Miljenko Jergović

ZGODOVINSKA ČITANKA 2

FILDŽAN IN SKODELICA

SVETLOBA AVGUSTA

ODJAVNE ŠPICE

ZLATA LETA

KENAN

ART CLUB

USMERJENO

TELEFONSKI IMENIK

FEDA

STIPO

TUJEC

SEPETAREVAC

HANSAPLAST

SLIKAR

OSEBNO, PROSIM

VISKI

ŠESTI APRIL

DOBRI SOSEDJE

MIRZINO JATO

VODNJAK ŽELJA

PREDZADNJA POSTAJA

HAVA

ŠTIRINAJSTI KONGRES

PRODAJALEC SREČK

HITRI FUDO

DIMITRIJE BJELICA

ČELIKOVA SMRT

NAPAČNE PESMI

GUMIJASTI MINARETI

LETO 1983

PIONIRSKA DOLINA

HOTEL EVROPA

NIZOZEMSKA - JUGOSLAVIJA 2 : O

SOLZA IZ TEGUCIGALPE

PANENKA

DEBITANTI

POROČNIK FARČIČ

ARŽAN ŽARMUHAMEDOV

MONTREAL LETA 1976

ČIRO

VELEŽ

VELEŽ VITOŠA

CIMCIRASTE ŠAMŠARE

GLEDALIŠČE V HIŠI

EMA EMILI

KANTE ZA SMETI

ČRNE KOZE

BLAGINJA IN SMRAD

JUGOŠVABI

KRAVATA Z OI '84

PERTINI

GINA

LATINICA IN CIRILICA

ŠTOPANJE NOGAVIC

DRAGAN VUJKOVIČ

NOVO LETO V KINU

LEPILO OHO

KAKANJ, SREČNO!

TEORIJA O NAPAKI

MODA IN BOLEČINA

NOGOMETAŠEV NASMEH

LEKSIKONI

NE RODI MATI IZDAJALCA

LETO 1987

ZAGREBŠKE DŽAMIJE

PRAPORŠČAKI

STADION NACIONAL

SLOVENCI

TELEVIZOR ŽALUJE

FILDŽAN IN SKODELICA

Razlika med fildžanom in skodelico je bila najjasnejša razlika med Vzhodom in Zahodom. Muslimani so, takšno je bilo prepričanje, pili kavo iz fildžanov, katoliki pa so pili kavo iz skodelic. To morda niti ni bilo res, ampak verjelo se je, da je, in vsi so se delali, da je res. Kavna skodelica je delovala nekako elegantneje, s tistim držalcem med dvema prstoma, ki je občutljivo kožo prstov varovalo pred vročino, fildžan pa je bil neposrednejši, krhkejši in nekako bolj meditativen; človek ga je moral držati z več pozornosti in koncentracije, ali pa se je tako samo zdelo, sploh takrat, ko smo bili še otroci in o pitju kave nismo vedeli ničesar.

Razlika med Vzhodom in Zahodom je bila v našem primeru fiktivna, prav takšna, kot je razlika med skodelico in fildžanom. O tej razliki smo se nekaj učili iz knjig, slutili smo jo v cipresasti vitkosti minaretov in zvonki temeljitosti katoliških zvonikov, opažali smo jo v zvenu muslimanskih in katoliških imen; vse te Kristine in Katarine so zvenele kot kuhinjski angeli, vsak Muzafer pa je hodil po našem svetu kot sam svoj prednik. Ampak te razlike, razlike med Vzhodom in Zahodom, niso določale naših življenj, ker so bila ta življenja onstran strani sveta in ker smo dobro vedeli, da isti ljudje ob različnih priložnostih pijejo kavo tako iz fildžanov kot iz skodelic, da pa to počnejo brez določnega razloga in brez prizadevanja, brez namere, da bi se v njih ljubila Vzhod in Zahod. V takšni ljubezni bi bilo nemogoče živeti, kot je težko živeti v sovraštvu, določenem z dejstvom, da je nekdo s svojim imenom, ne pa s telesom in dušo, rojen na zahodni, nekdo drug pa na vzhodni strani sveta.

Na dnu vsakega fildžana sta bila od vekomaj polmesec in zvezda. Zaradi polmeseca in zvezde na kakem drugem kraju je bilo morda mogoče celo končati v zaporu, ampak na dnu fildžana nista bila sumljiva nikomur, niti enemu policijskemu inšpektorju ne, tako kot niso bile sumljive šahovnice grba zr Hrvaške in štiri črke S na grbu Srbije, zaradi katerih se je, če jih je inšpektor zalotil na napačnem mestu, tudi šlo v zapor. To, kar so bili za sosednje republike grbi, so bili za Bosno fildžani. Iz tega bi lahko sklenili le to, da bi Bosna nemara lahko bila srečnejša dežela. In je tudi bila srečnejša, dokler ni sosed nekega dne zmetal skozi okno svojih lastnih fildžanov, ker so ga začeli žaliti.

Pitje kave je meščanski obred, ki, tako kot vsi drugi obredi, nima uporabnega življenjskega pomena in je dolgotrajen. Posledica na hitrico popite kave je samo razbijanje srca in občutek, da človekove misli izplujejo kot čezoceanske ladje, ki se ne bodo nikdar več vrnile. Obred pitja kave ponuja možnost za neskončne in brezpredmetne pogovore, odrešene vsakršne komunikacijske dramaturgije. Ti pogovori osvobajajo dušo slehernega presežka in za seboj ne puščajo vidnih sledov. Ljudje ne vedo, o čem so se pogovarjali, in nadvse bi jih začudilo, če bi jih nekoč kdo vprašal, o čem se med kofetarjenjem pravzaprav govori. Ali bi se začudili ali pa bi začeli lagati. Vedno smo bili na moč ponosni na svoje obrede, zato smo si o njih radi izmišljali vsakovrstne laži.

Fildžani so začeli izginjati v času, ko so po vsem Sarajevu zabrundali in zasikali aparati za espresso. Niso še izginili, kajti večina Sarajevčanov ne razume, da obstajajo majhni aparati za espresso, da sploh niso dragi in da jih je zlahka dobiti. Toda Sarajevčani česa takšnega ne bi priznali za živo glavo, ampak pravijo, da jim je do prave turške kave, ker je boljša, ker jo je mogoče dolgo piti in ker je takšna kava del tradicije. Če vsi ti argumenti ne bi bili lažni, hkrati s samostojnostjo in suverenostjo turške kave ne bi preimenovali v bosansko kavo.

Če bo Bosna nekoč postala Amerika, bodo vsi ljudje pili kavo filterco. Filterca je nekaj najbolj ogabnega, kar je živ človek kdaj pil, in dokaj nejasno je, iz kakšnih razlogov jo ljudje pijejo. Ni ne hranljiva, ne dviga krvnega tlaka, človeka ne naredi veselejšega, medicinsko gledano pa je enako škodljiva kot vsaka druga kava. Toda v vsakem delu sveta, ki začne spominjati na Ameriko, povsod, kjer se ljudje osvobodijo bojazni pred vojnami, kjer začnejo brez sumničenja in strahu živeti eni zraven drugih, kjer je ubijalec iz enega naroda kaznovan enako kot ubijalec iz drugega naroda, kjer je ljudem vseeno, kakšne vere je njihov minister za gozdarstvo, in kjer beseda narod ne zveni kot grožnja - pijejo ostudno filterco. Ta je najbrž cena za dobro življenje, tisti grenki in ostudni kelih strupa, ki ga človek vsak dan pije, da bi lahko življenje preživel v sreči in dolgčasu.

Lepo bi bilo, če bi mogel človek po vsem tem še verjeti, da njegovi deželi ni treba postati Amerika, da bi mu bila Vzhod in Zahod spet le strani sveta, ki sta enako razporejeni, ko se zazre v fildžan in ko se zazre v skodelico.

SVETLOBA AVGUSTA

Mornarji so se zaobljubili svetemu Nikolaju, da bodo, če preživijo nevihto, zgradili kapelico; srbski despoti so gradili nadarbine, da bi jih po njih pomnili in da bi jim Bog odpustil; age in begi so za sabo puščali vakufe, mostove in vodnjake kje v divjini, sredi črnih borovih gozdov, tam, kjer človeka od strahu zažeja.Toda vsi ti so to počeli zaradi enega samega trenutka v življenju. To je bil trenutek, ko jim je bilo najtežje, ali trenutek, ko se jim je svet razprl v vsej svoji lepoti. Zato tudi obstajata dve vrsti zaobljubnih stavb, vakufi in nadarbine. Prvi slavijo Boga ter njegovo veličino in nastanejo potem, ko se preživi velike nesreče ali bolezni, druge pa božje delo in nastanejo potem, ko se leto pokaže ljudem v trenutkih sreče, lepote in naravne skladnosti.

Nekaj bi bilo treba zgraditi tudi v imenu kristalne bistrine tistih nekaj avgustovskih dni v Sarajevu. Ti dnevi so nastopili skoraj vsako leto, ko je nekoliko popustila julijska vročina ter so okoliški hribi in gore vsrkali vso pripeko asfalta, sonce pa je zemlji poslalo svoj sij pod posebnim kotom, s čimer je vsaki stvari povrnilo njeno izvirno barvo. To so bili dnevi zelo podaljšanih večernih senc, ki so se sprehajale po Ulici Vase Miškina vse do Slatkega čošeta in nato nazaj, pa mimo Večnega ognja in Čeče vse do Olomana, kjer so se navadno ustavile in ostale tiste pol ure, dokler se sonce ni povsem umaknilo za hribe in so se po Sarajevu na vse strani razprostrle dišave poletja. V takšnih dneh je tako jasno dišal coppertone, dišali so vlažni listavci Velikega parka, dišal je bencin in dišala sta sveže pražena kava pa pecivo skozi okna hiš na Titovi ulici. Kdove kaj vse je še dišalo, kajti človek pravzaprav ne pomni vonjav, temveč občutke in zaznave, ki so prihajali z vonjavami. Pomni teh nekaj kristalno bistrih avgustovskih dni in zdi se mu, da je bil to čas, ko se ni nikomur pripetilo nič slabega in je ves naš svet živel v nekakšnem angelskem intermezzu, v času, ustvarjenem le zato, da bi imeli temelj za vse prihodnje nostalgije in da bi lahko vsako prihodnjo srečo merili s srečo teh nekaj dni, s srečo, ki je bila tolikšna in takšna, da se je nismo niti zavedali.

Ti avgusti so bili čas, ko smo lahko najnatančneje spremljali, kako se spreminja moda sončnih očal. Ljudje so se vrnili z morja in nosili sončna očala, ki so jih kupili, da so se lahko na dopustu razkazovali, zdaj pa sojih prvič nosili po Sarajevu. Na začetku osemdesetih so bila to čisto črna očala, kot iz filma Brata Blues; v naslednjih sezonah so se pojavile prve prave rejbanke pa drage replike pilotskih očal britanske vojske iz druge svetovne vojne pa lenonke, ki so jih nosile še sveže zmedene adolescentke in mlade intelektualke, s katerih obrazov in zlovoljnih kotičkov ustnic je bilo očitno, kako majhno mesto je zanje Sarajevo in kako zelo hlepijo po kakem Amsterdamu ali Londonu, mestu, v katerem bi se lahko izgubile, po podzemni železnici, v kateri od začetka do konca poti prebereš pol knjige, po nečem, o čemer pravzaprav niso vedele nič, a bodo izvedele, ko bo za to nastopil čas, ko bo Sarajevo postalo mesto vseh mest, kristalni dnevi pa bodi izginili iz njihovih življenj, kajti ni ga kraja na svetu, kjer sence padajo pod enakim kotom.

Nič nas tako zelo ne spominja na naivnost minulega življenja kot očala, ki so šla iz mode, in nič na svetu ni starejše od očal, ki so šla iz mode. Stare srajce in stare ure je mogoče nositi še zdaj, stara očala pa bodo za zmeraj ostala v stranskih žepih zavrženih potovalk ter na dnu predalov z osnovnošolskimi spričevali in šolskimi beležkami. Šele ko si skrivaj nadeneš stara očala in se pogledaš v ogledalo, vidiš, kako si se od takrat postaral, kako zelo se je spremenil tvoj obraz in kako je z njega izbrisana sleherna sled davnega optimizma, optimizma, ki si ga nekoč pripisoval črnobelim fotografijam z ekskurzij in starševskih porok. Nekega dne se boš tudi ti, kakršen si danes, samemu sebi zazdel bivši in ta tvoj obraz bo izžareval naivni optimizem preteklosti in nikdar ne bo in tudi ne more biti drugače.

Kristalni avgustovski dnevi, dolge predvečerne sence in sončna očala, ki jih ne snameš, dokler se popolnoma ne zmrači, so znaki neke nepovratno izgubljene preteklosti. No, ampak izgubljena ni zato, ker bi se nam v vmesnem času primerilo kaj slabega, temveč zato, ker naš čas mineva in ker se podoba sveta pred našimi očmi nenehno premika. V trenutkih, ko se ta podoba prekrije z našimi pogledi, s točko, s katere jo gledamo, sreča in izpolnjenost postaneta nekaj možnega.

ODJAVNE ŠPICE

Otroštvo je obdobje počasnega minevanja časa. Najdlje si živel, tako se ti dozdeva, do štirinajstega leta, potem pa se je čas pohitril, in to, kar je nekoč trajalo ves mesec, zdaj mine v enem dnevu. Počasni čas je tudi obogatil tvoje pomnjenje, ampak to je vseeno v nečem na moč nezanesljivo: ne moreš zatrdno reči, koliko časa je v tistem obdobju kaj trajalo, ali je zgolj oplazilo tvoje življenje ali pa ga je naseljevalo dolgo, postalo simbol in nato izginilo. Zdi se ti recimo, da se imena na špicah televizijskih oddaj niso spreminjala deset let in da je tvoje otroštvo minilo v znamenju Revijskega orkestra Televizije Beograd, ki mu je dirigiral Voj kan Borisavljevič, zabavnih oddaj v režiji Antona Martija, intermezzov Jana Berana in raznovrstnih špic, na katerih se je prikazovalo najbolj nenavadno ime, ki si ga slišal v življenju, najbolj nenavadno zato, ker ti še zdaj zveni kot obsodba na dolgoletni zapor zaradi sovražne propagande, ime Dmitar Četnik. Ne spomniš se več, kaj je sploh delal ta Dmitar Četnik, ali je bil snemalec, lučkar ali tonski mojster, nemara pa njegove funkcije sploh nikoli nisi utegnil prebrati, ker te je tako zelo fasciniralo to ime. Dmitar Četnik se je, tako se ti zdi, pojavljal od tvojega prvega pogleda na zaslon in vse do konca miru, njegovo ime pa te je naučilo strpnosti posebne vrste in življenjskega razumevanja: ni četnik vsakdo, o katerem slišiš, daje četnik. Naučeno si resda utegnil tudi pozabiti, nemara prav takrat, ko je bilo najpomembneje pomniti zgodbo o Dmitru Četniku.

Pred vojno si prvič začel pozorno prebirati tudi odjavne špice ameriških filmov. Prej tega nisi počel, ker se je takrat film končal z zadnjim prizorom, imena ljudi, zadolženih za posebne učinke, ketering, prevoz živali in popisovanje prizorov, pa te niso zanimala. Sprva nisi doumel, kaj se je spremenilo in zakaj hočeš o filmu izvedeti vse, vse do tistega zadnjega podatka: kdo je proizvedel trak, na katerega je bil posnet film, sčasoma pa si dojel, da iščeš le eno - imena ljudi iz naših krajev. Postranskega pomena je, ali so pri filmu opravljali pomembno delo ali pa samo prinašali pice. Med snemalcem z imenom Joe Blagoievich in tretjim iz ekipe za ketering, ki mu je ime Ive Bilankov, pravzaprav ni razlike. Toplo ti je bilo pri srcu, in do njih, ljudi, ki jih najbrž nikdar ne boš srečal in v časnikih ne boš videl njihovih slik, si čutil naklonjenost, z njimi pa te je povezovala podobnost v barvi in zvenu tvojega ter njihovega imena in priimka. Vedel si, da Joe Blagoievich ne pripada tvojemu svetu in da je sorodnost, ki jo občutiš, enosmerna, ampak to ti ni preprečilo, da ne bi opazil njegovega imena na odjavnih špicah ameriških filmov. Odpustil si mu, česar komu drugemu ne bi nikdar odpustil. Nikdar recimo ne bi odpustil človeku, ki se je z Bistrika odselil v Zagreb, zdaj pa besedo Bistrik izgovarja, kot jo izgovarjajo v Zagrebu. Verjel bi, da skuša ugajati in se prilagoditi, prilagajanje tujim krajem in mestom pa je bilo v tvojem katalogu največji greh. Joe Blagoievich pa je resda prilagodil svoje ime in priimek tujemu svetu, in vendar mu nič ne zameriš.

V naslednjih letih, sploh potem, ko je vojna postala vojna, v duši in resničnosti, so se namnožili tudi ljudje, ki do konca prebirajo odjavne špice ameriških filmov. Pri tem sploh niso zmožni pojasniti, zakaj jih imena in priimki, ki jim zvenijo domače, navdajajo s tolikšno nežnostjo. Amerika je dežela vseh dežel, v kateri živijo ljudje vseh ras, ver in plemen, in vendar se na vsaki špici najde vsaj eno ime z domačnim zvenom. Manj je Kitajcev, Malajcev, Fincev, Dancev in Portugalcev kot različnih Jugoslovanov. To se morda zdi tolažilno, kajti nemara smo vsi imeli možnost, da bi bili raznašalci pic v novem filmu o Jamesu Bondu, a je nismo izkoristili. Človek vedno najde pot, da se v življenju začuti prikrajšanega. V nekem trenutku se nam je zgodilo, da smo prikrajšani tudi za to, česar nikoli v življenju nismo hoteli početi. Takrat smo že na veliko prebirali odjavne špice ameriških filmov.

Medtem se je zemeljska obla za nas neverjetno pomanjšala. Kot da jo je nekdo prekuhaval v tistem starem loncu za perilo, pod rdečo pokrovko z belim pikami. Nekoč daljne obale so zdaj tako blizu, da se že vidi z ene na drugo stran oceana. Na eni strani so tisti, ki raznašajo pice in obžalujejo, ker jih je doletela takšna usoda, in vendar so srečni, zaradi svojih otrok, ki ne bodo občutili nobene žalosti, ko bodo nekega dne raznašali pice; na drugi strani oceana so tisti, ki gledajo odjavne špice in si le stežka oprostijo, da niso šli v Ameriko raznašat pice in še vedno jih peče vest, saj vedo: če bi odšli v Ameriko, bi bili njihovi otroci nekoč srečni. To je torej formula konca naše zgodovine, enako banalna kot vse formule, vendar neprehodna in nerešljiva, kot so nerešljive vse žalosti, ki nastanejo zaradi presežka zemeljske bolečine in pomanjkanja talenta, da bi iz nje naredili kako vzvišeno, a zato trajno laž.

ZLATA LETA

Neki sarajevski pisatelj je malo pred vojno v kavarni Doma pisateljev govoril proti lastnemu delu. Kot da nič od tega, kar je napisal, ni vredno prebite pare, to, kar je nemara dobro, pa je dobro samo zato, ker se mu je posrečilo ljudem prikriti, da niti to ni kaj prida. To je bila obramba s samoironijo, nujna, če naj se človek v tem mestu zaščiti pred drugimi, če že nima kake druge obrambe. Najbolje je, če kar sam rečeš, da nisi nič vreden, kajti tedaj morda ne boš poslušal, kako to govorijo drugi. Tako je naš pisatelj med govorjenjem proti samemu sebi prišel do Meša Selimoviča in knjige Derviš in smrt. »Želim si, da bi bil to napisal, tako zelo si želim, da naj mi v glavi zraste tumor in se razrašča z vsakim stavkom, ki ga napišem, da le napišem Derviša in smrt.« Ampak bilo je že prepozno: Meša Selimovič je bil mrtev že skoraj deset let, oddaljen od vsega našega je ležal na enem od beograjskih pokopališč, velika knjiga je bila napisana, vse, česar se je še lahko nadejal sarajevski pisatelj, pa je bil tumor na možganih in nemara še to, da si bo kdo zapomnil njegove besede, kajti sam jih bo zagotovo pozabil, besede, ki so najbolj natančno opisale roman Derviš in smrt in to, kako je bil napisan.

S to knjigo se je začelo najbolj čudno obdobje v zgodovini Sarajeva, najbolj čudno najbrž tudi zato, ker so šli v letih, ko je šlo pisanje Derviša in smrti h koncu, h koncu tudi ves obup in nesreče tiste vojne in ker je minilo že dvajset let, odkar se je Bosna tiho, na krvi, kosteh, sovraštvu in nesreči svojih ljudi znova prebudila in se lenobno podala proti naslednji vojni, toda te vojne ni bilo in je tudi nihče ni pričakoval, zato je lahko Meša Selimovič dokončal zgodbo o svoji nesreči, mi vsi pa smo naposled odrinili od obale ter odpluli proč od svoje preteklosti in zamolčanega časa, o katerem se je govorilo le za zaprtimi vrati.

Meša je svojo zgodbo končeval v času, ko je Nogometni klub Sarajevo postal prvak Jugoslavije v nogometu. Ta dogodek je bil ključen, ker se je dotlej zdelo nemogoče, da bi prvak postal klub, ki ni srbski ali hrvaški. Ključen je bil tudi zato, ker smo bili prepričani, daje nogomet važnejši od življenja, ker je eksaktnejši, in pomembnejši celo od književnosti, kajti književnost je samo ukana v plemenitem pomenu besede, v književnosti je mogoče prelisičiti vse in vsakogar, celo življenje samo. Meša Selimovič in Nogometni klub Sarajevo se bosta petnajst let pozneje znašla v istem stavku, na straneh sarajevskega Svijeta, ko bo nekdo napisal, da smo dobili Repčiča in Sušiča, zato zdaj lahko shajamo tudi brez Meša Selimoviča. Te besede bodo pozneje veliko citirali in postale bodo splošno mesto mazohističnega dokazovanja, da smo sami sebi največji sovražniki. To dokazovanje bo enako zmotno, podtaknjeno in slabo odigrano kot besede, zapisane v Svijetu.

S tema dogodkoma, z enim naslovom prvaka in eno knjigo, bo Sarajevo na različnih ravneh postalo pomembno in veliko mesto, veliko večje, kot so se lahko nadejali Sarajevčani in kot bi bilo sprejemljivo ter ljubo preostali Jugoslaviji. Sprva nas je grozno živciralo prav to, da se nas Jugoslavija ne veseli, ampak kar naprej nekaj sitnari. Tako je bilo konec šestdesetih iz Zagreba slišati glasove, da se preveč daje za nerazvite republike in pokrajine, sploh za Bosno in Hercegovino, v Beogradu pa se je že konec sedemdesetih govorilo, da v Bosni bolj kot drugod preganjajo ljudi na osnovi narodnostne pripadnosti. Ko so ti glasovi prišli do našega centralnega komiteja in milice, so se veliki pregoni začeli tudi zares. V Beograd so se izselili pisatelji, filozofi, slikarji in umetniki z različnih področij, v preiskovalnih zaporih in na hodnikih Službe državne varnosti pa so Srbi, Hrvati in Bosanci, razdeljeni v bratske ešalone, čakali na informativne pogovore.

Lagali bi, če bi rekli, da nas je vse to prav zelo zadevalo. Nacionalisti, anarholiberalci in različni sovražniki niso bili ljudje iz našega sveta, in četudi so bili, so iz njega izstopili takoj, ko so jih razglasili za sovražnike, tako da smo tudi brez njih živeli svoja življenja in se veselili, ker nam je šlo iz dneva v dan bolje. Naši ljudje, Branko, Hamdija in Džema, so se zelo približali Titu, njihove besede so bile upoštevane in verjeli smo, da pomagajo maršalu rešiti Jugoslavijo notranjih in zunanjih sovražnikov, ki so se vrinili v srbske in hrvaške centralne komiteje. V tistih letih so si izmislili tudi sintagmo o Bosni in Hercegovini kot Jugoslaviji v malem, ki se ji bomo dvajset let pozneje odrekli in jo pripisovali nekomu drugemu, čeprav zanjo nosimo vso odgovornost, saj smo jo sami skovali.

Istega leta, ko je bila ob enem od partizanskih spominskih obeležij posneta vrsta fotografij, ki so prikazovale tovariša Tita v beli obleki, njegove pudeljčke, Branka Mikuliča in bosansko vodstvo, je Zeljezničar postal prvak Jugoslavije. Danes je težko reči, koliko politične energije je bilo vložene v ta naslov, vendar na žalost Zeljevih navijačev drži, da so bili politiki za to zmagoslavje vendarle veliko zaslužnejši kot pa za prvenstvo, ki ga je osvojil Nogometni klub Sarajevo. Zeljo je postal prvak, potem ko je v Hrvaški propadel maspok ter so v Srbiji zamenjali Latinkine in Nikezičeve liberalce, zato se v tisti sezoni nihče ni drznil preveč forsirati Partizana, Zvezde, Hajduka in Dinama. To seveda ne zmanjšuje teže dejstva, da so bili Jožo Bukal, Velja Bečirspahič, Josip Katalinski in njihovi soigralci tistega leta največji in najmočnejši ter da bo njihov naslov prvaka ostal eden od vrhuncev čustvene zgodovine našega mesta. Poleg tega je naslov osvojil klub, ki v nasprotju s tekmecem s Koševa nikoli ni bil v posesti katere od političnih elit. Tistega leta je bila elita le porok, da nihče ne sme ogoljufati kluba Milana Ribarja.

Potem ko je Zeljo postal prvak, je bilo mogoče vse, večni sarajevski občutek manjvrednosti pa se je spremenil v svoje nasprotje. Poleg drugega smo si lahko svoje pomanjkljivosti predstavljali kot vrline.

Iz tega občutja je nastala tudi pesem Tako tije mala moja kad ljubi Bosanac, s katero se je za dolgo utrdil predsodek o Bosancih kot surovih, primitivnih in nezadržno privlačnih ljudeh, ki uživajo v svojem luzerstvu in iz njega delajo poetiko. S tem predsodkom se je začela rast Bijelega dugmeta, ki bo trajala petnajst let in se bo simbolično končala s tem, da bo Goran Bregovič sredi devetdesetih v intervjuju za zagrebško Panoramo rekel, da je Sarajevo čisto majhno mesto, globoka provinca, ki je s tragedijo prišla do nezaslužene svetovne slave. To bo Sarajevčane strahotno razjezilo, zato nihče ne bo niti razmislil o Bregovičevih besedah, v katerih je bilo vendarle zlato zrnce resnice. Resnično, Sarajevo je edino mesto, ki je lahko ustvarilo Bijelo dugme in ga toliko let nezavedno napajalo s svojo energijo, se z njim ponašalo celo tedaj, ko ga je preziralo, in le v Sarajevu sije lahko nekdo tako ognjevito želel, da bi drugi potrdili njegovo veličino, kajti nič v tem mestu ni moglo biti dovolj veliko. Bregovičeve uresničene sanje so bile pravzaprav uresničene sanje večine Sarajevčanov: postati večji in pomembnejši od lastnega mesta. Zaradi takšnih sanj je Sarajevo dejansko provinca, provinca je tudi zato, ker smo bili vedno strašansko jezni, če nam je kdo rekel, da smo provinca, in ker smo že samo besedo provinca razumevali napačno. Če bi naša zlata leta trajala dlje, če jih ne bi pretrgala vojna, bi nekega dne svojo provinco nemara vzljubili.

V času tretjega albuma Bijelega dugmeta je nastopil vrhunec mode najrazličnejših kreditov. Fička se je kupilo na triletni kredit, ponj pa se je šlo v Pečigrad pri Cazinu, kjer je bilo skladišče Crvene zastave. Tam je kupec dobil še zahvalno diplomo, ker je, seveda proti svoji volji, ob nakupu avta priložil sto tisoč starih dinarjev za gradnjo kake reči, recimo športne dvorane v tem Pečigradu. Na kredit se je kupovalo še barvne televizorje, vendar le tiste domače proizvodnje, Gorenje in Ei Niš, tuje televizorje pa je bilo treba kupiti za gotovino, kredite pa se je jemalo tudi za gradnjo počitniških hišic na morju, Palah, Jahorini, Vlašiču in v drugih krajih. Povprečen sarajevski družinski oče je imel v teh letih na grbi vsaj tri kredite, vendar mu to breme ni bilo težko in se sploh ni spraševal, kako in čemu država deli ljudstvu vse te ogromne denarje. Ampak nepopisno ga je najedalo, ker prav ta država ves čas zahteva nekakšna posojila in samoprispevke za gradnjo tega in onega. Ljudi so še posebno živcirala posojila, ker so na osnovi njih dobili obveznice, ki jih bodo lahko unovčili šele čez tri leta, nihče pa ni verjel, da bo ta denar čez tri leta sploh kaj vreden. Družinski očetje so se počutili prevarane, vendar niso ukrenili ničesar, saj niso hoteli biti sovražniki samoupravnega socializma in najnaprednejše med vsemi družbami.

Vso svojo negativno energijo in potrebo po družbeni kritiki so, resda šepetaje, sproščali na živinah. Tako so v sedemdesetih pravili politikom na nižjih položajih, denimo predsednikom občinskih komitejev in članom ideoloških komisij, ki so se prevažali naokrog v službenih avtomobilih. Do polovice sedemdesetih so imeli ti avti rdeče registrske tablice in vsak oče je besno klel, kadar gaje na poti proti morju prehitel avto z rdečo registracijo. Takšne registracije so na splošno in odkrito zgražanje javnosti odpravili in proti odpravi rdečih tablic so celo pisali nekateri časniki. Ampak vseeno so jih zamenjale navadne bele tablice, ki pa so imele majhno začetno številko, na primer 01, tako da smo na cesti spet lahko prepoznavali službene avtomobile. Na začetku sedemdesetih so se živine prevažale v Citroenovih žabah in peugeotih 404, le tiste najvišje, tiste, ki jim niti nismo pravili živine, pa so se vozile v črnih mercedesih, ki bodo nekaj let pozneje splošno merilo živinskega standarda, prastari črni mercedesi pa bodo vse do vojne ostali statusni simbol občinskih in partijskih funkcionarjev od Bosanske Gradiške in Srpca do Gorazda in Cajniča. Tihi upor proti živinam je bil prvi dejavnik nastajanja bosanske državljanske zavesti, ki se je začela porajati po knjigi Derviš in smrt in prvem bosanskem naslovu prvaka.

V taki deželi, ki se je rojevala iz metafore Jugoslavije, naše skupne domovine, in ki je bila, v nasprotju z negativnimi ideološkimi odkloni vzhodnih ter zahodnih republik, zamišljena kot obrazec bratstva in enotnosti, je bilo Sarajevo v vsakem primeru privilegirano mesto. To je bilo spet mogoče videti na primeru nogometnih prvenstev. V sezonah 1973/74 in 1974/75 je namreč mostarski Velež izgubil prvenstvo proti Hajduku zaradi slabše razlike v golih, čeprav je taistemu Hajduku zabijal po pet komadov ter ga premagoval v Mostarju in Splitu, ampak tako prvo kot drugo leto je odločal sodniški inženiring, Veleževa ekipa, v kateri so igrali Enver Marič, Marko Colič, Vladimir Pecelj, Džemal Hadžiabdič, Jadranko Topič, Dušan Bajevič, Franjo Vladič, Vahid Halilhodžič ..., pa bo kljub izgubljenima naslovoma ostala najmočnejša klubska vrsta v nogometni zgodovini Bosne in Hercegovine. Potem ko je Veležu dvakrat odvzel prvenstvo, je Hajduka že v naslednji sezoni, sezoni, v kateri je sredi Beograda premagal Partizana s 6 : i, krvavo ogoljufal sodnik Dušan Maksimovič in tako je izgubil naslov prvaka. To je bil značilen model naše socialistične pravice: krivice so bile razporejene tako, da so bili na koncu oškodovani vsi, nihče pa ni imel popolnoma čiste vesti.

Sarajevčani se sploh niso zanimali za to oškodovanje Veleža. V njem so celo zlobno uživali, saj je veljalo prepričanje, da morajo velike stvari, namenjene Bosni in Hercegovini, prihajati le v Sarajevo. Prav neverjetno, kako se je to mesto nezavedno balo Mostarja, Tuzle in Banjaluke in koliko energije smo vložili v njihovo podcenjevanje. Oni so nam seveda krvavo vračali, Mostarčani s svojo iritantno vzvišenostjo, ki pravzaprav ni imela nikakršnega pokritja, Banjalučani s forsiranjem občutka, da so za nas isto kot Zagreb - torej kulturni, spodobni in civilizirani ljudje (to se je denimo kazalo na njihovih ulicah: Banjaluka je imela v sedemdesetih veliko čistejše ulice od Sarajeva in veliko manj mestnega nasilništva), Tuzelčani in Zeničani pa preprosto niso izpustili priložnosti, da na športnih prizoriščih ne bi ponižali vsega, kar je sarajevsko. Tako je Sloboda večno prepuščala tekme beograjskim klubom, medtem ko je Čelik nekega leta s fanatičnim prizadevanjem igralcev pregnal Zelja v drugo ligo. Tekma je bila v Zenici, Karač je s kakih tridesetih metrov zabil gol, veselil se je kot majhen otrok, to je bil vrhunec njegove kariere, ves stadion pa je navdušeno skandiral besede, ki jih sleherni navijač Zelja že kdove koliko let poskuša pozabiti.

Bosna ni marala Sarajeva in tudi Sarajevo ni maralo Bosne. Stare knjige in ljudje so govorili, daje bilo tako od vekomaj in da je bilo Sarajevo vedno zunaj sveta, nesrečno, ker se je znašlo sredi dežele, ki jo vsakič pričaka in pospremi le s prezirom ter ga ovira pri približevanju svetu, toda morebiti je v tej zadevi vseeno bolje ne prebirati starih knjig in ne poslušati starih ljudi, saj bi nas utegnili speljati na napačno sled. Bosna in njena mesta so bili v sedemdesetih Sarajevu v napoto, ker je bilo mesto po duši majhno in ker je bilo provinca v pravem pomenu besede, provinca, ki se je bala vsakršne konkurence, bala se je, da bi jo ta prerasla in jo naredila nepomembnejšo. Še veliko se je moralo zgoditi, preden se je Sarajevo zavedelo lastne moči v razmerju do okoliških mest in jih prenehalo prezirljivo odpisovati v imenu lastnih strahov.

Tistega leta, ko je Bosna v Grenoblu postala evropski prvak v košarki, je mesto doseglo svoj simbolni vrhunec, Bogdan Tanjevič in Mirza Delibašič pa sta mit o neskončni veličini majhne čaršije pripeljala do logičnega konca. V tistem času smo se potegovali za olimpijado, zmagali in začele so se priprave na zadnjo epizodo našega zlatega otroštva. Jugoslavija je bila že po malem utrujena, tovariš Tito je umiral, Beograd in Zagreb pa sta se vživela v svoje frustracije, ki jih nismo mogli razumeti in smo jih zavračali z nekakšnim intuitivnim sovraštvom. To nam je bilo, tako kot vsako sovraštvo, povrnjeno, ko je za to nastopil čas.

Prva polovica osemdesetih je minevala v znamenju velikih delovnih zmag v kulturnem in umetnostnem sektorju. Emir Kusturica je posnel svoja prva filma, osvojil Evropo ter doživel hladen prezir Ljubljane in Zagreba, zato ju je, značilno za Sarajevčana, zasovražil do amena in iz vsega srca. To, kar je občutil Emir Kusturica, smo ob različnih življenjskih priložnostih občutili vsi - do teh napihnjenih in grozljivo neduhovitih Zagrebčanov, ki so v vojski, na morju in v vsakem življenjskem položaju ostajali tako superiorni in so se počutili superiorne, celo če si bil stokrat boljši in pametnejši od njih. Problem je bil le v tem, da tega nismo znali ozavestiti in da nam je bilo več do tega, kaj si oni mislijo o nas, kot do tega, kar pravzaprav smo. Pravzaprav sploh nismo vedeli, kaj smo. Tega ni vedel niti Emir Kusturica, zato je sarajevsko sovraštvo, neumno sovraštvo, za katero nismo hoteli vedeti, kako neumno je, na koncu določilo vse njegovo življenje. Sarajevo je zasovražil tistega dne, ko je zgrožen govoril, da imajo Sarajevčani nenadoma nekaj proti nekemu Slobodanu Miloševiču in da je ta proti večji od tistega proti, ki bi po Kosturičevem videnju moral biti temeljni kamen njihovega kolektivnega duha.

V istem času kot Kusturica so se pojavili Zabranjeno pušenje, Plavi orkestar in Elvis J. Kurtovich pa Primus in Top lista nadrealista, na drugi - bolj intelektualni -strani pa bendi Kongres, Sch pa Gimpel luda, Alex fellows, Ozbiljno pitanje ... Namesto panka in novega vala, zagrebškega in beograjskega eklekticizma ter vključevanja v evropske trende je Sarajevo v teh prvih nekaj letih ustvarilo sceno zase, sceno po lastni meri in meri nekega drugačnega občutja sveta. Z zagrebškega in beograjskega zornega kota se je zdelo, da Evropa odpira vrata Jugoslaviji in da razlika med Zahodom in nami izginja, zaradi česar se je treba le prepustiti temu valu. Za Sarajevo je bila Evropa še naprej dovolj daleč, frustracije z lastno identiteto pa so bile tako izrazite, da smo se lahko prek tega zgodnjega novega primitivizma ukvarjali sami s sabo, ampak to, kako se je to počelo, je bilo pravzaprav veliko bolj evropsko od tistega, kar so počeli v Zagrebu in Beogradu. V tistem času, v prvi polovici osemdesetih, je bilo ustvarjeno vse, kar bo pozneje veljalo za sarajevski urbani duh in kar bo na začetku vojne simbolična ovira pred vdorom okupatorjev. Odmaknili smo se od vicev o Muju in Hasu in oblikovali svoje občutje mesta, ki je danes vidno na spletnih straneh tistega Sarajeva, ki v kiberprostoru prihaja iz Montreala, Ottawe, Phoenbca in drugih naših predmestij, v katera so se izselili Sarajevčani, ki so v teh osemdesetih živeli v Centru. Vse, kar ti beležijo kot občutje mesta, pripada prav temu času z začetka osemdesetih in njegovemu duhu, ki bo, to drži, retardiral še pred začetkom vojne, vendar bo to samo logična posledica splošne komercializacije.

V času olimpijade smo naredili vse, da bi bili boljši od samih sebe. V tistih dneh so Sarajevčani funkcionirali kot Jugošvabi, kot naši gastarbajterji, o katerih se je govorilo, da so najboljši delavci na svetu, čeprav je bilo v domovini znano, da so neznosno leni in šlampasti ljudje, ampak takoj ko so za šefa dobili Nemca, so se spremenili v Japonce. Dolgo je vladalo prepričanje, daje denar to, kar iz lenuhov naredi delavce, ampak resnica je drugačna: naši lenuhi prenehajo biti lenuhi, takoj ko se jim zazdi, da sodelujejo pri nečem pomembnem in velikem. Povprečna miinchenska bauštele je bila za Bosanca iz Dragalovca, vasi pri Doboju, kjer so potniki v vlaku vedno vlekli za zavoro, pomembnejša, nekaj večjega in resnejšega od vse Jugoslavije. Jugoslavijo je imel rad, vendar se mu ni zdela resna.

No, tako se je Sarajevčanom tudi olimpijada zdela nekaj strašansko resnega, zato so tujci o nas dobili napačen vtis: videli so nas kot vesele in neposredne ljudi, ki pa delajo kot Japonci in so na smrt precizni.

Olimpijsko razpoloženje je seveda trajalo kratek čas, vseeno pa je na vseh pustilo sled. Sarajevo je po olimpijadi in po zaslugi olimpijade postalo velemesto, kar se je kazalo tudi v tem, da Mejtaša niso več obiskovali kmetje, ki so s konji dovažali sir in mleko, saj so vsi doumeli, kako neprimerno je dovoliti konjem, da hodijo po središču mesta. Na ulicah ni bilo več toliko nesnage kot prej, uvedli so enotne zabojnike za smeti in vladalo je prepričanje, da olimpijada ni nepredviden kozmični incident, ampak da se bodo v Sarajevu spet dogajale velike stvari. Velika stvar je bila premiera prvega eksplicitnega filmskega porniča Strasti, ki so ga po olimpijadi začeli predvajati v kinu Radnik.

Sredi osemdesetih je bilo na neonskih napisih vse manj imen podjetij s sedežem zunaj Bosne in Hercegovine. Gledano z današnjega zornega kota je bilo to nekaj pomembnega, saj so v prejšnjih letih, sploh v sedemdesetih, mesto najpogosteje krasili le svetlobni napisi iz drugih republik, med katerimi je bila najbolj izstopajoča reklama Iskre Kranj na vrhu nebotičnika s kavarno Parkuša, saj je bila ponoči vidna z vsake sarajevske vzpetine. Ta sprememba je lahko pomenila samo to, da Bosna in Hercegovina iz republike z bazno in težko industrijo, rudniki in velikimi gradbenimi podjetji ter z različnimi drugimi splošnimi podjetji, kakršnih se ne oglašuje, postaja dežela, v kateri proizvajajo tudi stvari, ki jih lahko kupujemo v samopostrežbah in blagovnicah, v televizijskem in partijskem jeziku pa so se imenovale: končni fabrikati ali finalni izdelki.

Tako so se na sarajevskih ulicah in nad njimi pojavili tudi oglasi Agrokomerca iz Velike Kladuše. Pozimi 1986 se je na poslopju Higijene v Titovi ulici, malo pred križiščem z Ulico Dura Bakoviča, prikazal še velik rdeč svetlobni Agrokomerčev kuhar, že čez nekaj mesecev pa je bil ta kuhar pljunek v obraz, nekaj groznega in prepovedanega, nekaj kakor Milovan Dilas v Titovi družbi na fotografiji iz Muzeja revolucije. Izbruhnila je velika afera, ker je direktor Agrokomerca, Fikret Abdič, delil menice brez kritja in tako ropal najširšo družbeno skupnost. Sprva smo bili strašno besni na Abdiča, še bolj pa smo se jezili na živine, ki so pomagale Abdiču, a tudi na vse, katerih imen do takrat nismo smeli niti omeniti, s tovarišema Hamdijem in Brankom vred.

V istem obdobju je izbruhnila še afera s počitniškimi hišicami v Neumu, zato se je seznam osovraženih živin zelo podaljšal. Prebirali smo Dugo in Nin pa Start in Danas; hitro smo začeli verjeti, da je naše vodstvo lopovsko, po čemer se razlikuje od vseh drugih vodstev. Drži, slutili smo že, da je srbsko vodstvo nacionalistično, ampak nacionalizem se nam ni zdel pretirano velik problem, kajti izkušnja nas je učila, da tovariš Tito vsakič uspešno obračuna z nacionalisti. Takrat nismo pomislili na to, daje tovariš Tito že zdavnaj umrl, tako jezni smo bili na svoje živine.

Potem ko se nam bo zgodba o Agrokomercu v glavah razvila na drugačen način, ko bo Hamdija Pozderac zamenjan in nam bodo nekega sončnega aprilskega dne sporočili, da je umrl, bo že prepozno, kajti ne Sarajevo ne Bosna ne bosta več, kar sta bila v sedemdesetih, vse naše sovraštvo in ljubezen se bosta že delila, sprva na dva in nato na tri dele. S koncem zgodbe o Agrokomercu bo razpadla tista Bosna in Hercegovina, v kateri smo živeli od prvega šampionskega naslova Nogometnega kluba Sarajevo in Meševega velikega romana, nasprotje med Sarajevom ter njegovo bližnjo in daljno okolico bo povsem ugasnilo, vendar to ne bo konec naših zlatih let. Do konca so ostala še tri ali štiri leta, čas, ki ga bomo v glavnem preživeli v avtističnih, vendar življenjsko in ustvarjalno nadvse plodnih poskusih, da bi svoj primer, primer svojega mesta, izločili iz jugoslovanske usode, kakršna se je napovedovala.

Tako Naši dani postanejo dober časnik, časopis za kulturo in umetnost Lica se blešči z glamurjem velikega sveta, kakršnega Sarajevo še ni videlo, likovna skupina Zvon pripravlja elitne skupinske ter posamične razstave in performanse. Mladinski program ustvarja velike radijske zvezdnike, Rasim Kadič izstopi iz Zveze komunistov in se kuri na mlade Slovence, skupina Trio snema televizijski oglas Poljubljata se Vzhod in Zahod, Aleksandar Hemon piše serijo kolumen Sarajevo republika, Mladen Materiš dela svoje velike predstave, v kleti Akademije za uprizoritvene umetnosti gostujejo relevantni evropski alternativni bendi, padajo vse politične prepovedi, izginja strah pred milico ter uličnimi redarji in psihopati, ki ponoči od tebe zahtevajo osebno izkaznico, cveti tisoč cvetov, med njimi tudi cvetje zla, ampak stvar dobrega socialnega okusa je, da ga ne opaziš, da se zanj ne zmeniš, da se delaš, kot da ga nihče od tvojih ni nikoli nabiral.

