlji podobnih planetov ob bližnjih zvezdah. Evropa ima v načrtu odpravo Darwin, v kateri bo poslala floto šestih 150- centimetrskih vesoljskih teleskopov v orbito okrog točke La- grange 2 (tiste, v kateri bo sedel Planck), da bodo pregledovali bližnje zvezde, ali imajo modrozelene planete. Izstrelitev je načrtovana za leto 2015, vendar financiranje Darwina še ni zagotovljeno in lahko se zgodi, da se bosta evropska agencija in NASA dogovorili za skupno odpravo. Tudi večji teleskopi na Zemlji bi zmogli spektroskopsko analizirati atmosfere tujih planetov. Če najdejo sledi vode, kisika in metana, je planet pravi kandidat za življenje.

Niso pa vse velike skrivnosti »tam zunaj«. Mogoče je najzapletenejša znanstvena uganka ta, ki se tiče narave človeške zavesti. Kaj pomeni misliti, se zavedati? Nekateri znanstveniki verjamejo, da je to največje in najpomembnejše vprašanje med vsemi. Drugi se o njem ne bi pogovarjali niti pri večerji. Kot vsa velika vprašanja tudi to meji na filozofijo in metafiziko. Kaj je zavestna misel ali izkušnja? Kaj so ti zagonetni »kvaliji«, ki povzročajo nevrofiziologom tolikšne glavobole? Kaj pravi zavest - in kaj pravi fizika - o prosti volji? Leta 1980 je nevroznanstvenik Benjamin Libet snemal možganske in živčne impulze ter z njimi dokazal, da je gibanje mišic pod zavestnim nadzorom - na primer potrkavanje s prstom - sproženo z živčnimi impulzi iz možganov in hrbtenjače, preden se zavemo želje, da bi napravili gib. Ti rezultati kažejo, da so naše predstave o volji in izbiri nemara čista iluzija; naša zavest morda sploh nima vpliva na naše vedenje, ampak je le pasivni opazovalec. Če bomo ugotovili, kaj je zavest, in morda celo izdelali smiselno teorijo o tem, kako se vzpostavi, ali jo bomo kdaj znali vgraditi stroju? Zavestni računalnik ali robot bi bil v mnogih pogledih prav tako silen korak kot odkritje tuje civilizacije (v globokem smislu bi šlo obakrat za isto stvar). Kaj bi računalnik lahko občutil? Preganjavico, kot ubogi Marvin, zaradi te obupne bolečine po vsej levi strani? Neskončno vzvišenost in domišljavost, kot GlobokaMisel? Ali napadalno sovraštvo, tako kot stroji v Terminatorju?

Kaj se zgodi, ko umremo? Spet smo pri Bogu, vendar obstajajo tudi rešitve, ki ne pomenijo zgolj pozabe na eni strani ali izbire med prijetno in neprijetno večnostjo, kakršno ponujajo mnoge od pomembnejših religij. V desetletju po 1980 je Frank Tipler (ki smo ga srečali v 7. poglavju) prišel na dan s hipotezo o točki Omega. V nekem trenutku - v točki Omega - v daljni prihodnosti našega Vesolja, meni Tipler, bodo napredne civilizacije (ki so dotlej zajele in obrzdale vso snov in energijo v Vesolju) preuredile sam kozmos v velikanski superračunalnik, ki bo s svojo skoraj neskončno računsko močjo v svoji računski matrici obnovil sleherni dogodek in objekt iz preteklosti. (Obstaja podobnost z bolj običajnimi matričnimi scenariji, ki kažejo, da bi bilo računalniško modeliranje celega vesolja možno že dosti prej.) Ta obnova bi vključevala pretekla življenja slehernega bitja - vključno z nami - ki je kdaj živelo, in tako bi lahko imeli računalniško podprto posmrtno življenje z neskončnim trajanjem (in po njegovem z rajskimi atributi), ki bi se ga lahko veselili. Zamisel je prijazna, četudi skoraj gotovo nora. Brez dvoma pa bi si zaslužila omembo v Vodniku.

Imamo torej še cel kup globokih vprašanj, pa (kolikor vsaj vemo) nobeno nima odgovora 42. Narava snovi, prostora in časa. Izvor in usoda Vesolja. Zakoni fizike. Osnovne sile in delci. Kaj pomeni občutiti, da živiš, in ali smo v tem sami. Kot pove multidimenzionalni Vodnik zbegani Random v Pretežno neškodljivi: »Vse, kar moraš v tem trenutku res vedeti, je to, da je vesolje dosti bolj zapleteno, kot bi se ti utegnilo zdeti, pa četudi je tvoja izhodiščna predpostavka, da je že kar prekleto komplicirano.«

Zame je prav dober kandidat za Dokončno vprašanje: »Zakaj sploh kaj obstaja?« Dlje ko premišljujete o tem vprašanju, globlje postane in globlji nemir vzbuja, pri čemer je slednja lastnost običajno znak, da smo na pravi sledi. Kajti bodimo si na jasnem: ko bomo našli odgovor na vsa vprašanja o fizikalnih zakonih in osnovnih silah in delcih, ko bomo razkrili poreklo in usodo Vesolja, razrešili uganke časa in prostora in se srečali s svojimi nezemeljskimi sosedi (če so), nam bo v sobi še vedno ostal cel slon, veliko vprašanje, kako da kaj od tega sploh obstaja. S težavo, ampak ravno na robu svoje zmožnosti, si predstavljamo drugačno stanje zadev, v katerem nikoli ni bilo ničesar, kjer ničesar ni in nikoli ne bo. Biti ali ne biti, je zares vprašanje. Bržkone si bo treba izmisliti še kaj bistrejšega, kot je GlobokaMisel, da si bomo odgovorili na to.