Leti 1990 in 1991 sta vrhunec zlate dobe Sarajeva. Denarja smo imeli, kolikor smo ga hoteli in kolikor smo ga potrebovali. Slutili smo nesrečo in se na prvih večstrankarskih volitvah prepričali, da smo v manjšini in da ne poznamo meja lastnega sveta, a ne zato, ker bi bil prevelik, pač pa zato, ker ga nemara sploh ni. Živeli smo intenzivno, z alkimijo smo poskušali iz zamolklega strahu, ki si ga nismo hoteli priznati, iztisniti moč in veselje. Nihče ne bo nikdar izvedel, kateri korak v tem življenju je bil zadnji ter kdaj smo iz ene zgodbe prestopili v drugo in iz enega življenja vstopili v drugo. Poletje 1991 je bilo najlepše, kar jih je kdaj videlo Sarajevo. Posedalo se je po kavarnah, do zgodnjega jutra ostajalo v diskoteki BB, Zvonu in drugih klubih, hrup mesta ni nikoli potihnil, ker nismo hoteli spanca, še vedno si nismo želeli spanja, hoteli smo ostati budni vse do zadnje ure, ko je mrak že jemal dušo ter jo vodil v svet nedolžnih in blaženih. Poleti 1991 se je Sarajevo upiralo spanju. Morda ne ravno vse Sarajevo, ampak Sarajevo, o katerem ves čas govorimo v imenu pravice do lastne zgodovine, lastne iluzije, generacijskih mitov in pretiravanj, ki zagotovo ne bi imeli smisla, če ne bi bilo koraka, s katerim smo izstopili iz kontinuitete svojega prvega življenja. Če ne bi bilo tega koraka, če bi vse ostalo, kot bi moralo biti, če bi odraščali in se starali brez vojne ter nas ne bi ujel čas, v katerem se spreminjajo identitete, ta zgodba ne bi bila možna, niti ne bi imela smisla. Sploh pa, če ne bi bilo tega koraka, kakšen smisel bi imela prevelika ljubezen do mesta? Kdo bi lahko iskreno ljubil Sarajevo, če ne bi bilo vojne? Saj, popolnoma naravno je, da je človek hladen do rojstnega mesta in mesta svoje mladosti, naravno je, da odhaja v druga mesta, da se iz njih vrača in da občuti največje vznemirjenje v zvezi s kraji, v katere gre prvič. Toda naredili smo korak iz enega sveta v drugega, iz enega časa v drug čas, z njim pa je Sarajevo postalo ljubljeno mesto generacijskega hrepenenja. Tisto Sarajevo, ki je bilo beseda iz enega samega jezika, iz tega jezika, še preden je vstopilo v vse jezike sveta in postalo težko razložljiva metafora ter zaščitni znak nečesa, kar pripada neki drugi in ne tej zgodbi.

To je bil začetek julija 1991. Terasa pred kavarno Teater je bila prepolna in pripekalo je sonce, ki naredi ljudi zaspane in upočasni vsak pogovor, zato lahko lepo razmišljaš o sleherni izrečeni besedi, ne da bi te obenem preveč zadevala. V tistih dneh se ni odgovarjalo na nočno trkanje na vratih, kajti jla je mobilizirala moške za vojno v Sloveniji in Hrvaški, ampak z izjemo tega nič ni kazalo, da je kaka vojna sploh mogoča. Zdelo se nam je, da svet ne more kar tako vstopiti v vojno in da je scenografija naših življenj neprimerna za vojne. Ko smo sedeli pred Teatrom, smo hoteli verjeti v to iluzijo, k tej veri pa nam je pomagalo prav vse: poletje, čistejše in lepše od vseh naših prejšnjih poletij, in narava, ki se je razcvetela sredi mesta ter se nam podajala, kot da bi lahko zanjo kaj storili, in žerjavi na novogradnjah, ki so bili videti kot samo Upanje, kajti tam, kjer so žerjavi, smo čutili, ne more biti vojne.

Potem se je na parkirišču ustavil sivozelen tovornjak in iz njega sta skočila dva vojaka. To je bil znak za stampedo. Bežali smo čez mize in stole, misleč, evo, pa so nas prišli odpeljat v vojno, vojaka pa sta zbegano gledala za nami, ker to očitno ni bila ta zgodba, in kdo ve, zakaj je vojaški tovornjak parkiral prav tu. Tekli smo dolgo in se potem začeli smejati. Smejali smo se kot norci, srce nam je poskakovalo od smeha in morda od sreče. Ni je večje sreče od trapaste sreče brez razloga in niti ena izguba ni tako velika, kot če izgubiš nadarjenost za takšno srečo. Smejali smo se glasno in brez potrebe, da bi svoj smeh oblikovali. Smejali smo se divje. Smejali smo se do solz. Smejali smo se do krvi. Bilo bi dobro, če bi to kdo posnel s filmsko kamero, če bi nas spremljal, ko smo tekli, če bi spremljal naše obraze od strahu do smeha in bi zaustavil kader v hipu, ko smo se najbolj smejali. To bi bila idealna podoba sreče, ki je ni treba pojasnjevati, in na sliki bi bila za vedno obvarovana sleherne pozabe.

KENAN

Minilo je natanko četrt stoletja od tistega septembrskega dne, ko je dvaintrideset učencev 5. b Osnovne šole Silvija Strahimirja Kranjčeviča spoznalo vso strahoto življenja pod učitelji. Do takrat je bilo lahko. Imeli so eno učiteljico, dobro Sofijo Ištuk, in učiteljica je bila kot mama, sama pred tabo, kot si ti sam pred njo, zlahka se ji zasmiliš in dovoli ti, da se izmažeš, ne preži na vsako tvojo napako in se ne obnaša kot nogometni sodnik, ki meni, da ima večjo avtoriteto, če razdeli čimveč rumenih in rdečih kartonov. Zdaj pa jih je, trpine iz 5. b, deset učiteljev čakalo kot deset kerberjev, živčnih na deset načinov, vsak med njimi pa je verjel, daje njegov predmet najpomembnejši in daje v njem vsebovan celoten smisel osnovnega šolanja.

Prva ura, ki jo je imel 5. b tistega črnega septembra, je bil tehnični pouk ali tp. Vstopil je učitelj v bordo halji, plešast in s tistim zlohotnim nasmeškom negativca iz partizanskih filmov. Učenci so skočili na noge in otrpli v položaju mirno, on pa je na ves glas zatulil. Pomislil si, mali v zadnji klopi, daje to nemara ta konec in da so se mulci iz tiste kragujevške pesnitve tete Dese1 počutili popolnoma enako: samo še cepijo nas, pa gremo lahko na streljanje.

Začelo se je klicanje. Jasno in glasno si moral povedati svoje ime in upati, da Plešec iz tega ne bo naredil kakšne zajebancije. Grlo se ti je stisnilo, kolena so se tresla in zadevala eno ob drugo kot pivska vrčka v drhtečih starčevskih rokah, zato si, ko je prišla vrsta nate, komaj izdavil, kako ti je ime. »Kako?« se je zadrl učitelj TP, »Nedeljko Medvjedič?« Seveda ti ni ime Nedeljko Medvjedič, ampak v tistem hipu je bila rojena blamaža, ena gnusnejših, ki jo boš moral prenašati, dokler tvoji sotrpini iz 5. b ne bodo pozabili, kako je Plešec doživel tvoje ime in priimek.

Njegov šov groze in strahu je trajal nekaj mesecev, dokler ni 5. b učitelja Kenana Lazoviča, tako je bilo namreč ime temu človeku, začel doživljati kot drugačnega in dokler tudi sam nisi dojel, da je idealen predstavnik mejtaške mahale, ene od državic, iz katerih je bilo narejeno Sarajevo in ki so se med seboj razlikovale toliko, kolikor se je naše mesto razlikovalo od vseh drugih mest. Kenan te ni naučil tehničnega risanja, ker si bil za kaj takega nenadarjen, niti te ni naučil, kako z žagico rezati vezano ploščo, ker si bil tudi za to preneumen in je šel vsak rez krivo pot, zato pa ti je pokazal, kako si lahko lump, ne da bi bil obenem kreten, in kako se lahko iz vsake verbalne zadrege izvlečeš brez uporabe telesne moči, ki je tako ali tako nisi premogel.

Ko so minila štiri leta pod učitelji, je bil neki razred v enem samem dnevu viharnega navdušenja za vekomaj izbrisan z zemeljskega obličja. Zadnjič so se videli prvega junija 1980, ko so s spričevali v rokah stekli iz šole, in nihče jih ne bo več zbral na enem mestu. Šolska stavba je zanje postala spomenik, ker pa imajo ljudje do spomenikov različen odnos, bo nekdo ravnodušno hodil mimo nje, drugi jo bo gledal s sovraštvom, tretji z žalostjo in hrepenenjem ... Laže, kdor pravi, da je šolsko obdobje najlepše od vseh, laže pa tudi, kdor meni, da je smisel šole v tem, da jo dokončaš in potem zbrišeš.

Učitelji so ostali sami v pusti stavbi, kot obsojenci na dosmrtno ječo, čakali so september in nove otroke, ki bodo z enako bojaznijo stopili pred strašno obličje izobraževalnega sistema. Nikdar ne boš izvedel, ali je Kenan Lazovič tudi njih dočakal enako, vendar nekako upaš, da se nič ni spremenilo, da je tudi on ostal enak in da je na tvoje mesto v zadnji klopi prišel deček, kakršen ti ne boš nikoli več, in daje tudi ta Medvjedič Nedeljko doumel skrito sporočilo. Vera v večnost je ciklična, v mejtaški zgodbi pa je sredi nje Osnovna šola Silvija Strahimirja Kranjčeviča.

Bila je še vojna, ko so šolo pregnali iz stavbe, ker jo je bilo treba vrniti Katoliški cerkvi. Začasen prostor so ji našli v Domu tabornikov, vendar so jo po petih letih pregnali še od tam. Mejtaški otroci, pravijo, lahko hodijo v okoliške šole, Silvije Strahimir Kranjčevič naj gre v odpis in na hladno svojega koševskega groba. Če bo na koncu tudi v resnici tako, naj zgodovina pomni, da je bil zadnji v. d. direktorja šole Kenan Lazovič in da se je do zadnjega diha boril, da bi rešil mejtaško šolo.

ART CLUB

Spomladi leta 1981 se je v študentskem domu na Bjelavah odprl Art club. To je bila ena od majhnih dvoran, ne večjih od dveh šolskih razredov, z nizkimi stropi in brez ventilacije, klub, kakršne so v tistih letih po vsej Jugoslaviji odpirali povsod, kjer se je našla primerna klet, v kateri je bilo mogoče porušiti pregradno steno ali kjer je mladinski organizaciji uspelo zb nob, partijskemu komiteju ali afežeju odvzeti katero od dvoran za sestanke, ki ni bila v rabi že vse od konca petdesetih let in bi lahko služila za kulturno izobraževanje naše mladine. Za kakšno izobraževanje je šlo v teh letih, naši stari k sreči niso mogli niti slutiti, kajti če bi, ne bi bilo nič ne s temi sobicami, ki smo jih imenovali dvorane, ne z našo kulturo, in kar je za to zgodbo ključno: nič ne bi bilo z našim pankom. Zato velja v imenu resnice in zgodovinske pravice priznati, da v naših krajih ne bi bilo pankerjev, če ne bi bilo Zveze socialistične mladine in občinskih mladinskih organizacij, katerih prizadevni entuziasti z ozkimi usnjenimi kravatami, kakršne so bile takrat v modi, največkrat sploh niso imeli pojma, na čigav mlin speljujejo vodo ter kakšnim notranjim in zunanjim sovražnikom gredo na roke s spreminjanjem partijskih dvoran v mladinske kulturne klube.

Prvi koncert, ki je potekal v Art clubu,)z bil koncert reškega pank benda Parafi. V tistem času je karizmatični pevec in avtor Valter Kocijančič že zapustil Parafe, ker se je baje zaposlil in postal normalen državljan, pevsko vlogo pa je prevzela Vim Cola ali Pavica Mijatovič, grda in seksi punca, prva po vseh pravilih žanra dizajnirana jugoslovanska pankerica. Kot predskupina Parafov je igral Mali princ, bend, ki si je spomin zaslužil z dejstvom, da je v njem pel Bojan Hadžihalilovič. Seveda Mali princ ni imel prav nobene zveze s pankom, ampak to je spadalo k naši tradiciji tega časa, da namreč predskupina nima stičnih točk z zvezdniki večera.

Tisti večer so Parafi igrali tudi svoj največji hit, katerega refren se glasi »nobena ni boljša od naše policije«, kar je navzoče spravilo v idejno norost in kulturološko ekstazo, kajti Sarajevo se ni smelo zajebavati na račun ljudske milice, na pubertetniško občinstvo, katerega socialni libido je šele brstel, pa je ta z današnjega zornega kota nedolžna zajebancija učinkovala enako silovito kot socialistična revolucija na mladega Majakovskega. Tistega večera, na enem od prvih pravih pank koncertov v Sarajevu, so številni fantje postali pankerji, opredelili so se za dolga leta ter vstopili v svet, ki jih bo trajno zaznamoval in določil za vse življenje. Če ne bi bilo teh Parafov in Art cluba, bi šlo njihovo življenje in odraščanje v drugo smer, nekateri zdajšnji pisatelji in novinarji bi nemara postali urejeni, navadni ter frustrirani ekonomisti in inženirji elektrotehnike, ljudje torej, ki jim v prsih bije srce nekoliko bolj desno.

Že dva dni pozneje je sarajevsko Oslobodenje prineslo negativno oceno koncerta, omenjeni so bili protisocialistični elementi, svoje pa so povedali še eni tipi iz občinskega mladinskega komiteja, katerih imena smo žal pozabili, čeprav bi se jih morali spominjati, saj gre za iste bledolične in lepo vzgojene papke, ki nam bodo vse do danes v imenu različnih ideologij ter imen, zemeljskih in nebeških, partijskih in nacionalnih, kot miši glodali življenje. Kakorkoli, takšni so poskrbeli, da bodo Parafi na sarajevskem radiu prepovedani in da bo v naslednjih letih iz sarajevskih medijev, zlasti elektronskih, pregnano vse, z Laibachom vred, kar je v kulturnem smislu oblikovalo generacijo. V spominu pa sta ostali mladi komisarki Darinka Kecman in Jagoda Lazetič, ki sta se v osemdesetih ukvarjali z izganjanjem hudiča iz socialistične mladine.

Art klub so hitro zaprli ali pa so ga dali pod nadzor zaupanja vrednih mladincev, tistih, ki so jim lahko verjeli, in tako je padel kot žrtev na poti edine pozitivne revolucije naših življenj, revolucije, s katero se je Sarajevo dokončno urbaniziralo in s katero je Jugoslavija, vsaj v kulturnem in družbenem smislu, postala normalna liberalna evropska država, kakršna bo ostala vse do svoje smrti. To dejstvo tudi v poznejših življenjih in prihodnjih državah ne bo čisto obrobno, kajti če ne bi bilo jugoslovanskega kulturnega in družbenega liberalizma, bi izginil tudi tanek urbani in protinacionalistični sloj, ki je dežele od Triglava do Gevgelije rešil totalnega pokmetavzenja. V Art clubu je igrala samo še beograjska skupina Uškripcu, in to je bil, vsaj kar zadeva pankerje in neprilagojence, konec za vse čase. Obstajajo pa tudi klubi, ki so preživeli vsa ta leta, ki delujejo še zdaj in v katerih je, tako kot v muzejih, še vedno mogoče občutiti barve, vonjave in zvoke nekega davnega časa. V teh klubih se je generacija zdravila prihodnjih bolezni, katerih imen takrat nismo niti poznali, ker je bilo Slobodan Miloševič ime samo liku iz filma Fant, ki obeta, igral ga je Aleksander Berček in bilje panker, ta Slobodan Miloševič.

USMERJENO

Junija 1980 je v Oslobočtenju izšel razpis za vpis v srednje šole za prvo generacijo učencev, ki se bodo izobraževali po novem učnem načrtu in programu, v skladu z naj novejšimi smernicami razvoja socialističnega samoupravljanja, sprejetih kdove kdaj in kdove kje, ter s potrebo, da bi se izognili nastajanju nove vojske mladih, ki bi pristala na zavodu za zaposlovanje, ker so končali neustrezne srednje šole. Po novem naj bi vsaka šola ustvarjala strokovnjake z različnih področij, po štirih letih bo imel vsak učenec poklic in vsak poklic bo nekako proizvoden. Govorilo se je, da sije vso stvar izmislil Stipe Suvar, na televiziji pa smo izvedeli, da se imenuje »usmerjeno izobraževanje«. Usmeri te torej, da bogu ne kradeš časa in ne končaš kot veterani z gimnazijami, ki že po petnajst let čakajo na delo, ne da bi kdo vedel, za kakšno delo naj bi bili sploh primerni.

V tem razpisu je bilo naštetih nekaj sto poklicev, ob vsakem pa število srečnikov, ki bodo sprejeti -kajpada v skladu z uspehom, doseženim med osnovnim šolanjem. Mestne otroke, otroke iz Centra in iz dobrih družin, so seveda že doma usmerili v poklice, ki so še najbolj spominjali na odpravljene gimnazije in je bilo že iz njihovih imen razvidno, da z njimi nikoli ne bodo dobili dela, ampak kdo bi sploh iskal delo, če so tako ali tako vsi računali s tem, da bodo dokončali fakulteto, postali zdravniki, inženirji in pravniki ter se vzpeli še za stopničko više od tiste, na katero se je uspelo povzpeti njihovim staršem. V tistem času je bilo življenje strašansko urejeno, prihodnost se je zdela v veliki meri predvidljiva, edini pogoj za srečo pa je bil, da si marljiv in poslušen, da upoštevaš dobre navade in red v družbi ter ne počneš ničesar, s čimer bi se izneveril davno zamišljenemu družbenemu obredu.

Ampak država in oblast seveda nista bili ravno zadovoljni, ker se mestni otroci tako obnašajo ter čutijo odpor do proizvodnih poklicev in dela, ki ustvarja presežno vrednost, zato sta poskušali že v kali zatreti institucijo elitnih sarajevskih šol, najprej Prve gimnazije, v kateri naj bi se poleg tistih, ki so se šolali za gosposke in nesmiselne poklice organizatorja kulturnih dejavnosti, pomočnika prevajalca ter sodelavca pri pouku grščine in latinščine ali turščine in arabščine, cel bataljon dijakov šolal za - poštarje! Po načrtuje na enega kulturnika prišlo deset poštarjev, na enega odličnjaka iz občine Center deset luzerjev iz celotnega sarajevskega okrožja. Računali so s tem, da bo vdor prihodnjih poštarjev razbil elitni ter nazadnjaški koncept in tradicijo Prve gimnazije.

Tisto poletje so starši panično in na vse strani iskali zveze in poznanstva za svoje male brezdelneže, ki niso bili ravno takšni odličnjaki, kakršni bi morali biti za vpis na kulturološko smer, in tako sta imela jeseni i. c in i. f namesto tridesetih učencev nekaj čez štirideset bodočih organizatorjev kulturnih dejavnosti. Večina jih bo v štirih letih z manjšimi ali večjimi težavami dokončala srednjo šolo, tako kot jo bo dokončala tudi večina poštarjev, vendar bo, gledano z zgodovinskega zornega kota, le malo takšnih, ki se bodo v življenju ukvarjali s kako kulturo, prav nihče od njih pa ne bo našel - in ga najbrž tudi ne bo iskal - dela kot organizator kulturnih dejavnosti.

Na splošno bi lahko rekli, da je v življenju zadostovalo, če si se vpisal na dobro šolo, in že si se za vekomaj znašel na poti, s katere ni bilo več odcepov, ki pa ni vodila k sreči in blagostanju, ampak je fante in punce umeščala v kontekst, v katerem bodo ostali vse življenje, ne glede na to, ali bodo obogateli ali pa se spremenili v popolne reveže. Tega ni mogla spremeniti niti vojna. Vojna je naredila le to, da se naše življenje ne nanaša več na življenje naših staršev, ker je stopnička, na katero se je uspelo povzpeti nam, postavljena nad ruševine in ne nad stopničko, na kateri so bili oni. Te ruševine so seveda metafizične narave in bolj zadevajo občutja kakor dejstva iz resničnega življenja.

Tistega davnega junija je bil eden od poklicev iz razpisa v Oslobočtenju pravcati hit. Vsi so govorili samo o njem in vsi so se smejali, nikomur pa ni padlo na pamet, da bi se poskušal vpisati na šolo, v kateri si že po dveh letih dobil kvalifikacijo: mesar klavec. Smejali smo se, ker je koljač postal klavec. O pojmu politične korektnosti nismo vedeli ničesar, ampak razlogi so nam bili jasni. Kajti kdo na tem svetu bi dal svojega otroka šolati za koljača? In to za takšnega koljača, o katerem ne bo nikoli nihče rekel, da ni koljač, pač pa junak.

TELEFONSKI IMENIK

Mesečni računi za vodo, elektriko, stanovanje, televizijsko naročnino in telefon govorijo, kdo je nekoč živel tu. Računi za vodo prihajajo na ime nekdanjega stanovalca - odselil se je pred nekaj več kot tridesetimi leti, nihče ne ve, kje je zdaj in ali je sploh živ, ampak njegovo ime se pojavlja iz meseca v mesec, živo kot živa voda, nekje, v nekih arhivih in računalnikih, pa ga še vedno vodijo, kot da je tu, kot da porablja vodo in o tem prejema redna mesečna poročila. Račun za elektriko na ime pokojnega deda; zatrdno se ve, da je umrl pred celimi osemindvajsetimi leti, leži na Barah, v sončni tišini, sam med svojimi, toda elektrika, ki jo porabljamo, je še vedno njegova in le njemu se lahko zahvalimo, da imamo zvečer, ko se odpravljamo spat, kaj ugasniti. Računi za televizijsko naročnino pridejo na babičino ime, čeprav je že štirinajst let ni tukaj in čeprav je bil televizor kupljen šele po dedovi smrti: ni namreč prenesel malih zaslonov in prepričan je bil, da so pametnemu in kulturnemu človeku na voljo radio, časniki in kino, ne pa televizor, v katerega bi zijal po ves dan. Računi za stanovanje in telefon prihajajo na imena živih in navzočih, vendar samo v tej hiši, v kakem drugem domu je razpored drugačen, spet z imeni mrtvih in odsotnih.

Tako je bilo vedno v starih hišah in stanovanjih, tam, kjer se dolgo živi in je bilo treba ostrgati zidove, ker so plasti barve ustvarile palimpsest, ki se že lušči, in spodobilo bi se vrniti k osnovi zida in spet začeti od začetka, plast za plastjo barve, dokler nekega dne, znatno starejši, ne ostrgamo še teh. V tem ni žalosti in kesanja, drugače pa je z imeni mrtvih in odsotnih na vseh teh računih. Poklicati pristojno službo, pri kakem okencu vložiti prošnjo, mrtva imena zamenjati*z živimi, vse to se nam zdi kot izdaja, ki je ne smemo zagrešiti, če za to ni praktičnih razlogov in če nas tokrat k temu ne prisilijo tolažilni zakoni birokracije.

Sarajevski telefonski imenik je bil vedno poln mrtvih duš. Morda je tako tudi z imeniki drugih mest, tega ne vemo, ampak spomnimo se samo, kolikokrat smo usmerjali ljudi na svojo številko prek imen mrtvih prednikov. Ime nekogaršnjega mrtvega očeta, mame ali deda utriplje z živim srcem, katerega številko iščeš v telefonskem imeniku, in prav nikoli ne pomisliš, da bi bilo bolj praktično, če bi ljudje bolje skrbeli za te stvari in brisali vse, ki jih je smrt že izbrisala z zemeljskega obličja. Tako kot se ulice in trgi našega mesta ne imenujejo po živih, se tudi številne od naših telefonskih številk ne imenujejo po nas. Tistemu, ki vpraša, zakaj je tako, je bolje ne reči nič, kajti odgovor mu nikdar ne bo jasen. Če bi mu bil, itak ne bi vprašal.

Novi, pozgodovinski telefonski imenik Sarajeva, v katerem ni niti ene ali skoraj nobene predvojne številke, smo strahoma jemali v roke. Numerologija naših življenj ni enaka in ne brez hrepenenja se spomnimo številk, ki ne pomenijo nič več, na katere se ne oglaša nihče razen ledenih elektronskih bogov, ki imajo le včasih glas moškega ali ženske, zadnjega Adama in Eve, ki nas obveščata, da ta linija ne obstaja ali da je številka izklopljena, kot bi šlo za linije in številke in ne za življenja, znatno pogosteje pa se mali ledeni bogovi oglašajo kot elektronski signali, ki nas spomnijo na naše drage in ljubljene, tako kot nas nanje spomnita žara s pepelom in grob. Bal si se, da bodo k novim številkam spadala tudi nova imena, in bilo ti je tako ljubo, če si v novem telefonskem imeniku svojega mesta našel mrtve, na desetine teh, ki niso doživeli vojne, ampak so že davno umrli navadne sarajevske koševske smrti in še zdaj živijo zraven novih številk, živi med živimi, kot da se ni zgodilo nič, kot da mednje ni padla bomba. Ti so dokaz nekega višjega čustva, nemara površnosti in nereda, iz katerih se rojeva to čustvo, toda za karkoli že gre, ljubo ti je in ne pade ti na pamet, da bi pojasnjeval, zakaj. Na svetu najbrž obstajajo mesta, v katerih se imena spreminjajo po nekakšnem avtomatizmu, v katerih so mrtvi zares mrtvi in je njihovo mesto samo na pokopališčih, v katerih je treba plačati globo, če svojih dragih in ljubljenih nisi odjavil z računov za vodo, elektriko, stanovanje in telefon, ampak to ni eno od takšnih mest in najbrž tudi nikdar ne bo. Smrt teles tukaj ni enaka smrti imen, v imenih pa se, kot dobro vemo, za vekomaj ohranijo duše stvari.

FEDA

Vsako leto, ko bodo po mestnih tržnicah zorele češnje, se boš vsaj enkrat spomnil Fjodorja Fedčešina. Ne veš natanko, v kakšni povezavi je s češnjami, zakaj je v isti predsobi tvoje glave, najbrž bi se našlo logično pojasnilo, vendar ga ne iščeš, ker zgodba ni tako pomembna, da bi se mučil z njo. Poletja minevajo, nekje se razraščajo deponije pozabljenih dogodkov, ljudi in stvari, in med njimi bi se že zdavnaj moral najti prostor za Fjodorja Fedčešina. Ze zdavnaj bi ga bil moral pozabiti, saj je ostal nezapomnljiv, neopazno navadnega obraza, brez velikega življenjepisa, ne prijatelj in ne nacfarjen, ne zloben in ne duhovit, opazen le po svoji smrti, ki jo boš nekoč tako ali tako izbrisal. Tudi danes je nočeš omenjati, sploh pa ne opisovati, čeprav gre za eno največjih in najstrašnejših sarajevskih smrti tvojega življenja, toda če že nič na tem svetu ni bilo Fjodorjevega, naj ostane samo njegova vsaj ta smrt in naj bo pozabljena, kot bi moral biti pozabljen on, a še vedno ni, ne veš, zakaj, ampak prikazuje se vsako leto, ko po mestnih tržnicah, sarajevskih in vseh drugih, opazuješ, kako zorijo češnje.

V tistem času, konec osemdesetih, ko je vsakdo lahko objavil knjigo, ko je bilo vse poezija in marsikaj proza, se Fedčešinu nekako ni ljubilo. So ga zavračali založniki, so njegove blede zgodbe drsele z uredniških miz, so kritiki nameravali na njem oprati svojo zamazano vest, prepričani, da ga lahko zavrnejo, ker je nenevaren - nič od tega ni več znano, le to, da je Fjodor Fedčešin obe svoji knjigi, eno s pesmimi in eno s prozo, objavil v samozaložbi ali pod imenom fiktivnega založnika, samo da bi ta mali, vendar prepričani pisatelj lahko uresničil svoje sanje. Knjiga s prozo se je imenovala Zbrano delo. To se mu je zdela primerna finta, za mimoidoče v knjigarnah je bila banalna domislica, ampak usoda, modra in mračna, je vedela, da je to Znamenje in da gre za najbolj točen naslov v zgodovini naše male književnosti. Feda je vsak izvod svojega Zbranega dela lastnoročno podpisal z modrim kemičnim svinčnikom, enim od tistih slabih, ki ne zdržijo dolgo, na papirju pa puščajo neurejene slinaste sledi in madeže, na katerih se tu in tam odtisne prst človeka, ki je z njim pisal. Feda Fedčešin je na svojih knjigah poleg podpisa zapustil obilo sledov svojih prstov. Ti sledovi so z minevanjem časa spremenili smisel, dobili so nekakšen pomen, boleč in ganljiv, če so te knjige sploh še kje in če sploh še kdo na tem svetu hrani Zbrano delo tega neopaznega sarajevskega mladeniča.

Ukvarjal se je tudi s fotografijo. Snemal je črnobele fotografije, take umetniške. Videvali smo jih po izložbah trgovin, med konfekcijo in drobnarijami, ki jih nihče ne bo kupil, na provizoričnih, v časnikih nezabeleženih razstavah, razstavah, ki pravzaprav niso obstajale razen v njegovi glavi in sanjah, ki so, tako kot vsake druge sanje, vseeno, o čigavi glavi je govor, vredne spoštovanja, ker so neuresničljive. Le sanje, ki se ne uresničijo, ostanejo žive, uresničene sanje pa so pozabljene in počiščene, ker jih sanjač pozneje doživlja kot obliko samoponižanja. Zato se nam dozdeva, da uspešni ljudje, tisti, ki jih celo med kataklizmo spremlja srečna zvezda, nimajo velikih sanj.

Feda Fedčešin ni pisal slabih zgodb, njegove pesmi niso bile slabše od sarajevskega povprečja, od njega niso bili boljši niti vsi, ki jih zdaj slavimo po raznovrstnih antologijah, ampak to ni moglo biti dovolj. Nikakor ne v njegovem primeru. Če se takšen, navaden in bled kot akvarel, rodiš v mestu, ki ima rado nenavadne, četudi nore, hudobne ali nevarne, in katerega bleda podoba, večstoletna megla ter osamljenost med hribi so ustvarile potrebo po živahnih barvah in ljudeh, ki so bolj živi, kot bi kdaj zmogel biti Feda, potem si lahko zgolj pozabljen. Ali pa te pomnijo v nerazložljivi, najbrž iracionalni povezavi z zorenjem češenj na vseh sarajevskih tržnicah tega sveta.

Ampak, vidiš, to zgodbo si začel s Fjodorjem in proti tvoji volji se je nenadoma spremenil v Feda. Brez vsakršnega pojasnila in brez potrebe po pojasnilu. Zdaj bi to lahko popravil, a ne boš, kajti tudi to je nekakšno znamenje, tudi to je nekakšna sled. Ostaja za njim, in to je treba spoštovati. Tega človeka nisi nikoli spoznal, čeprav si ga pogosto videval, vendar nisi imel volje, nisi imel časa in Feda Fedčešina tudi nikoli nisi potreboval. To je strašna resnica o naravnem izboru, o teh, ki jedo, in teh, ki jih pojedo, pa o tapirjih, ki so tu samo zato, da potrdijo resnico, da nikdar ne boš imel miru, če resnično hočeš, da te ves svet pusti pri miru.

STIPO

Odkar pomniš, se v knjigarni Svjetlosti, tisti v Titovi ulici, ni smelo iti za pult, tja, kjer so bile tiste velike, prave police s knjigami, ampak si jih kupoval kot vgranapu,ne da bi jih videl, brez priložnosti, da se knjig dotikaš in jih listaš, kot se to pač sme v vseh normalnih knjigarnah po svetu. No, konec sedemdesetih je bila na Gajevem trgu že dokončana poslovna stavba taiste Svjetlosti, v okviru te pa velika, bleščeča knjigarna v dveh nadstropjih, s tujimi knjigami v podpritličju in z domačimi v pritličju ter s širokimi prehodi med policami in vrstami, med katere si se lahko prosto zavlekel, odkrival nove knjige ter se izmikal sovražnim pogledom trgovcev in trgovk, ki jim je šlo težko v glavo, da se nekdo njihovega blaga samo dotika in ga gleda, ne da bi ga kupil. Če bi se v samopostrežbi toliko dotikali kruha in si ga ogledovali, primerjava med knjigo in kruhom pa je bila v socializmu na moč zaželena, bi pekarska industrija propadla. Nekega dne, od odprtja nove knjigarne so minila že leta, so trgovci in trgovke obesili napis: »Prepovedano brati knjige!« Zdaj bi bilo brezpredmetno razlagati, kaj so hoteli povedati s to parolo, za zgodovino ostane samo to, kar so rekli, ampak takrat smo že dojeli razliko med obliko in vsebino, velikimi in majhnimi knjigarnami, socializmom po jugoslovansko in kapitalizmom na enak način. Velika knjigarna je dokončno padla, kljub vsem svojim prednostim, in vrnili smo se k stari sredi Titove ulice, povsem nepraktični in protiknjižni, šolsko strogi in bedni, ki je imela eno samo, zato pa nedosegljivo prednost. V njej niso delali trgovci in trgovke, pač pa knjigarji pod vodstvom karizmatičnega poslovodja Stipeta Viliča, moža, ki je poznal vse naslove v svoji knjigarni, vse do zadnjega, in je bil zmožen priskrbeti vsak naslov, ki ga njegova knjigarna ni premogla.

Sarajevo je bilo majhno socialistično mesto, ki se je težko privajalo blagoslovom napredka in v katerem so velike stvari redno propadale, majhne pa so postajale legendarne. Za majhne je nekdo skrbel, od velikih pa se je pričakovalo, da bodo skrbele same zase. Okrog majhnih se je nekdo trudil, velike pa so nas kvarile, nam vlivale nepotreben presežek samozaupanja in nas navadno vračale k naši primitivni naravi. Prav zato je bila velika knjigarna obsojena na propad in zato je bila tudi naša zgodba o zgrešenih naložbah vedno zgodba o naši človeški meri, ne pa zgodba o nedonosnosti naših proizvodnih zmogljivosti in knjigarn.

Potem ko je šel v pokoj, to pa je bilo nekaj let pred vojno, so o Stipetu Viliču začele krožiti legende. Za Oslobodenje je redno sestavljal popis novih knjižnih izdaj, prihajal je v svojo staro knjigarno, pisatelji so ga začeli omenjati v intervjujih in vse se je uravnalo po večnem življenjskem pravilu, ki pravi, da vse, kar je kaj vredno, pripada preteklosti, vrli ljudje so na Barah ali v pokoju, živi pa bomo rešili svoje duše samo, če se bomo nenehno sklicevali na preteklost.

Medtem so se naša življenja zapletla na neverjetne načine, spremenili so se naši dnevni obredi, zamenjale so se države, mesta in knjigarne, odrasli smo v vsakovrstne ljudi, odrekli smo se enemu življenju in vstopili v drugo, vendar smo v duši ostali enaki, in neuresničene želje, ki so medtem postale že čisto trapaste, nas vodijo naprej, tako kot pse na dirkah vodi tista smešna lutka, ki je nikdar ne dohitijo. Recimo želja, da bi enkrat v življenju prodrl za pult knjigarne Svjetlosti v Titovi ulici, tja, kjer je bila v osemdesetih letih mizica in okrog nje starinski fotelji, kjer je Stipe Vilic gostil velike pisatelje in druge pomembneže. Gledal si jih, kako se tam pogovarjajo, dvigajo kozarce, enaki kot na časopisnih fotografijah, in nisi verjel, da boš sploh kdaj odrasel, tako kot nisi verjel, da se bodo ti ljudje nekoč postarali, da bodo pomrli in za seboj pustili samo knjige, napisane v jeziku, ki bo v krvi in nesreči dobil najmanj pet imen. Želel si se zavleči za ta pult, vendar ne zato, da bi se jim približal, ampak da bi se približal knjigam, da bi videl njihove naslove in preprosto prestopil mejo, postavljeno predte, v katero nisi dvomil, tudi o njenem smislu nisi razmišljal, mejo, kije bila takrat ena pomembnejših meja tvojega življenja. Veliko pomembnejša od državnih.

Kupcem, strankam in bralcem tudi danes ni dovoljeno zaiti za pult knjigarne Svjetlosti v Titovi ulici. Mar bi rad zrušil to mejo in prehodil teh nekaj korakov, ki jih je nekoč pred tvojimi očmi prehodil Meša Selimovič? Ne, nikakor, to bi bila izdaja tradicije! Potem ko človek preživi strašne čase, so celo nesmiselne prepovedi tolažilne.

TUJEC

Kaj v tvojem svetu pomeni biti tujec? Tujec si, če lahko odideš takoj, ko se začne vojna: v svojem avtu greš mimo straž in front, pomiluješ deželo, ki gori, kri, ki se nikdar več ne bo vrnila v žile, bogatejši za novo strahotno izkušnjo, za nesrečo, ki te ne bo pustila mirnega, dokler se ne bo nekega dne preobrazila v razglednico, tako kot je razglednica vsak spomin iz tujine, odhajaš od tam, kjer morda ostajajo tvoji prijatelji, nemara si nekoga ljubil in morebiti si pomislil, da bi bilo tu mogoče preživeti ostanek življenja, vse to so v tem hipu strašne podrobnosti, ampak ti si tujec, kajti ko odhajaš od tod - odhajaš domov. Tvoja soba, tvoja postelja in tvoj vzglavnik te čakajo tam, kjer nisi tujec. Če pa odhajaš kot begunec z nejasnimi upi, če zunaj tega mesta ni kraja, ki je tvoj dom, in če svoje življenje začenjaš od začetka in ne z mesta ter od trenutka, ki ti ga je določilo davno starševstvo, tedaj postaneš tujec, kamorkoli že si prišel, in le ugibaš lahko, kako bi tam nekdo odgovoril na vprašanje: kaj v tvojem svetu pomeni biti tujec?

Drugega maja 1992 si v kleti hotela Beograd prenočeval s skupino tujih novinarjev. Zunaj je bobnelo, vendar ne kot v vojnem filmu, temveč kot na koncertu skupine Status Quo, o kateri je nekdo nekoč zapisal, da je najslabši rock bend na svetu. Ampak takrat tega bobnenja nisi slišal tako, ampak si ga slišal kot bobnenje svojega strahu, kot strahovito dramo, ki je povsem intimna, v njej ni ničesar javnega in skupnega, čeprav se dogaja vsem, v tej hotelski kleti in v vsem mestu, ki je to noč v plamenih izgubljalo svoje nebotičnike. Tujci pa so bili mrtvo hladni, zato si verjel, da se to stanje imenuje pogum. Ne, večina jih sploh ni bila ravnodušnih: videlo se je, da jim je vojna neznana enako kot tebi in da s površino kosti občutijo treskanje granat ob asfalt. Toda ti ljudje so bili čisto zbrani, kot na pogrebu znanca iz pisarne, v nasprotju s tabo in tvojimi, ki ste bili čisto nezbrani, onemogočeni v poskusu, da bi z istim življenjem živeli mir in vojno, ter nezmožni, da bi se obnašali v skladu z boljšimi običaji, zapisanimi v knjigah in filmih.

Znatno pozneje, ko bo vojna že minila, se ti bo posvetilo, da to sploh ni bil pogum, to, po čemer so se tujci razlikovali od tebe, ampak da je šlo natanko za to, da so bili tujci, ti pa to nisi mogel biti. V nekem miru jih je čakal njihov dom. Četudi umrejo v tej tuji vojni, bo za njimi žaloval nek mir. Za domače pa ni žalosti in ne doma kot tudi ne ničesar drugega razen gotovosti izginotja. Med njimi in njihovim življenjem je stal samo strah pred smrtjo, med teboj in tvojim življenjem pa je bila gotovost izginotja, sredi katere je strah pred smrtjo le zrnce peska v uri, katere čas se je v celoti iztekel. Neko dekle, Američanka, je tisto noč v hotelski kleti graciozno, kot zadnja ženska na svetu, kadila džoint. Fiksiral si jo, takšne podrobnosti včasih izpolnijo veliko praznino, in hotel si misliti, da gre za Svobodo, dekle Iva Lola Ribarja iz tiste pesmi, ki ji je pustil pismo za primer, če umre. Najdražja moja, edina moja, naj te tole pismo ne doseže ...

Leta se nisi spomnil te punce z džointom, potem pa ti je kot komet prišla pred oči, ko si ob mirni, skoraj dolgočasni priložnosti opazoval drugo žensko, kako vleče dim. Takrat si hotel povedati to zgodbo, to, kako si mislil, da je bila tisto Lolova Svoboda, ampak zgodba se ti je nenadoma zazdela neumna, neumen je bil poskus, da bi iz nje naredil stavke, saj je lahko obstajala samo tako, kot je obstajala, ko je begala po obrobju tvojih misli, dokler se ni po toliko časa spet prikazala. Obdajali so te tujci in verjel si, da jim ne moreš pojasniti zgodbe o tujcih, ampak to je bila le še ena zabloda, še ena napaka iz dolge vrste napak, ki jih človek naredi, ko začne verjeti, da izkušnje sveta ne more meriti z lastno izkušnjo.

To vprašanje - kaj v tvojem svetu pomeni biti tujec? -je eno zanimivejših vprašanj, ki bi ga lahko komu zastavil, vendar pod pogojem, da razume, kaj ga sploh sprašuješ. Sarajevčani so zdaj največji svetovni zbiralci potnih listov: v isti generaciji, iz istih šolskih klopi, na isti dan cepljeni proti istim boleznim hodijo po svetu ti, v katerih cariniki vidijo Kanadčane, Američane, Avstralce, Hrvate, Nemce, Angleže, Novozelandce, Turke, Malezijce, sem in tja kakega Slovenca, Avstrijca, Južnoafričana. Četudi ne vedo, čigav vzglavnik jim ponoči varuje glavo, jim je vseeno nekako jasno, o čem pravzaprav govoriš, ko govoriš o tujcu.

SEPETAREVAC

Od konca šestdesetih, ko je verjetno dobila to ime, in v sedemdesetih taksisti niso vedeli, katera je Ulica Miladina Radojeviča. Pravzaprav se je enkrat na leto našel celo kakšen, ki je vedel, vendar si bil lahko prepričan, da ni Sarajevčan, pač pa je od kdove kod prišel vozit taksi v to mesto, zato je najbrž vzel v roke mestni zemljevid in se po vrsti naučil imena vseh ulic. To je najboljši način, kako se naučiti vsa imena mesta -da prideš kot prišlek ali kot tujec in se učiš mesto, kot se učiš latinskih sklanjatev, na pamet in brez vztrajanja pri logiki, kajti sicer, tako kot tisti, ki so bili rojeni v mestu, vedno česa ne boš vedel in vedno se ti bodo izmikala imena, ki se upirajo naravnemu redu stvari in pravil, vpisanih v kolektivni spomin. Toda dejstvo, da ulica, ki povezuje Mejtaš z Bjelavami, ena najbolj strmih ulic v občini Center, nosi ime po Miladinu Radojeviču, neznanem junaku, revolucionarju ali partizanu, ni bilo logično in normalno, saj se ti je zdelo logično in normalno, da imena partizanov nosijo samo ulice, v katerih so nove stavbe, ki so lepe in reprezentativne in ki zmorejo prevzeti slavo revolucije in napredka. Takole, če bi kak tujec zašel v to ulico, bi, medtem ko bi se potil, sopihal in izpuščal dušo v prizadevanju, da bi se povzpel do vrha, pomislil, da je za vse kriv Miladin Radojevič.

Zato je popolnoma naravno, da si noben taksist ni mogel zapomniti, katera je Ulica Miladina Radojeviča. Njenemu imenu je tvoj ded vsakič dodal »bivši Sepetarevac!«, v njegovem času so taksisti vedeli, kje je to, toda ker še ti odhajajo v pokoj, imena ljudi pa bledijo enako kot slike, v tvojih časih ta opomba, »bivši Sepetarevac!«, ni pomagala, ampak si moral pojasnjevati, da je to ulica, ki se nadaljuje vzdolž Mejtaša, vzporedno z Ulico Ahmeta Fetahagiča. Tako je ulica z imenom, nemara uboge in revne zunanjosti, in vendar ne tako nepomembna, da bi ostala brez imena, začela živeti svojo anonimno preteklost. Nosila je takšno ime, da si ga nihče ni mogel zapomniti. Šele konec osemdesetih so ga taksisti začeli pomniti, zato pa so skorajda izumrli ljudje, celo na Mejtašu, ki so vedeli, da se je nekoč imenovala Sepetarevac.

V Sarajevu so se starejši meščani razlikovali od mladine, prišlekov in nevednežev vseh generacij predvsem po tem, da so ulice imenovali z njihovimi starimi, pravimi imeni. Tako recimo Principova ulica, tista, ki vodi mimo hotela Beograd, z jezika tvojega deda in babice ter vseh ljudi, s katerimi sta se družila, ni nikoli zdrsnila kot Principova, ampak je bila vedno Kulovičeva ulica, ali natančneje - Kuloviča ulica. Tako tudi Ulica Mahmuta Buštalija ni nikoli prenehala biti Dalmatinska ulica, Ulica Dura Dakoviča pa Koševski potok.

Ime Sepetarevac se je iz že pozabljene preteklosti znova rodilo med vojno, Miladin Radojevič pa je odšel v anonimnost, iz katere se pravzaprav nikdar ni pošteno izvlekel. Na ime so se hitro navadili vsi razen taksistov, sploh tistih od drugod, ki so se učili ulice z nekakšnih starih mestnih zemljevidov, kajti novih še ni bilo, ko pa so bili, so bili nerazumljivi, zmedeni in polni imen, ki so bila potencialnim potnikom enako neznana kot voznikom.

Stara imena sarajevskih ulic so imena z zgodbami. Te so zapisane v starih knjigah, obstajajo tudi živi, ki poznajo te zgodbe, vendar so se nekajkrat izgubile, ker so se imena menjavala, kot so se menjavale države, družbene ureditve ter naši vedno enako bedni in mizerni državni godovi. Ime Sepetarevac je povezano z nosači šepetov,2 siromaki, ki so na Bjelave in z Bjelav nosili polne košare blaga za trgovska skladišča in prodajalne. Eden od njih, ime mu je bilo Samuel, je vstopil v književnost z zgodbo Isaka Samokovlija, enega tistih velikih pisateljev, ki so jim bila imena vselej enako pomembna kot stvari, zaradi česar je tudi Sarajevo v njegovih zgodbah mesto, po katerem hodiš, kot bi imel popoln mestni zemljevid, s katerim se ne moreš izgubiti in ki te vodi samo na kraj, na katerega moraš priti.

Ko se vzpenjaš po Sepetarevcu, ne da bi se potil, kot se potijo tujci in prišleki, misliš na nosača Samuela in misliš na starca iz Abdiča ulice, ki je leta 1979 na vrhu Sepetarevca omahnil mrtev, ker ga je izdalo srce. Za njim je na ulici ostala papirnata vrečka, polna zmečkanih češenj, ki so vse do večera krvavele po sivem papirju, potem pa jih je nekdo pobral. Ne vprašaš se, čemu ti ne curlja znoj in zakaj nisi utrujen, za druge ulice in veliko resnejše vzpone pa nimaš kondicije. V ulici, po kateri se vzpenjaš vse življenje, ne moreš biti več utrujen, kot tudi on ni bil utrujen, ampak je samo umrl.

HANSAPLAST

V eni od prvih čitank, recimo za četrti ali peti razred, je bila Andričeva zgodba Kosa. To je bilo eno od literarnih del, ki so bila pisana na kožo učiteljem ter njihovim vznesenim, neskončnim in v bistvu povsem zgrešenim razlagam. Kdo bi vedel, kaj je pisatelj hotel povedati, ampak skoraj zanesljivo ni hotel reči tega, kar so mu vsiljevali naši učitelji in kar so mu polagale na jezik generacije odličnjakinj iz prvih klopi. Takšne razlage ko se je veljalo pozabiti, in tako smo jih tudi temeljito pozabili, ampak v njej so bile tudi besede o težkem življenju naših kmetov pod tujimi in domačimi izkoriščevalci, kar je v njih ustvarilo nekakšne dedne značajske lastnosti. Toda nejevernim učencem ter tistim, ki so manj pozorno poslušali vse, kar se govori med šolskimi urami, in niso postali žrtve totalne indoktrinacije, se je Andričeva zgodba zdela strašna, nekakšen horor ali vsaj opozorilo, da je za človeka pametneje, če se kmetu izogne v širokem loku. Človek, ki s tolikšnim nezaupanjem in sumničenjem vstopi v trgovino, da bi kupil koso, ni iz našega sveta. Morda nam bodo pozneje, ko bomo imeli ženo in jo bomo spremljali na pohodih po parfumerijah in prodajalnah čevljev, padli na pamet Andric, njegov kmet in Kosa, morda bomo takrat doumeli, da prava zgodba ne govori o tistem, ki kupuje, ne, prava zgodba govori o tistem, ki ga spremlja.

Toda ta Kosa je že zgodaj pustila sled v otroški psihologiji pamžev, ki so prebrali zgodbo. V vaških štacunah v Mokrem, na Sokolcu in v Vučji Luki smo s pogledom iskali ko se, in te so bile resnično zložene nekje v kotu, od Andričevih pa so se razlikovale po tem, da so bile tovarniško izdelane in da so imele na sredini nekakšno rdečo črto, ki je menda zagotavljala, da še niso bile uporabljene. Ali pa je ta črta služila kakemu drugemu, za vedno prikritemu namenu. Tako smo med iskanjem kos v teh štacunah videvali druge, veliko zanimivejše stvari, ki so bile, resnici na ljubo, na voljo tudi v mestu, vendar nikoli na enem kraju in v isti prodajalni. Tu so bili recimo štedilniki Slobode iz Čačka, hladilniki Obodin in motokultivatorji v družbi pariške salame, čajnih klobasic, napolitank, na katerih je pisalo nugat ali citron, pa tistih grdih rjavih mil za pranje perila, ki so smrdela po kartonu. Svet teh štacun je bil fascinanten, ker se ti je zdelo, da nekaterih od teh stvari nikoli ne bo nihče kupil, da jih že stoletja niso premaknili in da je ta Obodinov pralni stroj tukaj še od časov, ko je Slaviša Vajner Čiča v bližnjem Pjenovcu dal življenje za boljši jutri.

Vaške štacune so bile kot muzeji ali kot trgovine s stvarmi, o katerih si menil, da so namenjene kaznovanju in da se jih dobi z rojstvom. Recimo klobučevinasti copati ali delavski škornji z zeleno črto pa lista čudna gumijasta obutev, nizke galoše, prerezane skoraj do prstov. Videval si nesrečnike, ki so to nosili na nogah, vendar nisi mogel verjeti, da kje prodajajo takšne reči in da jih kdo namenoma kupuje.

Dve vaški štacuni boš pomnil, dokler boš živ. Prva je na Bistričaku, znani izletniški točki Zeničanov in Travničanov, druga pa na Vlašiču. V prvi si kot sedemleten deček kupil vrečko kikirikijev Franck ter prvič in zadnjič v življenju občutil, kakšnega okusa je tri leta star kikiriki, v drugi pa si nekaj let pozneje iskal hansaplast, ampak prodajalka sploh ni vedela, kaj je to, niti ne tega, ali ga ima v štacuni. Nauk prvega in tudi drugega primera je bil življenjsko pomemben. Naučil si se, da hribovci ne jejo kikirikija in da ga ne kupijo niti takrat, ko ga zagledajo na polici svoje štacune, ter dojel, da tvoj odnos do ran in ureznin, odnos, ki te gaje naučilo mesto, pravzaprav ni univerzalno veljaven.

V sedemdesetih letih so bile meje potrošniškega sveta še meje mest. Na drugi strani mestnih vrat ljudje niso kupovali vsega, kar so videle njihove oči in za kar so imeli denar, niso kupovali kikirikija, ampak samo to, k;ir so v življenju resnično potrebovali in česar so bili vajeni. Šele v drugi polovici osemdesetih se je Bosna integrirala v potrošniški svet in razlike med meščani ter kmeti so se polagoma brisale. Takrat je tudi zgodba o Andričevi Kosi začela bledeti in prehajati v legendo iz starih časov, štacune, v katerih so na istem mestu prodajali mešalce za beton in napolitanke, pa so izginjale.

Toda zgodba o ranah in hansaplastu je ostala enaka, dokler ni nastopil strahotni čas, v katerem je tudi meščanstvo dojelo, da je rana samo odtrgana noga ali roka. Šele naslednje generacije bodo doumele, daje celo najmanjša ureznina grozna in zahteva hansaplast ter da nobena bolečina nima smisla, če ni srčna bolečina. Takrat se bodo celo najbolj boleče resnice naših življenj zdele kot arheološke izkopanine.

071 - To je bilo ime, sestavljeno iz treh številk: iz ničle, s katero se vse začenja, iz sedmih nebes, sedmih venčnih lističev vrtnice in sedmih krogov v Meki ter iz enice, ki je povedala, da je to glavno mesto. To je bilo naključno ime, kot so naključne vse pozivne številke in vse številke v življenju, ki kaj pomenijo. Zapomnjena v času, ko sploh še nisi telefoniranje bila prvo, s čimer si vstopil v svet pogovorov odraslih, tistih, ki potekajo na daljavo, ko te ni tu, vendar nekdo čaka nate in razmišlja, zakaj se ne oglasiš in ali se ti je kaj zgodilo. Pred številko 071 ni bilo drugih telefonskih številk, tako kot pred Sarajevom ni bilo drugih mest. Njegovo ime je še naprej vpisano v vsd papirje o tvojem obstoju, od prvega do zadnjega, kajti vse se lahko spremeni, vsak podatek o obstoju, še imenovati se ti ni treba, kot se imenuješ, razen imena mesta, v katerem si kot edini iz ničesar prišel na svet v znamenju sedmice. Vsi njegovi glasovi so se odzivali na številko 071.

Še nihče te ni v tvojem jeziku vprašal, katera je pozivna številka Sarajeva. Kako to, da sojo vsi poznali? Če boš enkrat ostarel, strašansko ostarel, in pozabil vse, kar si poznal, obraze, ljudi in to, kar jih ločuje ali združuje, če enkrat ne boš vedel niti lastnega imena in boš le še srce, ki utriplje in nima nič opraviti s tem svetom, boš še naprej vedel, koga nocoj kliče 071. Kako boš to vedel?

Električni svet bi moral biti svet brez občutij. Ljudem ni treba razmišljati o tem, kako živijo televizorji, pralni stroji in telefoni. Ta mrtva bitja, bolj mrtva od virusov, te varujejo pred vsako žalostjo, ker te nikdar ne bodo pogledala z otožnimi očmi psa, zapuščenega nekje v blatu Bosanske Posavine, na kraju, ki se zdaj imenuje Arizona. Telefoni o nas ne vedo nič, zakaj bi te torej ganila njihova izginula številka? Ker si se ti, ki si živ, živ naselil mednje, zadihal si v njihovih elektronskih srcih, in ker je telefonska numerologija edina, za katero si v tistih letih vedel. Z naukom pitagorejcev so se ukvarjali samo telefonski imeniki.

Številka 071 je nato odšla na pokopališče starih rokovnikov in žepnih adresarjev iz leta osemdeset in malo čez, zapolnjenih z imeni živih in mrtvih ljudi ter z njihovimi številkami, ki so vse po vrsti mrtve. Zdaj je ganljiv celo podatek, da so imele takrat, pred dvajsetimi leti, sarajevske telefonske številke samo pet cifer (tvoja je bila 26 362), zdaj pa spominjajo na črnobele dokumentarce, v katerih s pogledom iščeš registrske tablice fičkov in tristotk, ki se peljejo po Titovi ulici, mimo gneče v kavarni Park, v kateri skušaš prepoznati kak znan obraz, čeprav veš, da ne bi mogel prepoznati niti sebe. Zdi se ti neverjetno, da si nekoč živel za številko s petimi ciframi, počutiš se starega kot kakšna zelo davna zgodovina in nikakor ti ni jasno, kam je šel ta čas in zakaj se ga ne spominjaš več.

V vojski si, v Kninu; piše se leto 1984, konec avgusta je. Lokalna pošta in dolga vrsta telefonskih govorilnic. Kličeš domov in od tam se ti oglašajo glasovi teh, ki jih imaš rad in ki so zate še vedno nesmrtni. Za njihovimi besedami je slišati motorje avtomobilov, ki peljejo po tvoji ulici, sliši se lajež psa, premikanje stola ... Ti zvoki so ganljivejši od besed, ker so tako daleč in ker jih ne vidiš. Nikoli več ne boš tako daleč od doma kot takrat, ko si bil v vojski. Takrat je bila tvoja številka (071) 514 489. Vsakdo, ki ti je takrat kukal čez ramo, je lahko vedel, od kod si in kam se boš čez trinajst mesecev vrnil.

Po letu 1992 so se Sarajevčani raztepli po širnem svetu, z namero, da na najtoplejšem mestu strahu, pod jezikom, ohranijo svoje življenje. Nekateri ga ohranjajo tako, da se vsak dan spominjajo, vrtijo njegovo telefonsko številko, da bi slišali vsaj glas avtomata, ki jim bo povedal točen čas, ali pa kličejo prijatelje, katerim nimajo kaj reči, razen da jim je dobro in da so živi, in od katerih nimajo kaj slišati razen prav tega. Drugi svoje življenje varujejo s tem, da se leta ločujejo od njega in vsega, kar je bilo. Ne telefonirajo, nikomur se ne oglašajo in svoj obraz v ogledalu počasi spreminjajo v bledi obraz Američana. Ko jim bo nekega dne težko, ko bodo prišli na rob zloma in prepada živcev, kajti na ta rob in do tega prepada pridejo vsi, ne glede na to, kako jim je ime in iz katerega mesta so, bodo stopili k telefonu in vtipkali

00    387 71 in ne bodo vedeli, kako nadaljevati. Ko jim bo avtomat povedal, da je to neobstoječa številka in da za 071 ni ničesar več, jim bo najbrž lažje. Ubiti Sarajevo je zločin, samo če ga ubijaš v sebi. Po vsem svetu bijejo srca naših mrtvih: ti bodo še dolgo verjeli, daje 071 številka Njegovega imena.

SLIKAR

V tisti stavbi v Titovi ulici, prav na vogalu, preden zaviješ proti katedrali, je nekoč živel slikar Behaudin Selmanovič. Na vrhu hiše, v čardaku,3 ki spominja na starinske secesijske stilizacije srednjeveških utrdb, je bil njegov atelje. Selmanovič je umrl že davno, še preden smo shodili po tem mestu, dolgo je bil napol pozabljen, potem pa so v osemdesetih umetnostni zgodovinarji privlekli na dan njegovo ime in slike. Tihožitja, melanholični portreti v barvah bujne jeseni in smrti, pravilne oblike izrisanih robov, spomini na neko davno evropsko likovno modo, ki je z otožnim Behaudinom z nekaj desetletji zamude prišla do Sarajeva. In vendar je bil dober, zelo dober, kajti živel je sam in neznan, zaradi česar je na njegove slike padala naravna svetloba m ne svetloba naših provincialnih odrov, na katerih so veliki talenti postajali največji prevaranti, majhne duše pa so živele od upanja, da resnica, tista umetniška, ki ločuje dobro od grdega, nikdar ne bo prišla do naše zelene kotline. V imaginarni galeriji Sarajeva, v kateri bi pomnili vse njegove čase in bi bilo vse v čisti sliki, bi se našel prostor za Behaudina Selmanoviča.

Toda ne bi ga niti omenil, če konec osemdesetih, tik pred koncem, ne bi zahajal v ta čardak. Tam je živel tvoj znanec, študent od drugod in eden od ljudi, ki ti nikoli ne postanejo prijatelji, zato se čez nekaj časa niti ne spomniš, kaj te je sililo, da si z njim kofetaril in se pogovarjal, in kako si ga sploh lahko poznal. Takrat je bil čardak grozen, kot tista stanovanja in podstrešja, kamor že dvajset let ni nihče zašel in v katerih se je nabral prah neštetih letnih časov, sestavljen iz mrtvega peloda, mrtvih mušic, mrtvih zdrobljenih opek ter mrtvih otoman in žimnic, ki so jih davno odnesli na kako smetišče. Še nikoli nisi na enem mestu videl toliko smetja in nereda. Tvoj znanec se je tu nastanil, blažen kot idiot pred apokalipso. Svoje stvari je zložil po mrtvih stvareh tuje nesreče in ravnodušja. Smehljal se je s svojega ležišča, popolnoma sam sredi doma mrtveca, ki ni imel nikogar, da bi za njim pobral spomine.

Na sredini sobe, obrnjen proti vzhodu, je stal štafelaj in na njem platno, sivo in umazano, na katerem je bil z rumeno barvo poslikan en sam majhen vogal. Tu so bile še tri okamnele tube z oljno barvo pa čopiči, ki so jim molji razžrli vse dlačice, zaradi česar so se ob najmanjšem dotiku sesipali v prah. Na štafelaju je ležala tudi krpa, s katero si je Behaudin Selmanovič še zadnjič obrisal z barvo zamazane prste.

Takrat se nisi spraševal, zakaj znanec ni vsaj premaknil tega štafelaj a. Zakaj ga ni nekam umaknil, ampak stoji tu kot grob mrtve duše, bolj avtentičen, kot bi bil lahko pravi slikarjev grob na kakem mestnem pokopališču. Mislil si, da nič na svetu ne more biti bolj mrtvo od tega kraja in da nikjer ni občutiti tolikšne bolečine zidov, prazne in zamolkle kakor bolečina izumrlih družin.

Ko se je začela vojna, je tvoj znanec odšel v varnejše mesto, ti pa si pogosto pogledoval proti temu čardaku na vrhu stavbe, preden si s Titove zavil proti katedrali. Mislil si, da bo to mesto nekega dne zadela granata, da se bo hiša zrušila od znotraj, kot so se zrušile številne stavbe v centru, potem pa so nadaljevale svoje zemeljsko življenje kot pročelja, izpolnjena s praznino. Ampak čardak je ostal skoraj nedotaknjen, razpokan, morda obstreljen s kakim šrapnelom ali nabojem. Če bi bilo v tvoji radovednosti kaj poguma, bi po koncu vojne odšel do mrtvega ateljeja slikarja Behaudina Selmanoviča. Samo da bi videl, ali je štafelaj še zmeraj na sredini sobe in ali sta ta čas in njegov prah grozljivejša od tistega minulega, v katerem je poprej mrtvoval slikar.

OSEBNO, PROSIM

V tistem času so po mestu krožili beli golfi. Pokukaš noter: trije moški. Tisti, ki vozi, je v jopiču iz džinsa, mrkega obraza in pobešenih obrvi. Eden od mladeničev s podeželja, ki so videti, kot da se brijejo po trikrat na dan. Tisti za njim je prav takšen, spet v jopiču iz džinsa, in očitno bulji v onega zraven sebe. Tretji, zaradi katerega to pripoveduješ, pa je bil ob vsaki priložnosti kdo drug. Včasih je bil to fante petnajstih, šestnajstih let, ena od izrazito suhih sarajevskih barab, ki si se jih na ulici grozno bal, ampak ko se znajdejo v nerodnem položaju, se zdijo kot žalostna, v varikini oprana različica lačnih eritrejskih otrok. Včasih je bil tretji starejši, trideset, petintridesetleten, z glavo med koleni, vsak pogled z ulice ga spravlja v grozo, preplašen kot kdo, ki se mu je pred petimi minutami spremenilo življenje in je namesto svojega finega mestnega življenja dobil življenje jetnika iz Sing Singa. Dogajalo se je tudi, daje bil ta tretji človek v letih, na pragu šestdesetih, kot da se je odpravil na nedeljski sprehod ali v upokojenski klub na partijo domin, a so ga na polovici poti zaradi kdove katerega in kakšnega razloga stlačili v beli golf in ga zdaj prevažajo po mestu.

Sarajevska milica je bila milica iz vicev. Greš mimo mnz, tam pa med navadnimi policajskimi avti samo golf zraven golfa. To so avti, s katerimi se prevažajo policaji, kadar želijo biti neopaženi. Kao, nikomur ne bo potegnilo, da so to prav oni, obenem bo vse po pravilih službe, da pa ljudsko redarstvo ne bo videti kot cirkus, golfi ne smejo biti različnih barv, ampak bodo vsi po vrsti beli. Tako zelo smo se že navadili, da se pandurji v civilu prevažajo v belih golfih, da živa duša, torej niti mestni kriminalci, ne bi verjela svojim očem, če bi se milica prikazala recimo v zelenem audiju ali rdeči ladi.

Ampak dobro, to z avtom bi bilo še mogoče nekako razumeti: morda je z izvršnega sveta prišlo tisoč belih golfov, tako da ti ljudje niso imeli izbire, vendar je preprosto neverjetno, da so se takrat, ko so hoteli biti neopaženi, oblačili, kot so se oblačili. Konec sedemdesetih so namreč prišli v modo jopiči iz džinsa, kariraste srajce in kavbojke. Nekaj časa je bil tak videz normalen, pozneje pa si že poštekal, da so te tri stvari skupaj videti kot uniforma, zato si se trudil, da si jih oblačil izmenično. Ampak študenti od drugod in žalostni piflarji iz boljših družin so menili, da so njihov novi jopič, nova srajca in nove kavbojke idealen komplet za večerni izhod. Ti ljudje so likali in čuvali svoj džins, v njem so bili videti kot fantom iz opere, in potrebovali bodo še leta in desetletja, preden bodo dojeli, da normalen človek v istih kavbojkah hodi na fakulteto, v disko, pa tudi povsod drugam.

No, prav v tem času, v času študentov s podeželja in piflarjev, so pandurji modro prišli do sklepa, da bodo neopaženi, če bodo hodili naokrog v džinsu. Ker pa je milica konservativna ustanova, ki veliko da na uniformo, in ker se običaji ter navade redarstvenih delavcev spreminjajo poredko in počasi, so miličniki v civilu, kdove zakaj smo jim pravili inšpektorji, celo desetletje hodili enako maskirani: v novem službenem jopiču iz džinsa, v novih službenih kavbojkah in v novih službenih adidaskah, navadno tistih belih, teniških, brez črt. Tik pred vojno ga ni bilo več človeka, ki bi se tako oblekel, in če si jih videl na koncertu Električnega orgazma, kako hecno poskakujejo v nekem svojem ritmu in neopazno zijajo na vse strani, si vedel, da je vsak od teh smešnih džins fantov navaden pandur, ki preži na džoint, tako kot som preži na trnek. So se ti kdaj zasmilili, tako ubogi in osamljeni med ljudmi, s katerimi niso mogli deliti niti enega poštenega dima, kaj šele glasbe, ki je prihajala iz zvočnikov? Mah, figo! Človek je lahko sentimentalen do vsega, ampak težko, da bo kdaj občutil kako nežno občutje do milice ali policije, ne glede na to, v kateri državi in v kakšnem času živi.

Morda pa le ni tako. Spomni se samo poletnih ramazanov. Noč je in zemlja vrača nebu vso dnevno toploto, narava dehti, dehtijo hiše in dehti asfalt, ti pa greš še z dvema, tremi takšnimi, kot si sam, po Caršiji in proti Vratniku na lepinje, ko za hrbtom zaslišiš tisti znani: »Ej, dečko! Osebno, prosim, dečko ...« Tako se razvrstite eden po eden, on vas strogo meri, vpraša po očetovem imenu in kima, kot da je v svojih najlepših pandurskih sanjah ujel mulce s tono heroina. Potem ko obred mine, se vam zdi štosno, smejete se in ramazanska noč odmeva od vašega smeha. In potem lepinje, tako vroče, da ti na blazinicah prstov gori moka. Vse to ne bi bilo tako, če ne bi bilo tistega, ki je tako prepričano zahteval osebno izkaznico, zadovoljen s svojo vlogo v svetu, v katerem vsi mislijo, da jih je njihova vloga zgrešila.

VISKI

Sediš ob oknu kake fine kavarne, mimo hodijo ljudje, ki jih ne poznaš, ampak oni poznajo tebe, ozirajo se, kažejo nate, ti pa čutiš, da ne mislijo nič slabega. Držiš kozarec, voziš ga po gladki površini plastičnega marmorja in poslušaš, kako led trka ob steklo - to je najčistejši zvok, ki ga lahko sliši tvoje uho. Kar sliši lev v oddaljenem šuštenju grma v savani in kar pametni ljudje slišijo v Peti simfoniji, tvoje uho sliši v zvoku ledu in stekla, v tej pomirjajoči misli o udomačeni Arktiki, ki se koplje v morju viskija. To so trenutki, ko se lahko prosto prepustiš nečimrnosti, ker je tako nedolžna in ker je utemeljena v stari sarajevski ideji o življenjskem uspehu, ideji o viskiju kot pijači bogatih.

V tistem času sploh nisi pil. Ubijal si se s kolami in kavami, vsi okrog tebe so pili Štoke ali pivo in nikomur ni padlo na pamet, da bi naročil viski. To je bila pijača živin in direktorjev, mafijcev na poti skozi mesto ter nekaj uspešnih umetnikov in estradnikov, ki so imeli nekakšno splošno dovoljenje za pitje viskija. Dobili so overjeno potrdilo o življenjskem uspehu in najbrž bi jim zamerili, če bi pili Štok ali lozo. Mi seveda nismo imeli pojma o vseh teh šampanjcih in konjakih, vsako vino se nam je zdelo enako in sploh se nismo ubadali s tem, koliko kaj v resnici stane. Ne glede na ceno je bil viski najdražja pijača, ki smo jo poznali, statusni simbol ali potrditev bahavosti, zato se je v vseh vicih in tračih, v novinarskih člankih o politikih, ki so kaj zamočili, in o gospodarstvenikih, ki so kaj ukradli, vedno in izključno govorilo o viskiju. Uboga je bila mati, ki so ji rekli, da njen brezdelni šminkerski sin v Estradi pije viski. Ne le da iz njega ne bo nič, ampak bo ta nič drag, vse do zadnjega dinarja njene penzije.

Viski smo sovražili in ga občudovali. O Avdu Sidranu se je v obdobju njegove največje fdmske slave začelo po mestu govoriti, da naroča viski v vinskih bokalčkih.To je bila, kao, njegova mera. Manj od tega ni šlo. Občudovanje, ki ga goji beli svet do njegovih scenarijev, je tolikšno, da človek še viskija ne more piti tako, kot ga pijejo drugi ljudje. Pozneje si videl, da Sidran dejansko naroča viski na bokalčke, ampak še dandanes nisi prepričan, kaj je pri tej stvari starejše: ali je najprej začel piti viski na bokalčke in se je zgodba o tem razširila po mestu ali pa je najprej nastala zgodba, v katero je nato Sidran vključil resničnost. To drugo sploh ni nemogoče. Stari Sarajevčani so svoje življenje pogosto zamenjali za javno podobo o tem življenju in začeli početi to, kar je vse mesto govorilo, da počnejo. Tuja domišljija fascinira, če uporabi tvoje ime, in naj so ljudje še tako zlobni, naj te še tako hočejo zajebati, se samemu sebi zdiš nekako zanimivejši v njihovi zgodbi kot v lastnem življenju.

Zgodba o viskiju je bila pravzaprav enaka zgodbi o bananah. Medtem ko je proletariat pil lozo in so njihovi otroci jedli rumena jabolka, so živine pile viski, sinovi živin pa so jedli banane. Ta mit se je zrušil nekako tik pred vojno, v času, ko so časniki začeli prinašati šokantne novice o tem, da so v sarajevskih zelenjavah banane postale cenejše od jabolk. Nihče več si ni mogel zatiskati oči pred medijsko podobo, čeprav so banane tudi vsa prejšnja leta stale toliko kot jabolka ali pa so bile le neznatno dražje, vsekakor ne toliko dražje, da bi se lahko v cenovni razliki kotile in razmnoževale socialne razlike. Podobna je bila zgodba z viskijem. Odkar stoji svet in odkar stojijo sarajevske gostilne, je en viski stal toliko kot poldrugi Štok. Tako je bilo, tako je danes in tako bo vedno. Ne gre torej za resnice, ampak za to, da verjamemo v nekaj, v kar smo hoteli verjeti in kar smo potrebovali. Morda smo gledali preveč filmov, v katerih so velike face, bogarti in johni in wayni, pili na hektolitre viskija, zaradi česar smo verjeli v manjvrednost vseh loz in slivovk svojega navadnega življenja, ali pa je šlo za to, da so Sarajevčani preprosto hlepeli po pitju viskija, vendar so se bali, da se bodo zaradi tega drugi Sarajevčani iz njih norčevali, zato so si iz golega hrepenenja izmislili zgodbo o viskiju, o tej pijači bogatih in uspešnih ljudi, ljudi, kakršni nikoli ne bomo postali, a nam je tako tudi ljubše, ker smo bili in ostali boljši, pametnejši in zvijačnejši od njih.

ŠESTI APRIL

Na začetku novembra so se nad mesto spustile megle in se razen v ledeno hladnih dneh, ko se je temperatura spustila pod minus deset, niso več dvignile vse do aprila ter obdobja brstenja in cvetenja. Čas motne svetlobe -ko se je zdelo, da na Sarajevo ne sije sonce, ampak je Bog nad to mesto postavil sto umazanih neonskih luči, pobranih v preddverju nebeškega javnega stranišča - se je začel in se končal s prazniki. Praznik, s katerim se je spustila megla, so praznovali le katoliki in se je imenoval vsi sveti ali dan mrtvih. V uradnih koledarjih ga ni bilo, razen v Sloveniji, kjer je bil republiški praznik, ampak, strogo vzeto, to le ni bil samo verski praznik. Takrat so šli na pokopališča k svojim bližnjim tudi komunisti in iskreni neverniki, ki so nosili katoliška imena ali priimke. Partiji se je to najbrž zdelo sumljivo, vendar ni ukrepala, zaradi prvonovembrskih krizantem ni bil nihče kaznovan, saj je spoštovanje do mrtvih nekakšen družbeni tabu, nekaj, v kar se ne sme posegati niti tedaj, ko je namočeno v opij religije. Za vse svete je staro koševsko pokopališče gorelo v plamenčkih, obronki na Barah so goreli in izginili v beli sarajevski megli, še predenje svečam uspelo ugasniti. Na ta dan je mesto vstopilo v zimo.

Dnevnik je poročal, daje v Sarajevu količina smoga največja, da nas po tem ne more doseči nihče v Jugoslaviji: količina svinca je dvajsetkrat večja od dovoljene, saj je takšna kot v stari dimni cevi, in pravcati čudež je, da smo sploh še živi. Hodili smo na delo, vračali smo se iz šole, na katoliških grobovih so gnile krizanteme od vseh svetih, saje so padale po nagrobnikih in bela pokopališča spreminjale v raster časopisne fotografije, temneli so zlati obodi peterokrak na grobovih partizanov, v viticah gizdavih pravoslavnih križev pa se je nabiralo nebeško blato. Po mestu so namesto sveč goreli kontejnerji, v zraku je bilo zaznati vonjave bosanskega premoga vseh vrst, pediatrija pa je bila polna otrok, ki so izkašljevali svoje bronhije. Ko bodo nastopile zimske počitnice, jih bodo poslali na morje, nekam blizu Dubrovnika, kjer si bodo opomogli od Sarajeva in morda spoznali primorske otroke, ki bolehajo za kakimi drugimi boleznimi, za katere bi bili pravi zdravili prav naša megla in naš smog.

Konec marca in na začetku aprila so katoliki opravili pomladno čiščenje svojih grobov. No, ali je bilo to povezano s prihodom velike noči ali pa je šlo le za to, da so bili ti ljudje bolj obsedeni z urejenostjo umiranja in mrtvovanja kot drugi, niti ni pomembno. Kakorkoli, njihov pomladni obisk pokopališča je napovedoval skorajšnji praznik, tistega, ki so ga praznovali vsi, praznik, po katerem se megla ni več spustila nad mesto, dan osvoboditve Sarajeva.

Ta šesti april je minil v soncu, brez dežja in smoga, z vseh strani pa je bilo slišati oddaljene odmeve šolskih zborov. Iz hripavih kavarniških zvočnikov se je slišal glas Kemala Montena, ki je prepeval »kamorkoli grem, o tebi sanjam, k tebi vodijo me vse poti«, pravzaprav pa se ni odhajalo nikamor in tudi nihče ni razmišljal o tem, kaj pravzaprav pomeni oditi in se ne vrniti ali kako bi zvenela ta pesem, če bi jo slišali na drugem koncu sveta. Šestega aprila so podelili največjo mestno nagrado, v delovnih kolektivih so potekale slovesne akademije, televizija je prikazovala film Valter brani Sarajevo, pod spomenik na Vracah so polagali vence, potekale so slovesne vselitve v solidarnostna stanovanja, Sarajevska kronika je trajala petinštirideset minut namesto pol ure, šolske ure pa pol ure namesto petinštirideset minut.

Toda veselje in nekakšen dober občutek, ki sta nas prevzela na dan osvoboditve Sarajeva, nista imela toliko opraviti s pomenom in simboliko praznika, kot sta izvirala iz vedenja, daje nastopil konec sarajevskih megel in da sta pred nami dolga pomlad in poletje, dnevi, ko se bo svet zableščal v barvah, Bog pa bo nad to mesto poslal najlepše od vseh svojih sonc. Če bi si tistega dne poskušal zamisliti vse tiste mesece megle, bi se zmedel. Nisi mogel priklicati te sive barve, tega občutka in teh vonjav. Kar je bilo še do včeraj dizajn tvojega življenja, je šlo tja, od koder ni vrnitve, in to brez obžalovanja. To je ta lepa nedolžnost: ostati čiste duše pred vsako minulo meglo.

DOBRI SOSEDJE

To je bila dežela, v katero se je vstopalo in se iz nje izstopalo z železnico. Železniške proge so bile bosanski krvni obtok, počasen, kot so bila počasna srca ljudi, ki so živeli ob teh železnicah, v deželi, v kateri se nikdar ni nikomur mudilo, a se je vselej prispelo do sreče ali nesreče, pač po načrtu usode in dnevno spremenljivem voznem redu božje volje. Ko so malo po šestdesetem letu ozkotirno progo med Sarajevom in Pločami zamenjali normalni tiri in si na morje prišel v treh urah in pol namesto v dvanajstih, se je zdelo, da je morje začelo pljuskati ob naša dvorišča in da ti je treba le trikrat treniti z očesom, pa boš že na plaži. V drugih deželah je tri ure in pol strahovito veliko, v tem času prideš z enega na drugi konec Nemčije, ampak za nas, ki smo živeli v ritmu vlakov, klopota železniških koles, nočnih piskov lokomotive, ki krasijo vsako bosansko melanholijo, za nas, ki nismo leteli z letali, ker človek ni ptica in ker je na Butmirju vedno megla, za nas je bil vsak vlak brzec in potniški obenem, če je le imel restavracijo in si v kupeju srečal dobre ljudi, ki ti bodo ponudili v alufolijo zavito bedrce in ti povedali vse o svojem življenju.

Govorilo se je o mrtvih in živih, o bratih, pobitih v prejšnji vojni, o mornarju z Vratnika, ki je leta 1965 izplul iz reškega pristanišča, njegova mati pa še danes upa in kaže črnobele fotografije, na katerih je mlad in lep, le čez usta se mu vleče črta, tam, kjer je bila slika zganjena, da je šla v denarnico; govorilo se je o Vrbasu, v katerem se je utopila sestra, o postrvih iz Jablaniškega jezera in o tem, ali te ribe jedo meso utopljencev, govorilo se je o ustaših in četnikih ter o sosedih, ki so bili vedno dobri, sosedih, ki so reševali druge, ki so tvoje otroke skrivali v kleteh in hlevih celo tedaj, ko niso imeli niti za svoje, govorilo se je o infarktih in karcinomih, o krstah, ki se vračajo z vma4 v Beogradu, o vojakih, ki čakajo na prisego, o materinih rumenih jabolkih, govorilo se je o tisoč in enem ponosu revnih staršev, o ohcetih v knapovskih kolonijah, kakršnih svet še ni videl, o očetih, ki po dvajset let delajo v Nemčiji, o ljubeznih iz šolskih klopi, o stražah na Dinari nad Kninom, tam, kjer sivi kamen poka od mraza, noči pa so dolge in modre, govorilo se je o vsem, samo o tistem, česar človek ne želi slišati, se ni govorilo. Vse slabe novice so se končale v preteklosti. Niti ena ni vzdržala vse do danes; niti ena od teh, ki si jih poslušal po kupejih teh vlakov.

Bosna je bila in je ostala dežela brez enega samega kilometra avtoceste. Po tem se je razlikovala od hitrih dežel, tistih, v katerih dvesto kilometrov ni nič in kjer ni razdalje, v katero bi bilo mogoče spraviti spodobno življenjsko zgodbo. Bosanske ceste so ozke in vijugaste. Po njih so kihali, vzdihovali in puhali ogromni prikoličarji, ki so prevažali sadje in za katerimi je vedno vihrala slabo pripeta in odprta cerada. Za njimi si vozil brez upanja, da jih boš kdaj prehitel. Peljal si po cestah vzdolž kanjonov bosanskih rek, visokih kot nebo in globokih kot smrt, ampak ničesar od tega nisi opazil. Tvoje obzorje je bilo omejeno na izpušno cev tovornjaka pred tabo, iz katere se je dvigal v nebo črn naftni dim. Nikdar nisi pomislil, da bi bila lahko ta dežela ljubljena, nisi rekel, ljuba moja, saj bi te sopotniki začudeno pogledali in te vprašali, kaj ti je danes; bil si preblizu, da bi karkoli videl, in čudil se boš, ko se ti bodo nekoč pred oči vračale podobe, ki jih nisi nikoli videl, podobe tvoje neopažene dežele, ki jih boš prepoznaval v predelih tujih dežel, kajti te boš gledal, te bodo zate čudež, ko bo vse tvoje življenje postalo čudež.

Sredi sedemdesetih je bil dokončan čudež bosanske cestogradnje: nova cesta SarajevoZenica, ki smo ji korajžno pravili avtocesta, čeprav je bila avtocesta toliko, kolikor je bil Kakanj Innsbruck. Ampak dobro, ta cesta je bila za naše razmere vseeno majhen čudež. Kravam, konjem in traktorjem je bil dostop prepovedan, ograja naj bi ljudem preprečevala tekanje z ene strani ceste na drugo, vse družabno življenje pa je potekalo v avtomobilih in med njimi. Z našega zornega kota je bilo to svetovno čudo, namreč to, da se ti ni moglo primeriti, da bi ti pred avto stekla kokoš ali da bi te na poti iz gostilne poskušal zaustaviti pijanec in ti pojasniti, kakšen smisel ima življenje, kakšen pa šnops.

Cesta SarajevoZenica bi morala pomeniti naš vstop v novo dobo, ampak ta doba ni nikdar prišla. Ali pa bi bilo lepše reči: še ni prišla. S to cesto naj bi se začeli poslavljati od železnice. Toda od nje nas je ločila vojna. Bosna je dežela brez avtocest, v kateri so bile železniške tračnice mrtve še pet let po vojni. Zdaj se iz Bosne odhaja z letalom, hitro in neboleče; ljudje se v celoti humano selijo z enega na drugi konec možnega sveta. In ni kupeja, v katerem bi človek med pripovedovanjem svojega celotnega življenja ter naštevanjem vseh svojih mrtvih na koncu povedal, kako dobri so bili med minulo vojno njegovi sosedje. Zanj so imeli celo takrat, ko niso imeli niti zase.

MIRZINO JATO

Doba diska se je končala tistega dne, ko se je v Sutu Orizaru, skopskem predmestju in največjem ciganskem mestu v Evropi, črnec iz Boney M oženil z lokalno lepotico. O tem slovesnem dogodku so poročali Ven, Duga in Ilustrovana Politika, vendar se naš narodni ponos ni okrepil, nismo se počutili počaščene, naše reke so tekle mirno in pravzaprav nam je bilo popolnoma vseeno, da se je ena naša omožila z enim njihovim. Če bi se ta človek oženil nekaj let prej, bi bilo vse drugače, ampak disko je bil mrtev, prav čisto mrtev, skupina Boney M pa se je spremenila v osladen spomin na čas totalnega kiča in njegov najgrozovitejši izdelek, ki je združeval dve kmetavzariji, črnsko in nemško. Čeprav je bilo pravzaprav malo takšnih, ki so vedeli, da je Boney M nemški izdelek in da za njim stoji eden od tipičnih Hansov ali Fritzev, Farrayan ali tako nekako, ki si je izmislil tudi našega ženina in njegove tri spremljevalke.

Približno v somraku disko dobe se je v Sarajevu pojavil bend Mirzino jato, za katerega se je dolgo verjelo, da je nekaj najhujšega na jugoslovanski pop in rock sceni, nad katerim so se izživljali prav vsi domači kritiki in ki je služil kot očitna potrditev, da na svetu ni kmetavzarije, iz katere mi ne bi naredili še hujše kmetavzarije. Mirzino jato je vodil Mirza Alijagič, človek z glasom, globljim od Postojnske jame, osnovna poteza njegovega scenskega nastopa pa je bila v tem, da se nikoli ni smejal. Človek je bil smrtno resen in obdan z dvema ali tremi lepoticami, kdo bi se zdaj spomnil števila, ta resnost pa naj bi bila kontrapunkt naši balkanski naravi, ki nam nalaga, da se smejemo kot sfuzlani, takoj ko se znajdemo v družbi lepe ženske in nas v tem položaju fotografirajo. Seveda je bilo Mirzino jato sarajevska kopija nemškega izvirnika, pesmi za bend pa je pisal Sead Lipovača, vodja Divljih jagod.

Kot največji hit te skupine je ostala v spominu pesem Apsolutno tvoj, prijetna in mestoma duhovita igra s tujimi besedami in z žanrom disko poezije. Ta duhovitost je bila seveda nenamerna, kajti če bi bila namerna, bi bilo Mirzino jato že takrat genialen bend. Mirza Alijagič se je nekaj let potikal po jugoslovanskih odrih, potem pa je projekt neopazno ugasnil.

Pevec je nadaljeval kariero v zboru sarajevske opere, spremljevalne zvezdice pa so se razbežale na vse strani in si ustvarile karierice, ki bodo hitro pozabljene in od katerih ne bo ostalo tako rekoč nič.

Petnajst ali dvajset let pozneje bodo že pozabljene tudi nekatere dobre in lepe pesmi; disko dobe se spominjajo le redki, poroke v Sutu Orizaru pa ne pomni skoraj nihče več. Ampak pesem Apsolutno tvoj je ostala v ušesih prav vseh, ki so živeli v tistem času, čeprav je že leta niso slišali in čeprav ni v tej pesmi niti najmanjšega krempeljca nostalgije, ki bi človeka grabil za dušo. Sarajevo, Bosna in Jugoslavija niso bili podobni tej pesmi in tudi v kafičih, v katere smo hodili, je niso vrteli, ni je bilo v televizijskih oddajah, ki smo jih imeli radi, z njo ni povezana prav nobena odločilna epizoda iz kolektivnega življenja, in vendar živi in bo živela, pa čeprav je ne bomo nikoli več slišali.

Nekateri pravijo, da je umetnost to, kar traja in kar obstaja za večnost ali vsaj za neke prihodnje čase. Če bi bilo to res, bi bila pesem Apsolutno tvoj v naših razmerah umetnost. Toliko knjig smo pozabili, toliko slikarjev iz tistih časov se ne spomnimo več in toliko tistega, kar smo imeli za večno, je bilo uničeno na pogorišču spomina ter v eksploziji, ki se je zgodila med včeraj in danes in ki se nenehno dogaja, ne glede na nas.

VODNJAK ŽELJA

Na vsakem našem bankovcu je v jezikih vseh naših narodov in z obema njihovima pisavama pisalo: ponarejanje se kaznuje po zakonu. Ko si stavek prebral prvič, nisi vedel, kaj pomeni ta beseda - falsifikovanje, krivotvorenje, ponarejanje, falsfikuvanje - in tudi nisi imel jasne predstave o tem, kaj pomeni biti kaznovan po zakonu. Imel si sedem let, besede so se v tvoji glavi sestavljale po razigranem razporedu domišljije, onkraj pravil in smisla sveta odraslih, zato si slutil, da je kaznovanje »po zakonu« nekaj takšnega kot »dobiti po riti« ali »po gobcu« ali »po goflji«.

Čez veliko let boš dojel pomen te grožnje, a tudi zaporedje jezikov in pisav naših narodov, enakopravnost v kazni in strahu pred njo, sum, da je vsak tvoj narod nagnjen k falzificiranju in ponarejanju, karkoli že to pomeni, vendar se boš naučil še nekaj, kar na bankovcih ne piše, vendar bo za vselej določilo tvoj odnos do njih. Uničevanje, sežiganje in metanje denarja v smeti je, tako kot ponarejanje, strogo prepovedano in kaznivo po zakonu. To pomeni, da tvoj denar nikdar ni čisto tvoj, ampak si si ga le izposodil od države in si ga dolžan vrniti nepoškodovanega, tako kot odrasli pred odhodom v pokoj vrnejo delovnemu kolektivu uniformo civilne zaščite.

Ne da bi zanj vedel, si ta zakon prvič prekršil, ko ti je bilo šest let. Vzel si tisti najmanjši kovanec za pet par, ga položil na tračnice in čakal, da pride tramvaj. Ko je šel mimo, si se sklonil, da bi videl, kaj je ostalo od njega. Bil si razočaran. Teh pet par je bilo istih pet par kot pred prihodom tramvaja, le številke in črke so bile malce opraskane, novčič pa je bil vroč. Pričakoval si veliko več kot to. Menil si, da bo tramvaj, ta velika in nevarna stvar iz jekla, polna debelih in težkih ljudi, stvar, ki se ti je zdela težja od Trebeviča, le da ni bilo tehtnice, ki bi ju stehtala in primerjala, potem ko bo šel čez malo rumeno kovino, teh pet par spremenil v nič. Hotel si videti, kakšen je ta nič, in nisi se sprijaznil s tem, da je povsem običajen, da ga ni ali da tramvaj sploh ni nevaren za najmanjšega od vseh kovancev, nevaren pa je zate, če se znajdeš pod njegovimi kolesi.

Nekaj dni, tednov ali mesecev pozneje si eksperiment ponovil, vendar ne s petimi parami, ampak si na tračnice postavil deset par. Rezultat je bil veliko boljši, novčič je bil bolj uničen, nič pa vidnejši. Tako si doumel prvo in poglavitno pravilo, ko gre za kovance na tramvajskih tirnicah: debelejši ko je kovanec, večji in vrednejši ko je, verjetneje je, da ga bo tramvaj uničil. Na koncu si na tirnice postavil pet din ali pet stotk, s katerimi je bilo takrat mogoče kupiti pet vrečic Nogometaši in ekipe s sličicami, tramvaj je šel mimo, za njim pa je ostal skoraj popolnoma sploščen okrogel košček kovine, ki ga nikomur ne bi bilo mogoče vsiliti kot pravih pet stotk. Tako se je, vsaj kar zadeva tebe, končala zgodba s postavljanjem kovancev na tramvajske tirnice. O tem nisi govoril nikomur, preprosto ni bilo zanimivo. Slo je za nekaj, kar v življenju človek da skozi sam, ne da bi imel potrebo, da bi to delil z drugimi. Ni razloga, da bi se takšnih stvari sramoval, nanje pa tudi nisi ponosen.

Toda odraščal si, živel si v tem mestu, vsak dan si hodil čez tramvajsko progo in ni minil mesec, ne da bi zagledal kakega dečka, kako previdno, da ga nihče ne bi videl, postavi kovanec na tračnico in čaka, da pride tramvaj. Generacije so se menjavale, v šolo so se vpisovali novi otroci, prejšnji so šli že v vojsko, in zmeraj, prav zmeraj je bil v Titovi ulici ali na Obrežju ta deček, novi deček, ki je preverjal, kaj se bo zgodilo, ko bo tramvaj zapeljal čez kovanec. O tem se še naprej ni nihče pogovarjal, o tem niso pisali časniki in tudi noben deček ni bil nikdar kaznovan, ker uničuje novčič, to najmanjšo od vseh vrednih državnih dobrin.

Nekatera mesta imajo vodnjake želja, Sarajevo pa takšnega vodnjaka ni imelo, vsaj odkar so ukinili in spremenili v nekaj novega tisto najlepšo prodajalno igračk, ki je leta 1974 stala malo pod Olomanom, v kateri so ti za rojstni dan kupovali lego kocke in kjer je bilo pravo jezerce s slapom, kamor so odrasli metali drobiž za nekakšno svojo srečo. Obstajajo pa tudi mesta, ki nimajo tramvajev in v katerih dečki odrastejo, ne da bi preverili, ali se novčič lahko spremeni v nič.

PREDZADNJA POSTAJA

Ko so prišli v določena leta in postali očetje odraslih otrok, prenehali hoditi na tekme, postali veterani delavskih svetov svojih podjetij in opustili načrtovanje let, ki prihajajo, ko so se povsem zresnili, začeli gojiti trebuh in mu praviti bojler, ko se konec tedna niso več brili ter so jim iz ušes in nosu pognale debele črne dlake, so očetje nekega lepega dne začeli prebirati Oslobočtenje na predzadnji strani. Ne da bi vedeli, so tedaj vstopili v svet mrtvih, iz katerega bodo izstopili šele na dan, ko jih ne bo več in se bo njihov strogi, resni obraz pojavil na predzadnji strani, tam, kjer se počiva samo en dan, vendar je ta počitek, spokoj in rahmet najpomembnejša podrobnost vsake posmrtne biografije. Vse, kar sledi temu, je dolgo ponavljanje, pravilno ritmizirana mantra spomina, spreminjanje žalosti v dolgčas in pozabo.

Predzadnja stran je bila kraj, kjer so se zadnjič srečevali stari znanci. Tam so se videvali sošolci, ki so bili izgubljeni tudi po štirideset let; potem nekega dne vidiš, da so ves čas živeli v tem mestu, da so se vaše poti vsakodnevno križale, dolgo ste hodili drug mimo drugega, dokler se niste na koncu srečali: eni mrtvi in drugi živi. Očetje so ob takih prizorih sopihali, si prižgali novo cigareto in govorili, eh, kakšno je to življenje! Nihče jih ni razumel, ker jim v tistem hipu nihče ni mogel biti dovolj blizu. Do določenih let ne veš, kakšna je pravzaprav smrt, dokler na predzadnji strani ne začne v dolgi koloni stopati tvoj folk.

Rojeni v šestdesetih letih so to stran prebirali iz gole zajebancije. Zaradi tiste naivne posmrtne poezije, uporabnih verzov, ki naj bi pričarali najglobljo žalost, brezobzirni mladosti pa so se zdeli smešni. Predzadnja stran je učila, kako težko je besede naučiti žalostnega obnašanja, ni pa bilo teh, ki bi bili v tem poučeni. Očetje so izpuščali tožbe nad življenjem, sinovi so se smejali, na edini časopisni strani, ki je tiho slavila anonimnost, pa so se pomikali obrazi Sarajevčanov in Sarajevčank, prevaranih ljudi, ki so se na čisto navaden dan fotografirali za osebno izkaznico ali potni list, ne da bi vedeli, da bodo te fotografije prikazane vsem meščanom kot nedvoumen dokaz njihove smrti. Če bi vedeli, da se fotografirajo za večnost, bi si najbrž na obraz nadeli drugačen izraz, resnejši, odgovornejši, brez upanja in velikih pričakovanj, izraz, namenjen Bogu.

Nekega dne se je na splošno osuplost meščanov in grozo očetov na predzadnji strani pojavil obraz človeka s širokim nasmehom, očitno posvečenca dobre kapljice, ki je v desnici kot trofejo držal visoko vzdignjeno piščančje bedrce. Minila bodo leta in nihče nam ne bo verjel, je rekel eden od teh iz malo po šestdesetem, izrezal novico o smrti nasmejanega pijančka in jo pospravil v denarnico. Z zornega kota tiste zgodovine je bil to zgodovinski dokument prve kategorije.

Tistega dne se je po mestu govorilo marsikaj. O tem, kakšna družina je to, ki je lahko tako osramotila svojega mrtveca, pa o tem, kakšno je to Osloborfenje, ki sploh dopušča take reči, o tem, kako se vendar počutijo družine mrtvecev, ki so v prvem časopisnem sosedstvu s tem bedrcem, pa o tem, v kaj se je spremenil svet, če s časopisnih strani zrejo v nas vampirji ... Ampak že čez sedem dni se z izjemo tistih, ki so se smejali, nihče ni spominjal človeka, ki nas je s fotografije v najboljšem možnem razpoloženju obvestil o svoji smrti. Smejavci so ga pomnili, ponavljali so njegovo ime in ga slavili kot meščana, ki mu je spodletelo, da bi v smrti postal velik.

Ali je spodletelo njemu ali njegovi užaloščeni družini? Odgovora na to vprašanje seveda ne bomo našli, toda lepo in tolažilno je verjeti, da je neki Sarajevčan, ko je dojel, da se mu bliža smrtna ura, svojim naročil, naj ves svet, takoj ko bo za to nastopil čas, obvestijo o tem s tisto njegovo najlepšo, najljubšo in najbolj nasmejano sliko. S sliko popolne in neskaljene sreče, da ga bodo pomnili po njej in da se ne bo pozabilo, kako dober je bil za družbo in do prijateljev, vse od časov teh piknikov ni nikomur želel nič slabega, zato gre torej še pred Boga prostodušen in čist, skupaj s svojim najljubšim bedrcem, pa naj mu bo Bog milostljiv in med vsemi temi drobnimi grehi razbere življenjsko vrlino. Še po toliko letih je težko pomisliti, da bi bil človek z bedrcem velik grešnik.

HAVA

Tam, kjer Ulica Fadila Jahiča - Spanca seka Drvarsko, je bil v pritličju stavbe na vogalu frizerski salon Hava.

V sedemdesetih letih so se sem hodile frizirat mejtaške gospe, predvsem tiste v zrelejših letih, mame pred odhodom v Beograd k sinovom, vdove na dan, ko so se njihovi sinovi vračali iz vojske, babice, ki bodo jutri prvič odpeljale vnuke v šolo, stare in zapuščene matere v upanju, da bodo njihovi otroci na začetku junija prišli iz Libije, najmanj enkrat na teden pa opravljivke iz soseske - te niso prihajale toliko zaradi pričeske kot zaradi družabnega življenja, vpogleda v tujo nesrečo in vse strašljive družinske skrivnosti, nad katerimi je živel Mejtaš in zaradi katerih se je njegova strmina sem in tja dozdevala kot kozmična kazen vsakomur, ki je moral navkreber nesti kako žalost, ki mu je ležala na duši.

Hava je bila, spodobno rečeno, obsežna in obširna ženska v borosankah in frizerski halji. Lahko da jih je imela štirideset, enako pa bi utegnila biti tudi blizu šestdesetemu. Ljudem v uniformah in tistim s poslanstvom, častnikom, hodžam, popom, vratarjem, pa tudi frizerkam, zdravnicam in medicinskim sestram, je pogosto težko določiti starost. Niso kot drugi ljudje, kajti poleg bioloških dejstev, letnic, vidnih na obrazu, o njihovi starosti govori še nekaj drugega, nekaj, kar je v jedru njihovega dela in poslanstva med nami, navadnimi smrtniki, ki smo vedno tako ali drugače jetniki njihovega poklica. Celo če se ne zavedajo svoje posebnosti, ti ljudje vzbujajo presežno strahospoštovanje, saj nanje gledamo drugače. Zato je bila torej posebna tudi Hava in zato danes težko ocenimo njena leta.

Vsaka frizura se je imenovala hladna trajna, tako kot se bo čez nekaj let vsaka imenovala fen frizura. Tako kot vsi drugi frizeraji tistega časa je tudi Havin salon že na daleč zaudarjal po hidrogenu in drugih kemikalijah. Od tega vonja je bil hujši le še smrad žvepla iz maglajske Natronke, vendar se ženske za to niso zmenile, ampak so korajžno vstopale v salone za olepševanje in iz njih izstopale z ogromnimi pričeskami -danes ima takšno samo mama Simpson -polakiranimi kot parket v novogradnji in lesketajočimi se kot nočno morje, polno planktona. Ali pa so naše osivele babice in mamke, oboje razoglave, kajti razoglav je bil tudi čas, odhajale s pričeskami, ki so se prelivale v ažurnih in vijoličnih odtenkih ehotona. Takrat niso bile lepše kot sicer, vendar se je vedelo, da so se za nekoga uredile, to pa je bilo pomembnejše od vsake lepote.

Pred tem so sedele pod havbami, urejeno razvrščenimi v dve vrsti, sredi brnenja ventilatorjev in vročega električnega sopuha so prebirale Praktično ženo in Nado ter čakale, da pride Hava in jih osvobodi jetništva. Prizor z ženskami pod havbami, zlasti starejšimi, se ti je vedno zdel malce sramoten, in menil si, da bi bilo dobro, če bi jih skrivali pred pogledi mimoidočih, kot so pred pogledi skrite zdravniške ordinacije. V sedemdesetih je bila to tipska podoba spola - ženske pod havbami! -kajti, vsaj v Sarajevu, nikdar ni bilo pod havbo opaziti moškega. Pa čeprav je imel moški salon nasproti kina Romanija havbo v dveh kotih, enem na začetku in drugem na koncu vrste ogledal. Ko si bil otrok in so te pripeljali na striženje, sta se ti zdeli kot grožnja. Če se boš upiral, utegneš končati pod havbo. Osramočen.

Frizerski salon Hava je obstajal, dokler so v Sarajevu obstajale mahale in mestne četrti. Ko se je mesto zlilo v enotno celoto ali, bolje rečeno, v dve celoti, od Marin Dvora in do Marin Dvora, je izginila tudi potreba po mejtaških ženskih frizerskih salonih. Po pričesko se je šlo v druge dele mesta, k mamkam in babicam pa so začele prihajati na dom samostojne frizerke, ki so se reklamirale v oglasih. S sabo so prinašale posebne prenosne havbe in v dnevni sobi mučile naše stare. Frizerski salon je prenehal biti kraj družabnega dogajanja, prenašanja in interpretiranja mejtaških tračev ter opravljanja vseh, ki so varovali svoje življenje za debelimi zidovi. Po olimpijadi se je koncept mesta spremenil. Sarajevo je iz otomanske in avstrijske čaršije, razdeljene na dele z lastno infrastrukturo, postalo odprto mesto s trolejbusom, plinskim omrežjem in fensi frizerskimi saloni. Kmalu še hidrogen ni več smrdel, saj se je tehnologija proizvodnje ženskih pričesk izpopolnila. Tako je izginil salon pri Havi, kot je izginilo tudi na desetine drugih, zdaj brezimnih salonov, skozi katere je šla smešna lepota preteklosti pod havbami.

ŠTIRINAJSTI KONGRES

Če te pot kdaj popelje na Vzhod, če najdeš svoj zenovski koan pred kakim dobrim indijskim dedkom, ki za napačne odgovore deli klofute, če te kaka otožna neznanka iz kolodvorske restavracije v Frankfurtu vpraša po naj spokoj nej šem trenutku tvojega življenja ali po najtišji tišini, ki jo lahko ustvari ta svet, ali pa ti samemu pride na misel, da bi se tega poskusil spomniti, se samo spomni tiste pol ure pred jutrom - poleti je bilo to okrog pol štirih, pozimi okrog petih - v ničelnem letu 1992. Nočno bobnenje je pojenjalo, jutranji napadi se še niso začeli; tišina je, kot da so krošnje nekega velikega gozda, nekega parka napolnjene s slavčki in z rajskimi pticami, ki ne pojejo, ker uživajo v lepoti tišine, uživajo v miru tiste vrste, kakršnemu bi se še sam Bog začudil, če bi bil slučajno med nami, ki smo se brez zavedanja ter osvobojeni vseh skrbi in potreb preobrazili v čisto življenje. Če bi znal opisati te pol ure, bi indijskemu dedku izvabil nasmeh, kolodvorska neznanka bi se nate spomnila vsakič, ko bi ji bilo težko, ti pa bi si povrnil ta občutek, neopisljiv in nesmrten, ki ga ne boš nikdar več doživel - to veš! - kajti tvoja duša nikdar več ne bo tako prazna, da bi odzvanjala kot čisto srebro.

Čvekači bi rekli, daje imelo gorje nekakšen smisel, če je bilo te pol ure takšen užitek duha in obred popolne človeške zbranosti, molitve brez glasu, vere in vsebine, ampak česa takšnega seveda ne boš rekel, tega ne boš pomislil in tudi drugim, če te zdaj poslušajo, ne boš dovolil, da bi pomislili kaj takega. Grdo in strašno nimata nikakršnega smisla in tudi ni tega, kar bi lahko upravičilo ali olajšalo trpljenje tega sveta. Gre za to, da so se človeku tistega leta in tik pred takimi jutri izostrili občutki, zato bi bilo lepo, če bi jih lahko znova, sam in brez posebne muke, izostril, kot je ljubi otrok, popolnoma sam v razredu, šilil svinčnik med čakanjem, da se drugi vrnejo s telovadbe - otrok je bil opravičen ure, ker je pravkar prebolel škrlatinko.

Te pol ure tišine pred zoro, to stanje zavesti in stanje duše, je bilo, ne da bi to vedel, veliki finale procesa, ki se je začel pred nekaj leti, v času, ko se dnevi niso več končali z nočjo in se je življenje ljudi preobrazilo v vrsto

nepravilnih sinkop, ki niso več priznavale ne bioloških ne družbenih pravil, po katerih se je vse dogajalo čez dan, ponoči pa je vse počivalo. Noč leta 1990 in 1991 je slutila vojne udare, asfalt v še vedno mirnih mestih je trepetal pred grobostmi tankovskih gosenic, za zatemnjenimi okni sarajevskih nebotičnikov sta se po dve in dve piki tobačnega žarenja tiho pogovarjali

o zadnjih življenjskih vprašanjih. Kaj bova in kam bova šla, če se nocoj začne? Jutra so prinašala olajšanje, ker se ni začelo nič.

Prvi dogodek, s katerim se je vse začelo, tisti, po katerem je naša noč prenehala biti dobra noč, se zdi banalen že zgolj ob omembi imena: štirinajsti kongres zkj. Marje lahko nekaj takšnega spremenilo naša življenja ter pravila biološkega in družbenega delovanja našega sveta? Noro, zares noro, ampak to nekaj se je resnično imenovalo tako. Sešli so se komunisti iz vse Jugoslavije, napovedane so bile vojne, ustvarjeno je bilo varljivo upanje, da jih vendarle ne bo, ampak potem je prišla noč, v kateri se je odločalo

o tem upanju. Sedel si pred televizorjem in drhtel, pod tabo se je delilo mesto v dolini, videl si ga skozi svoje črno okno. Polovica Sarajeva je še vedno spala običajen človeški spanec, druga polovica je bila kot ti: pred televizorjem in s pogledom, uprtim v štirinajsti kongres zkj. Banalna resnica. Banalna nesreča. In na koncu banalna tragedija. Še vsaka prava tragedija, ljubezenska, državna ali narodna, je imela banalen začetek. Začne se z neumnostjo ali s čisto povprečno podlostjo, takšno, ki v navadnih življenjih ni vredna omembe, začne se kar tako, kot se pač začenjajo zgodbe, ki se največkrat sploh ne nadaljujejo, začne se, še preden kdo ve, da bi se utegnila začeti. Kot štirinajsti kongres zkj.

Od te noči naprej so v dušah dragih živeli vampirji. Vsakdo je prej ali slej vstopil v svoj strah in zaživel, kot da noči niso več za spanje in kot da človek spi le zato, ker je šibek in nemočen, in ne zato, ker je dobro spati in tako deliti življenje na dneve. Sarajevske predjutranje tišine so bile finale te groze. Samo iz groze je lahko nastala takšna blaženost, ki si je na koncu niti ne drzneš priklicevati kar tako, saj nisi več prepričan, ali sploh obstaja. Ali pa se s tem zenovskim koanom le tolažiš.

PRODAJALEC SREČK

Če bi od Sarajeva iz tistih let ostal spot, črnobel

iin z geometrijo, kakršno riše pomladna svetloba, bi se skozi najmanj en kader sprehodil grbast prodajalec srečk z napol razpadlo usnjeno torbo v eni in z zložljivo kamp mizico v drugi roki. Brezimen, kot je načeloma brezimno vse, o čemer velja kaj povedati, vendar nikoli ne poveš, ker se ti ne ljubi iskati prostora za pojave, ki za sabo niso pustile imena, je ta človek hitel bolj kot vsi drugi. V mestu ga ni bilo urnejšega. Ali pa je bežal pred grdimi pogledi, naivno, kot se s tekom beži pred kapljami dežja, ali pa je bil živčen ali pa je svoje delo jemal preresno ali pa mu je grba na hrbtu narekovala prav takšen ritem hoje. Vsak razlog je možen, vendar nikoli ne bomo izvedeli resnice, saj nas ni zanimala, dokler se ni prodajalec srečk preselil iz resničnega sveta v svet naših duš. Nekoč nas ni zadeval, zdaj pa pogrešamo informacije o njem, da bi ga lahko naposled vključili v podobo svojega mesta, ga umirili in našli pravi smisel njegovega prikazovanja v tem imaginarnem sarajevskem spotu.

Ta mož med hojo ni mogel dvigniti glave. Strmel je v asfalt, nekam med svoje urne noge, če pa ga je kdo pozdravil, mu je odgovoril s pogledom, ki se je čisto malce obrnil v levo ali desno, najbrž v majhnem in vsekakor nezadostnem poskusu, s katerim naj bi znanca prepričal, da gaje videl, čeprav je bil položaj glave sarajevskega hodca vedno takšen, da objektivno ni mogel videti ničesar razen asfalta pod svojimi nogami. V kaki sveti invokaciji ali podobni knjigi božanskih groženj bi bilo rečeno, da je bil ta človek zaradi nečesa, zaradi kakega greha, kaznovan, ampak dobro vemo, da ni tako. Resnice o teh življenjih so preproste, preprostejše celo od resnice o mestu, v katerem so minevala, omejujejo pa se na zgodbe o nesrečah in boleznih brez razloga,

o dečkih, ki so odraščali v pohabljence, in o malih velikanih, ki jim še imena ne ve nihče in se jih tudi zgodovina ni kakorkoli dotaknila, toda pod njihovimi stopali in v njihovih stisnjenih pesteh so nastajali okviri za ime Sarajeva.

Ta mali grbavi prodajalec srečk je bil Sarajevo. Zdaj to veš in upaš, da so še drugi, ki vedo. Namesto vseh tistih olimpijskih plakatov, namesto Vučka, glamuroznih prizorov gorečega mesta, razglednic s podobo Viječnice,5 namesto vsega, kar je na slikah v muzejih in galerijah, bi lahko stala ena sama črnobela fotografija tega človeka, kako hiti ali pa pred Sipadom v Titbvi ulici sedi za mizico, polno srečk, in je naposled zmožen malce dvigniti pogled ter videti obraze mimoidočih.

Ime univerzitetne knjižnice, ki je bila požgana med zadnjo vojno.

Pod to sliko, ali bolje, pod tema slikama bi pisalo Sarajevo, z navadnimi črkami, brez vsakega copyrighta in pojasnila, kot skrivna šifra in znak za vse, ki lahko razumejo, za vse, ki pomnijo tega človeka in vedo, da je obstajal v času, kakor brezimno ime mesta, trajen in pomemben, kakor so bile trajne in pomembne stavbe okrog njega in asfalt pod njegovimi nogami. Ko bodo te stavbe nekoč gorele, boš za njimi žaloval, kot žalujemo za lastno minljivostjo, nikdar pa ne boš žaloval za prodajalcem srečk, kije nekega dne preprosto izginil.

Ampak koliko sreče je vsak dan ležalo na njegovi mizici! Tisti, ki so kupovali te srečke, to dobro vedo. Njihove srečke niso zadele ničesar, dobitne so bile tiste, ki so ostajale, ker jih niso znali izbrati ali pa je nevidna roka na osnovi zaslug pravično razporejala, komu je sojeno priti do sreče po najpreprostejši in najbanalnejši poti: z denarjem in brez dela. Človek, ki je prodajal takšno srečo, je bil zanesljiv kot stari Haron, čolnar, ki duše s pretečenim rokom trajanja prevaža z ene strani na drugo. Prodajal je nekaj, kar potrebujejo drugi, ne tega, kar je potreboval sam. Naj je bil srečen ali nesrečen, grbasti trgovec s srečkami ni bil tisti, za katerega boš domneval, da mu lahko denar spremeni celo življenje in da so vse te srečke tudi zanj enako vredne.

Obstaja verovanje, po katerem pohabljenci prinašajo srečo, dotakniti se njihove grbe pa pomeni izpolnitev želja. To verovanje poslu sarajevskega prodajalca srečk najbrž ni koristilo, vendar zdaj, ko so minila leta in ga ni več, zaradi česar mu posla ne moremo pokvariti, velja reči, da gre za eno najbolj nesmiselnih in najokrutnejših človeških verovanj. Okrutno je, ker v tuji nesreči najde kal lastne sreče, in nesmiselno, ker izhaja iz predpostavke, da mora biti grbast človek nesrečen.

Sarajevski prodajalec srečk, tisti, ki je urno hodil skozi naše življenje in pod katerega pogledom se je vsak milimeter sarajevskega asfalta spremenil v sliko, je bil nemara srečen človek. Razlogi za njegovo in tudi vsakogaršnjo srečo so zaklenjeni za sedmimi ključavnicami, zato se o njih nikoli nič ne izve. Samo nesreča je vidna. Samo nesreča ima nešteto oblik, vrst in imen in z njo je le redko povezana skrivnost. Zato človek sem in tja sodeluje v loteriji. Da odkrije prazno srečko in upa, da je v njej vsa njegova nesreča.

HITRI FUDO

V Sarajevu so se prvi pravi hamburgerji pojavili v mlečni restavraciji Kogo, ki so jo po večletni gradnji odprli na dnu Dalmatinske ulice. Drži, v kioskih in po sumljivih luknjah od Caršije do Marin Dvora so že prej prodajali nekaj, kar se je imenovalo hamburger, ampak ne meso ne bombica še zdaleč nista bila kot pri pravih hamburgerjih, ki smo jih jedli samo v daljnih tujih krajih in so se nam zdeli zelo okusni. Kogo je bil prvi, ki se je držal mcdonaldsovskih šeg, zato smo v prvih mesecih po odprtju pogosto prihajali na hamburgerje, dokler se jih nismo sčasoma zasitili ter se vrnili k čevapom in bureku. Takrat nam to ni padlo na pamet, ampak jasno je bilo, da Sarajevo vsaj v nečem nikoli ne bo Evropa ali Zahod: v to mesto nikdar ne bo prišla hitra hrana, tukaj McDonald s ne bo odpiral restavracij, če noče doživeti sramote in propada.

Na začetku osemdesetih, v času, ko je bil zgrajen tudi Kogo, so nekateri gazde poskušali uvesti v mesto nov gastronomski duh in drugačno terminologijo. Tako so v Ulici Radojke Lakič odprli Fast Food. Naj dandanes zveni še tako butasto, ampak to ime se je zdelo popolnoma zadostno, da je zadovoljilo našo potrebo po eksotiki Zahoda. Toda sčasoma je gazda doumel, da s svojimi sendviči in hamburgerji nima nobenih možnosti, in Fast Food se je spremenil v najbolj navaden kafič, vendar iz praktičnih razlogov ni zamenjal imena, ki se je v lokalnem mejtaškem žargonu zelo hitro preoblikovalo v Hitri Fudo.

Na samem začetku Baščaršije, pri kafiču Charlie, so v istem času odprli tudi nekaj, kar se je imenovalo Doner. Sef je najbrž delal v Nemčiji in je bil nekoliko turško usmerjen, zato je svojemu lokalu nadel takšno ime, vendar v Donerju nikoli ni bilo mogoče pojesti kebaba, ampak so stregli samo nekakšne grozne polnomastne pleskavice, Doner pa se ni po ničemer razen po imenu razlikoval od dolge vrste tretjerazrednih sarajevskih okrepčevalnic, ki so propadle po dveh, treh sezonah. Onkraj sveta čevabdžinic in burekdžinic je bil uspeh preprosto nemogoč, še težje pa je bilo uspeti v tem svetu, v katerem so obstajali mitski mejniki in giganti, Zeljo in Devetka (Petica ali Šport, odvisno od sezone) v svetu čevapov in, recimo, burekdžinica Zulfičarja Bečirija v svetu pit, med katere si se lahko vrinil le, če si bil boljši od njih ali če si premogel trmoglavost mule in naklonjenost usode, kakršne je bil deležen Tarik Hodžič v obdobju, ko je odprl čevabdžinico na Slatkem čošetu.

Ko gre za hitro in poceni javno prehranjevanje, je bilo Sarajevo že v sedemdesetih velemesto. Takoj ko postaneš lačen, greš za drobiž kupit čevape ali burek, pri čemer izgubiš malo časa in ne tvegaš zastrupitve. Nikjer v Jugoslaviji razen morda v Skopju ni bilo tako, in v tem - ne v vojni - je razlog, da je danes Sarajevo edino glavno mesto nekdanje države, v katero ni prispel McDonald’s.To, kar je v tistih časih ohranjalo mestne čevabdžinice in burekdžinice, sta bila njihova radikalna konservativnost in vztrajanje, da se lahko spremeni vse, nikdar pa se ne spremenita njihova oblika in vsebina. Ampak ker so Bosanci, sploh pa Sarajevčani, prilagodljivi ljudje, ljudje s šibko identiteto, ki takrat, ko se znajde v tujini, v želji po odobravanju lahko postane sluzasta, nikoli ni nihče, ne v nekdanji Jugoslaviji ne zunaj nje, odprl čevabdžinice ali burekdžinice, ki bi ustrezala sarajevskim merilom. Takoj ko gredo ven, naši čevabdžije začnejo prodajati pomfrit, zraven čevapov postavljati na mizo kečap in goljufati stranke, kot jih v svojem mestu ne bi nikoli goljufali. Tako je bila v Zagrebu še pred desetimi leti čevabdžinica, ki jo je vodil Sarajevčan, vendar se ni razlikovala od drugih, ki so jih pretežno vodili Albanci ter sem in tja kak Banjalučan. Ampak v njej so bili čevapi ogabni, znatno ogabnejši, kot je lahko najslabši hamburger belega sveta.

Dandanes zahodni evropski svet prepoznaš po Turkih in njihovem kebabu. Ni ga mesta, v katerem se ne bi vrtele tiste mesne piramide, dobre turške okrepčevalnice pa se od slabih razlikujejo po tem, da v dobrih ni kečapa, v slabih pa ajrana. V vseh velikih nemških mestih so tovarne ajrana, človek iz Sarajeva pa lahko le obžaluje, da nam je Turčija, hkrati s tem, ko je Bosni podarila civilizacijo prehranjevanja, pozabila zapustiti še ajran - ali pa smo bili tako prepotentni, da nismo hoteli sprejeti pijače, pripravljene iz jogurta,vode in soli, ker smo najbrž mislili, da nas hoče Turek zajebati.

DIMITRIJE BJELICA

Je bil to dež, le kaj je bilo, vseeno pa je Dimitriju Bjelici nekaj preprečilo, da bi se uvrstil v knjigo rekordov z igranjem največje šahovske simultanke v zgodovini. Dvoboj bi moral potekati v parku pred poslovnim poslopjem Svjetlosti, poklicali so novinarje velikih svetovnih časnikov, oblikovali komisijo, ki bi potrdila izid, toda na koncu je vse propadlo, izginilo in naposled utonilo v črni luknji pozabe, tako da danes ne vemo več, zakaj Bjelica ni podrl svetovnega rekorda.

Ta nenavadni človek, velik športni novinar in faca, za katero je vedelo pol zemeljske oble, je planil k smrtni postelji starega golmana, da bi z njim opravil še zadnji intervju, v njegovem stanovanju je prenočeval Anatolij Karpov, kadar je obiskal Sarajevo, veliki Mihail Talj je bil njegov dobri prijatelj Mišo ... Dimitrije Bjelica je poznal vsakogar, ta svetovni novinar v naši mali deželi in nekakšen Vasa S. Tajčič6 našega malega mesta. Bogve, ali je Bjelica vse nategoval in kaj je bilo v njegovih zgodbah resnično, kaj pa nepreverljivo hvalisanje, ampak dejstvo je, da so mu verjeli vsi, od katerih verjetja ima lahko človek korist, zato je Bjelici uspelo ustanoviti in vsako leto prirediti velemojstrski (Lik uglajenega gospoda iz priljubljene televizijske serije Gledališče v hiši)  šahovski turnir v Bugojnu, največjo tradicionalno športno prireditev, ki jo pomni Bosna.

Po nekem sramotnem policijskem procesu, ki je potekal v koordinaciji partijskega sekretarja Guzina in republiškega esdevejevca7 Skipina, je Dimitrije Bjelica tik pred novim letom 1987 brezglavo pobegnil iz Sarajeva in Bosne, ne da bi se še kdaj vrnil v to mesto. Tu je konec zgodbe, Bjeličine z Bosno in bosanske z Bjelico, za katero se je, to drži, v predvojnih in vojnih letih vlekla tudi neka umazanija, grda in nevredna spomina, zaradi česar je tale dobra zgodovina niti ne beleži.

Zgodba o Dimitriju Bjelici in propadli simultanki, o bugojnskem turnirju in najboljših šahistih sveta, ki so si na Caršiji ogledovali šahovske garniture, delo naših marljivih obrtnikov, v katerih niti ena figura ni bila enaka drugi in niti eno polje ni bilo enake velikosti, ali pa so v trgovinah Bosnafolklore opažali natančneje izdelane in skromnejše garniture, delo foških zapornikov, ta zgodba o človeku, ki je bil velemojster mistifikacije, zaradi česar je znal prvakom mistificirati tudi Sarajevo, ima svoj smisel in razlog v dejstvu, daje bilo to mesto dovolj brezdelno, njegovi prebivalci pa dovolj pametni in brez dela, da lahko mirno rečemo, da se je v zadnjih petdesetih letih v njem odigralo več šahovskih partij, tistih kavarniških, kot v vseh drugih jugoslovanskih mestih skupaj. Torej je po svoje normalno, da je Bjelica vodil Talja in Karpova prav v Sarajevo in da je prav tu nastal mit o šahu kot splošnodružbeni igri, nadrejeni vsem drugim igram, edini igri, ob kateri je mogoče piti in prigrizovati.

Po Bjelici in zlatih letih Bugojna, sredi vojne in v časih, ko so bosanski šahisti ob pomoči ljudi, ki

(SDV, Služba državne varnosti) so se prav zares hoteli počutiti Bosance, prišli do svetovnih olimpijskih vrhov, se je prikazal človek, v marsičem drugačen od Dimitrija Bjelice, vendar enako pomemben za to zgodovino in njeno šahovsko zgodbo, če ne celo pomembnejši, saj je prihajal iz pustote, bilje brez planetarnih zaslug, prepustnic za velike bankete ter kraljevskih in predsedniških vizitk. Prikazoval se je kot šahovski Oliver Twist, kot pooblaščeni predstavnik cesarstva pozabe, kot nekdo, ki bi ga vsaka vidnejša gorila in vunbacitelj najraje prav počasi zabrisal iz življenja in s tega sveta. Ime mu je bilo Nikodije Stojanovič. Nikoli ni zmagal na kakem šahovskem turnirju, nikdar ne bo postal velemojster, zanj nikoli ne bodo vedeli tisti, ki bodo sestavljali šahovske enciklopedije, Nikodije celo za sarajevske razmere nikdar ne bo velik šahist. Ker pa šah ni le igra, ampak tudi življenjski slog, metafora šaha pa se ne razreši samo v zgodbi o vojni med dvema kraljestvoma - vse do smrti enega od kraljev, ampak v vsem tem leži še zamisel o plemenitosti vitezov in veličini teh, ki z dušo gradijo svet, je tudi Nikodije Stojanovič eden najpomembnejših, če ne celo najpomembnejši lik bosanskega in sarajevskega šaha, vitez vseh vitezov, šahovski Don Kihot.

ČELIKOVA SMRT

Pisal se je Čelik, njegovo ime si pozabil. Ubit je bil na dan prvih barikad, drugega marca leta 1992, na Trebeviču, tam pri vzpenjači. Bil je čuvaj, delavec, mehanik ali pa se je tam zgoraj znašel po naključju.

Tega ne veš več. Čelik je bil usmrčen po nedolžnem, v zločinu, za katerega si že takrat vedel, da ne bo nikdar kaznovan. Takšen je bil pač položaj. V urah, ko je mesto trepetalo pred vojno, je bil en mrtev toliko kot nič, in kakršnakoli že je bila cena miru, ni bila tako visoka, da je ne bi bili pripravljeni plačati. Tudi z življenjem človeka, ki mu je bilo ime Čelik. Naj jim bo odpuščeno, če je to vse.

Tudi on je zagotovo imel kakega bližnjega. Ni ga človeka, ki bi bil prav čisto sam. Nekdo gaje imel rad, morda je nekomu pomenil vse v življenju. Ta Čelik. Morda je bilo to za nekoga konec vojne, to, da so ga ubili, saj se je za mnoge ljudi vojna končala tedaj, ko so izgubili svoje bližnje. Pravzaprav premirje in mir nekaj štejeta le v življenju tistih, ki jim ni nihče umrl. Če se tega spomnijo, če takrat ugotovijo, da nihče ne manjka, praznujejo mir. Za druge je prepozno. Za Čelikove je bilo prepozno že ves mesec, preden se je vojna sploh začela.

Tisti dan, drugi marec leta 1992, se pomni po »raženj barikadah«. Potem ko je bilo mesto prepolovljeno in ko so ljudje z nogavicami na glavah jezno zahtevali pravico, ki jim je ni mogel dati nihče, ker je bilo to enako, kot če bi od prodajalca jabolk zahtevali ananas, so nekateri od tistih, od katerih se je to zahtevalo, postavili lastne lažne barikade, mimo katerih niso spustili nikogar, če pri barikadi ni pojedel čevapa. Ob tej podobi iz televizijskega dnevnika te je prevzel sram. Človek, ki ponuja čevape, si razmišljal, ne razume, kaj zahtevajo od njega, in počne nekaj, česar bi se njegovi otroci utegnili sramovati že jutri, ko se bo vse pomirilo, v miru in ravnovesju vsakdanjika pa se bo začelo pripovedovati o dogodkih iz dni, ko smo mislili, da se je začela vojna. Nepravični in jezni so zahtevali pravico, on pa je ponujal čevape. Butec.

Morali so miniti čas, vojna in vse, kar se v vojni dogaja z dušo, da ti je ta človek, da so ti ti ljudje z »raženj barikad« postali razumljivi. Da si doumel, da bi ravnal enako kot oni, če bi bil le dovolj star in pameten in če te to mesto ne bi razvadilo s svojimi najlepšimi leti. Zrel človek se na veliko zlo odzove tako, da se pred njim skuša pokazati karseda prostodušnega. Težko pa si je zamisliti kaj neumnejšega in prostodušnejšega od »raženj barikad«.

Istega dne se je policijska postaja v Hadžičih razcepila na bosanski in karadžičevski del. Dva miličnika, pravoslavec in musliman, sta ostala skupaj in sta se odločila gladovno stavkati, dokler se ne vzpostavi enotnost. Med njima je bilo minulo življenje in zelo verjetno je, da sta bila zanj pripravljena umreti od lakote. Med njima je bila tudi zgodba o Boru in Ramizu,8 ki nemara ni obetala srečnega konca, a je zato obetala pravico. Na koncu vsega bo pravica in vedelo se bo, kdo je ravnal pravilno in kdo je izdal lastni drob. Največji prelom se bo zgodil, ko boš doumel - in ko bosta doumela onadva - da pravica ne bo prišla in da ni knjige, v katero se dobro vpisuje z modrim in zlo z rdečim delom istega starinskega pisarniškega svinčnika.

Drugega marca je neki Sarajevčan na videokaseto posnel dnevnik in Yutel. To bo nekoč dragocen

(Narodna heroja Boro Vukmirovič in Ramiz Sadiku. Ko so ju Nemci obsodili na smrt, sta zahtevala, naj ju ustrelijo skupaj, tako da sta smrt dočakala objeta).

(Televizijski dnevnik, ki ga je leta 1990 ustanovil Zvezni izvršni svet, da bi prispeval k ohranitvi enotnosti v tedanji Jugoslaviji. Sprva so ga pripravljali v Beogradu, pozneje pa v Sarajevu; leta 1992 so njegov sedež uničile srbske granate).

dokument. Petega aprila, na prvi dan vojne, je to ponovil ter se odločil snemati vse dnevnike in Yutele do dneva, ko se bo položaj umiril. Ne veš, kako dolgo je zdržal, koliko kaset je imel in kako dolgo gaje držala želja po dokumentiranju. Najbrž do dneva, ko je prvič pomislil, da se to morda nikoli ne bo končalo. Ta misel je pravi začetek novega življenja in druge zgodovine. Če je preživel, se mu je po koncu vojne zdela ta potreba po dokumentiranju smešna. Ali pa se je je sramoval. Popolnoma brez razloga. Ni razloga, da bi se človek sramoval lastne normalnosti.

Vsi ti ljudje so bili dobri fantje v žanru, ki se imenuje tragedija zmešnjav: človek, ki se je pisal Čelik, in človek z raženj barikad in človek, ki je s človekom gladovno stavkal, in človek, ki je hotel vse to dokumentirati - za svoje otroke, če ga bodo vprašali, kaj se je v tistih dneh dogajalo v Sarajevu. Vsi ti niso vedeli, kaj je razumno ne vedeti.

NAPAČNE PESMI

Pomladna nedelja, piše se leto 1991, na Grbavici je tekma, navijači pa pojejo: Glej jo zoro, glej ga dan, glej jih plave manijake ... Naš mali stadion hrumi, ti pa stojiš nasproti lesene tribune, imenovane penzija, kamor tvoja noga nikoli ni stopila, in nič v tej pesmi se ti ne zdi čudno, samo to, da se je še pred dvema, tremi leti zaradi nje šlo v ječo. Očitno je prišla nekakšna svoboda, nevarna, kot če se mularija začne obmetavati s kamenjem, in mučna kot nož, ki reže granitno ploščo, ampak če je takšna, vsa nepopolna, pa dajmo, uživajmo v tem, zaradi česar se ne gre več v zapor.

Nekaj dni pozneje, spuščaš se vzdolž Dalmatinske, pred semaforjem stoji opel record, odprta ima vsa okna, ven pa hrešči pesem: Vstani ban, kliče, kliče te Hrvaška, vstani ban Jelačič... Voznik s prsti počasi treplja po volanu, miren, da ne bi mogel biti mirnejši, in posluša pesem, ki je bila prepovedana. Avto ima sarajevsko registracijo. Če bi bila slučajno zagrebška ali karlovška, bi se zanesljivo sekiral, ja, kaj ima hoditi k nam s takšnimi pesmimi, tako pa ti je bilo zaradi njega pravzaprav ljubo. Tvoj rodni sosed, vse življenje si je želel poslušati to pesem, in napočil je čas, ko to lahko počne, takole, na glas v nulo, sredi centra Sarajeva.

Toda če bi bil položaj drugačen in bi Zeljevi navijači peli na melodijo pesmi Povsod je straža generala Draža, bi se v tistem trenutku odrekel svojemu klubu in molil k Bogu, naj izpade iz lige, če je to kakorkoli mogoče. Če bi tisti voznik na semaforju privil pesem Tam daleč, bi bil prepričan, da je človek četnik in da nas hoče vse po vrsti prestrašiti s to lepo in melanholično žalostinko o usodi srbskih vojakov po tistem, ko so jih Avstrijci pregnali vse do Grčije. Tako je bilo to videti leta 1991. Po vojni je dišalo samo z ene strani. Na drugi sta bili zvezani bratski zastavi dveh nacionalnih strank.

Samo dve leti pozneje je bilo vse spremenjeno. Pravzaprav ne čisto vse. Spremenil se je pomen pesmi, zaradi katerih se je, zdaj že zelo davno, šlo v ječo. Razlika med stražo generala Draža in dogodki v Francetičevem taborišču je bila le v odtenkih. Takšna je bila tudi razlika med ljudmi, ki so skupaj s svojimi kasetofoni prepevali o Dražu in Francetiču.

Ko pa je minila še ta vojna, si se lahko le še spominjal svojih zdaj težko razumljivih občutkov iz tiste mirne in dobre sarajevske pomladi leta 1991. Z zdajšnjega zornega kota si si čisto sam kriv, čeprav nikomur drugemu ne bi dovolil, da bi ti za to krivdo izstavljal račune, ampak dojel si nauk. Ne glede na okoliščine nobena od teh pesmi ne more biti tvoja. General Draža, Jura in Boban so vedno otroci dveh bratov, in samo stvar časa je, kdaj bo kateri od bratov malo podivjal, potem pa klal in požigal, dokler se ne bo umiril.

V vmesnem času je svoboda spremenila smisel. Predstavljaš si jo kot stanje, ko nihče več ne poje o Dražu in Bobanu, tragično usodo srbskih vojakov in bana Jelačiča pa priklicujejo le še specializirane folklorne skupine. Takšna svoboda je kot komunizem: k njej stremiš, vendar nikoli ne pride. Mara bi rekel, da se bodo stvari uredile, ko se bodo uskladili odnosi med proizvodnimi sredstvi in proizvodnimi odnosi. Torej nikdar.

Sovraštvo je vedno test kolektivne inteligence. Če skupina ljudi na sovraštvo odgovarja z enakim sovraštvom, to pomeni, da so ti ljudje kreteni - ali pa so le čakali dan, ko jim bo kdo dal povod za sovraštvo. Če pa druga skupina ljudi na sovraštvo odgovarja s trditvijo, daje nanj imuna, zaradi česar je tozadevno boljša od teh, ki sovražijo, gre spet za kretene ali pa za ljudi, ki samo nekoliko subtilneje izražajo sovraštvo.

Zgodba o inteligenčnem testu je najbrž zgodba o bosanskih partikularnih patriotizmih. In zgodba o tem, kaj se zgodi, ko začnejo Bosanci prepevati napačne pesmi. Na koncu ostanejo le trpljenje, nemočen bes in potreba, da bi bil za vse kriv kdo drug.

Zeljevi navijači ne prepevajo več pesmi po napevu Jura in Boban. Zato, ker so jim takšne pesmi presedle, pa tudi zato, ker Partizan ne prihaja več na Grbavico, in tako tudi ni teh, ki bi se zaradi njene melodije pošteno zasekirali, kot so se zasekirali spomladi 1991, ko se je svet zdel tako preprost; vedel si, kdo so dobri in kdo slabi fantje, jezni komentar Milana Zoriča v nedeljskem televizijskem dnevniku pa se ti je zdel prav špasen. Slišal je, da Zeljevi navijači pojejo »dež spet pada, Srbija propada, veter se vznemiri, Bosna pa se širi«, in rekel, da imajo nekateri, no, ozemeljske zahteve.

GUMIJASTI MINARETI

Tisto poletje je bil agresor vsak dan v paniki, Saša K. se je priključil Vojski BiH, njegov stari pa je trzal z glavo kot Klavdij v tisti angleški nadaljevanki; najbolj cenjena denarna enota v mestu ni bila nemška marka, ampak šteka sarajevskega marlbora, prispeli so suhi dnevni obroki ameriške vojske, s svinjino in brez svinjine, Manojlo Tomič pa je zastavil logično vprašanje - kako to, da si Američani še niso izmislili viskija v prahu; v stari pravoslavni cerkvi so prodajali sveče voščenke, ki so dogorevale znatno hitreje od lojenk; statusni simboli so postali satelitski telefon, prepustnica za nočno gibanje in potrdilo o delovni obveznosti; Josip Magdič je pisal prvo bosansko himno, športniki so odšli na olimpijske igre v Barcelono, vsak pevec pa je posnel svojo pesem o vojni; vladalo je množično prepričanje, da bi bilo treba Svetu pojasniti, kaj se dogaja z nami, in vsakdo, za katerega smo verjeli, da nam je pripravljen prisluhniti, je postal častni meščan Sarajeva; Vojna bolnišnica se je preimenovala v Francosko bolnišnico, protiletalski mitraljez je s Spicaste stijene vstopil v vremensko napoved, radijski novinarji pa so si izmislili besedo »delovanje«, da se bomo po njej razlikovali od agresorjev.

Tisto poletje se je Senad P. odločil znova izdajati Naše dane, ki so po desetletju izhajanja zamrli, vendar so mu v poslopju nekdanje zsm povedali, da imajo pravico na to ime, da se mu ne bodo zlahka odrekli, sploh pa so že na tem, da vsak čas spet začnejo izdajati časopis ... Senad P. se je tako moral odpovedati Našim, vendar je ostal pri Danih. Miniti so morala leta, preden je tudi zadnji bralec izvrgel iz glave in govora Naše, čeprav se v bratskih republikah in daljni tujini še zdaj najdejo ljudje, ki ta časopis imenujejo z napačnim imenom, z imenom, ki je utonilo v preteklost, in to pod ceno.

Ze v prvih številkah časopisa je bil ustvarjen žanr, ki bo zaznamoval sarajevsko vojno novinarstvo in pozneje še književnost, žanr naštevanja. Naštevalo, katalogiziralo in arhiviralo se je vse, od predvojnih spominov, mestnih zgodb, imen ljudi, ki so odšli, in tistih, ki so ostali, do porušenih hiš in mest, nogometašev in košarkarjev. Vse, kar je našteto, postane nesmrtno, ker pa je umiranje vseh vrst postalo trend, naj so umirali ljudje in njihove stavbe ali pa je umiralo to, kar so nosili v dušah, je bilo naštevanje, brez vsakega zavedanja o tem, razumljeno kot rešitev. Časopisi so postali strašansko intimni.

Dani so imeli tistega leta 1992 humoristični dodatek, ki se je imenoval Koksarna, naslovnico iz natronskega papirja, barve kot kartonaste škatle, tehničnega sekretarja, ki je bil zadolžen za kurjenje pločevinaste peči na drva, in fratra, ki je redakciji podaril kanto nafte, brez te nafte pa časopis ne bi izšel. V kakšni povezavi sta časopis in nafta, ni več pomembno in tudi ni zanimivo za zgodbo, o kateri se govori danes, ampak če ne bi bilo tega fratra, morda ne bi bilo niti Danov, kot jih ne bi bilo, če Senad P. ne bi bil trmast in ne bi vztrajal pri nečem, v kar razumni ljudje ne verjamejo. Če človek ustanavlja časnik ali politično stranko, je obsojen na propad, razumni to vedo, kajti vsi časniki in vse stranke, ki so sploh potrebni, so že ustanovljeni. Vse onkraj tega je presežek. Take so stvari v miru, še bolj drastične so, dokler traja vojna.

V eni od Koksarn je Karim Z. napisal besedilo o gumijastih minaretih, ki so kot človekoljubna pomoč prispeli iz Savdske Arabije. Ko jih zadene granata, se samo upognejo, potem pa se vrnejo v pokončni položaj. Če razmišljaš danes, ko se je vse postavilo na svoje mesto, in vendar nič ni tako, kot bi moralo biti, zgodba o gumijastih minaretih spominja na metaforo nekega časa, v katerem se je vse dragocene stvari poskušalo spraviti in skriti v besede. Medtem ko so po Bosni drug za drugim padali minareti in se je zdelo, da bodo padli vsi do zadnjega, je bila ta zamisel o minaretih, ki se upogibajo in postavljajo pokonci, odrešilna.

Skoda, da s kako donacijo niso prispeli gumijasti ljudje, takšni, ki bi jih drobec granate ali naboj samo upognil, v njih pa bi svoje mesto našle vse puste duše, ki jim je vojna odnesla telo. Vse drugo je obnovljivo. Obnavljajo se celo iluzije, v glave in srca živih pa se vrača to, za kar so verjeli, da je izginilo za vedno. Edinole mrtvi ljudje se ne vrnejo.

LETO 1983

Poleti 1983 je bilo mesto polno tujih turistov. Med vožnjo proti morju so zavili s poti, da bi videli kraj, kjer bo naslednje leto potekala olimpijada. Ogledali so si izvir Bosne, odšli so do mesta, s katerega je Princip streljal na Ferdinanda, stopili v odtise njegovih drobnih stopal in se čudili džamijam, na katere bo padel sneg. Po njihovi izkušnji je podoba džamij pod snegom neverjetna, po naši izkušnji pa je neverjetna njihova izkušnja. V nasprotju z njimi smo si mi v puščavskem pesku predstavljali piramide in beduine, ne pa tistega, kar je naravno raslo zraven nas, enako običajno s snegom in brez snega.

Na koncu svojega kratkega bivanja v mestu so se turisti sprehodili po Baščaršiji, pokukali so v Begovo džamijo in se bali vstopiti, ker sta jih plašila sezuvanje čevljev in izstop iz oklepa, ki jih varuje pred neznanim svetom. Potem so z vratnih kril kake trgovinice kupili fese, ki naj bi bili to, po čemer bodo pomnili Sarajevo, in si jih dajali na glavo, ravnodušni do dejstva, da jih domačini malček čudno gledajo, šokirani nad prizorom severnjakov v bermudah in havajskih srajcah, ki jim na rožnatih glavah stojijo fesi, kot da jih je nanje na silo nataknil kak vratniški ravbar, ki se okrutno šali tako s tujci kakor tudi z lastno tradicijo.

Fesov najbrž niso sneli, dokler niso sedli v avte in se napotili proti Dubrovniku, kjer so kupovali moške konaveljske kape in se z njimi sprehajali po Stradunu. Znova niso opazili, da jih Dubrovničani malček čudno gledajo. Šele ko bodo ti ljudje v Nemčiji razvili svoje fotografije in si jih čez nekaj let podrobno ogledali, bodo nemara videli, kaj se je tistega poletja v Jugoslaviji dogajalo z njimi in njihovimi glavami. Vsak človek se sem in tja sramuje časa, ko je bil turist.

V tistih letih si je le malo Sarajevčanov na glavo dajalo fes. Poznal si nekega hadžija z Mejtaša, drobnega belobradega starca, ki nikoli ni nosil baretke, vedno fes. V samopostrežbi so ga nagovarjali s Hadžijem, saj niso poznali njegovega pravega imena, on pa je tiho in zlagoma hodil med vrstami; opazno je bilo, da ne pripada svetu bučnih vikleric in njihovih mož, ki so zlovoljni in oteklih obrazov zarana odhajali v službo, se vračali okrog štirih in kupovali pivo, v prepričanju, da ga je žena pozabila, ter z blagajničarkami izmenjevali dolgočasne meteorološke stavke. V tem svetu je bil Hadži izjema, fes pa njegov znak. V tem znaku ni bilo presežka duhovnosti, zaradi njega ga ni nihče bolj spoštoval, kajti to ni bil čas, ko bi bil človekov odnos do Boga za ljudi bistveno določilo, toda skupaj z njegovim fesom je prihajal mir. Če nič drugega, se ta človek nikoli ni vrinil v vrsto in tudi v boju za deficitarne izdelke, olje sladkor in kavo, te njegov komolec ni sunil med rebra.

Ne veš natanko, zakaj so drugi čudno gledali na turiste s fesi, ampak tebe so šokirali zaradi Hadžija. Njegov znak je hipoma izgubil pomen ter se preobrazil v nekaj čisto navadnega in na moč neprimernega. Enako kot je neprimerna pisana kravata na pisani srajci. Ne bi bilo ravno mogoče reči, da si obžaloval, ker je fes izgubil svoj pomen, ampak pozneje boš pogrešal prav takšne znake. Tiste, ki jih je nekdo oholo ali iz nedolžnega neznanja porabil v edinem edincatem prizoru, tako kot so tuji turisti poleti leta 1983 porabili Hadžijev fes.

Človek se ne zaveda, kaj vse v življenju mu je v navadi in kaj sestavlja tipske prizore njegovega življenja. Tovrstna zavest se porodi, ko je kak njegov del, pogosto malenkost, že izgubljen ali razbit. Hadžija z Mejtaša že dolgo ni več, turisti prihajajo v mesto iz drugih razlogov, fesi pa so se po glavah ljudi razmestili po nekakšnem drugačnem razporedu. Njihov pomen se je spremenil, tako kot tudi prizor, ki mu pripadajo, vendar nič ni dokončno izgubljeno, kajti tudi v tem trenutku nastajajo podobe, ki takoj zatem postanejo pomembne, zavest o njih pa bo nastala, ko bodo izginjale. Ta ciklus se v življenju pogosto ponovi ter ustvari dolgo vrsto dokončanih zgodb, vsaka od njih pa je podobna zgodovini človekovega življenja, vse od rojstva do smrti.

Spet bodo prišli turisti, na glave si bodo natikali nekaj, kar tem glavam ne pripada, tako kot bomo tudi mi kam odšli in tujim znakom podeljevali nekakšen splošen, vedno neprimeren pomen. Tako menda mora biti, kajti vsi smo za druge tujci in nehote rušimo tuje svetove, da se njihovi tvorci lahko zavejo obstoja teh svetov.

PIONIRSKA DOLINA

Orjaška goba z rdečim klobukom, posutim z belimi pegami, majčkena železnica, katere lokomotivo je upravljal osivel brkač, pokrita steza z avtomobilčki za zaletavanje, kiosk s pisanimi bonboni, sto ptic in zajcev, kletka z opicami, levinja in lev, volkovi, kamele, en medved, dva ameriška bizona, zebra, lama, nekaj gamsov, puma in osel. To je bila na začetku sedemdesetih Pionirska dolina, edini živalski vrt v Bosni in Hercegovini, znatno manjši in siromašnejši od zagrebškega ali beograjskega, vendar za nas ključen, saj smo tu videli prve prave divje živali. Živali pa so bile v tistih letih med otroki v modi. Vsi smo imeli album s samolepilnimi sličicami Flora in favna, s katerim smo se spoznavali z bitji, kot so denimo indijsko govedo gnu, alpski svizec, oposum, emu, kivi in ježevec. Tapir in gnu sta prav s Floro in favno vstopila v vsakodnevno komunikacijo kot smešna pojma in nesmiselni živali, ki nemara sploh ne obstajata, če pa že, to niti ni pomembno, saj o njiju govorimo izključno zaradi zvena njunih imen. Če bi imela normalnejši imeni, bi morda o tapirju in gnuju tudi kaj razmislili, tako pa sta bila obsojena na posmeh, enako kot prebivalci daljnih, majhnih in nesrečnih dežel, ki se jim smeje ves svet, ker se tako smešno imenujejo, zaradi česar sploh ni pomembno, če jih njihovi mogočni in hudobni sovražniki, prebivalci dežel, katerih imena niso smešna, vsak dan pobijajo, njihove žene in otroke pa zapirajo v koncentracijska taborišča. Bog jih je zaznamoval z imenom in jih prikrajšal za okrutno umetnost življenja.

Najredkejša sličica v albumu Flora in favna je bila govnačka. Ta ptica je bila, vsaj na sliki, podobna navadnemu galebu, ampak kupiti je bilo treba na stotine zavojčkov s sličicami, preden si, če si res imel srečo, prišel do govnačke. O njej se je govorilo s spoštovanjem, kot o nedosegljivem cilju, h kateremu človek stremi, vendar si ne drzne niti upati, da bi ga kdaj dosegel. Otroštvo je bilo obdobje, v katerem smo čutili spoštovanje do višine svojih stremljenj. Vsak pravi cilj je bil daleč, vsako upanje pa je skrušeno lebdelo pod njim. Šele ko bomo odrasli, bomo začeli obtoževati najprej druge in nato še sebe, ker se nam želje ne izpolnjujejo. Prav zato se nobena izpolnjena želja in prav noben osvojeni vrh ne bosta mogla meriti z vznemirjenjem ter s popolno čustveno in duhovno izpolnjenostjo redkih srečnikov, ki so kot otroci dobili sličico govnačke.

Živali v Pionirski dolini so bile precej bolj uboge in navadne od svojih sobratov s sličic. Leva sta prazno zrla skozi nas. Njuna dlaka je spominjala na ušive siromaške odeje Vuteksa iz Vukovarja, z njunih velikih šap so visele blatne kepe kot pri podromanijskih kravah, ki jih je jezen gospodar v hladni jeseni odgnal na pašo. Medved se je celo sredi poletja zdel zaspan, šimpanz je imel na obeh očesih mreno, kamele pa so bolj spominjale na karikature kamel, saj so bile tiste njihove grbe nasajene nekako postrani, kot da bi jih čuvaji vsako jutro prilepili s sekundnim lepilom, preprosto zato, da bi otroci vedeli, da morajo kamele, celo če so sarajevske, imeti grbo.

Do Pionirske doline je vozil avtobus in govorilo se je, da bodo tam gori kmalu gradili porodnišnico. Na območju živalskega vrta je bila tudi Madžarska restavracija, v tistih letih edina tuja restavracija v mestu. Sem se je prihajalo na pekočo hrano, igral je ciganski orkester, natakarji pa so bili v madžarskih narodnih nošah. Toda po samo nekaj sezonah je restavracija propadla, Madžari so bojda odšli in po poletni prenovi je vzniknila čisto navadna gostilna, ki pa smo jo za vse večne čase poimenovali Madžarska restavracija. Takrat so na Obrežju že odprli Kitajsko restavracijo, vendar je propadla tudi ta, in spet je nastala navadna gostilna, ki smo ji še naprej pravili Kitajska restavracija, dokler niso nekaj let pred vojno nasproti kina Sutjeska odprli nove kitajske restavracije in potem je stara počasi začela izgubljati ime. Toda po začetku sedemdesetih Sarajevo ni več videlo madžarske restavracije.

Ko so te kot petletnega dečka vodili v Pionirsko dolino, te je mučilo vprašanje: ali vstopnice za Pionirsko dolino plačajo tudi vsi, ki gredo v Madžarsko restavracijo, in če jih ne plačajo, kako so lahko tisti pri vhodu prepričani, da ti ljudje ne bodo vsaj za hip ošinili kletk z živalmi? To vprašanje si vsakič zadržal zase, zato nanj še do zdaj nisi dobil odgovora.

HOTEL EVROPA

Zgodovina sarajevskega hotela Evropa se je sklenila aprila 1992, na dan, ko se je sredi bombardiranja, pogube in krvi pojavila velika skupina kitajskih turistov, ki so kdove kje in kako vplačali nekakšen aranžma in se prikazali v mestu, o katerem niso vedeli ničesar, sredi vojne, za katero še slišali niso. O primeru kitajskih turistov je poročala televizija, rečeno je bilo, da bodo ti ljudje zagotovo in brez vsakršnih težav zapustili mesto, videli smo njihove prepadene obraze, to je bilo čudo vseh čudes, ki ne bo nikoli pojasnjeno. Sprehodili so se po hotelskem preddverju, na recepciji ni bilo več receptorjev, toda ti ljudje, ti Kitajci, so zadnji tujci, ki so videli Evropo v vsej njeni lepoti in resnobnosti, ta najlepši sarajevski hotel in spomenik dvajsetega stoletja, skozi katerega je zakorakalo, smuknilo in se sprehodilo marsikaj, na koncu, v zadnji pomladi njegove evropske dobe, pa je šlo v prah in pepel vse gosposko iz kratke zgodovine naših življenj. Z uničenjem hotela Evropa je bilo za dolgo uničeno naše zadnje gospostvo.

Nekoč davno so bili gospoda begi. Odplavilo jih je devetnajsto stoletje, doba agrarnih reform, uporov siromakov in tehničnih novotarij - tedaj je bila največja telegraf - o njih, begih, pa je Svetozar Corovič napisal otožno in bolečo zgodbo, v katero se je kot v grob umestila davna zgodovina neke izbranosti.

Nova gospoda je prišla skupaj z Avstrijo. To so bili geometri in vrtnarji, muzejski čuvaji, uslužbenci, zdravniki, davkarji, zbiralci ljudskih umetnin, učitelji tujih jezikov in pustolovci, ki so prispeli z Dunaja, iz Gradca, Pešte, Zagreba, Pozsonyja, Ljubljane; generacijo za generacijo sojih pokopavali na koševskem pokopališču, pod resnobnimi napisi v gotici in v znamenju neke Sarajevu popolnoma nerazumljive žalosti. Za seboj so pustili evangeličansko cerkev, aškenaško sinagogo in nekaj katoliških svetišč, njihovo izginjanje pa bo trajalo dolgo, vse stoletje, toliko kot življenje hotela Evropa. Evangeličanska cerkev bo sčasoma postala Likovna akademija, Aškenazi bodo skupaj s Sefardi končali v mraku naših divjaških duš, v katoliških cerkvah pa bo k Bogu molilo popolnoma pomešano bosansko ljudstvo, ki bo iz dneva v dan izgubljalo gospostvo, bolj ko bo daven čas, ko je cesarska in kraljevska krona dosegla, daje postalo malce bolj fino.

V naši dobi se za gospodo ni vedelo, ker ni bilo ne krone ne vladarja ne prestolnice, iz katere bi k nam prihajala takšna gospoda, zato pa so se iz bratstva & enotnosti ter samoupravnega tovarištva rojevali ljudje, ki so gojili spoštovanje do gospostva, tistega begovskega in onega avstrijskega, zaradi česar so tudi vedeli, zakaj je hotel Evropa boljši od vseh drugih sarajevskih hotelov. Vrednote tradicije se ne merijo z udobjem, zato lepši, dražji in prijetnejši hoteli nikoli ne bodo enakovredni Evropi. Zavest o tem je bila dragocenejša od vsakega bogastva.

Naša napaka je bila v tem, da smo dolgo verjeli, da lepota Sarajeva tiči v folklori in da naše mesto razen folklorne nima druge identitete. Iz generacije v generacijo smo bili ponosni na stvari, ki so se zdele kot ceneni stekleni biseri in okrasje na telesu mesta, ki je bilo veliko resnejše, starejše in pametnejše od njih. Takšen stekleni biser je bila tudi sarajevska rock šola in tudi smučanje na Jahorini in Bjelašnici in rumeni hotel nasproti Narodnega muzeja in vse, kar nam je sploh padlo na pamet, kadar smo komu pojasnjevali, iz katerega in kakšnega mesta smo. Zakaj nikomur nismo rekli, da smo iz mesta, v katerem je hotel Evropa, lep, star hotel, tristo metrov stran od kavarne Kolobara, v kateri vsak večer igrata in pojeta Behka in Ljuca, pevca nečesa, čemur bi lahko rekli bosanski fado, zato, če pridete v mesto, recite taksistu, naj vas odpelje v hotel Evropa, potem pa se zvečer odpravite do Kolobare, sedite nekam v kot in poslušajte te pesmi - čemu nismo rekli tako in čemu smo tako malo dali na zadnje, umirajoče oblike svoje finosti, po katerih bi lahko bili -kljub razlikam - podobni vsemu svetu? Neznanca bi lahko napotili v Evropo pa v Kolobaro, ne da bi ga potem sploh še srečali, pa bi imel o nas veliko boljše mnenje, kot ga ima zdaj, ko nas že predobro pozna.

Kitajci niso nikdar prišli do svojih sob v hotelu Evropa, tako kot teh sob ni videl tudi nihče od nas. Vsa mesta sveta se od tvojega mesta razlikujejo po enem: povsod boš nemara vsaj enkrat prespal v hotelu, samo v svojem nikoli. Hotelske sobe tvojega mesta bodo ostale zate skrivnost in o njih boš spraševal tujce. Dejstvo, da nikoli ne boš vstopil vanje, te kljub temu dela srečnega človeka, kajti malo je nesreč, kakršna je nesreča človeka, ki v lastnem mestu najame hotelsko sobo.

NIZOZEMSKA - JUGOSLAVIJA 2 : O

Oslobodenje je v tistih mesecih v levem zgornjem kotu naslovnice, tik pod časopisno glavo, vsak dan objavljalo zdravniška poročila iz Ljubljane, mi pa smo se spominjali Njegovih besed, izrečenih pred novim letom, o tem, da bo to leto 1980 za nas težko, da pa moramo zdržati - menili smo, da je On vendarle več kot človek in da ne bo umrl, če pa je vendar vedel, da bo umiral prav to leto. Minila je zima, ostra in z malo snega, v Dalmaciji so že vzcveteli mandljevci in burja je njihove cvetove raznesla proti morju, v Sarajevu pa so bile v zaledenelem blatu še naprej vidne otroške stopinje, bil je drugi pomladni dan in na stadionu Koševo je potekala prijateljska tekma proti Urugvaju, dogovorjena že davno pred boleznijo, v času, ko se je že vedelo, da bo pri nas olimpijada in da bo, kot je v prvih minutah televizijskega prenosa rekel Zoran Popovski, ta stadion čez samo štiri leta olimpijski, zato mu morda že danes smemo reči tako.

To bi morala biti čisto navadna prijateljska tekma, igra je bila zanič in dolgočasna, Boro Primorac je dal avtogol, vendar smo zmagali z 2 : 1. No, tekma vseeno ni bila navadna, to vemo danes, saj je bila to zadnja tekma jugoslovanske reprezentance, ki je bila v Sarajevu odigrana za življenja Josipa Broza Tita.

Dvanajst let in tri dni pozneje je Nizozemska 25. marca v Amsterdamu premagala Jugoslavijo z 2 : o. To je bila reprezentanca, v kateri niso več igrali nogometaši iz slovenskih in hrvaških klubov, ker sta deželi že razglasili samostojnost in ker se je že zgodil zločin, po katerem zanju vrnitev ni bila več mogoča, čeprav smo z naivnim delom srca še naprej verjeli, da ni tako, pa ne zato, ker bi nam bilo strašansko veliko do tega, da bi v tej reprezentanci igrali vsi, ampak ker smo upali, da se vendarle ne bo zgodil še en zločin, ta, po katerem tudi za nas ne bo več vrnitve. Tega dne je kapetanski trak nosil Faruk Hadžibegič, in to je bil, če spomin ne vara, njegov enainšestdeseti nastop v najdragocenejšem dresu. Igral je tudi Meša Baždarevič, Meha Kodro pa se je pojavil kot novo upanje naše najboljše vrste. Takrat in nikoli več.

To je bila zadnja tekma v zgodovini Jugoslavije in rekviem za neko upanje, ki smo ga, tudi to je resnica, v glavnem bojkotirali in ki se nam je gnusilo, ker upanja nismo več priznavali in ker nismo hoteli sprejeti tega, kako dobro je, pa čeprav je popolnoma nemogoče in naivno. Deset dni pozneje se je nad Sarajevom zrušilo nebo in začelo se je neurje; pred njegovim koncem bomo doumeli, da je upanje le imelo smisel, če je neurje že moralo biti tako strašno. Lahko je upati v srečnem obdobju, ampak upanje je smiselno le, če je neuresničljivo.

V teh dvanajstih letih, med tema tekmama, med zmago nad Urugvajem in porazom proti Nizozemski, se je z zornega kota resne zgodovine umestila napoved katastrofe, z zornega kota naših življenj pa je bilo teh dvanajst let en sam velik spomin »amarcord« generacije in gradivo, iz katerega bodo še dolgo, vse do smrti, nastajali miti, ki jih bomo prenašali povsod, kamor bomo zakoračili, in v katere bomo vedno verjeli, razen tedaj, ko se bomo na samem soočili drug z drugim, ko ne bo ne tujcev in ne otrok, tako da bomo lahko priznali, da ne govorimo o lepoti, ampak o svojih duševnih težavah ter o tem, da smo nezmožni preboleti lastno preteklost, zaradi česar iz nje gradimo peščene gradove, ki jih vsak dan znova odnese prvi večji val.

Potem pa pomisliš, kako odlično je, da tudi tega leta 2000 Meha Kodro in Piksi Stojanovič še vedno igrata, le da v novih najdragocenejših dresih, in zazdi se ti, da še naprej obstaja nekakšna povezava med preteklostjo in sedanjostjo in da se bo nekega dne vendarle izkazalo, da teh dvanajstih let sploh ni bilo, ampak je vse skupaj samo nekakšna tovarniška napaka v času, da se je Bog zaklepetal z ženo in nam je zato narobe ukrojil usode, ampak ni problema, zdaj bo vse to razparal ter krojil in šival od začetka, na nas pa je samo, da smo potrpežljivi. Takrat se ti zazdi nemogoče, da je vojna v resnici bila, enako kot se ti je marca 1992 zdelo nemogoče, da vojna bo. To je trenutek, ko upanje spet dobi svoj pravi pomen. Upanje je nemogoče, vendar ni manj nemogoče, če zreš v preteklost in ne v prihodnost. Dobremu se nadejaš tako, kot se v tistem reklu po ulici kotali glava in vpije: »Saj bo bolje, saj bo bolje!« Upanje je plemenito kot lep lovski pes, ki je zastrigel z ušesi, ker se mu je zazdelo, daje v daljavi slišal strel iz lovske puške. V resnici pa je tišina, da ne bi mogla biti tišja.

Kaj veste o otrocih, vi, ki tole berete? Nič, tako kot niso vedeli nič vaši starši, vaši odrasli, ko so malo po sedemdesetem pazili na vas, da se ne bi pokvarili in odrasli v gnile ljudi. Kdove zakaj, ampak otroke se je pri nas tradicionalno obravnavalo kot občutljivo hrano, kot piščančja jetrca, ki jih je treba čez noč obvezno spraviti v hladilnik, saj se bodo sicer usmradila.

O otrocih nikoli nihče nima pravih informacij, pa čeprav je do njih lahko priti: treba je le gledati in poslušati ter si zamišljati sebe v njihovem svetu, ki je veliko bolj urejen, pameten in prosperiteten od sveta odraslih.

Čeprav o njih ne vemo nič, bomo predvidevali, da niti enemu zdajšnjemu sarajevskemu pamžu ne bi padlo na pamet, da bi prišel v šolo v kopačkah. Po tem se morda zdajšnji otroci razlikujejo od tistih iz sedemdesetih let in iz časa, ko so bile sanje mnogih dečkov, da bi prišli v šolo v kopačkah, ampak te sanje so uresničili redki, v glavnem tisti, za katere se starši niso dovolj brigali.

Tedanje poslopje Osnovne šole Silvija Strahimirja Kranjčeviča so v davnih letih zasegli redovnicam, vendar je ohranilo vse značilnosti stroge samostanske arhitekture, njegovi hodniki pa so vonjali po kazni, pokori in resnobnosti. Na teh hodnikih si se zaradi kakega neznanja, nenapisane domače naloge ali nenaučenih teorij in teoremov počutil kot večen krivec, krivec pa boš še takrat, ko boš čez dvajset let po kakem naključju znova šel po teh hodnikih. Celo oprijemala na stopniščnih ograjah, ki smo jim pravili gelendri, so imela na vsak meter vkovane konice, da ti slučajno ne bi padlo na pamet spuščati se po teh gelendrih ter tako motiti mir in ravnovesje te smrtno resne stavbe, ki je težko prenašala neresne čase našega lahkotnega in trapastega komunizma. Če bi snemali film po Hessejevih romansiranih frustracijah zaradi strogega katoliškega šolanja ali film po Joyceovem Umetnikovem mladostnem portretu, bi bila stavba Osnovne šole Silvija Strahimirja Kranjčeviča odličen kraj za oživljanje teh zgodb, s katerimi, roko na srce, nismo imeli nič.

Učitelji so hote ali nehote postajali del te arhitekture ter se spreminjali v njene čuvaje in strežnike, zato so se tudi sami navzeli nekaj formalizirane in muzejske strogosti minulih časov. Medtem ko so se v novejših šolah smejali na tovariških večerih, si v reverje zatikali značke in igrali vlogo samoupravnih pedagogov, so bili učitelji Osnovne šole Silvija Strahimirja Kranjčeviča vse nasprotno od tega. Ampak učenci seveda niso vedeli nič o arhitekturnih znakih, ozračju davnih časov in vonjavah, ki jih stoletja varujejo zidovi, neznano jim je bilo tudi dejstvo, da je njihova šola nekoč pripadala redovnicam, zato so se obnašali tako kot drugi sarajevski otroci svojega časa. To je bilo globoko žaljivo do arhitekture.

No, in zdaj si predstavljajte ta bleščeča in pološčena tla, za katera so skrbele šolske čistilke (vsem smo, kdove zakaj, pravili teta Fata), ko se po njih korajžno podajo mali šolski lumpi v Puminih kopačkah, po licenci izdelanih v kombinatu Borovo. Ta zvok je nepozaben, ta tiktok vzdolž hodnika. Ti pamži so lovili ravnotežje na plastičnih čepkih in zdelo se je, da bodo vsak čas padli in si zlomili vrat, mi, šibkejši, nežnejši in strahopetnejši, pa smo jih opazovali z nekakšno čudno zavistjo. Ze takrat nam je bilo namreč jasno, da kopačke v šoli nimajo nobenega smisla, a tudi to, da bo po vse, ki danes hodijo k pouku v kopačkah, že jutri prišla milica in jih odpeljala v mladoletniški zapor v Stolcu. Kljub temu smo zavidali tem dečkom, saj smo vedeli, da bomo nekega dne umrli, ne da bi kdaj prišli v šolo v kopačkah. Takšna je karma nas, mehkužcev. Obžalovali bomo, da nismo bili zmožni tega, kar so počeli trdi fantje, pa naj je bilo njihovo početje še tako nesmiselno.

Kaj pa so si mislili Ružiča Firaunovič, Abdulah Šahmanovič in Nada Kalaitovič, ti naši strašni učitelji, ko so jih gledali, kako v kopačkah kopljejo po hodniku? Najbrž nič. Morda se jim je pred očmi rušil njihov svet, morda pa se jim je prizor zdel samo smešen. Tako kot učitelji nikoli ne bodo nič izvedeli o otrocih, tudi otroci o svojih učiteljih ne vedo nič. Glede tega za vedno ostaneš dvanajstletnik: na svoje učitelje še zdaj gledaš z otroškega zornega kota. Po pouku so fantje v kopačkah odhajali na šolsko dvorišče igrat nogomet. Lomili so si roke in noge, vendar so vztrajali pri pravilu, da brez kopačk ni nogometa in da mora pravi moški ignorirati dejstvo, da obstaja ključna razlika med travo in betonom. V tistih letih jih je na tej Marakani mejtaške mladosti pričakoval največji nogometaš, ki ga je v svoji dolgi zgodovini pomnilo naše šolsko dvorišče. Ime mu je bilo Sinan Ljuca. V dežju in soncu, čisto sam ali v družbi je Sinan oživljal vizijo velikega Vahida Halilhodžiča. Namesto nogometne veščine je premogel vero, vera pa je vredna več od vsake veščine, če v kopačkah stečeš na betonsko igrišče, v ušesih pa imaš bučanje vseh svetovnih stadionov.

Če bi Bog igral nogomet, bi na dresu nosil desetico. Nismo vedeli, zakaj je tako, ker smo bili premajhni, da bi lahko doumeli strategijo nogometne igre, če je strategija v tistem času sploh obstajala in če se ni igralo kar po razporeditvi ter pravilih iz albuma s samolepilnimi sličicami Nogometaši in ekipe, v katerem sta bila samo branilca, ki sta se gibala nekje pri kotnih zastavicah, sredinska igralca, ki sta bila bliže centru, centerhalf, ki je stal med njimi, leva in desna zveza v plitvini nasprotnikove polovice igrišča, levo in desno krilo pri nasprotnikovih kotnih zastavicah ter centerfor, ki je po naši otroški razporeditvi - ali pa je bilo stanje stvari res takšno, le kdo bi zdaj vedel - vedno stal nekje okrog točke za enajstmetrovke. Ampak če je bilo zares tako, zakaj je bila potem desetica božja številka, če pa jo je nosil na hrbtu igralec, ki bi moral biti po formacijski razporeditvi samo nekakšen levi zvezni igralec? S tovrstnimi vprašanji si nismo razbijali glave, ampak smo kot pravi mali mitomani verjeli, da magija desetice izvira od nekaj velikanov - ko so igrali, smo bili še v plenicah! -ki so na hrbtu nosili to številko. Prvi med njimi je bil seveda Pele, ki je začel kariero, še preden smo se rodili, kot sedemnajstletnik na svetovnem prvenstvu leta 1958 na Švedskem, končal pa jo je pravzaprav na svetovnem prvenstvu leta 1970 v Mehiki. Pozneje je resda igral pri newyorškem Cosmosu, vendar to ni bil več nogomet, ampak je šlo za pravljico, v katero si moral verjeti in v katero smo verjeli vsi. Pele je bil brez vsakega dvoma in na pamet rečeno največji, največja pa je bila tudi ta desetica na njegovem hrbtu.

Pri nas so v tistih letih številko deset nosili na hrbtu ljudje, ki sojih Vladanko Stojakovič, Radivoje Markovič in Mirko Kamenjaševič najpogosteje imenovali poslovodje. To pa je begalo! Beseda poslovodja se je zdela skoraj žaljivka, saj je bil poslovodja tisti mrki človek iz granapa ali samopostrežbe, ki je imel za ušesom tintenblau svinčnik in je nenehno koga preverjal, naj je šlo za kupce, prodajalce ali tiste med nami, ki so že takrat dojeli, da ti vsega, kar si vzameš od življenja, ni treba tudi plačati in daje cena denarja pogosto višja od cene poguma. Tem našim »poslovodjem« je bilo ime Juriča Jerkovič, Momčilo Vukotič in Jovan Ačimovič. Igrali so v močnih klubih, večnih favoritih državnih prvenstev, v klubih, za katere so navijali tisti, ki imajo radi zmagovalce. Če bi se odličnjakinje iz prvih klopi zanimale za nogomet, bi povsem zanesljivo navijale za Zvezdo, Partizan in Hajduk. Ti si svoj cvek iz matematike sprejel z nasmeškom, one pa so jokale, ko so enkrat na leto dobile plus štiri namesto petice. Njihova srca preprosto ne bi vzdržala navijanja za Zelja.

V tistem času ni bilo nikjer mogoče kupiti originalnih dresov in tudi poznal nisi nikogar, ki bi imel pravi dres. Namesto tega ti je mama za rojstni dan kupila modro adidas majico. Bil si srečen, čeprav ti je nemudoma prepovedala to, kar si takrat moral narediti in zaradi česar so ti majico sploh kupili - da bi z nalivnikom, flomastrom ali z barvnim selotejpom na hrbet napisal številko. To pogajanje je bilo dolgotrajno, fehtaril si dneve, tedne in mesece, in ko je majica že čisto zbledela in za mamo ni bila več nova in draga stvar, si vzel priročni pribor, razprostrl majico po mizi in takrat se je začela prava muka. Katero številko napisati? Številko devet, ki zabija gole in jo nosi na hrbtu Jožo

Bukal, številko enajst, ki izvaja kote, izvajanje kotov pa se ti je vedno zdelo, kao, najbolj intelektualna stvar v nogometu, ali številko deset, za katero prav vsi vedo, daje največja?

Takrat si mislil, da golman postaneš za kazen, da v obrambi igrajo igralci, ki se niso bili zmožni naučiti, kako dajati gole, da dežurni kostolomec vedno nosi na hrbtu petico in da človek postane starec, ko pri dvaintridesetih konča nogometno kariero. Zdaj veš, da nič od tega ni res, čeprav ti nihče ni nikoli dokazal nasprotnega. Odraščanje te je naredilo spodobnega in te napeljalo k temu, da verjameš v stvari, v katere verjamejo odrasli. V vmesnem času so se številke na hrbtih igralcev popolnoma pomešale. Nekoč so na igrišče pritekli igralci s številkami od ena do enajst. To je bilo pravilo igre in nikakor ni moglo biti drugače. Šele ko je vstopil rezervni igralec, šele takrat se je vrstni red številk porušil. Na vsem svetu je bila samo ena izjema. To je bil Johan Cruyff, ki je imel posebno dovoljenje nogometne federacije, da lahko vedno igra s štirinajstico na dresu. Takrat je lahko samo on zmotil red stvari.

SOLZA IZ TEGUCIGALPE

Piše se leto 1982. Navadili smo se že, daje Tito mrtev, cilj šolskih ekskurzij je obisk Hiše cvetja, in to je priložnost za prva velika moška pijanstva v vlaku za Beograd in velike, vendar po vsej verjetnosti izmišljene ljubezenske zgodbe iz spalnikov. Največja oblast v državi je

Milka Planinc, predsednica Zveznega izvršnega sveta, izraz ekonomska stabilizacija pa je še vedno v modi. Ne vemo, kaj pravzaprav pomeni, vemo pa, kako se jo izvaja: vlada pomanjkanje kave, olja in čokolade, razdeljujejo bone za bencin ter uvajajo sistem parnepar in s tem dneve, ko smejo voziti le ljudje, ki imajo avte s parnimi registrskimi številkami, in dneve, ko vozijo samo tisti, ki imajo avte z neparnimi registrskimi številkami ... Toda na splošno se živi dobro, ljudje se nekako znajdejo, vsi jamrajo, nihče pa ne občuti, da ugled Jugoslavije v svetu naglo upada in da prihajajo sivi in čudni dnevi, ko bodo vsa naša sovraštva postala javna, prišla bodo iz kleti in zaporov ter osvojila naša srca, potuhnjeno, kot jih osvajajo bolezni, za katere nismo niti vedeli, dokler nismo za njimi začeli umirati.

Naša reprezentanca se je po osmih letih uvrstila na svetovno nogometno prvenstvo. Selektor je, tako kot leta 1974, Miljan Miljanič, pričakovanja pa so v skladu z našim neuničljivim prepričanjem, da lahko premagamo vsakogar, čeprav nas izkušnja uči nasprotno, ampak z grdimi izkušnjami še vedno nimamo problemov. Ali nam »fortuna ni bila naklonjena« ali pa je bila sreča na strani velikih in močnih, majhni in nemočni smo samo v tej situaciji, sicer pa veliki kot Amerika in močni kot socializem. Ali pa nas je - to je bil najpogostejši primer! - pokopala sodniška goljufija.

To svetovno prvenstvo smo začeli bedno. V prvih dveh tekmah so ugasnile vse naše velike zvezde. Nasprotnikova obramba je spregledala njihove smešne driblinge. Mojstri žoge so se zapletali ob lastne noge. Po igrišču so hodili kot pijani finski turisti po koncu tedna v Leningradu in le golman Dragan Pantelič nas je reševal velike sramote.

Z ubogima dvema točkama po dveh neodločenih srečanjih smo čakali na tekmo proti Hondurasu, reprezentanci, ki se je prvič uvrstila na svetovno prvenstvo, skupini amaterjev, latinskoameriških Indiosev, od katerih niti eden še ni zaigral za kak resen klub. Na to prvenstvo so prišli po nekakšnem čudežu in verjeli, da so se znašli na poti k sreči in da se morajo samo truditi, pa bo ves svet njihov. Resnično so se trudili, ti nesrečniki iz Hondurasa, dosegli so neverjetne rezultate, proti nam so potrebovali le neodločen izid, pa bi se uvrstili v drugi krog in postali največje presenečenje v zgodovini svetovnih nogometnih prvenstev. Seveda smo vedeli, da je to nemogoče. Na kraj pameti nam ni padlo, da bi nas utegnil izločiti nekakšen Honduras. V naših življenjih se takšne katastrofe še niso začele dogajati.

Potem pa cc je začela tekma. V prvem polčasu naši niso spravili skupaj niti ene priložnosti, čeprav so kot zmešani prodirali proti nasprotnikovemu golu. Toda namesto nog smo imeli hlode, žoga pa se je zdela težka kot gnila septembrska lubenica. Bili smo tako ob pamet ali pa tako prepričani vase, da smo igrali tako rekoč brez obrambe, tako daje vsake toliko kak igralec Hondurasa sam stekel pred Panteliča, užgal po žogi, ampak naš golman je branil tudi to, kar je nemogoče ubraniti. Nikoli nisi gledal reprezentančne tekme, v kateri bi kak naš golman tako dobro branil. V nekem trenutku je Pantelič ponorel in začel pošiljati svoje igralce v pm. To je posnela televizijska kamera, Panteličev ponoreli obraz in njegove ustnice, ki izgovarjajo našo najpopularnejšo psovko, pa smo pozneje gledali tudi v špicah nekaterih športnih oddaj.

V drugem polčasu - spet enaka zgodba. Naši napadajo, vendar tako, da bi šel njihov golman zlahka

na pivo, kadar pa se zaženejo njihovi, nas lahko rešijo le še vile in naš golman. V petinosemdeseti minuti Miljanič spusti v igro Miloša Sestiča, igralca, o katerem se je govorilo, da je malce umsko zaostal, ta pa že med prvim napadom pade v šestnajstercu. Iz letala je bilo videti, da blefira in da je bila najbližja honduraška noga meter stran od njega, ampak sodnik je kljub temu piskal enajstmetrovko in tako smo s sodniško goljufijo zmagali z i : o ter se uvrstili v drugi krog.

V tistem trenutku se je veselila vsa Jugoslavija. Od sreče si skakal po kavču in nisi hotel videti tega, kar si sicer vedno videl, če je šlo za naše. Nisi opazil, kako po koncu tekme igralci Hondurasa, medtem ko zapuščajo igrišče, bridko jočejo, in tebi, Titovemu pionirju, je bilo vseeno, ker je takšno enajstmetrovko dosodil sodnik iz Pinochetovega fašističnega Čila. Bil si tako srečen, da si bil slep za vse, kar se ti bo zdelo tako pomembno, ko bo nekega dne ves svet slep za tvojo majceno nesrečno deželo, njeno trpljenje in kri. Seveda življenje ni nogomet. Vojne ne gre primerjati s tekmami, ampak včasih pomisliš, da te je zaradi majhnih stvari dosegla velika kazen, in ne moreš biti popolnoma prepričan, daje bila nezaslužena.

Dosegla te je, dragi moj, solza dečka iz Tegucigalpe.

PANENKA

Leta, čudna leta. Za vzhodnimi mejami je bilo temačno. Njihov srp in kladivo sta bila nekako drugačna od našega srpa in kladiva. Obstajala je drobna, očesu neopazna, toda v srcu in glavi bistvena razlika v dizajnu, barvi in obliki. Bili so nekaj čisto drugega, drugačni, za nas daljni ljudje, drug komunizem, napolnjen z nekakšnimi strašnimi skrivnostmi, s katerimi nismo hoteli imeti nič. Naš komunizem je bil bolj življenjski slog, oblika naše brezskrbnosti in način, kako smo ščitili svoje bogastvo in blaginjo. Pa smo zares živeli v blaginji? Tega ne veš, ampak zdaj se ti dozdeva, da smo. Oni pa so bili revni. In grdo oblečeni. Brezoblične sive hlače iz štofa, romunski džins, ki je bil videti, kot bi ga potiskali v velikih pisarnah, na blazinicah, ob katere se pritiska s štampiljkami, pa tiste žalostne ženske rute, volnene kape, potisnjene čez oči, in brki. Redki rumenkasti brki čeških, madžarskih in poljskih turistov, njihove opravičujoče se kretnje, napol spuščeni pogledi in sram. Te ljudi je bilo zaradi tega, kako smo jih gledali, strašansko sram. Takrat se tega nisi zavedal. Tega nisi hotel opaziti. Ja, naše sintetične jopice so ostudne, naši gumijasti čevlji grdi, naši ljubi trabanti in wartburgi niso ravno mogočna družinska konjenica, ampak verjemite nam, za to nismo krivi, vse vemo, vidimo, ker imamo oči, in všeč so nam vaša oblačila, vaše kavbojke, prinesene iz Trsta, od tam, kamor mi nikoli ne bomo šli, ampak kaj naj naredimo, če pa vse to ni naša nafaka.10 To so torej govorili pogledi Cehov, na katerih račun smo se šalili in pri katerih so nam bile všeč samo prsi njihovih sedemnajstletnih hčera, ko smo v čolnih s Tomosovo štirico pluli okrog Korčule in Hvara ter vseh tistih odročnih kamnitih in skalnatih plaž, na katerih se je skrivaj sončila vsa lepota vzhodne Evrope.

Kako to, da nam vsaj te čudovite češke prsi niso govorile, da se motimo? Strašansko motimo, ko je človeku usojeno na tem svetu, usoda. Mislimo, da smo dojeli svet okrog sebe in da se mu imamo pravico posmehovati? Motimo se, če menimo, da smo boljši od njih, da so si zares želeli trabantov in wartburgov, da so se tako slabo oblačili, ker nimajo okusa, ker so glupi in ne vedo, kaj je pravo življenje in pravi svet, katerega del smo tudi mi. Kdo bi v tistih sedemdesetih letih rekel, da se bomo nekega dne sprehajali po ulicah Prage, brez denarja v žepu, raztrgani, grdi in neobriti, s svojimi gostimi balkanskimi bradami, ki so kot umazan časopisni raster, okrog nas pa se bodo sprehajali lepi in urejeni, bogati in zadovoljni, svetovljansko oblečeni Cehi in Čehinje? Če nas ne bodo niti pogledali ali če si bodo mislili, da smo grdi, umazani in zabiti, ali se bomo spomnili, s kakšnimi očmi smo jih gledali, prav te Čehe, v davnih in za nas srečnih sedemdesetih letih, ko je bilo njihovemu predsedniku ime Gustav Husak, ime našega predsednika pa je poznal ves svet? Milost lahko terjajo samo tisti, ki so milost tudi izkazovali. Gole prsi lepih Čehinj nam zdaj pomenijo nekaj čisto drugega.

V finalu evropskega nogometnega prvenstva leta 1974 sta igrali ZR Nemčija in Češkoslovaška. Za Češkoslovaško je branil Ivo Viktor, golman, ki je z roko vrgel žogo vse do sredine igrišča, nikdar pa ni streljal z nogo. Pričakovati je bilo, da bodo Nemci zmagali, in pravzaprav nihče ne ve, kako so Cehoslovaki v tistih smešnih, do polovice rdečih in od polovice naprej belih dresih sploh prišli do tekme za zlato. Ampak kot se pač dogaja, ko se v mitski bitki spopadeta veliki in mali, se Nemcem ni ljubilo, prebudili so se s slabo karmo, Viktor pa je ubranil, česar ne bi ubranil nihče. Neodločeno je bilo še po podaljških, zato so izvajali enajstmetrovke. Po vrsti golov in enem edinem nemškem zgrešenem strelu je žogo na belo točko postavil Antonin Panenka, veliki Sepp Mayer pa se je razširil od vratnice do vratnice. Gledalstvo se je tudi takrat lahko prepričalo, da ni vratarjevega strahu pred enajstmetrovkami, kot je verjel Peter Handke, pač pa se enajstmetrovk bojijo strelci. Nič groznega ni prejeti gol iz enajstmetrovke, zato pa je tragedija enajstmetrovko zgrešiti.

Panenka je vzel zalet, in namesto da bi žogo zabil ali jo usmeril daleč stran od Mayerja, jo je »spodkopal«, da je kot pomladni cvet preletela golmana, ki se je že vrgel, in padla v mrežo, kot pade v cekar spretno ukradena konzerva mesnega narezka. Panenka je izvedel enajstmetrovko, kot da ni Ceh, kot da njegovega življenja ne zaznamujejo grdi avtomobili in slabi puloverji in kot da ni v finalu evropskega prvenstva, življenje pa je samo srečen sen. To je bil gol v čast optimizma in z njim je Češkoslovaška postala evropski prvak. To je veliko: biti ubog in biti optimist!

DEBITANTI

Ljubi Bog, težko je biti debitant v nesrečnih časih. Recimo v času po porazu proti Nemčiji na evropskem prvenstvu leta 1976 in po ostavki Anteja Mladiniča, ko so se na čelu reprezentance izmenjavali vizionarji, kot so Marko Valok, Stevan Vilotič in Ivan Toplak, ki so si na vso moč prizadevali obnoviti ekipo, ki jo je tistega majskega dne potolkel napol anonimni Dieter Miiller, s čimer je še enkrat dokazal, da razen tovariša

Tita in Veljka Bulajiča11 nihče od naših ni zmožen premagati Švabov. V manj kot dveh letih je šlo skozi reprezentanco sto igralcev: večina jih je odigrala le po dve, tri prijateljske tekme, in že kmalu smo se na vso moč čudili, da je ta in ta za reprezentanco sploh kdaj odigral eno samo minuto.Ti ubogi in nesrečni debitanti so ostali največja žalost našega nogometa. Navadno niti niso bili tako zelo slabi igralci, kot je bil slab čas, v katerem so prispeli do reprezentance, in namesto da bi jih naj dragocenejši dres povzdignil do zvezdnih višav, je iz njih naredil zgolj bizarna imena v neki imaginarni zgodovini.

No, recimo Ešref Jašarevič, osmica tuzelske Slobode, je tega leta 1977 za najboljšo vrsto zaigral na turneji po Južni Ameriki, v tekmi proti Mehiki, ki smo jo izgubili s 5 :1. Golov s te tekme nismo nikoli videli, ker je bilo takrat še mogoče, da televizija kake tekme sploh ni snemala, novica o narodni sramoti pa je prišla čez ocean v skopem agencijskem poročilu, ki je vsebovalo Jašarevičevo ime. Na isti tekmi se je, tako se mi dozdeva, pojavil še en debitant, branilec n k Sarajeva in nekdanji centerfor Zelimir Vidovič, eno od svojih prvih tekem pa sta proti Mehiki odigrala tudi Mustafa Hukič in Dževad Šečerbegovič, igralca, ki nikdar ne bosta prava reprezentanta in bosta popolnoma nezasluženo ostala v spominu kot soudeleženca ene od naj slabših sezon jugoslovanskega reprezentančnega nogometa.

V tistem času je bil in ostal debitant tudi legendarni centerhalf Sarajeva in najboljši nogometaš, kar se jih je rodilo v zgodovini Viteza, Ante Rajkovič. Za Jugoslavijo je zaigral na prijateljski tekmi proti Braziliji, ki se je končala z izidom 0 : 0. Tudi on, enako kot njegovi našteti predhodniki, nikoli ne bo postal pravi reprezentant, po nekaj več kot dvajsetih letih pa se ga ne bodo spominjali niti najbolje seznanjeni fenomenologi kolektivnega spomina, tisti pa, ki pomislijo, da so se ga spomnili, in odprejo usta, da bi kaj zinili, ga bodo zamenjevali z Ljubišem Rajkovičem, tudi s centerhalfom in neuresničenim reprezentantom, igralcem niškega Radničkega.

Toda seveda se vse te debitantske zgodbe niso končale enako. Ena najlepših in najbolj romantičnih pravljic našega nogometa se je začela v Skopju leta 1978, ko smo v prijateljski tekmi premagali Grčijo, ker je takrat modri dres s številko osem oblekel devetnajstletni genij iz Mostarja, Blaž Sliškovič. Spomin je nezanesljiv, vendar vztraja pri tem, da je bil takrat selektor Miljan Miljanič, saj je lahko samo Čiča, karkoli že si mislimo o njem, sredi dobe propadanja izmed stotin lokalnih asov izločil enega planetarnega, ne da bi se zmenil za to, da je še mlad in smrkav. Sliškovič te tekme ni odigral tako, kot bo odigral nekatere naslednje, zato ga je v drugem polčasu zamenjal prihodnji kapetan Budučnosti Anto Miročevič.

Ampak najmučnejši debi tega časa je povezan z imenom Seada Sušiča, Safetovega starejšega brata. To je bilo 30. novembra 1977, padal je nekakšen dež s snegom, Sarajevo se je dušilo v smogu, megli in plundri, praznično kosilo se je prebavljalo, v glavi pa so se mešale slike slovesnega televizijskega programa, ko je v odločilni tekmi proti Spancem za odhod na svetovno prvenstvo v Argentini na travnik stadiona jla pritekla naša reprezentanca, pritekel pa je tudi angleški sodnik, neki Burns (Bog, zakaj imajo vsi razbojniki in zločinci tako običajna imena?). Igrali smo odlično, ustvarjali priložnosti, ampak takoj ko smo se približali golu Miguela Angela, nam je Anglež iz neznanih razlogov vzel žogo in jo dal Spancem. Potem je nori Bosanec, nori obupanec Jusuf Hatunič z naše polovice igrišča nabasal žogo in zabil gol, vendar gaje Burns razveljavil iz razlogov, ki jih ni niti poskušal pojasniti. Malo pozneje je iz igre izstopil Juanito, občinstvu pokazal navzdol obrnjen palec in dobil steklenico v glavo. Tistega dne je nad stadionom jla snežilo. Izgubili smo z 1 : 0, strelec je bil Ruben Cano, nihče več pa se ne spominja, kako je igral Sead Sušič, debitant na nemogoči tekmi, tekmi, na kateri ni imel nobene možnosti in ki mu je izcurljala med prsti kot sprotna kozmična krivica v življenju mravlje. Ta nadarjeni igralec je tako ostal le statist sredi katastrofe, naključni mimoidoči v Pompejih, debitant, kije najdragocenejši dres lahko prepojil samo z obupom.

POROČNIK FARČIČ

Poročnik Farčič je vzel žogo in si jo namestil nekam med kolena, se enkrat in nato še drugič ozrl proti košu, s takim izrazom, kot bi ga videl prvič, potem pa je vrgel žogo, kot bi se je hotel rešiti, ne pa kot da meče proste mete. Govorilo se je, daje enako, od spodaj, proste mete izvajal Radivoje Korač, ampak tega se nisi mogel spominjati, ker je umrl, ko si imel dve leti. Poročnik Farčič je bil edini, ki si ga videl tako izvajati proste mete.

Poročnik so mu pravili beograjski televizijski poročevalci, menda ponosni, ker je igralec kluba, za katerega so skrivaj navijali, prilezel tako daleč. Drugi, boljši košarkarji in večje face, so bili samo vojaki košarkarske tekme, Farčič pa je imel čin, zaradi katerega mu je bilo mogoče oprostiti napake in zgrešene mete, kajti v prostem času je branil domovino in prodiral globoko v vojne vede.

Toda v tistih letih, sredi sedemdesetih, je v Rokometnem klubu Borac igral človek, čigar naziv je bil zvočnejši od Farčičevega. To je bil doktor Nebojša Popovič, eden najboljših rokometašev, kar jih je videla Banjaluka, in najboljši jugoslovanski igralec svoje generacije. Mož je v roku dokončal medicino, kar je bilo za naše poročevalce dovolj, da so mu celo med najbolj dramatično tekmo, polno psovk, pretepanja in rezultatske negotovosti, pravili izključno doktor Popovič. Če je bilo v naslavljanju Farčiča nekaj tistega neumnega kasarniškega nagnjenja k pretiravanju, s katerim se je seznanil vsakdo, ki je služil vojsko, nekateri pa so mu ostali zvesti tudi v civilnem življenju, je naslavljanje Nebojša Popoviča v gledalcih vzbujalo misel, da ima poročevalec prehlajenega otroka ;n da namerava takoj, ko se bo tekma končala, Popoviča zaprositi za recept za antibiotike.

Oficirji in zdravniki so bili vsak po svoje najbolj cenjeni ljudje tistega časa. Oficirjem so bili bolj naklonjeni ruralni tipi in vsi, ki so zaradi nejasne slabe vesti čutili potrebo po presežnem patriotizmu, zdravniki pa so bili zakon za vse. Kmetje so v njih videli rešitelje, tiste, na katerih stoji ves svet, tudi njegova duhovna plat, saj so bili zdravniki edina zamenjava za pope in hodže, ki jih je revolucija pregnala iz družbenega

življenja. Meščani pa so menili, da so zdravniki zaželena družba v kavarni, na dopustovanju in pri vseh drugih oblikah javnega razkazovanja. Tako prvim kot drugim pa je bilo poglavitno imeti svojega osebnega zdravnika, svoje bolniško mesto, ki se bo znašlo pri roki, ko bo kdo v družini zbolel. No, zato je bil doktor Popovič čudo. Škoda le, da ni bil nogometaš. V tem primeru bi ga pomnili kot idealnega Jugoslovana.

Športni poročevalci so bili preprosto iskreni ljudje. Govorili so vse, kar jim je padlo na pamet, sploh pa vse, kar jih je z njihovega zornega kota navdajalo s ponosom. Dovolj je bilo omeniti enega poročnika in enega zdravnika, pa je neposredni prenos prinesel nekaj več kot le igro. V tistem času se v športu niso obračali veliki denarji, očetje in mame pa niso bili ravno srečni, če so se njihovi sinovi podali med nogometaše, zato je bilo treba najti nekaj, kar bo tudi njih, te nesrečne nižje poročevalce, ki niso odhajali na olimpijade in svetovna prvenstva, naredilo vredne zgodovinskega trenutka. Zlorabljali so nesrečnega Farčiča, ki bi bil kot košarkar že povsem pozabljen, če ne bi bilo te bizarnosti s činom, tako kot so zlorabljali genialnega Nebojša Popoviča, vse to zato, da bi se dokazali v svetu, ki je še vedno nekaj dal na družbeno hierarhijo, kar samodejno pomeni tudi nekakšne šole.

V generaciji poročnika Farčiča sta igrala Dalipagič Kičanovič, a tudi poročnikovemu košarkarskemu habitusu bližji tipi: Latifič, Beravs, Todorič ... Ta Beravs je bil v eni od Partizanovih šampionskih sezon tudi kapetan ekipe, vendar je v vsem prvenstvu odigral samo pet, šest minut, potem pa se je razjezil in prestopil k Slobodi iz Tuzle. Generacija doktorja Popoviča je bila veliko resnejša, ker je postala klubski

evropski prvak, in še vedno obstaja kot bleda črnobela fotografija na nekaterih panojih v središču Banjaluke. Težko je verjeti očem, da je to isto mesto, kajti ljudje zagotovo niso isti.

ARŽAN ŽARMUHAMEDOV

Če bi se pripetila jedrska kataklizma, ti pa bi v vlaku, ki ropota proti vzhodu, opazoval, kako rdečina golta nebo, in čutil, da je temu Svetu ostalo še pol ure, če bi te takrat kak otrok, ki ne ve, kaj se dogaja, vprašal, kako ti je ime, bi rekel: Aržan Zarmuhamedov. Od vseh imen, ki jih poznaš in za katera si med gledanjem tekem slišal v teh petintridesetih letih, se ti to ime zdi najlepše, najresnejše in najbolj oddaljeno od tvoje življenjske izkušnje. Če v južnih sovjetskih republikah cveti granatovec, dehtijo nageljčki in cimet, vsak moški pa ima osivelo brado in svilen plašč, če je tako, kot si predstavljaš, tedaj bi bilo dobro na dan pogube odpotovati tja in se predstavljati kot Aržan Zarmuhamedov.

Tako je bilo ime sovjetskemu košarkarju, ki je igral na olimpijadah leta 1972 in 1976, v ekipi, ki je v nori končnici premagala Američane, potem pa je štiri leta pozneje v poznem nočnem televizijskem prenosu -iz Montreala še vedno doni zamolkli telefonski glas Dragana Nikitoviča - v polfinalu izgubila proti Jugoslaviji. Aržan Zarmuhamedov je v teh epizodah zmagoslavja in pogube igral manj pomembno vlogo, vendar je njegovo ime v otroški dobi svobodnega poimenovanja, ko imena niso bila znaki naroda, vere in porekla, temveč gola estetska dejstva, postalo pomembnejše od navadnih imen Aleksandra in Sergeja Bjelova, mož, ki nista bila ne brata ne sorodnika in sta imela navadni imeni, tako kot se pač imenujejo Rusi, s samo enim čudesom v priimku. Zaradi nečesa si namreč mislil, da Rusi govorijo ekavsko, in zdelo se ti je nenavadno, da se pišeta Bjelov in ne Belov.

Tiste noči v Montrealu, ko te je pokonci držalo ime Aržana Zarmuhamedova, se je preostanek Jugoslavije najbolj bal Vladimirja Tkačenka. Brkati, dva metra dvajset visoki velikan se je zdel kot snet z naivnih ilustracij za Tarasa Buljba. Bilje grozno grd, s spodnjo čeljustjo, ki je bila videti, kot bi mu Bog pomotoma vgradil del bagra, tekel pa je počasi in negotovo, najbrž v strahu, da se bo pod njim vdrl parket. Dneve se je razpravljalo, kaj bo naredil Mirko Novosel in katerega centra bo žrtvoval v poskusu, da bi zaustavil to pošast sovjetske industrije ljudi. Ali bo to Rajko Zižič, zgodaj vzbrsteli beograjski mulec, ki je zrasel do dveh metrov deset in je bil spodobno močne postave, pravi težki center, kakršne so imeli radi v tistih letih, vendar se še ni naučil igrati košarke? Ali bo žrtvovan sam Krešo Cosič, prvi center reprezentance, najboljši, ki ga pomni Jugoslavija, in prvi evropski košarkar, ki je doumel, da višina ni nujno ovira ter da lahko centri igrajo enako gibko in pametno kot krila in beki? Ali pa bo Novosel poskušal nemogoče in v Tkačenkovo žrelo poslal Željka Jerkova, krhkega Splitčana, visokega samo dva metra osem, ki pa je vse telesne pomanjkljivosti nadomeščal z genialnim postavljanjem v raketi in s pravilnim predvidevanjem, kje se utegne žoga odbiti od table ali obroča? Ta možnost se je vsem zdela prismojena, kajti Tkačenko je bil toliko močnejši od Jerkova, da bi ga lahko z dihom zalepil ob konstrukcijo koša, ga s pogledom zabrisal čez oglasne panoje in med občinstvo ter ga z rahlim dotikom, ki ga ne bi piskal noben sodnik tega sveta, poslal med invalide, ampak Novosel je naredil prav to: za oviranje Tkačenka je določil Željka Jerkova.

Na koncu se je izkazalo, da je bila to ena najgenialnejših potez v trenerski karieri Mirka Novosela. Jerkov je letal okrog velikanskega Rusa, ta pa se je obnašal kot medved v kletki. Žoga mu je polzela med prsti, zapletal se je ob lastna stopala in bolj cviral svoje kot naše. Ko smo zmagali in so si naši igralci stekli v objem, saj se je zgodilo nekaj, česar pravzaprav sploh niso pričakovali, je Nikitovič po biblijsko zarjul tisto o Davidu in Goljatu. To je bila naša priljubljena športnoreligiozna formula, v kateri je bil naš človek vedno David, njihov pa redno Goljat. Ta metafora ni bila prav nikoli v rabi v nasprotnem pomenu, čeprav so naši tako pogosto, v vseh športih, izgubljali proti slabšim in nemočnim. Zoprno ime Goljat je bilo ime tujca.

Izključil si televizor, vsi so že spali, v krošnjah so ščebetale prve jutranje ptice, čeprav je bil dan še daleč, ti pa si, kot bi prešteval ovčice, ponavljal: Aržan Zarmuhamedov, Aržan Zarmuhamedov, Aržan Zarmuhamedov ... Koliko časa si potreboval, da si zaspal, kaj si sanjal in kako se je to lepo ime razcvetelo v sanjah, tega nihče ne ve in nihče ne bo vedel.

MONTREAL LETA 1976

Poleti leta 1976 smo le malo spali in učili smo se, kateri so olimpijski športi. Prenosi so se začenjali okrog polnoči in so trajali skoraj do jutra. Pritajeno si čepel v dnevni sobi, domači so smrčali z vseh strani, mama je ponoči vstajala, vsa omotična ugašala televizor in te podila v posteljo, ampak ti se nisi dal, saj si pravkar spremljal olimpijski polfinale v hokeju na travi, v katerem je Indija poskušala nekoga premagati. Pozabil si, koga, ampak to niti ni bilo pomembno, saj si iz vsega srca navijal za Indijce, čeprav z njimi nisi imel nič. Všeč ti je bilo, da so se vsi pisali Singh, zaradi česar se ti je zdelo, da vso reprezentanco sestavlja ena sama samcata družina. Takrat si prvič v življenju navijal za nekoga, ki ni tvoj, kar je bil velik napredek v življenju in prvi korak k tvoji usodni internacionalizaciji.

Tistega poletja so jugoslovanski košarkarji v Montrealu premagali Sovjetsko zvezo, za katero je prvič nastopil Vladimir Tkačenko, velikan s takrat nepojmljivima dvema metroma in dvajsetimi centimetri, ki so mu vsi v Sarajevu pravili Skačenko, vendar ga je našemu Željku Jerkovu uspelo nadskakati, tako da smo prišli do finala, v katerem smo, logično, izgubili proti Američanom, ampak tega ni bilo mogoče pojmovati kot poraz, zato so se košarkarji v domovino vrnili kot narodni heroji. V tej reprezentanci so igrali Kičanovič, Dalipagič, Cosič in - še zadnjič - Damir Solman, ki se je po olimpijadi, v osemindvajsetem letu starosti, poslovil od igranja v najboljši vrsti, nastopil pa je tudi Blagoje Georgijevski, brkač iz skopskega Rabotničkega, ki skorajda ni vstopil v igro, tako da nam njegov dres s številko trinajst ni mogel prinesti nesreče. Tistega leta je bil selektor Mirko Novosel, ki je iz nekakšne zlobe vzel na olimpijado Georgijevskega in ne Ljubodraga Ducija Simonoviča, fenomenalnega bradača iz Crvene zvezde, za katerega bo izostanek iz Montreala tolikšna frustracija, da bo v poznejših letih pisal knjige proti olimpijskim igram in poklicnemu športu, kije že zavladal olimpijadam.

V Montrealu se je rodil še en veliki šampion. To je bil Matija Ljubek, kanuist iz Belišča, ki je v kanuju enokleku osvojil eno zlato in eno bronasto medaljo, tako da se nam je nenadoma zazdel pomemben šport, za katerega pred tem skorajda nismo vedeli, da obstaja. Na beograjskem letališču se je pojavil z medaljama okrog vratu, ljudje so ga objemali in poljubljali, zadnje sekunde njegovih olimpijskih tekem pa se bodo še dolgo vrtele na televizijskih zaslonih, tako da bo po tisoči ponovitvi nacionalna športna ekstaza postala podobna antičnemu mitu iz šolskega učbenika, katerega ganljivost ni v tem, kar se je zgodilo, pač pa v tem, kako ga doživlja človeštvo.

Toda Montreal je ostal v spominu tudi po nekaj velikih porazih. Evropski rekorder Nenad Stekič je skočil v daljavo borih sedem metrov in devetdeset centimetrov ter končal na petem mestu, mi pa smo se nadejali zlatu, in tudi Luciano Sušanj ni upravičil ugleda evropskega prvaka in je ostal nekje pri koncu kolone osemstometrašev.Teh porazov se bomo spominjali enako pogosto kot zmag. Nacionalno navdušenje je bilo za nas vedno enako pomembno kot nacionalna resignacija. Nismo bili vajeni povprečnosti, kajti vse naše življenje je bilo in je ostalo v skrajnostih zmagoslavja in katastrofe. Bili smo otroci in naš svet je bil pravzaprav otroški. Razpad Jugoslavije bo tako za ljudi kakor tudi za družbo pomenil trenutek odraščanja. Narejen je bil korak od vrtca do koncentracijskega taborišča. Odtod dvom v smisel odraščanja ter v zmožnost otrok in družbe, ki se je tako veselila zlatih medalj, da odrastejo v spodoben svet.

Še leta po tej olimpijadi si pozno ponoči, ko nisi mogel spati, ker te je dajala pubertetna nespečnost, mislil na to, kaj le, ljubi Bog, zdaj počnejo ljudje v Montrealu, budni ljudje sredi belega dne. Tam, kjer je tvoja noč za nekoga dan, tam je Montreal in tja se odhaja le na olimpijado. Če si seveda Matija Ljubek ali Dragan Nikitovič. Če pa nisi, najbrž nikdar ne boš odšel v Montreal, saj je strašno gledati v sonce, medtem ko nočni komunalci s cisternami bobnijo po Titovi ulici in nad mestom spi nebo, tako kot je strašno oditi v Avstralijo in se potem z grenkobo prepričevati, da ljudje v Sarajevu hodijo z glavami navzdol. Tam, kjer sredi noči žge sonce, bi morale biti samo olimpijade, in zelo praktično bi bilo, če bi bile, kajti med najbolj razburljivimi prenosi naše mame spijo in sanjajo svoje materinske sanje, v katerih se nam vse strašne stvari zgodijo samo zato, da se nam ne bi primerile v življenju.

ČIRO

Pod tistim modrim nebom ni bilo ničesar bolj zelenega od nogometnega igrišča pred začetkom tekme, ko trideset tisoč ljudi brenči s tistim čebeljim brenčanjem, od katerega se dobi kurjo polt, in takrat si vedel, čemu se hodi na tekme. Brenčanje se okrepi, vsak hip se bo prelomilo v krik iz enega samega velikega grla, v krik množice in v glas uradnega napovedovalca, ki bo napovedal postave ekip, ko stopi na atletsko stezo mož v plašču, v daljavi drobcen kot svinčen vojaček, okrog vratu pa se mu blešči šal, takoj po snegu najbolj bela stvar, ki si jo videl, šal okoli vratu Miroslava Cira Blaževiča.

Beli šal je bil znamenje elegance in magični simbol zmage. Ta človek nikoli ni treniral tvojega kluba, ti trenerji so bili namreč starejši ljudje v staromodnih Adidasovih trenirkah, ampak njegov šal te je obsedal. Ali pa so te obsedale zmage, o katerih so vsi verjeli, da jih prinaša ta šal. Zmage so bile po meri lokalnih usod. Eden od Blaževičevih klubov je postal državni prvak, drugi 3c je rešil izpada iz lige, s tretjim pa ni bilo nič, ker je trener na polovici sezone prenehal nositi svoj beli šal.

To ni bila moda, ki bi prišla iz sveta, tudi oblikovalci Alhosa in Kluza je niso ustvarili. Za to, da so nekateri sarajevski moški, bolj odrasli od tebe, nosili dolge modre in črne plašče ter bele šale okoli vratu, je bil zaslužen nogometni trener. Njihovi šali so se bleščali v novembrski megli, sredi gostega mestnega smoga so ostajali čisti, samo Bog pa ve, Bog ter njihove žene in matere, kolikokrat na teden so šli ti šali v pranje. Ta magična eleganca se je zdela večna. Kot da nikdar ne bo šla iz mode.

Še dolgo po tem, ko je Miroslav Ciro Blaževič zavrgel svoj talisman, je bilo na sarajevskih ulicah videti te bele šale. Nihče ne ve, katere zime so končno izginili. Ne bi se jih niti spomnil, če trener ne bi vsa ta leta ostal tu, nekje v bližini, in če govorice o njem ne bi opredelile tvojega življenja. V času, ko si na najbolj zelenem zelenem ozadju prvič uzrl Čirov beli šal, nisi vedel, daje Čiro Bosanec.

Njegova kariera se je spremenila v orientalsko pravljico. Čiro je postal dvorni norec na dvoru starega tirana, vladarja, čigar obraz je bil odvraten vsemu svetu razen njegovim podanikom, ki so ta obraz gledali z drugačnimi očmi. To je bila dobra služba za tega, ki je poznal skrivnost vladarjevega srca. Stari tiran je sovražil ljudi: poštarje, tapetnike, inženirje, bobnarje, zdravnike in urarje, bolj od vsega in vseh pa je sovražil muslimane. Za to sovraštvo ni imel kakih posebnih razlogov - navsezadnje, zakaj naj bi bili muslimani boljši od poštarjev? - ampak poštarji vsaj prinašajo pisma, čemu pa služijo muslimani, tega ni vedel. Zato jih je sovražil učinkoviteje kot druge ljudi. Njegov dvorni norec Čiro, nogometni trener iz časa, ko je vse bilo življenje, je zganjal hudobije, zbijal je vice in šale, vendar je dobro vedel, da se v nekaj ne sme vtikati: v sovraštvo starega tirana. Če si že norec, ti je vseeno za poštarje, tapetnike, inženirje, bobnarje, zdravnike in urarje. Ampak kaj, če bo stari tiran tako zasovražil muslimane, da bo iz tvojega rodnega mesta naredil oblak dima, kajti to lahko naredi, čeprav je njegov obraz ogaben vsemu svetu. Čiro Bosanec, ta dvorni norec, si tega vprašanja ni zastavljal.

Tak, kakršen je v tej pravljici, ti ni bil doumljiv. Zato pa je bilo poučno nadaljevanje zgodbe, ki ni več pravljica. Potem ko je Tudman umrl, se je Miroslav Čiro Blaževič znova odločil, da bo trener. Kakih posebnih ponudb ni bilo, potem pa sta prišli dve, vendar precej bogati. Prva iz Savdske Arabije, druga iz Irana. Sprejel je drugo, čeravno bi lahko tudi prvo. Nauk bi bil namreč enak.

Državnih, verskih in nogometnih vodstev teh držav, ta pa so bila zaradi družbenih ureditev posebne vrste pravzaprav eno vodstvo, sploh ni motilo, da je Ciro delal kot norec na dvoru starega tirana, niti to, da mu je od časa do časa po sovraštvu skušal biti podoben. Ni jih motilo, to je žalostna resnica, daje v Savdski Arabiji in Iranu nogometna reprezentanca pomembnejša od muslimanov. Če so muslimani bosanski. Trapast si, če bi jih zaradi tega obsojal, te Savdijce in Irance, ampak še bolj trapast si, če tega nočeš videti ali če se ti zdi normalno, da tega ne vidi tvoj najbližji sosed.

Bližji ti je tvoj spomin, v katerem ni nič bolj zeleno od zelenega nogometnega igrišča, tistega majhnega in lepega stadiona v Zenici, na katerega prihaja človek, manjši od svinčenega vojačka in z belim šalom okoli vratu. Spomin ti je bližji od vsega, v kar se je spomin spremenil.

VELEŽ

Bodimo pošteni in priznajmo! Ne glede na naslove prvakov, veličastne generacije Zelja in Sarajeva ter izide, ki ostanejo zapisani v srcih celo tedaj, ko srca prenehajo utripati, je bila najboljša ekipa, ki jo je videla Bosna in Hercegovina, najboljša generacija nogometašev -takšnih je bilo malo celo v klubih velike četverice -Veleževa iz sezon 1973/74 in 1974/75, ki je proti Hajduku dvakrat izgubila prvenstvo zaradi razlike v golih. Ves Velež, od Mariča v vratih do Momčila Vukoja na levem krilu, je bil takrat, podobno kot tedanja Bayern in Barcelona, po meri prihodnjega nogometa, z nekaj igralci, katerih imena bodo, vsaj z mostarskega zornega kota, za vedno večja od nogometa. Ta igra se lahko igra še tisoč let, stadion pod Bilinim brijegom lahko znova postane kraj ljudi in ne tega ali onega naroda, celo Stari most se lahko dvigne iz Neretve in vse zlo tega sveta je mogoče pospraviti v kletke, ki mu bodo branile rojevati novo zlo, ampak težko, da bo Mostar še kdaj videl igralce, kot so bili Vahid Halilhodžič, Dušan Bajevič in Franjo Vladič. Prvi je imel v sebi nekaj zmagoslavne norosti Mohameda Alija, drugi je bil princ Hercegovine ter lepotec po meri norih in kičastih sedemdesetih, tretji pa je bil nogometni švercar in prevarant v plemenitem pomenu teh besed. Njihov Velež je tako v Splitu kot v Mostarju premagoval šampionsko ekipo Hajduka, doma dvakrat z izidom

5 : 0, in vsa Juga je bila pod njihovimi nogami. Ne prej ne pozneje ni bil nihče tako močan kot ta Velež, nihče iz Bosne in Hercegovine.

Za to, da Rojeni takrat niso bili prvaki, obstajata dva razloga. Prvi se nanaša na sodnike in čudna pravila, po katerih so takrat določali prvaka. Hajduk je imel v tistih letih brezrezervno podporo mož v črnem, pomagalo se mu je, kjer se je le moglo in dalo, v primeru enakega števila točk pa o prvaku niso odločali izidi medsebojnih srečanj, kot bo veljalo pozneje, pač pa je presojala razlika v golih, do katere so klubi pogosto prihajali v skrajno sumljivih okoliščinah. Sicer pa je v Jugoslaviji farsa z razliko v golih doživela finale šest ali sedem let pozneje, v eni od nižjerazrednih makedonskih lig, ko je en klub premagal drugega s 123 : o, zaradi česar je veliki manipulator Velibor Džarovski končal v zaporu. No, drugi razlog, zaradi katerega Velež ni bil prvak, je zadeval same Mostarčane. Če se je v Sarajevu igral papkovski nogomet, če se je vztrajalo pri obliki in ne vsebini, če je bilo na Grbavici in Koševu pomembneje enkrat dati gol skozi noge, kot ga desetkrat doseči po normalni in navadni poti, če so bili v Sarajevu driblarji bolj cenjeni od največjih garačev in vojščakov in če se je - to je v vsej zgodbi najhuje in najgrše - na Grbavici in Koševu navadno igralo resno le proti tistim, o katerih smo verjeli, da so morda boljši od nas, brez živciranja pa smo izgubljali proti tistim, o katerih smo vedeli, da so slabši, so bile vse te pomanjkljivosti, ki so v nogometu usodne za izid, pri Mostarčanih dvakrat izrazitejše. Velež je prvenstvi, v katerih je bil najboljši, izgubil, ker je premagoval le tiste, o katerih so Mostarčani verjeli, da jih je premagati podvig, izgubljal pa proti tistim, katere so s svojih nerazložljivih višav odpisali ne glede na izid.

Toda ti trije, ta legendarni bmv, sami po sebi niso bili neresni, še manj je bil neresen Enver Marič, Leteči Mostarčan, ki je ubranil enajstmetrovko strašnega Miillerja, neresen ni bil niti Sulejman Rebac, trener te generacije, ampak natanko takšno je bilo vse, kar jih je obdajalo. V tistih letih je bil Mostar v vsakem pogledu pretirano mesto. Imeli so največje bratstvo

& enotnost, največji napis tito, zapisan z delovnimi rokami mladincev in mladink, največje samozaupanje in prepotentnost, po čemer se z njimi ni mogel meriti niti celoten Beograd, za nogometnega prvaka pa je potreben določen odmerek skrušenosti, negotovosti in naključja, ki je vedno naklonjeno samo skromnim in šibkim. Mostar ni imel ničesar od tega, zato Velež ni mogel biti prvak.

Nesreča, ki se je primerila temu mestu ter ga spremenila v ruševino spominov in v kraj, v katerem se le podleži ne počutijo krive, je v veliki meri zabrisala bolečino zaradi neosvojenih naslovov prvaka. V velikih nesrečah najprej pobere male ljubezni, pobere življenjske drobnarije, pobere vse, kar nas na tem svetu dela za ljudi, drugačne od plemen, ki jim pripadajo naša imena.

VELEŽ VITOŠA

Glej, Mišo Marič, nagnjen nad zeleno Neretvo, pojasnjuje smisel vsega, nad njim Stari most kot odrezan noht božjega palca združuje eno obalo z drugo, pokajo prezrele češnje, mimo gredo pomladi, poletja in jeseni, tlak zamrzuje, medtem ko od zgoraj vleče burja iz Sarajeva, daljnega mesta, v katerem je življenje težko, znatno težje kot v Mostarju, in v katerem se ljudje preveč pehajo, saj se ne zavedajo, da ni muke, ki bi se ji človek predal v takšnih dneh in letih. Verz čudne bolesti, mesta Mostarja prelesti je bil le šaljiva domislica, kajti boleče bi bilo pristati v bolesti, če si Mostarčan in v tebi vre moč elementov - vode, ognja, zemlje in zraka. Vsi štirje so drugačni kot na severu in jugu, ker so v popolni harmoniji, razdeljeni na popolne četrtine, tako kot je treba, če naj človek ostane eden med ljudmi.

Vsa Jugoslavija je v neposrednem prenosu poslušala, kako Rojeni pojejo na melodijo Emine:12 Aj 'si, aj ša, jabaša, kurca fafaj, Vitoša! Noben Bolgar jih ni razumel, čeprav je bila posmehljivka namenjena enajsterici teh, ki so poskušali nadigrati Velež, kar jim, seveda, ni uspelo. Tekma je utonila v pozabo, ker ji ni sledila vrsta zmag, ki bi klub popeljale v večnost, ampak ta pesem, zapeta samo enkrat in nikoli več, se ti je tako globoko zarezala v zavest, da si petnajst let pozneje, v nekem mračnem zagrebškem klubu, na ves glas zatulil ta »kurca fafaj, Vitoša!« in so te vsi gledali, začudeni ali zgroženi, saj si se še pred minuto dobro držal, pir se te ni prijel, še trava se te ni dotaknila, zdaj pa ves ožarjen prepevaš kot tihomorski- domorodec, ki na kaki olimpijadi tuli svojo, za evropsko uho nesprejemljivo himno. Ampak niso te mogli ustaviti, ne tistega večera, ker te je nosila tvoja pesem in ker te je veselila čudna misel: vsi ljudje so postali Bolgari! Nekoč jih je bilo samo enajst in bili so pravi, zdaj pa jih je kdove koliko in se sploh ne zavedajo, da so Bolgari. Lahko bi zapel kjerkoli, na vsaki točki zemeljske oble, v Sarajevu, Torontu, Tuzli in Sofiji. Nihče te ne bi razumel. Skoraj nihče. In vsi bi bili Bolgari. Skoraj vsi.

Ko je bila prvič zapeta, je ta pesem vsebovala samo bit mostarskega smisla za humor. Za Rojene je bilo nepomembno, da jih tisti, na katerih račun se zajebavajo, sploh ne razumejo. Dol jim je viselo, če bolgarski igralci ne odgovarjajo na provokacije občinstva in se niti ne zavedajo, da jih kdo provocira. Rojeni so zabavali sami sebe, občudovali so lastno genialnost in se smejali svojim vicem, ne brez ponosa, ker jih drugi ne razumejo. Razlaganje vicev vedno poniža tega, ki razlaga, ampak vic z Vitošem je bil povrhu vsega tudi vic z melodijo Emine, svete mostarske pesmi, ki je niti neštete slabe in svetoskrunske priredbe niso naredile nič manj pretresljive. Težko bi človek enemu samemu Bolgaru na svetu, razen nemara Tzvetanu Todorovu, pojasnil vse plasti te banalne posmehljivke.

Ko je umrl Dragan Mance, eden najboljših Partizanovih igralcev v naši živi zgodovini, so Rojeni na melodijo banalnega beograjskega pop hita prepevali: Plujejo po Donavi trupla, prizor kot iz romance, ali vsaj eno imenuje se Mance, Manceeeee? Igralcem Partizana so od groze popustila kolena in tudi tebi ni bilo ljubo slišati kaj takega. To niso bili časi za tovrstno okrutnost ali pa si vsaj verjel, da niso, toda navijači Veleža so prekoračili mejo, za katero sploh nismo vedeli, da obstaja, dokler ni ob koncu naše zgodovine dokončno padla. Te posmehljivke si se spomnil med nekim nočnim nogometnim pogovorom, veselo si jo odpel in vsi so te razumeli. Tako kot ti so tudi oni, ker imajo preveč let, menili, da gre za res dobro foro. Vidiš, takšne so nas naredila leta.

Starega mosta ni več, niti upanja, da nas bo Bog obdaril s svojim nohtom. Kar je pokvarila človeška roka, bo verjetno popravljeno, kajti naše zlo in tudi vse drugo, kar je naše, ni iz solidnega materiala, toda doživljanje sveta je še naprej nepopravljivo. Za vselej je izginila skladnost elementov nad mestom Mostarjem, katerega koreografski smisel so oznanjali Nogometni klub Velež in njegovi Rojeni.

CIMCIRASTE ŠAMŠARE

Bili so časi, ko nismo znali natanko povedati, kaj potrebujemo in česa nam manjka. Ves čas je vladala splošna draginja; ni bilo dneva, da sosede ne bi bentile nad cenami, in nikoli se ni dalo prebiti skozi mesec, in vendar so bili to tudi časi, ko nismo poznali pravega imena za tisto, kar nam manjka. Bili smo na vrhu stanovanjskih seznamov, nekje smo gradili majhno počitniško hišico, vsakdo je imel fotra z zlatimi rokami, ki je znal vse narediti sam, v garaži pa je lepo pološčena stala nova stoenka, tristotka ali vsaj fičko z dodatno opremo. V tistih letih je bila dodatna oprema avta približno taka: kosmata prevleka za volan v barvi bele kave, radio z anteno, prevleke, ki jih je stara kupila v Trstu, pa tudi obvezna odejica na zadnjem sedežu (za vsak primer ali če bi bruhal, pa naj gre po odejici, ne pa po prevlekah). Nad vzvratnim ogledalom je visela v narodno nošo oblečena punčka ali zastavica -Zelja (Sarajeva) ali zastavica Jugoslavije ali osvežilec zraka z vonjem po pokošenem senu ali pa vse to skupaj. K dodatni opremi je spadal še plastičen pes, ki je v ritmu vožnje mahal z repom in glavo, ali blazinica, na katero je stara izvezla priložnosten napis. Revnejša ko je bila družina, več dodatne opreme je imel družinski avto in barvitejša je bila zgodba o počitniški hišici, položaj na stanovanjskem seznamu pa je dramatično odseval čas, v katerem ljudje niso vedeli, kaj jim pravzaprav manjka, saj jim je bilo na dosegu vse, za kar so sploh vedeli, da obstaja. Tako so na Alipaševem polju zgradili tudi Naselje solidarnosti, v katerem so dobili stanovanja poraženci s stanovanjskih seznamov, šolske čistilke, delovni invalidi in stari tramvajski sprevodniki, katerih delovna mesta so bila odpravljena, za prekvalifikacijo pa so bili prestari. Ti ljudje nikoli niso izvedeli, kaj jim pravzaprav manjka.

Tako se človek deset let po tej zgodovini, potem ko je eno življenje minilo, on pa se je prepozno zavedel, kaj vse mu manjka in kako se imenuje to, kar mu manjka, nekega jutra prebudi, v glavi pa se mu suče melodija, ki je ni slišal že desetletja, in obenem pesem o tem, kaj bi mu lahko izpopolnilo življenje: Cimciraste šamšare za lačne in žejne, cimciraste šamšare, za vsakogar dobrodejne713 V tistem času sta bili ti besedi potrditev absolutnega kretenizma legendarne sarajevske pop šole. Noben normalen človek ju ni prenesel, za vselej pa bo ostalo nejasno, kdo so bili pravzaprav ljudje, ki so poslušali te in takšne pesmi. Iritantna vesela melodija, povsem natančno se je spominjaš, kako pozno poleti, ko so vsi razen tebe na morju, prihaja iz nekega baščaršijskega kafiča, Dedana ali Carlija, v katerem ni nikogar, z izjemo natakarja, ki z urnimi krožnimi gibi briše kozarce in si nadeva tisto zajebano čaršijsko faco, najboljšo obrambo pred vsemi, ki bi se ga drznili nagovoriti. Skozi odprta vrata se v vročo noč širi refren: Cimciraste šamšare za lačne in žejne, cimciraste šamšare, za vsakogar dobrodejne.

Potem se vprašaš, kam in skozi katero luknjico je iztekel ves ta čas, ki te zdaj ločuje od te vroče poletne noči, in težko se boš spomnil česarkoli, kar se je dogajalo po njej. Naj te to ne skrbi! To je šok trenutka, v katerem se spomniš nečesa pozabljenega in v katerem zgodaj zjutraj kot ljub gost pripluje k tebi pesem, ki je bila nekoč zdavnaj tako grozna. Vse, kar je bilo nekoč grozno, je danes prijetno in ljubo, kot bo vse, kar je grozno danes, nekoč srcu ljubo, čeprav sije težko predstavljati, da ta čas nosi v sebi karkoli od lahkotnosti, ki jo boš utegnil prepoznati, ko bodo minila leta. Tiste lahkotnosti cimcirastih šamšar, ki si se je zavedel šele takrat, ko si se po toliko letih spomnil nanje.

Besedi cimcirast in šamšare sta izmišljeni in ne pomenita nič, melodijo Cimciraste šamšare pa je izvajal pevec Seid Memič Vajta.

Glej, danes bi te kdo utegnil vprašati, kaj so to cimciraste šamšare, kajti ti novi, ki so prišli v vmesnem času ali med katere si prišel ti, utegnejo zlahka pomisliti, da so takrat v Sarajevu obstajale nekakšne cimciraste šamšare in da nekje obstaja natančno vedenje o tem. Dandanes tako ali tako vsi mislijo, da si v tedanjem Sarajevu našel vse, in tako misliš tudi sam, ko o sebi, svojem mestu in tistem času misliš na način, ki je srcu najljubši, vendar je v resnici najmanj natančen. Nikdar ni bilo tistega, česar ni tudi danes. Razlika je le v tem, da so nekoč davno poznali red, po njem se je tudi živelo in umiralo, in ta red je pravzaprav spominjal na stanovanjski seznam. Na stanovanjskem seznamu je bila celo krivica nekako pravična, ker se je za krivico vedelo in ker so se ji vsi čudili. Danes se noben pameten človek ne bi čudil krivici in v vsakem trenutku veš, kaj vse ti v življenju manjka. Celo cimciraste šamšare so postale šifra davno izgubljene nedolžnosti sveta.

GLEDALIŠČE V HIŠI

V starih pravljicah je vse zaklade sveta dobil, kdor je poznal odgovor na nemogoče vprašanje. Recimo: kako je bilo ime človeku, ki je vsako leto prezimoval v Baden Badnu? Odgovor na to vprašanje je poznal vsakdo, ki je imel med letoma 1974 in 1980 doma televizor, ampak pravljice vedno govorijo o preteklosti, ki je pozabljena in za katero sploh ne veš, da se je zgodila, zato bo danes, v tej pravljici, le malokdo vedel, da se je ta, ki je prezimoval v Baden Badnu, imenoval Vasa S. Tajčič, bil je družinski prijatelj družine Petrovič in nemara tudi davni ljubimec stare Olge Nikolajevič, beograjske gospe s poreklom, katere edina težava je bila v tem, da jo je doletel zet Rodoljub, kmet po starših in provincialec po duhovnem statusu, ki nikoli ne bo doumel mesta in njegovih pravil niti fines izbranega vedenja. Nikolajevičkina hči je padla nanj, ker je bila mlada in trapasta, rodila mu je dva otroka, besna pubertetnika, njemu pa je uspelo njej in njeni materi privoščiti eno samo samcato življenjsko lagodje, yredno meščanskega doma: hišno pomočnico Tino, študentko z večno izpitno tremo in brez najmanjšega daru za pospravljanje stanovanja.

Nanizanka Gledališče v hiši je bila prva in zadnja meščanska zgodba v zgodovini jugoslovanskih televizij. Nastala je še pred planetarnim pojavom žajfnic, na sporedu je bila cela leta ter neverjetno prožno in prilagodljivo spremljala življenje povprečne jugoslovanske urbane družine. V dramaturgijo Gledališča v hiši so bile vključene vse družbene in politične spremembe, vsi dogodki, pretresi in prevrati, enkrat, tik pred svetovnim prvenstvom v Nemčiji, se je kot gost v domu Petrovičev pojavil celo Miljan Miljanič, selektor nogometne reprezentance, ki je svojemu staremu prijatelju Vasu S. Tajčiču naredil veliko veselje, ali pa je Vasa naredil veselje Miljaniču, to je pravzaprav nejasno, ampak Miljanič se je junaško prebil skozi celotno epizodo in se sploh ni zdel prismoda, saj sta bila Radivoje Lola Dukič in Novak Novak takšna scenaristična mojstra, da bi lahko v svojo zgodbo vključila celo bolj neverjetne like od resničnega lika našega največjega nogometnega strokovnjaka in stratega.

V tistem času sta bili tema in noč še vedno v neposredni povezavi s spanjem. Večina prebivalstva je delala od sedmih do treh - Angleži so se nam zdeli svetovno čudo in zadnje lenobe, ker so delali od devetih do petih - zato je bila tudi televizijska shema prilagojena zgodnjemu spanju, tako da so Gledališče v hiši dolgo predvajali v terminu pred televizijskim dnevnikom, zaradi česar se je premestitev nanizanke na čas po dnevniku zdela revolucionarna sprememba, o kateri so tedniki izvajali prave raziskave javnega mnenja, potekala pa je tudi polemika o tem, ali je osem zvečer prepozna ura za predvajanje serije, ki jo je hotel videti vsak Jugoslovan. Dnevi predvajanja so se menjavali z nedelje na četrtek in potem na soboto. To so bila leta, ko se je med tednom televizijski program končal že okrog desetih, navadno z oddajo o resni glasbi, delavniki pa so se od dela prostih dni razlikovali le po tem, da ob dela prostih dneh niso predvajali šolskega programa. V tistih letih so še obstajale šole, v katere se je hodilo tudi ob sobotah, tako da je bilo le o nedelji mogoče zatrdno reči, daje dela prost dan.

Kako se je živelo v domu Rodoljuba Petroviča? Ne bolje in ne slabše kot v domovih večine Jugoslovanov. Sedemdeseta so bila namreč naša zadnja leta, v katerih je bilo zares mogoče govoriti o povprečni družini, ker se še nismo razdelili na bogate in revne in ker je bil barvni televizor simbol družbenega statusa, ampak do njega so lahko prišli tudi tisti, ki so imeli veliko otrok in so bili pravzaprav reveži. Šele s prihodom golfa smo se razdelili na tiste, ki so lahko kupili golfa, in one, ki nikdar ne bodo prišli do golfa. Rodoljub Petrovič je vozil fička, sanjal je o fiatu ijoo, hišno pomočnico Tino pa si je lahko privoščil, ker je bila obenem

podnajemnica, tako da so se stroški izravnali. Družina, z Vasom S.Tajčičem vred, je bila vsem nepopisno blizu in prepoznavna, kot nam ne bo nikoli, ampak res nikoli več niti ena televizijska družina. Kadar pa je Petroviče obiskala babica Vuka iz Pržogrncev, se je pol Jugoslavije lomilo od smeha, saj je pol Jugoslavije imelo kako babico kmetico, ki je bila namenjena le temu, da je prinašala krompir, suho meso in sir - in temu, da se ji vsakič, ko je treba kupiti avto, košček za koščkom jemlje in prodaja imetje.

Na odjavni špici je Vlastimir Duza Stojiljkovič z žalostnim glasom prepeval: Popustih ulicah svetilke že gorijo, utrujeno srce, polno mirnih sanj, pa tiho skozi to noč pluje ... To je bil droben, skorajda neviden prehod od televizije k življenju.

EMA EMILI

Pred nekaj več kot dvajsetimi leti je nekdo na neki ženski nagrobnik v Velikem parku z mastno oljno barvo napisal: Ema Emili. Ime je bledelo vse do vojne, dokler ni popolnoma zbledelo, ampak v vseh teh letih nikomur ni padlo na pamet, da bi ga izbrisal, ker ni bilo takšnih, ki bi te bele kamnite pomnike doživljali kot nagrobnike. V zavesti mesta to ni bilo več pokopališče, ampak park, ni se vedelo, čigave kosti ležijo pod E s travo poraslimi grobovi, vendar smo čutili, če smo sploh kaj čutili, da ti mrtvi z vseh starih sarajevskih pokopališč, tudi s tega v Velikem parku, niso nikogaršnji prababice in pradedje, ampak da pripadajo ljudem, ki so se nekoč davno odpravili iskat domovino nekam daleč v Anatolijo, potem pa so jo zaradi krivične usode in nesrečne zgodovine izgubili tu, v Bosni. Morda se z mrtvimi nismo mogli poistovetiti tudi zato, ker nismo • mogli prebrati njihovih imen, izpisanih z abstraktnimi viticami arabske pisave, tako da neznanec, ki je čez resnično ime dopisal ime Eme Emili, najbrž ni niti pomislil na pokojnico, katere grob je poimenoval z imenom neobstoječe ženske iz pesmi.

Ema Emili je bila ena od stotin usodnih ljubezni iz popevk, ki so se pojavljale od Opatije in Zagreba ter Pesmi poletja in Beograjske pomladi vse do Splitskega festivala in Vašega šlagerja sezone, ki je potekal v Skenderiji, vendar je bil, tako kot drugi festivali, vsejugoslovanske narave. Zenske, o katerih se je prepevalo na festivalih, so imele vse po vrsti čudovita imena, kakršnih v naših mestih ni imel nihče, saj so tekstopisci verjeli, da je mogoče z nenavadnimi imeni najustrezneje označiti nesmrtno ljubezen, o kateri so prepevali naši pevci. Bolj ko je bila ljubezen nesmrtna in melodija otožna, večje so bile možnosti za zmago. O Emi Emili je bojda pel Zdravko Colič, v spominu pa ni podatkov o tem, ali je z njo zmagal na kakem festivalu.

Pevke navadno niso poimenovale svojih ljubezni, ker so tekstopisci očitno imeli težave z nenavadnimi moškimi imeni. Kakšno bi bilo po našem tedanjem doživljanju nenavadno moško ime? Fernando, Baltazar ali Johannes? Ne, niti eni ni padlo na pamet, da bi prepevala o takšnih moških, nemara tudi zato, ker so žirije sestavljali predvsem moški, nobenemu moškemu pa, zavestno ali nezavedno, ne bi bilo ljubo, če bi zdaj tule nekdo prepeval o nekakšnem Fernandu.

Posledica popevkarskega nenavadnjenja ženskih imen je bila, da so se v šestdesetih in sedemdesetih letih po vsej Bosni začele rojevati prve Danijele, Manuele, Eme Emili in Kristine, muslimani pa so izkazovali vsaj toliko previdnosti pred usodo, da svojim hčeram vendarle niso nadevali imen, ki bi spominjala na krščanstvo, križ ali katero od bolj znanih krščanskih svetnic. Ko bo minila doba popevk, bodo ostala le imena generacij, poimenovanih po popevkah, ki bodo potrjevala življenjsko pravilo, po katerem med teboj in imenom, ki ga nosiš, večno obstaja vsaj estetski prepad. Generacija, poimenovana po junakinjah popevk, ni poslušala popevk, ker jih ni bilo več. Ime je vedno samo znak starševske mladosti in v tem je vsaj delček nežnosti, ki jo oče in mama čutita do tebe, v tem imenu, s katerim sta te poimenovala, a je danes zanju izgubljeno. Starši še naprej čutijo nežnost do otroških imen in nikoli ne razumejo, zakaj otrokom ta imena niso všeč, pa naj so prek njih še tako povezani z življenjem.

Pesem o Emi Emili je pravzaprav pela o fantovski ali mladeniški ljubezni, ki je trajala samo od »pomladi do pozne jeseni«, zato je bila za takratni čas neznačilna. Večina drugih ljubezni je bila dosmrtnih in o njih se4 je prepevalo z zornega kota globoke starosti. Ko danes razmišljaš o njih, se ti zdi smešno, kako so si Miki Jevremovič, Kičo Slabinac, FadilToskič in Mahir Paloš v pesmih, ki so jih peli, prizadevali igrati starce. Ti ljudje so v zgodnjih tridesetih, mladi, kot so bili mladi tisti časi, prepevali pesmi osemdesetletnikov, o prvih ljubeznih, ljubeznih na smrt in do smrti ter o nesrečni usodi, ki jih je od njih ločila za vekomaj, usodi, o kateri poslušalstvo ni vedelo ničesar, s pevcem tudi ni delilo podobnih izkušenj, vendar se ji je klanjalo s srcem, kajti z žalostjo je lahko prevarati srce.

KANTE ZA SMETI

Pomemben korak k uniformiranju - pravzaprav k urbanizaciji - mesta je bil narejen s smetmi. Prej so meščani svoje odpadke nosili pred vrata v živopisni garnituri kant in veder, plastičnih, v katerih je bila nekoč polikolor barva, kovinskih, namenjenih strojnemu olju, pa kant, v katerih so mešali cement in bitumen, kant, v katerih so veletrgovine uvažale olive iz Grčije ali medicinski alkohol od kdove kod, pa veder, nekoč davno kupljenih za pomivanje tal, ki pa so medtem spremenile namen. Za potrebe odnašanja smeti pred hišna vrata so bili v rabi še zavrženi lonci za kuhanje perila, čebri, v katerih so se predhodno posušili z morja prineseni oleandri, ki jih je ubilo grozno sarajevsko podnebje, pa gajbice za sadje, pobrane na Marakalah, ter škatle za različne potrebe in namene, na katerih so bledeli vsakršni napisi in pomniki neke predzgodovine, ki se je pred hišnim vhodom, zapolnjena s smetmi, zdela strašansko oddaljena.

Smetarji so pridno praznili vse te kante in vedra, gajbice in škatle ter jih vračali pred hišni vhod, kajti meščane je že misel, da bi kak smetar, Siptar ali Cigan, skupaj z našimi smetmi utegnil vreči v tovornjak tudi to, v čemer so bile smeti, spravljala v stanje popolnega besa in omračenosti uma. Tovornjak je bil takrat tisti navadni, odprti, v katerega so kar počez, brez slehernega reda, selekcije in smisla, metali vse naše smeti in iz katerega se je širil ves smrad našega mesta. O tem, kako je smrdelo Sarajevo, o tem sploh ne gre pripovedovati, in tudi nihče vam ne bi verjel, če bi si o tem že drznili govoriti; ne bi vam verjeli ljudje iz drugih mest, ne bi pa vam verjeli niti Sarajevčani, ki so se rodili in odrasli po teh letih. S stališča javne higiene se danes zdi preprosto nepojmljivo, da so takrat po mestu krožile desetine odprtih, čisto navadnih in nenamenskih tovornjakov tam in fap, v katere so smetarji samo metali vse naše smeti.

Potem se je nekdo, najbrž mestna skupščina, odločil narediti konec tej nemarnosti, primitivnosti in umazanosti, ki nas, roko na srce, sploh niso motile, in padla je odločitev, da je treba sprejeti nekatere ukrepe. Kupili so tovornjake za mletje smeti, poverjeniki krajevnih skupnosti, ti biriči naše dobe, pa so se odpravili od hiše do hiše obvestit ljudstvo, da smeti pred vhode ne bo več prinašalo v vsakršnih kantah, ampak bo moralo seči v žep in plačati posebne mestne kante, po eno za vsako gospodinjstvo, v katere bo od naslednjega meseca naprej odlagalo smeti. Nekateri so biriče vzeli resno in jim takoj dali denar za te kante, drugi pa so se zanašali na blaženo anarhijo, rekli, da so reveži, in upali, da bo to le še ena družbena akcija več, ki bo doživela propad.

Ampak že naslednjega prvega so smetarji skupaj s smetmi v žrela pravkar kupljenih tovornjakov za mletje smeti zmetali še vse naše stare kante, vrnili pa so samo nove, uniformirane, poenotene in pridno plačane poverjenikom krajevnih skupnosti. Sarajevčani so bili globoko užaljeni. Nekdo je namreč skupaj z njihovimi smetmi vrgel v brezno tudi njihovo lastnino. Naj so koga drugega vse te kante še tako spominjale na smeti, za nas so bile natanko to. Lastnina.

Tako so torej morali vsi Sarajevčani v najkrajšem možnem roku imeti enake kante za smeti, mesto pa je postalo bolj podobno drugim mestom po svetu. Zaradi tega nismo bili srečnejši ali bolj zadovoljni, vendar smo se hitro navadili, kot se človek navadi na vse muke in tegobe, po katerih se življenje v mestu razlikuje od življenja na vasi in ki nas vsak dan gnetejo kot plastelin in nas v skladu z modernimi evropskimi smernicami spreminjajo v čedalje novejše meščane.

Vse to bi bilo v najlepšem redu, če ne bi živeli v socializmu, socializem pa je bil in ostal eksperimentalna družba, v kateri imajo ljudje pogosto vlogo belih miši, čeprav njihovega umiranja, vsaj v primeru jugoslovanskega socializma, nikakor ni bilo dovoljeno primerjati z umiranjem belih miši. Minilo ni namreč niti leto dni, ko je nekdo pogruntal, da nove kante niso dovolj uporabne, sodobne in urbane, zato je pristojni forum odločil, da bodo kante zamenjale posebne plastične vrečke in kontejnerji, ki bodo stali na vogalu vsake ulice. Spet nas ni nihče nič vprašal. Nekega dne so smetarji preprosto pobrali vse naše drago plačane kante in jih razglasili za smeti, s čimer se je začela zgodovina sarajevskih kontejnerjev, ki se ni končala vse do dandanašnjega dne, izpolnjena pa je z vrsto lepih, šaljivih in na koncu pretresljivih epizod. Ko so se ljudje med vojno skrivali za kontejnerji in so kontejnerji mnogim rešili glavo, se najbrž niso spomnili, kako se je zgodba s kontejnerji sploh začela. Iz osovraženih dokazov tega, kako nas je oblast spet zajebala, so kontejnerji postali del kulturne identitete tega mesta in si zaslužili, da popolnoma resno vstopijo v kako lirsko pesem. Ste kdaj skozi kako okno opazovali mejno linijo, izbrisani prostor, po katerem nihče ne hodi in nikdar ne bo nihče hodil, na tem izbrisanem prostoru pa - kontejner? Mar ni ta kontejner najbolj oddaljeno in najbolj želeno mesto, do katerega seže oko? Mar ni sarajevski kontejner iz leta 1992 nekakšna mala Arkadija in Sumatra iz pesmi Miloša Crnjanskega, v kateri koncu vsi postanejo brezbrižni, lahni in nežni?

ČRNE KOZE

Zadnja kuga je po teh krajih morila leta 1972, ko je moški s Kosova skupaj s piščaljo, kupljeno na Orientu, prinesel tudi smrtonosne klice črnih koz. Neki neznani ljudje so zboleli in hitro pomrli, zvezno ministrstvo za zdravstvo pa je sprejelo izredne ukrepe in začela se je velika kampanja splošnega cepljenja. Vsa Jugoslavija je stala v vrstah pred ambulantami; medicinske sestre so človeka z drobno iglico oprasnile po ramenu, pa je bil za vse življenje rešen te strahotne bolezni. Čez nekaj dni se je na mestu cepljenja pojavila krastica, ko pa je odpadla, je ostala brazgotina, po kateri se bomo za vedno razlikovali od prednikov in ki bo v napoto igralcem, kadar bodo nastopali v zgodovinskih spektaklih. Teh nekaj dni je v državi vladala panika, kajti ljudstvo je v globini zavesti nosilo spomin na velike epidemije in čase splošne smrti, smrti zunaj vojn in pobijanja, ki pa je na površju zemlje puščala posledice, grozovitejše od vsake vojne in pobijanja. Lahko bi rekli, da je bila grožnja črnih koz obenem prvi pojav velikega kolektivnega strahu po drugi svetovni vojni, pa tudi priložnost za zlato dobo miru in brezskrbnosti, sreče, ki jo občuti kolektiv, potem ko je začutil, da je smrten. Še leta smo se spominjali črnih koz in ob spominu smo čutili olajšanje, ker je kuga za nami in ker se je vse to zgodilo zdavnaj, človeku pa se nič ne zdi tako davno kot vojna, epidemija in apokalipsa. Te pripadajo žanru družbene predzgodovine, četudi so se zgodile lani.

Cepiva pa niso smele prejeti nosečnice, ker bi utegnilo, tako so rekli zdravniki, pustiti strahotne posledice na plodu. Tako so bile nezaščitene in so še mesece živele v strahu, ki bo nemara zaznamoval tudi novorojene otroke, generacijo, rojeno leta 1973, ki bo polnoletnost dočakala ob samem začetku vojne, leta 1991. Ta naraščaj, ki so ga matere nosile v strahu, bo strahoma dočakal tudi svojo zrelost, obut v težke čevlje različnih vojsk ter oblečen v uniforme z oznakami vseh umirajočih in porajajočih se držav. V vse to so bili vpleteni tudi hudičevi prsti. Matere teh fantov so se žrtvovale črnim kozam zato, da so osemnajst let pozneje svoje otroke žrtvovale patriotizmu. Z zgodovinske razdalje bo le malokdo prepoznal razliko med črnimi kozami in patriotizmom.

Ljudi z Mejtaša in iz okoliških mahal so cepili v ambulanti v Skerličevi ulici, po razporedu, ki so ga določili v krajevnih skupnostih in ki so ga morali meščani strogo upoštevati, kajti če bi zgrešili vrsto, bi poleg črnih koz tvegali še sodno kazen. Ta dogodek se je ljudem različno vtisnil v spomin, bili so tudi takšni, ki jih bo zaznamoval usodno in za vse življenje. Neka Anka, takrat študentka ekonomije, je nekaj let pozneje zbolela na živcih, psihiater ji je rekel, da gre za shizofrenijo, ona pa je bila prepričana, da so se njene težave začele s tem cepljenjem. Glasovi, ki jih je slišala samo ona in nihče drug, so bili pravzaprav glasovi, ki jih je tistega dne vanjo z drobno iglico vcepila medicinska sestra. Njena norost se je z leti krepila in spet upadala ter se spremenila v čisto navadno norost čisto navadnih ljudi, ki se imajo za normalne, ona pa nikoli, niti v enem trenutku, ni nehala biti prepričana, da njene nesreče ne bi bilo, če ne bi bilo črnih koz. Tako sta se nenavadno prepletli dve bolezni, prva, nalezljiva in splošna, ter druga, neminljiva in povsem osebna, prva, ki poraja strah, in druga, ki je čisti strah, prva smrtonosna, druga neozdravljiva ... Ta Anka bo najdlje nosila v sebi spomin na leto 1972, sezono naše zadnje velike kuge.

Petnajst let po tem so dnevniki objavili kratko agencijsko novico, v kateri je bilo rečeno, da je variola vera, kot kaže, za vedno izkoreninjena in da nihče več ne bo zbolel za črnimi kozami. Zadnji živi virus hranijo v nekem medicinskem inštitutu v Sankt Peterburgu, z njegovim izginotjem pa bi izginila tudi teoretična možnost za okužbo. Začele so se strokovne polemike o tem, ali je treba ta zadnji primerek uničiti - ali pa ga* vseeno velja ohraniti. V razpravo so se vključili tudi strokovnjaki za etiko, eden od njih pa je zastavil vprašanje, ali ima človek pravico do zavestnega in namernega uničenja naravne vrste, virusa črnih koz.

BLAGINJA IN SMRAD

Če ne bi bil skeptik in strahopetec, ne bi bilo niti tega bremena nostalgije. Uspešni ljudje niso nostalgični, spomini so jim odveč in učinkoviti so natanko toliko, kolikor so pametni. Ti pa si bil vedno pametnejši od uspešnejših, dvomil si v nedvoumna dejstva in se bal lastne sence celo tedaj, ko je že izginila svetloba, ki bi lahko ustvarila kakršnokoli senco. Tako te je recimo pozimi 1991, potem ko so na televiziji prikazali tisti film s Spegljem in z madžarskimi strojnicami, sredi strahu in obupa preblisnil genialen načrt: zdaj bi bilo treba na kredit kupiti kakih dvajset jugov florida, jih nemudoma prodati in tako zaslužiti dvesto tisoč mark, kredita tako ali tako ne boš odplačeval, saj je jasno, da se začenja vojna, tovarna Crvena zvezda ostaja na drugi strani fronte, na prihodnji agresorski strani, zato bodo vsi nerešeni denarni odnosi za vekomaj razveljavljeni, tvoj dolg pa bo postal nekakšen vojni plen, s katerim se boš hvalil vnukom. Če bi ta zamisel padla na pamet komu bolj praktičnemu, komu, ki ni strahopetec, bi vstopila v antologijo najuspešnejših in najpametnejših potez ob svitu apokalipse, bila bi živ dokaz, daje sarajevski duh neuničljiv in da pametnim otrokom tega mesta nikdar ne bo nihče dihal za ovratnik.

Ali pa druga, morda še boljša zamisel! Konec osemdesetih so prišli v modo preroki in prerokinje, horoskoparji, šlogarice in Kleo Patra, najznamenitejši transvestit napovedovalec usode v zgodovini Jugoslavije, njihova priljubljenost pa je bila odvisna samo od hord vseh, ki so žarečih oči pričali o tem, kaj vse je uspelo uganiti tem ugibalcem usode. Pravzaprav se nam ni zgodilo nič, česar naši preroki in prerokinje niso videli na dnu fildžana, v klobčiču volne, vrženem fižolu ali avrah nad našo glavo.

Sarajevo je obiskala znana zagrebška igralka, ženska, obsedena s prerokbami in horoskopi, z njo si sedel v kafiču akademije za scenske umetnosti in se nerviral, ker ni zaprla ust, nenehno hvaleč Miljo Vujanovič, ki je predvidela dan, uro in kraj razpada zveze komunistov. Zensko si poskušal prepričati, da bi to lahko predvidel prav vsakdo, ki je nekoliko pozorneje spremljal partijske se je, ampak ni prav nič zaleglo. Igralka je bila očitno pripravljena položiti dušo na oltar nove religije in oglaševati vsakogar, ki ji bo, takole mimogrede, povedal, katera nadloga nas bo doletela jutri. Takrat ti je padlo na pamet, da bi se ji predstavil kot prerok nad preroki, da bi jo prijel za roko in ji rekel - glej zdaj, vse to je bilo nič, vse to so prazni poskusi, soljenje morja, čiščenje presežnega peska v Sahari, vse to je dim v primerjavi s tem, kar ti bom povedal zdaj. Jutri, draga moja, ko boš sedla na vlak proti Zagrebu, se bo zgodilo nekaj, česar se ne zavedaš, nekaj, kar vidim le jaz, in ne vprašaj me, kako vidim, ker ti tega ne morem povedati. Ko bo šel vlak mimo Maglaja, tako si ji nameraval reči, bo eden od sopotnikov iz tvojega kupeja tako grozno prdnil, tako neslišno, podlo in smrdljivo, da se boš skoraj onesvestila.

Seveda veš, da bi se nasmejala in ti ne bi verjela, ampak potem ko bi se njen vlak prikotalil do Maglaja, bi ta ženska v nenehnem smradu začutila moč preroka nad preroki. Od tega trenutka bi ti bilo na voljo brezplačna oglaševanje in lahko bi za denar prerokoval usodo vseh, ki bi verjeli igralki, verjeli pa bi ji vsi, ker je igralka znana, nihče pa ne bi opazil, da se tvoje prerokbe ne uresničujejo, saj je pomembno le to, da se je uresničila tista prva in najbolj nenavadna. Le komu bi še uspelo predvideti, da bo prav pri Maglaju nekdo izpustil potuhnjenca?

Nikoli, dragi moj, te ne bi odkrili, kajti očitnih prevar se nikoli ne opazi. Tisti, ki ne vedo za Natronko iz Maglaja in njen večni smrad, po katerem je bila ta lepa bosanska čaršija znana vsem, ki so šli pogosto mimo nje, ne bodo verjeli v banalne in preproste resnice. O naši industrializaciji ne vedo ničesar in tudi ne o tem, da - z bosanskega zornega kota - brez smradu ni blaginje. Ko pa se vsi dimi razkadijo, ko se zjasni nebo nad domovino, ko se olistajo veje, ki se niso olistale petdeset let, in nad vso Bosno zadišijo cvetovi, tedaj ni več ne industrije ne delavskega razreda ne vasi in podeželskih posestev, na vse strani se širi le še neutolažljiv cvetlični vonj smrti.

JUGOŠVABI

V času katoliških praznikov in poleti, ko se je preostanek Bosne selil na morje, so v starih mercedesih in beemvejih, s prtljažniki, polnimi daril, prihajali domov Jugošvabi. Nosili so grde kariraste suknjiče z ogromnimi reverji in tesne najlonske srajce s širokimi kravatami. Obraze so jim krasili kuštravi črni zalizci, pod katerimi je od časa do časa poblisnila debela zlata verižica. Jezili so se, ker smo jim pravili Jugošvabi, saj so bili samo »delavci na začasnem delu v tujini«, v prsih pa so nosili veliko, močno srce, v katero je šla vsa Jugoslavija in nikoli ni izstopila iz njega, ampak je čakala na te dneve, ko se je skupaj z njimi vračala domov. Nihče ni mogel biti tak patriot kot Jugošvab, nikomur ni bila očetnjava takšna artilerija duše kot Jugošvabu in nihče ni imel tako rad Tita kot Jugošvab. Mi drugi smo bili nehvaležni in nismo vedeli, kako dobro nam je, nismo vedeli, kako tolče in ubija »ekstremna sovražna emigracija«, ne tega, koliko znoja lahko iz človeka izcedi strašni kapitalistični gospodar.

Jugošvabi so v domačih vaseh gradili nove hiše. Te hiše so se razlikovale od vseh hiš, ki smo jih kdaj videli. Niso bile dvokapnice ali štirikapnice. Njihove strehe so se dotikale neba, z balkoni in terasami na vse štiri strani sveta, z okrasnimi mavčnimi stebri in s kamnitimi levi, z garažami in velikimi železnimi vhodnimi vrati, za katerimi je ostajal neviden notranji svet, o katerem nismo vedeli veliko, ampak to ni bil razlog, da se mu ne bi posmehovali. Te hiše so v sedemdesetih ustvarjale popolnoma nov obraz bosanskih vasi, obraz, ki je bil v svojem težko pridobljenem in pravzaprav navideznem materialnem bogastvu grd, nebogljen in ubog. Jugošvabi so v Bosno prinesli Bavarsko, kakršno so v zgodnjih delavskih jutrih videli z očmi mačkastega človeka.

Jugošvabi so ljudje, ki verjamejo, da se bodo nekega dne vrnili domov. To so ljudje, ki kot hišo pojmujejo grdo stavbo, ki jo kot nadarbino in vakuf svoje duše gradijo v rodni vasi. Potrebujejo leta in leta, preden dojamejo, da se pravzaprav nimajo kam vrniti, ampak takrat je največkrat že prepozno, leta pritiskajo in ne morejo več graditi od jutra do mraka, zato vrnitev in upokojensko življenje v vasi, iz katere so odšli in so jo pomotoma imeli za svojo očetnjavo, sprejmejo kot končni poraz in kapitulacijo. Nikoli niso postali Švabi, ker se na družbeni lestvici niso premaknili s Hauptbanhoffa, Bosanci pa so prenehali biti, ker so vso življenjsko moč vložili v to, da bi se oddaljili od bosanske usode. Razlika med Bosancem in Jugošvabom je bila kot razlika med novim fičkom in starim mercedesom. Ta razlika je bila najočitnejša na jadranski magistrali. Na naj hujšem ovinku te ni nihče tako grozno prehiteval kot Jugošvab, kajti nikomur razen njemu ni bilo tako pomembno zmagati v tej dirki, pomembnejši od življenja in smrti, v dirki, ki je pravzaprav dokazovala, da življenje sploh ima kak smisel. Kajti čemu smo se pehali vsa ta leta, opravljali najtežja dela na svetu, trpeli samoto nerazumljivih besed tujega jezika, če to edino, do česar smo prišli, ta avto, ni vreden izgubljenega časa in če ne more prehiteti najbolj navadnega fička.

Zgodba o Jugošvabih bo trajala tako dolgo, kolikor bo trajala zgodba o Jugoslaviji. Ti ljudje bodo delili usodo svoje dežele, izginili bodo čez noč ali pa v enem in edinem dnevu, ko se bodo zavedeli, da je dolg do očetnjave poplačan, hiša nesrečnica v rodni vasi pa požgana. Takrat bodo Jugošvabi postali dobri Srbi, Hrvati in Bošnjaki, »ekstremna sovražna emigracija« pa se bo zavlekla v njihovo srce, prav na mesto, kjer sta bila prej Tito in centralni komite. Tako se bo spremenilo vse razen enega: ti ljudje bodo spet večji patrioti od nas in ne bodo izpustili nobene priložnosti, da nas poučijo, kako je treba ljubiti na novo pridobljeno domovino. Mnogi Jugošvabi bodo z nekakšnim sladostrastjem gledali begunce, kako se vlečejo po nemških ulicah, in morda bodo prav takrat doumeli, kakšen smisel je imel odhod na »začasno delo v tujini«. Seveda, vedno se bodo našli tudi takšni, ki bodo še naprej čutili enako slabo vest ter pomagali svojim vasem in zaselkom, svojim rojakom in beguncem, dopuščali bodo, da jih ogoljufajo in oropajo lastni ljudje, in nikdar jih ne bo prenehal žuliti ta kamenček očetnjave v čevlju.

Beseda Jugošvab je izginila iz rabe leta 1991. Zdaj je ne uporablja nihče več, najdejo pa se že tudi takšni, ki ne vedo niti tega, kaj je ta beseda pomenila. Sramotitve, žaljivke in psovke najdlje živijo v jeziku, izginejo pa zelo redko, samo če izgine kontekst, v katerem so bile možne. Ko pa se to zgodi, takšne besede izcurljajo iz jezika kot voda iz žleba po kratkotrajnem poletnem nalivu.

KRAVATA Z OI '84

Nismo razumeli smisla trženja in oglaševanja, ampak kemični svinčniki, na katerih kaj piše, pa čeprav upi Sarajevo, so bili cenjeni in za nas dragocenejši od vseh pozlačenih nalivnikov, ki so jih skrbni očetje kupovali hčerkam odličnjakinjam. Takrat še niso izumili solidnih barv za kovino in plastiko, ali pa jih vsaj ni bilo v Sarajevu, zato se je napis upi Sarajevo že čez deset dni izbrisal in ostal je le grd, ušiv plastičen kuli. Vrednost je imel samo, dokler je bila na njem reklama, kajti nikoli ni bil pomemben kot predmet, temveč le kot napis na predmetu. Dokler je trajal napis, si recimo lahko lagal, daje tvoj stric direktor upi.

Prva resna velika športna prireditev v Sarajevu je bil stens '73, svetovno prvenstvo v namiznem tenisu, ki je potekalo v pravkar odprtem športnem centru Skenderija. Prišli so vsi tisti strašni Kitajci pa Francozi, Madžari in Dragutin Surbek. Nam otrokom se je zdelo, da se je ves svet prelil v Sarajevo, na naše ulice in v gostilne, in da so vsi ti londoni, parizi, new yorki, pekingi in kdove kako se že imenujejo mesta, ki niso Sarajevo, ostali popolnoma prazni, saj so vsi prišli k nam. Povsod smo videvali nalivnike sten s '73; odrasli so jih s ponosom nosili, dokler je trajalo svetovno prvenstvo, in ni bilo načina, kako bi tudi mi prišli do njih. Ko bo prvenstvo minilo in se bodo naužili svojih nalivnikov, bo že pozno, saj bodo napisi izbrisani.

Kot znatno solidnejši so se izkazali obeski za ključe stens '73. Trajali bodo še leta, v nekaterih primerih celo desetletja, mi pa bomo imeli od tega le malo koristi, saj smo bili še tako majhni, da nismo bili kos več kot enemu ključu, tistemu, ki so ga nekateri nosili na vrvici okrog vratu, za en sam ključ pa pač nihče nima obeska. Povrhu se je po družbenem okusu tedanjega Sarajeva zdelo nespodobno, da bi otroci imeli obeske za ključe.

S tem se je pravzaprav začela moda reklamnih obeskov. Kmalu jih je delilo vsako količkaj resno podjetje, tako da so sčasoma še za otroke prenehali biti statusni simbol, tako kot so reklamni svinčniki izgubili smisel v času, ko so prav vsi svinčniki postali reklamni. Toda v nekem obdobju so se pojavili obeski in svinčniki, ki niso oglaševali ničesar, ampak so bili v trafiki naprodaj kot dober štos. Tako je bilo na začetku osemdesetih mogoče v vseh kioskih Oslobodenja kupiti obesek za ključe v obliki majhnega toka, v katerem je bilo pravo majceno orodje: miniaturno kladivce, francoski ključ za odvijanje čisto mičkenih matic in izvijaček z več nastavki za drobcene vijake različnih vrst. Glej, to je pa zelo uporabno, je rekel kak oče in sinu kupil prvi obesek za ključe v življenju. Glej, to je pa zelo uporabno, je rekel še drugi oče pa tretji, četrti in stočetrti, potem pa so se zvrstili rojstni dnevi in sošolci so kupovali sošolcem obeske z drobcenim orodjem, pozneje pa je nekaj obeskov prišlo tudi od kake stiskaške tete ali strica. Kakorkoli, kdor je enkrat dobil obesek z drobcenim orodjem, jih je imel na koncu najmanj deset. Ti obeski so se prenašali s ključev na ključe, brez ključev so ostajali po žepih, predalih in šolskih torbah in dolgo je veljalo prepričanje, da gre za strašansko uporabno stvar, orodje, ki bo nekega dne vsekakor za kaj prišlo prav, saj se je vedelo, da obstajajo drobceni vijaki in miniaturne matice, čeprav ni nihče pomislil, kdaj in zakaj jih bomo privijali in odvijali.

Teh drobcenih orodij je bilo toliko, da so morala miniti leta in vojne, preden so se naposled porazgubila. Medtem pa se je le razkrila njihova funkcija, našel se je ta drobceni vijak, glej ga, na vsakih očalih je, in res gaje treba občasno priviti, ampak takrat je težko najti obesek z izvijačkom, kot je tudi sicer težko najti vse uporabne stvari, kadar jih v življenju končno potrebuješ.

Vrhunec trženja, ki mu naša generacija nikoli ni dorasla, ker se je rodila prepozno in ni več imela pojma, kakšen bi moral biti gospod, kot se šika, so bile kravate z vtisnjenimi reklamnimi znaki delovnih kolektivov in športnih prireditev. Recimo modra kravata z znakom Sredozemskih iger v Splitu, tremi olimpijskimi krogi, ki se utapljajo v valovitem morju, ali podobna kravata z znakom Zimskih olimpijskih iger v Sarajevu.

Morda jih je po Sarajevu še vedno mogoče videvati, na starejših ljudeh in žalostnih upokojencih, na revežih, katerih življenje je preprosto izcurljalo, ne da bi kdaj pravočasno prišli na kraj, kjer se delita sreča in bogastvo. Ali pa so bili ti ljudje s kravatami zoi '84 nekoč v resnici bogati in srečni.

PERTINI

Sandro Pertini, italijanski predsednik in stari partizan, je 9. maja 1980 pobožal beli marmor nad Titovo glavo. Stik starčevske dlani in hladnega kamna je brezštevilnim Jugoslovanom izvabil solze. To niso bile solze za maršala, temveč solze za nekaj neizrekljivega, za to, kar občutiš ali ne občutiš, kadar vidiš starca, dobrega starca, v neposredni bližini smrti. Ta pa človeku nikoli ni bliže kot na pogrebih in dženazah,14 v trenutkih, ko smo intimni in sodelujemo v obredu, ki ni naš, upamo, da nikdar ne bo naš, vendar vemo, da smo pravzaprav že mrtvi in da je le vprašanje časa in razporeditve okoliščin, ali se bo naša starčevska roka dotaknila njegovega marmorja ali pa se bo njegova roka dotaknila našega.

Leto ali dve po tem pogrebu je Sandro Pertini prišel v Sarajevo, v črnem mercedesu se je popeljal po sarajevskih ulicah in slišal ljudi skandirati: Sandro, Sandro ... Takrat je bil globoko pretresen, govoril je, da ga niso nikjer sprejeli tako kot v Sarajevu in da se v nobenem mestu ni tako počutil: če bi potreboval prijatelja, bi samo izstopil iz mercedesa, prijel za roko prvega mimoidočega in ta bi bil že njegov prijatelj. Seveda je Sandro Pertini vse razumel narobe. Ljudje so mu skandirali, ker je bil tak dan, sončen, dolgočasen in kot ustvarjen za molitev in poklon mrtvemu, tudi pogreb.

hudobije. Ceneni in v temelju podcenjevalni sarajevski humor je deloval do popolnosti. Tujec je bil globoko ganjen nad tem, kako radi ga imamo, mi pa smo bili kislo srečni, ker mu ne potegne, da ga zajebavamo. Občutje kisle sreče je endemično sarajevsko občutje, nekaj takega kot človeška ribica, velebitska degenija in vegeta. Tega ni nikjer drugje razen pri nas in samo mi vemo, da je tudi bolje, da je tako.

Nekaj let pozneje je umrl še Sandro Pertini. V majhnem, navadnem rimskem stanovanju, v katerem je živel tudi takrat, ko je bil predsednik. Televizija je prikazala slike; siva, navadna ulica z dvema, tremi ženskami v črnini in to je bilo bolj ali manj vse. Ta svet je bil pravo nasprotje sveta, v katerem smo živeli mi. Kadar je pri nas kaj pomembno, mora tako tudi izgledati, kajti veličino stvari in tudi veličino ljudi merimo s podobo, s kakršno se nam kažejo. Prava revščina mora imeti privid bogastva, o čemer enako priča lesk zlatega zoba v ciganskem nasmehu kot epolete na maršalski uniformi tovariša Tita. Italijani so nekaj drugega, ker niso revni, to pa ni povezano s tem, ali imajo denar ali ne.

Našemu pojmovanju sveta je bil veliko bližji Kenneth Kaunda, veliki črnski predsednik z največjim robcem na svetu, ki je prav pred tem belim marmorjem jokal deset minut, kot da ne namerava nehati. Takrat nisi imel pojma, ali je temu človeku v resnici žal za Titom, K lahko pa si bil ponosen, ker si Jugoslovan in ker Kaunda joče, kot joče Jugoslavija. To je bila podoba žalosti, ne pa tudi žalost sama. Te podobe ne boš nikoli pozabil, vendar si je tudi nikoli ne boš znal pojasniti.

Med Sandra Pertinija in Kennetha Kaunda se je umestil ves neuvrščeni in socialistični svet. Gledano

z današnjega zornega kota se zdi, da smo se v njem vsi znašli do popolnosti. Takrat smo verjeli, da smo cenjeni in ljubljeni, in pomembneje je v to verjeti, kot pa biti v resnici cenjen in ljubljen. Obenem smo imeli podobo sveta po lastni meri in po meri svojih občutij. Vedeli smo, zakaj je pomemben veliki beli robec in kaj pravzaprav pomeni starčevska roka, ki boža ledeni beli marmor. Po svoje bi lahko dejali, da smo bili pametni. Ta pamet je sčasoma opešala, ker je izginila podoba, na katero smo se sklicevali in s katero smo se identificirali. Morda je bila ta podoba lažna, ampak bila je naša in skoznjo smo se sporazumevali. Potem ko smo jo izgubili, nam je bilo jasno le malokaj. Z izjemo tega, da se nam zdaj dozdeva, da je vse življenje, ki ga živimo, postalo lažno, resnične pa so le njegove naj strahovitejše in najbolj krvave podobe.

Nikoli več ne bomo nikogar prevarali, kot smo prevarali Sandra Pertinija. Človek je umrl z vero v našo ljubezen. Ko bo spet šel mimo črni mercedes, nikomur ne bo padlo na pamet, da bi kaj skandiral. Kdor se bo peljal v njem, ne bo več potreboval naših besed, mi pa pod vsem nebeškim svodom ne bomo imeli nikakršnega razloga za norčevanje.

GINA

V zadnjih letih si kukal v omare dekliških sob, vonjal sivko in cedrovino, gledal vse te urejeno zložene majice, krila in obleke, rute, rjuhe in prevleke za blazine, prosojne bele slutnje davnih poročnih oblek, zrel, kot je lahko zrel, kdor občuti nežnost do sveta, ki mu nikoli ni pripadal, do sveta urejenosti in čistoče, v katerem je vse kot zarisano z ravnilom in ki se lepega dne tako zlahka spremeni v pekel. Nikjer drugje kot v omarah dekliških sob ni mir tako miren in ranljiv, kot v mavzoleju neznanih junakov vojne, pred katerega še vedno polagamo vence. Tako te pograbi patetika, ampak tukaj nisi sam in veš, da moraš nekaj reči. Tako zineš: »Glej, kakšna omara, kot da te bo ponoči obiskala Gina!«

Ona, to dekle, tega ne razume, kajti dekleta nikoli niso vedele za Gino, celo takrat ne, ko so se njihovi fantje ponoči prebujali v strahu in znoju, ker se jim je Gina pravkar sprehodila skozi sanje. Veliko smo govorili o vojski, vsak dan, preživet v jla, smo zaupno izročili prijateljem, sorodstvu in zlasti ženskam, ampak kaj je Gina, o tem nismo nikoli govorili, ker tega ni mogoče povedati in ker je Gina eden od življenjskih pojavov, ki si jih lahko samo doživel, ki so groza trenutka, ko pa enkrat minejo, ostanejo le še kot znak in tema grdih sanj.

Formalno gledano je bila Gina Generalna inšpekcija ljudske armade. Sestavljali sojo generali, ki so prihajali posebej iz Beograda, vselej nenapovedano, najbrž pa so obstajali kaki vohuni, vojaški preroki in kasarniške šlogarice, ki so lepega dne rekli samo: jutri pride Gina. Potem smo do onemoglosti čistili svoje puške, v kaseti B po stokrat prelagali opremo, po kasarniškem območju skrivali pornografske revije in knjige s civilno tematiko ter koprneli od strahu, kaj se bo zgodilo to noč. Ob desetih smo legli v posteljo, prisluhnili večerni trobenti in se počutili strahotno ponižane. Vedeli smo namreč, da Gina vedno prihaja ponoči, začne se z alarmom, dežurni bo pritekel v spalnico in se zadrl - vojska, alarm! - mi pa bomo čez pet minut postrojeni pred stojali za puške; oblečeni in obuti, s čelado na glavi, z bojnim nahrbtnikom in vrečo na hrbtu, s plinsko masko ob stegnu in puško na desni rami. Največje ponižanje, ki si si ga lahko zamislil, največje, ki ga še zdaj poznaš, je v tem, da te nekdo vrže iz spanca in te prisili, da si v petih minutah urejeno zapakiran v to smešno embalažo, v kateri se gre, kot si verjel v tistem času, v smrt takoj, ko se začne vojna.

Tako si legel spat, ubog, kot ne boš nikdar več, in daleč od doma, kot so lahko daleč le ljudje v času brez vojn, dolgo je trajalo, da si zaspal, boril si se s spancem, da se ti ne bi bilo treba tako ubogemu prebujati sredi noči, ampak Gina ni prišla in nihče te ni zbudil vse do jutra. Minil bo mesec dni, preroki, šlogarice in dežurni oficir bodo spet napovedali kugo, vse to boš ponovil v enakem zaporedju, enako preplašen in ponižan boš legel v posteljo, Gina pa znova ne bo prišla. V štirinajstih mesecih služenja domovini se boš prav tolikokrat pripravljal za Gino. H komu je verjetno prišla, k tebi nikoli. Podoba, ki jo imaš o njej, je podoba reda, pološčenih kasarniških tal, katerih beton se blešči v neskončnost, kajti nič ni tako neskončno kot kasarniški hodnik, to je podoba zloženih oblačil, ki so jih zlikale oznojene dlani obsojencev na smrt, to je podoba, ki jo danes videvaš v urejenih omarah dekliških sob in ki ti ne more pomeniti nič razen nepretrgane nesreče, vsakodnevnega čakanja, da pride Gina ter s svojim ostrim pogledom razreže prizor in nekemu življenju vzame poslednji smisel.

Fantje še zdaj odhajajo v vojske, kmalu bodo šli v vojsko tudi tisti, ki se vojne ne bodo spominjali in ki jim vojska ne bo opomnik umiranja, junaštva in reševanja glave, ampak bodo v njej videli mero lastnega ponižanja. Toda ti fantje so srečni, kajti nobena vojska ne bo jla in tudi ne bo več vojske, v kateri bi se Gina zavlekla v njihove duše z namenom, da tam ostane še veliko let in maršira skozi sanje nekega življenja, ki je preživelo tudi to državo in to vojsko ter njeno strahovito generalno inšpekcijo.

LATINICA IN CIRILICA

Naš razred se je najprej učil latinico, razred iz druge izmene pa se je učil cirilico. Na prvi šolski dan smo bili še enaki: drži, da je bilo nam malce huje, ker smo se morali v ponedeljek prikazati v šoli že ob osmih, nanje pa je prišla vrsta šele ob dveh, ampak to je bil samo strah nedeljskega večera in je trajal kratek čas. Prave, velike razlike so se začele kazati šele, ko smo v šolo hodili mesec dni. Naše črke so bile drugačne od njihovih črk, in že se je zastavljalo vprašanje vseh vprašanj, ki nas bo spremljalo vse šolanje: komu je huje in težje, nam z latinico ali njim s cirilico, nam z našo učiteljico ali njim z njihovo učiteljico, nam z angleščino ali njim z ruščino ... Ko bodo minila leta in bo strašna doba šolanja za nami, bomo doumeli, da je bilo vsem enako, da nikoli več ne bomo delali toliko, kolikor smo delali, ko smo hodili v šolo, in da bi premikali gore, če bi danes premogli voljo in moč iz prvega osnovne, ampak takrat bo že prepozno.

Latinični učenci so se od ciriličnih razlikovali po zaporedju naučenih črk. Bilje september, ko so cirilični že vedeli, kako se piše črka V, mi pa smo do te črke prišli, ko je že padal sneg. Optimistom se je zdelo, daje latinica lažja od cirilice, saj sploh niso razmišljali o tem, da cirilični še dolgo ne bodo prišli do črke C, mi pa smo se jo naučili že zdavnaj.

Razlike so ostale še po tem, ko smo se vsi naučili vse črke, kajti takrat je prišel drugi razred in spet smo šli od začetka, mi s cirilico, oni z latinico. Takrat je že obstajala zavist do tujega znanja in zlobno zadovoljstvo s svojim, vendar bodo minila še leta in leta, preden se bomo popolnoma izenačili in nam bo naša latinica to, kar je njim cirilica. Nekateri bodo dokončali osmi razred, ne da bi se povsem naučili nasprotne, druge pisave. Toda nihče od nas ne bo poznal razlike med smislom in bistvom teh dveh pisav, razlike, ki bo postala krvava kot vojna in mračna kot usoda. Ja, vedeli smo, daje cirilica bolj podobna Beogradu kot Zagrebu, ampak kakšno zvezo je to imelo z nami, če pa smo bili v Sarajevu in če smo po nekakšni vesoljski logiki morali znati vse z desne in vse z leve strani naše jezikovne zgodovine.

Potem ko boš končal vse šole, boš znancu iz enega od teh dveh mest priznal, da se pri branju sploh ne zavedaš, katero pisavo bereš. Če te je kdo vprašal, ali je bila zadnja knjiga, ki si jo prebral, natisnjena v latinici ali cirilici, mu nisi vedel povedati. Človek te je gledal in ti ni verjel. Nekoč so znali Sarajevčani s svojim širjenjem bratstva & enotnosti zatežiti vsej Jugoslaviji, zato se je tudi to pripisovalo temu teženju. Ampak bilo je res. Nisi opažal, kaj je latinica in kaj cirilica.

ŠTOPANJE NOGAVIC

V mirnem času vse stvari dotrajajo po naravni poti. Nogavice se izrabijo in za njimi nihče ne bo žaloval, nihče se tudi ne bo spomnil delavnice za štopanje nogavic, ki je bila v nekem dvorišču v Titovi ulici, potem pa je izginila, ker nismo bili več tako revni ali pa je izginila iluzija o urejenosti sveta in skupaj z njo prepričanje, da nobena nogavica ne sme imeti luknje in da je vsako stvar mogoče popraviti s takšno ali drugačno zaplato. Navada štopanja nogavic je bila podobna navadi odnašanja zimskih plaščev v Higieno, takoj ko nastopi pomlad. Ti plašči, zlasti moški, ti sivi težki krombiji, nekoč davno poimenovani po elegantni angleški besedi, ki je označevala sukno, po katerem se je v svetu naših dedov prepoznavala zimska gospoda, so pogosto trajali dlje kot deset let, bili so zunaj vsake mode in po njih ni bilo mogoče določati časa človeškega življenja. Človek je v istem krombi plašču pogosto prešel pot od mladeniča do starca, ne da bi opazil, kako se spreminjajo odtenki las na sivi podlagi, in da mu, temu plašču, starost pristaja bolje od mladosti. Nogavice, plašči in temne moške obleke z žepi, napolnjenimi z naftalinskimi kroglicami, so se izrabljali, kot se izrabljajo ljudje. V ritmu, v katerem se verniki vseh ver v molitvah zahvaljujejo Bogu.

Vojna je čas, ko se vse stvari predčasno postarajo. Najprej nastopi splošna zmedenost, vse manj je tega, kar potrebuješ za življenje, prenehaš se ukvarjati z barvami, misliš le na to, da te ne bo zeblo, ločuješ se od vsega, kar je mogoče zakuriti ali uničiti, izgubljajo se in izginjajo stvari, ki se v miru in če bi imel o njih čas razmišljati, nikoli ne bi izgubile. To, kar uporabljaš, se izrablja hitro, tako kot tudi tvojo dušo izrablja strah. To, česar ne uporabljaš, je na dnu omare, v shrambi, kleti ali na kakem desetem kraju, kjer bo dočakalo mir in prvo pravo veliko čiščenje hiše. Takrat boš videl, da so vse te nogavice in plašči veliko bolj ponošeni, ubogi in starejši od stvari, ki si jih nosil ves ta čas. Nekatere stvari so dejansko uničene, požrli sojih molji, črvi in ves ta drobni živalski svet, za katerega je naša vojna pravzaprav mir, obdobje blaženosti in varnosti, ko nihče ne čisti, iztepa in pere, nekatere stvari pa so propadle v tvojih očeh. Ostale so brez namena in smisla, ker se niso starale skupaj s tabo in ker se zdaj prikazujejo kot spomini, pozabljeni spomini, ki se jih spomniš šele tedaj, ko ti po mnogo letih pridejo pred oči. Do vseh teh izrabljenih stvari občutiš nežnost, ki pa ti ne prepreči, da se ne bi za vedno ločil od njih. Malo je ljudi, ki ne bi bili zmožni preboleti nogavic iz mladosti, nogavic izpred vojne.

Ko mine vojna, ljudje nimajo denarja. Po tem so si vse vojne enake, vendar tega ne moreš vedeti, ampak misliš, da nikoli ni bilo tako in da nikoli več ne bo bolje. No, naj so ljudje po vojni še tako revni, vsi začnejo obnavljati rekvizite svojega intimnega sveta. Prinašajo nove stvari, kupujejo nogavice in jih posojajo, po kleteh in podstrešjih najdevajo dragocene predmete, čudijo se, da jim prej niso padli v oči, v starih loncih najdejo lepoto, spreminjajo jih v eksponate osebnih muzejev, s trpkostjo se veselijo vsake stvari, ki je z leti iz uporabnega predmeta postala okrasni predmet. O tej obnovi časniki ne pišejo, o njej ne snemajo dokumentarnih filmov, ne pišejo knjig in ne socioloških raziskav, tudi centralni komite do njih ne zavzame stališča, vendar je pomembnejša od obnove mesta, od gradnje novih mostov in cest ter vsega drugega, kar počne država, ko vojno spreminja v preteklost. Pomembnejša je, ker preživeli samo na osnovi nje lahko vedo, da so v resnici preživeli, da so se prebili skozi katastrofo in da jim je podarjeno še eno celo življenje, ne glede na to, koliko bo trajalo. To življenje ni od nikogar izposojeno, zanj niso potrebna zdravniška spričevala, čakanje pred veleposlaništvi, hitri tečaji tujih jezikov, sprejem pod okrilje kraljice Elizabete ali karkoli drugega, kar so morali dati skozi ljudje, ki so hoteli na novo začeti kje drugje. Zdaj ne gre za to, komu je bolje, tistim, ki so imeli srečo, da so odšli, ali onim, ki so imeli srečo, da so ostali, dobro je namreč vsakomur, ki je živ in se razveseli vsaj enkrat na teden, temveč za to, da eni vedo, iz katerega vrelca izvira njihov svet, medtem ko drugi tega ne bodo nikdar izvedeli. Biti nekje drugje je lepo le, če ti ni treba biti nekdo drug, kot je tudi biti doma lepo le, če veš, da si to še vedno ti.

V Sarajevu so zagotovo mame in babice, ki še vedno štopajo nogavice in uporabljajo tisto čudno leseno gobico, ki je nekoč rasla v vsakem meščanskem domu, toda z zadnjo vojno so izginili tudi zadnji pravi krombi plašči tega mesta. Čuvani po trideset ali štirideset let, kajti prav toliko časa jih niso več šivali, so padli kot spomeniki kulture in nikoli več jih ne bo nihče zgradil. Bili so pretežki, da bi jih moška pleča nosila še naprej.

DRAGAN VUJKOVIČ

Lepi strah, efendija-lepi strah. Danes se ti ni lahko spomniti, česa vse te je bilo strah v teh tridesetih letih, kolikor daleč sega tvoj spomin, lahko pa se spomniš, česa vse bi se še moral bati, če bi imel tole zdajšnjo pamet. Recimo zgodnji šolski strahovi: prvi razred osnovne, v učilnico vstopi ravnatelj, za njim sta plavolaski v belih haljah, ne veš, kaj je, ampak srce ti je zastalo v grlu, saj zanesljivo ni nič dobrega. Pripravite se: cepljenje!, reče ravnatelj, tebi pa je pri srcu, kot da bi rekel - pripravite se: streljanje! Bilo je še huje od streljanja, saj si moral svoj strah preživeti, v sebi si drhtel in dobro vedel, da je od tega strahu hujši strah pred strahom in vsem, kar se bo dogajalo, če bodo drugi učenci opazili tvoj strah. Nekateri so se smejali, kot prvi stopali k plavolaskama, iztegovali gole roke proti igli in že se je videlo, da bodo iz njih nastali pogumni ljudje. Pogum je v spravljenosti z usodo in v tem, da ne iščeš izhoda, ko sprevidiš, da izhoda ni. Nekako strašnejša od obeh plavolask je bila tista bradavičasta, na obrazu je imela štiri bradavice in iz vsake so rasle po tri dlačice; medtem ko je druga iglo zabadala počasi, jo je ta metala kot pikado, skoraj z zaletom. Ne spomniš se več, kateri si pripadel. Jutri in v naslednjih dneh te bo bolela roka, pogumni pa se bodo zaletavali vate in se s tvojim bolečim ramenom igrali moše. Biti odrasel, biti velik je v tistih dneh pomenilo, da te nihče več ne bo mlatil po roki, v katero si dobil cepivo.

Naslednji takšen strah je bil strah pred ranami, klanjem in vojno smrtjo. Pogumni so ta strah prezirali enako kot strah pred cepivom. Tisti, ki so vmes odrasli, se spametovali in postali zviti, so ga razlagali kot nekaj čisto normalnega, samopomilovanje so ti dopuščali kot nekaj čisto normalnega, nekaj človeškega, kar je s stališča humanističnega bontona še najbliže občutju človeka v vojni. Nikoli ti niso bili ljubi, nisi se spravil z lastno odraslostjo, zato si svoj strah pred ranami, klanjem in vojno smrtjo doživljal enako kot strah pred cepljenjem. Dobro si se spominjal in dobro si vedel, da je to dvoje enako. Vsaj ko gre zate. Nisi pogumen in v brezizhodnem položaju greš skozi vrata, ki so, da je zadovoljeno patetiki moškega sveta, namenjena ženskam in otrokom. Toda jasno ti je, dragi efendija, da za to odločitvijo ne stoji nič drugega, nobena vrlina ali pamet, ampak le lepi strah.

Med tema dogodkoma se je zgodilo Svetovno prvenstvo v boksu leta 1978 v Beogradu. Potem ko nihče od naših ni osvojil zlata, šest pa jih je osvojilo manj bleščeče medalje, je pred Kubanca Teophila Stevensona stopil v ring Dragan Vujkovič. Stevenson je bil v tistih letih največji amaterski boksar na Svetu in govorilo se je, sploh v socialističnih državah in med tistimi, ki so imeli radi poražence, da je večji celo od Mohameda Alija. Mi pa smo pred svojimi televizorji od nesrečnega Vujkoviča pričakovali, da bo premagal takšnega modela. Da ga bo premagal ali vsaj umrl v ringu.

Tako se je začel eden najbolj nenavadnih obračunov s pogumom. Mi smo bili pogumni, Vujkovič pa se je moral tepsti s Stevensonom. Toda že od prvega udarca gonga naprej je bežal po ringu, skakljal na varni razdalji, plesal ples, ki se je naši balkanski moškosti zdel manj dostojanstven od Labodjega jezera. Vabil je Stevensona, naj ga udari, ampak ne močno, le toliko, da bo gledalstvo videlo, da ga je udaril, potem pa se bo naš Dragan zrušil, kot bi ga udaril grom. Vendar Kubanec nikakor ni udaril, kajti kako boš udaril človeka, ki beži, kakor si ti, dragi efendija, prav ti, ki zdaj to pripoveduješ, bežal pred cepljenjem. Nekje proti koncu prve runde je Vujkoviču le uspelo priklicati razmeroma blag udarec v pleksus, zgrudil se je in nikoli več, vsaj kar zadeva nas in naš narodni ponos, ni vstal. Njegova strahopetnost je za vekomaj osupnila vse pogumne in vse bojazljive v naši domovini.

Pozneje smo za to, da na tem svetovnem prvenstvu nismo osvojili zlata, krivili prav Vujkoviča. Ostalih šest je izgubilo častno in pošteno, toda ne on. Nikoli nismo hoteli razmišljati o tem, da bi Dragan Vujkovič v boju s Teophilom Stevensonom, največjim amaterskim boksarjem vseh časov, izgubil, četudi bi ga naskočil kot samomorilec iz Alana Forda. S to razliko, da bi dobil strašne batine. Navdajalo bi nas zadoščenje, saj bi se v svojem kolektivnem žrtvovanju imeli za pogumne, in sploh ne bi opazili, daje bil prebutan samo Dragan, mi drugi pa se na to samo šlepamo.

NOVO LETO V KINU

V teh novih časih človek zlahka prenaša samoto. Stvari so tako postavljene, tako se govori v filmih in tako je občutje, ki nas vodi skozi leta in mesta, da ni več problem biti sam, ostati sam in v samoti prebiti vse življenje. Toda konec šestdesetih, v času hipijev in seksualne revolucije, je bila osamljenost planetarna sramota. Nihče, ki je kaj dal nase, ni ostal sam, če pa se je znašel zapuščen, se je obesil na podstrešju, si izstrelil naboj v čelo ali si v kadi, polni vroče vode, prerezal žile, s čimer je bil spet trendovski, kajti s hipiji so se lepo ujemali tudi Sartre, Camus in eksistencializem.

V tistem času popolne skupnosti je bilo Sarajevo zadnji kraj, kjer bi človek sameval. Najprej zato, ker je bilo to majhno mesto, v katerem so se ljudje poznali in se je vedelo za vsakogar, pa tudi zato, ker ni maralo osamljencev, ne takrat ne v vseh predhodnih stoletjih. Če so se zavlekli v trebuh Bosne, v najmehkejši del njenega trebuha, v mesto, zaradi katerega je moral biti izmišljen telegraf, da je končno postalo glavno, so bili osamljenci skrajno sumljivi. Stoletja je veljalo, da so to vohuni tujih in mračnih sil, mračnjaki, ki verujejo v napačnega boga, morilci, ki bežijo pred maščevanjem, in na koncu - iz dokaj nejasnih razlogov - homoseksualci. Moški, kije nenehno sam, je bil s sarajevskega zornega kota zajamčeno peder.

Po nekem osamljencu, nekem Italijanu, je dobila ime Dariva. Na tem mestu je baje odprl krčmo, ne da bi komu povedal, zakaj je s toplega juga pobegnil v srce Vzhoda in islama, v Turčijo, ki se je takrat z evropskega zornega kota zdela nekaj primitivnega, divjega, mogočnega in perverzno privlačnega. Govorilo se je, daje nekoga ubil, zaradi česar je zdaj bežal pred lastno usodo, ampak naj je bilo kakorkoli, ta Dariva je spadal med osamljence, ki se s skrivnostjo ogradijo od preostalega sveta. Samo po takšnem je lahko dobil ime najskrivnostnejši in najbolj zlosluten vhod v mesto, tisti, s katerega se zdi mesto najlepše, in to iz preprostega razloga, ker se svojega strahu nabojiš, še preden ga uzreš.

Toda če je Italijan še imel pravico do skrivnosti in svoje samote, konec šestdesetih in vsa sedemdeseta ni bila ta pravica dana nikomur. Kult skupnosti je vladal na vseh ravneh družbe in nikoli nisi smel ostati popolnoma sam. Nisi smel, ampak življenje te ne vpraša, kaj naj naredi iz tebe, zato se je celo v Sarajevu ljudem dogajalo, da so v sedmih dneh razdrli prijateljstva, ostali brez žene ali moža in se znašli na točki, s katere se življenje zdi najenostavnejše. Ta točka se imenuje obup, kadar pa si obupan, moraš početi le eno: skrivati svoje življenje pred pogledi radovednežev.

Ti obupi in te nenadne samote so ljudi, kot da bi imel vmes prste hudič, navadno doleteli prav nekje okrog novega leta, v času, ko se je človeku najtežje skriti tako pred drugimi kot pred seboj. Če te groza doleti prav enaintridesetega decembra, ni druge rešitve, kot da kupiš vstopnico za silvestrovanje v kinu Partizan, Dubrovnik ali Romanija, da se obdaš s sebi podobnimi, s samimi obupanci, srečen, ker v dvorani vidiš tudi zaljubljene pare, ki jih veliki življenjski poraz in strahotna samota še čakata. Kaj si misliš o frajerju, ki si ni mogel izmisliti ničesar pametnejšega, kot da je svojo miško pripeljal v kino dočakat novo leto? Ta je rojena zguba in le vprašanje načina je, kako se mu bo izguba prikazala. Navsezadnje, ali obstaja večja ženska sreča kot to, da v družbi moškega svojega življenja pomisli, da jo je tisti prejšnji peljal v kino dočakat novo leto?

Tako so se odvrteli trije brezvezni filmi: Belmondo, Burt Reynolds in Bud Spencer so ti skrajšali muke najdaljše noči. Na nekakšni tomboli so tudi žrebali dobitke, srečniki so odhajali domov s plišastimi medvedki v rokah ali z lestenci iz lažnega kristala ali s potrdilom, da lahko v Šipadu dvignejo glavno nagrado: regal tutankamon. Morda pa te je doletel tudi plastičen kozarček bakarske vodice, tega socialističnega samoupravnega šampanjca, katerega nepozabni okus te bo spremljal vse življenje, celo takrat, ko boš dojel, da samota ni prepovedana in nič več sramotna. Celo v Sarajevu ne, v mestu, v katerem niti najhujšemu sovražniku ne bi zaželel, da ostane sam.

LEPILO OHO

oho je lepilo življenja. Pa če živiš še sto let ali pa umreš takoj zdaj - to je vseeno - kajti pri tem ni mogoče ničesar spremeniti. Čeprav bi znanost in tehnika segli, kolikor hočeta daleč, čeprav bi se tvoja usoda obrnila v najbolj nenavadno smer, čeprav bi se ti pred očmi vse razbilo in se polomilo in čeprav bi preostanek življenja prebil med raziskovanjem in zbiranjem lepil, čeprav bi s tem obogatel in postal doktor za vsakovrstno lepljenje, bo oho ostalo lepilo življenja, kajti nobeno drugo lepilo ni življenju dajalo smisla tako, kot ga v odraslih letih daje prva jutranja cigareta, kava tam, kjer te natakar pozna, in vožnja z avtom po široki avtocesti, ki vodi do tja, kamor ne moreš zamuditi.

Takole je bilo: peti razred, ura tehničnega pouka, učitelj nekaj otresa o tlorisih in stranskih risih, ti pa počasi iztiskaš iz tube prozoren, lepljiv gel, razmazuješ ga po prstih in dlaneh, ovohavaš ga kot len jazbečar in opija te vonjava umetnega raja. Ko si otrok, kemija diši najlepše: čudovit je vonj bencina, vonj mastne barve za pleskanje lesa v stanovanju, pa vonj po plastiki, ki se topi v ognju, ampak noben od teh vonjev ni čisto tak kot vonj raja, ni kot vonj lepila oho.

Trideset sekund pozneje se je lepilo na tvojih prstih spremenilo v drugo kožo. Po malem ga puliš in lupiš, lepilo pa se ločuje počasi in pravilno, kot sta se z obrazov cesarjev in kraljev ločevala mavec in glina posmrtnih mask. Toda namesto blede podobe smrti se prikaže čista in živa bela koža. Vsaka črta tvoje dlani je dobila preslikavo v olupljeni foliji, v rajski koži, ustvarjeni iz lepila oho. Če bi le znal razbirati takšne stvari, bi lahko v tistih dneh v tem, kar si olupil s prstov in z dlani, videl negativ svoje usode. Lepilo oho je bilo nekaj takšnega kot metafizičen in s praznoverjem izpolnjen način fotografiranja otroških dlani.

Ne veš, v čem je pravzaprav bistvo tega užitka. Najbrž v tem, da si imel ves čas občutek, da lupiš lastno kožo, vendar si namesto bolečine občutil ugodje. Pod vsako plastjo te povrhnjice bi lahko bila nova plast, in tako v neskončnost. Kak objesten bog bi tako, z lupljenjem svoje prave kože, dokazoval svojo nesmrtnost in božansko naravo, ki je nad vsako naravo.

Starejši so se razburjali zaradi te igrice z lepilom oho. Govorili so, daje strupeno, ampak na tubi je pisalo, da ni. Res je, bilo je vnetljivo, no, ampak to že ni mogel biti razlog za prepoved. Marsikaj je vnetljivo, kajti če bi človek uporabljal samo nevnetljive stvari, bi bil riba ali školjka, ne pa človek. Potem pa se je razvedelo, da lepilo oho izdelujejo iz mišjega dreka. Kaj se ti ne gnusi, te je vprašala mama, ko si ga razmazoval po dlaneh, ti pa si jo samo bebavo pogledal, nisi odgovoril, vendar si razmišljal o najmanj dveh težkih življenjskih vprašanjih. Prvič: kaj se zgodi s starejšimi, da izgubijo zmožnost uživanja v stvareh, kot je lupljenje lepila oho s prstov? In drugič: mar ni to, da nekaj smrdi kot drek, pomembnejše od govoric, da nekaj je drek? Takšna vprašanja so ti takole spotoma rojila po glavi, pozneje se cela leta nisi vračal k njim, ampak če bi kdaj našel prave odgovore, bi se ti pod nogami znašel ves svet, ker te za sabo ne bi potegnile skrbi, ki te bodo naredile skrbnega in zaradi katerih bodo drugi verjeli, da si normalen.

Tuba lepila oho je bila rdeča in bela, s črnimi črkami. To je bil, poleg škatle plavega radiona, etikete Upijevega jogurta in plastenke olja zvijezda, eden najprepoznavnejših predmetov sploh. Niti predstavljati si nisi mogel, da bo obstajalo življenje brez teh stvari, da so kraji in časi, v katerih se živi brez njih, ali da bo komu padlo na pamet, da bi si izmislil novo in drugačno tubo za oho. Ampak seveda se je moralo zgoditi tudi to, kajti v splošni histeriji redizajniranja, ki so jo v veliki meri pogojevali naša pot v socializem s človeško podobo, vztrajanje pri tržni ekonomiji in poskus, da bi ustvarili nov svet, ki bi bil videti popolnoma drugačen od starega, je na koncu vsaka stvar spremenila svojo podobo, vsak predmet pa svoj dizajn.

Ko se je tuba spremenila, je lepilo oho nekako izginilo iz tvojega sveta. Rad bi verjel, da bi ga še danes lupil z dlani, če le ne bi ničesar spremenili in bi dizajn ostal enak. Nekoga obtožuješ za svoje odraščanje. Ne moreš verjeti, da si takšen postal kar tako.

KAKANJ, SREČNO!

Nekega leta je zraven ceste proti Zenici, nekje pri odcepu za Kakanj, vzniknila črna kockasta stavba. Ta čudež človeških rok je povsem osvojil krajino, videti ni bilo ničesar razen njene črnine, prišlek z drugega konca sveta pa je lahko le ugibal, kaj bi utegnila biti ta nenavadna hiša: kazemata za padle socialistične direktorje, visoko komfortna mrtvašnica za bogataše, ki verjamejo, da telo po smrti nekaj občuti, ali alkemijski inštitut, v katerem bodo kakanj ski premog po logiki iste kemijske šifre spreminjali v diamante. Marsikaj si je še lahko mislil naš tujec, preden so na vrh črne kocke postavili napis - Motel Srečno. Če te torej hudič nažene vse do Kaknja in boš tu morda prenočil, se boš resno zamislil nad tem, kako v življenju naprej.

V    vseh naslednjih letih se nikoli nisi niti približal motelu Srečno, kaj šele, da bi vanj vstopil. Vedno si ga gledal iz avtobusa, z istega kota in rakurza, in vsakič se ti je zdel enako čuden. Ta kakanjski Srečno je v popolnosti prikazoval, kaj se dogaja s simboli, ko se vrnejo v resničnost, potem ko so bili nekoč ustvarjeni iz resničnosti. Kockasta oblika motela naj bi pričarala kos premoga, njegovo ime pa je bilo knapovski pozdrav. Težava, o kateri idejni vodje in arhitekti niso razmišljali, je v tem, kako človeku razumno pojasniti, da bi moral v tem premogu, ki pozdravlja knape, spati, kositi in se morebiti veseliti. Črna ni barva veselja, miru in sreče. Črna je barva žalosti, nesreče in revščine: barva Kaknja, mesta z najbolj nenavadnim motelomhotelom, kar so jih videle tvoje oči.

V    tem mestecu so živeli tvoji sorodniki, dedov brat, suh starec s hitlerjevskimi brčicami, v tistih letih tako pogostimi med bosanskim proletariatom, pa plavolase in rdečelične tetke, bučne in vesele, tako čudno drugačne od sarajevskih žensk. Kakanj je bil ves v blatu in megli. Od enega do drugega konca njegovega neba so bile pritrjene debele jeklene vrvi, po katerih so pluli vagončki s premogom. Kadar je zapadel sneg, so se kakanjski otroci sankali po hribih iz žlindre, ki so bili brez snega grdi in pusti, ker na njih nikoli ni zrasla niti ena travna bilka. V poletnem Kaknju so pred majhnimi pritličnimi hišami v knapovski koloniji na štokerlih in pručkah sedeli starci in njihove male zgrbljene ženice, pili so kavo iz fildžanov, ki sojih potem odlagali na lesene stole, ponosni na vrtnice vzpenjalke so izkašljevali to svojo starost in vseh štirideset knapovskih let ter čakali koga, ki ga bodo lahko pozdravili. Jeseni se je v Kaknju pol mesta ženilo in možilo. Vzdolž blatnih ulic je bobnela in trobila vsa kakanjska motorizacija, z nageljni, pravimi in umetnimi, zataknjenimi za brisalce.

Lokalni nogometni klub se je imenoval Rudar in je navadno nastopal v Republiški ligi BiH, in sicer kot Rudar (K), saj je obstajal tudi Rudar (Lj). Nekega leta je igral tudi v drugi ligi - vzhod, ampak to je bil samo kratkotrajen blisk črnozelenih, v vrstah katerih so vzniknili nekateri največji bosanski igralci, recimo Mato Gavran pa Mehmed Buza - glej, spomniš se ga, kako se z bolestnim krikom vrže v nasprotnikov šestnajsterec ... Če nisi bil Buza, če nisi bil Gavran, si lahko v Kaknju končal le kot knap ali kot delavec v cementarni. To je bila izbira med črnimi in belimi proletarci. Ene je dušil bronhitis, druge silikoza. V tem mestu se je zares težko dihalo.

Vsakih nekaj let so sredi noči ali zgodaj zjutraj zatulile sirene, ki so naznanjale rudarsko nesrečo. Takrat je vse mesto steklo k rudniku, Kakanjčani so pod zemljo iskali prijatelje, očete, može in brate, vendar jih navadno niso našli, kajti to, kar je izgubljeno pod zemljo, je izgubljeno za vekomaj. Potem je bil v celotni državi dan žalovanja, ljudje po vsej Jugoslaviji so se sami pri sebi v zadregi nasmihali smešnemu imenu tega mesta, potem pa so nanj pozabili, vse do naslednje nesreče.

Motel Srečno je ostal kot nekakšen znak ob vhodu v mesto. Napačen, kot je napačna tudi usoda, ki žene ljudi pod zemljo, takšen, kakršno je ime mesta, če ga slišijo nevajena ušesa. Toda nikomur se nikdar ne zdi smešno ime mesta, v katerem je bil rojen in kjer je sredi knapovske kolonije, med vrtnicami vzpenjalkami in svojimi malimi človeškimi prepričanji, preživel življenje, ne večje in ne manjše od vsakega drugega življenja na zemlji.

TEORIJA O NAPAKI

Kadili so opatijo, belo drino in sedeminpetdeset, direktorji in pevci pa so kadili kent. Ne spominjaš se nikogar, ki bi kadil marlboro. To je bil čas velikih individualnih vlaganj; gradilo se je počitniške hišice na morju, kupovalo zemljo na Palah, prihajalo je novo pohištvo za stanovanje, krediti so dohitevali drug drugega, državi pa je vladala tista izbrana, trideset, štiridesetodstotna inflacija. Ravno tolikšna, da povsem poceni' kako radost, kupljeno na kredit izpred leta ali dveh. To je bila človečna družba. Vse, kar je bilo od danes, je bilo tudi drago, vse od včeraj pa je bilo na razprodaji, da bodo lahko ljudje prosti vseh strahov in da bo vsaka jutrišnja sreča dragocenejša in dražja od včerajšnje.

Ni se razmišljalo o tem, da bo enkrat vse to vzel hudič.

V počitniško hišico v Bristu se bodo vselili begunci, s kremplji in zobmi bodo branili pravico do tujega, zemlja na Palah pa bo, skupaj s tistimi desetimi metri stavbnega lesa, postala nikogaršnja, kajti nikogaršnje postane vse, kar je človeku presežno in kar je večje od njegove zmožnosti, da iz gmotnih dobrin zasnuje srečo. Iz te puste zemlje, iz vseh teh počitniških hišic in sanj, ki so izpuhtele kot steklenica kiseljaka, puščenega na novoletni mizi, je ostalo zgolj občutje teh, ki so kadili opatijo, belo drino in sedeminpetdeset, da so se nekje zmotili, da so narobe preštevali tudi svoja leta ter vse zaslužene in nezaslužene dinarje.

Teorij o napaki je toliko, kot je zdaj v Bosni ljudi, ki so prestopili petdeseto leto. Toda vse, ki razmišljajo o napaki, je mogoče razdeliti na tri vrste. Eni še vedno verjamejo, da sojih prevarali sosedje druge narodnosti, drugim se zdi, da sta kriva Tito in socializem, tretji imajo nekaj duše, zato verjamejo v nafako in usodo, ki je stvari razporedila tako, da je vse, kar je kaj stalo, izpuhtelo v nič, tako da jim je življenje samo po sebi ostalo edina vrednota ter največje veselje in žalost. O zastopnikih prvih dveh teorij nočeš govoriti, ker ničesar ne razumejo, za take pa je zaman zabijati čas, saj se ti zdi, da so že s svojo vero prispevali k temu, daje izginilo to, za kar so prepričani, da jim je odvzel nekdo drug. Tisti pa, ki verjamejo v nafako in so zmožni o počitniški hišici, ki je ni, in o zemlji, ki je nekoč bila, govoriti v jeziku usode, tisti, ki se jim po vsem tem dozdeva, daje bila v desetih vrečah cementa, prispelih na gradbišče en dan pred vojno, nekakšna metafizika, tisti, ki bi blagoslavljali vse odplačane in neodplačane kredite, niso pa zmožni blagoslavljati spominov, ti so zagotovo blizu temu, da odkrijejo, kje so se naredili napako, in tako rešijo največjo generacijsko uganko tistih Bosancev, ki so prestari, da bi sanjali o tem, kako se jim bo spet primerilo, da ne bodo revni.

V kredite iz sedemdesetih in osemdesetih let, v to človečno inflacijo in denar, ki je bil kaj vreden le istega dne, je bilo vgrajeno tveganje prihodnosti. To, kar je podarjala inflacija, bo v prihodnosti izterjano. Zunaj tega obračuna ostajajo samo leta človeških življenj, zato so samo ta tudi nekaj vredna. Vredna je sreča, ki jo je nekoč davno prinesla počitniška hišica v Bristu, in vreden je trenutek, ko je človeku pripadala ta zemlja na Palah. V tem je smisel vseh minulih let, zato je grdo verjeti, da so bile vse te stvari nekaj vredne same po sebi. V njih ni bilo ničesar razen radosti, radosti pa se ne krade in se je ne ubija, kajti tuja sreča ne lopovom ne morilcem ni nič vredna.

Če bomo vseeno še naprej materialisti, celo tedaj obstaja dober odgovor na vprašanje o napaki. Ni bilo treba graditi počitniških hišic, ni bilo treba kupovati vsega tistega pohištva, ne jemati kreditov, pa naj je inflacija prinašala še tako rešitev. Namesto tega bi morda veljalo kaditi marlboro, ne pa opatije, bele drine in sedeminpetdeset. Tako ali tako je šlo vse v dim: vseeno je, ali gre danes ali čez dvajset let.

MODA IN BOLEČINA

Tudi v socializmu je bilo mogoče biti gospa. Ob četrtkih se je kupovalo zagrebški Svijet, ob petkih beograjski Bazar, enkrat na mesec pa je prišla na vrsto Bur da, polna nasmejanih Svabic v severnih brezovih gozdovih, srn otožnega pogleda, oblečenih v chanel kostimčke vsakršnih barv, v debele jope z velikanskimi ovratniki, v plašče, ki so se vlekli po jesenskem listju, in tiste kratke, ki so razkrivali ledvice ter jih prepuščali vplivom ledenih vzhodnih vetrov, ki so takrat še prihajali iz Sibirije in delali nemške gospe tako zaskrbljene za prihodnost Sveta. Mislile so, da prihajajo komunisti in njihove strašne ženske, metalke kladiva in komisarke, ki se ne odišavijo s parfumom, ampak se preparijo nad loncem, polnim kislega zelja. Niso vedele, pojma niso imele, da v Jugoslaviji otožne komunistke, tovarišice iz osnovnih organizacij združenega dela, ob pomoči starih časopisov kopirajo kroje iz Burde in se pred vsakim novim letnim časom spreminjajo v gospe, nežne in tihe slovanske vile, z življenji, sestavljenimi iz tisočerih sanj.

S čevlji je bilo nekoliko težje. Teh niso uvažali in jih tudi ni bilo mogoče kopirati iz nemških modnih revij, zato se jih je kupovalo v Alpini, Peku in Simeckem. Ker pa je bila jugoslovanska obutvena industrija - poleg pohištvene industrije - zadnja utrdba realsocializma, ki se ni zrušil, dokler niso konec osemdesetih liberalizirali uvoza čevljev, so bile prave gospe obsojene na skrivanje nog pod stoli ali pa kupovanje sumljive prešvercane robe iz Trsta. Domači ženski čevlji so bili konec sedemdesetih let videti, kot bi jih oblikoval bolgarski sindikat šolskih čistilk in kot da je vendarle najpomembnejše od vsega, da dobro žulijo in čim dlje trajajo. Proces uhojanja čevljev je pri ženskah trajal toliko časa, kolikor so trajali čevlji. Torej najmanj dve sezoni. Vsaka gospa je imela v nogavicah vato, na stranišče pa ni hodila popravit rdečilo ali napudrat nos, pač pa zalepit nov hansaplast na vsa boleča mesta, ki so kazala, v kolikšnem nasprotju sta socialistična obutvena industrija in ženska anatomija. Takrat se ni hodilo h kozmetičarkam - tisti, ki so urejali ženski svet ter mu vračali upanje v boljši jutri in zmago telesa nad minljivostjo, so bili pedikerji. Kurja očesa socialistične ženstvenosti, pridobljena zaradi slabih čevljev, so se štela v sto tisočih, vendar so vsi govorili, daje to stvar dednosti. Ko bodo nekega dne prišli italijanski čevlji in bo celo domača industrija začela razlikovati med človeškim stopalom in lesenim modelom človeškega stopala, nikomur več ne bo padlo na pamet, da bi spraševal, kam je izginila ta dednost in zakaj ženske ne hodijo več k pedikerju. Takrat bo tudi ženski gosposki pogled na svet postal ontološko drugačen: v tistih časih so jih pedikerji osvobajali bolečin, zdaj jih kozmetičarke osvobajajo grdote. Bolečina je resnična in nihče si je ne izmišlja, če za to ni velike potrebe, grdota pa je najpogosteje fikcija in utvara, hlinjenje in himera, ki ni na obrazih žensk in moških, ampak predvsem v neljubljenih in osamljenih dušah teh, ki gledajo, ali onih, ki so gledani. Toda to je že modrovanje, za katero nimamo časa, saj bi nam utegnil ubežati tisti trenutek, tiste sezone, v katerih so po ulicah naših mest hodile gospe z obrazi, ki so skrivali bolečino zaradi teh groznih čevljev.

Leta 1970 in 1971 so bili v modi račkasti čevlji s strahovito visokimi petami in debelimi podplati, živih barv in najpogosteje lakirani. Ta lak je popokal skupaj s prvimi deževji, kot bi bil izdelan iz sladkorja, in takrat so se prave gospe začele razlikovati od tovarišic. Te druge so poskušale popraviti razpokani lak, čevlje so premazovale z nekakšnimi lepili ali pa se za stvar preprosto niso zmenile, medtem ko so gospe svoje uničene čevlje stlačile v škatlo in jih odnesle na podstrešje. Ne ve se, zakaj so to počele, toda verjeten odgovor je, da jim je bilo težko zavreči nekaj, kar so tako drago plačale in je propadlo, še preden je bilo uhojeno. Prav v tej bojazni pred presežno oholostjo je bilo njihovo gospostvo, zato ni nič nenavadnega, da se bodo nekoč tako hitro privadile revščini in življenju brez mode, brez Burde in brez upanja, da jim bo kdo povrnil lepoto ali odpravil bolečino.

V teh sezonah se je na glavah nosilo tiste ogromne fige, ki so bile takrat resnično moderne, ni je bilo ženske glave brez fige, v poznejših letih in desetletjih pa bodo te fige z začetka sedemdesetih zaščitni znak žensk s slabim okusom, grdih šolskih ravnateljic, sosed, ki otrokom luknjajo žoge, kadar padejo na njihovo dvorišče, in Jovanke Broz; ta je iz naših socialističnih življenj izginila pred turnejo po Sovjetski zvezi, Kitajski in Severni Koreji, ki smo jo spremljali s srcem, polnim upanja in ljubezni do človeka, kije potoval namesto nas.

NOGOMETAŠEV NASMEH

Slobodan Pavkovič, osmica novosadske Vojvodine, je bil najstniški zvezdnik revij Zdravo in ITD. Osnovnošolke so po svojih sobah lepile njegove plakate, on pa se je smehljal z visokoprofesionalnim nasmehom sramežljivca, ki je bil v tistih letih v modi in je bil priporočilo za vstop v svet mlajših mladoletnic. Ta nasmeh so do popolnosti izpilili igralci v prvih ameriških mladinskih serijah, Pavkovič ga je le snel, kot se sname čeden kitarski rif pred poletno sezono v kakem kampu na Makarski rivieri.

To je bil čas, ko deklice načeloma niso padale na nogometaše. Videti so bili kot vaški klateži ali pa kot resni družinski možje. Jovan Ačimovič, Moča Vukotič in Juriča Jerkovič so bolj spominjali na svoje očete kot na ikone moškega spola, okrog katerih bi se lahko zbiralo še vedno megleno in neizoblikovano hrepenenje naših deklic. Slobodan Pavkovič je bil izjema, ker je vedel, kako se je treba nositi, in ker je igral kitaro v skupini Rani mraz. Njemu je tudi posvečena tista pesem s prvega Balaševičevega albuma, o nogometašu, ki je zaradi fotra vesel, da je v hipu prišel od trnja do zvezd.

Pavkovič bo nekajkrat zaigral tudi za jugoslovansko reprezentanco, z Vojvodino bo državni podprvak, skupaj z Laslom Lerincem, Petrom Nikezičem in Zvonkom Ivezičem ter vratarjem Ratkom Svilarjem pa najboljši igralec te ekipe. Toda to ni bilo dovolj, da bi deklice zaradi njega začele hoditi na tekme ali da bi vsaj gledale sobotne neposredne prenose. V tistih letih se je dobro vedelo, kako so razporejene stvari v družbi. Očetje so spremljali nogomet in mame so jih zaradi tega rahlo prezirale, to pa se je preneslo na naslednjo generacijo, brez sprememb smisla in vsebine, kot se pač v konservativnem okolju prenašajo običaji in življenjske navade. Če je še morda bil družinski sen proletarcev in nižjih uslužbencev, da bi njihovi sinovi postali veliki nogometaši, pa ni nihče sanjal o tem, da bi se njegova hči omožila z nogometašem. Pa čeprav bi bil to Slobodan Pavkovič, sramežljiva osmica novosadske Vojvodine.

Dokler niso prerasle Zdrava in ITD ter se v obdobju polne spolne zrelosti razdelile na bralke Praktične žene in bralke Džuboksa, je bilo našim deklicam vseeno, kakšno glasbo igrajo liki s plakatov, ki visijo nad posteljami. Tako so bili drug ob drugem Jim Morrison in Slobodan Pavkovič, Doorsi in Rani mraz. S svojo tosco  so v hipu opravile pot od temačnosti do naivnosti. Najprej LA Woman in Riders on the Storm, potem pa Neki novi klinci in Mirka ... Šele ko so v sedmem ali osmem razredu prišli pravi, živi frajerji, dolgolasi in v jopičih iz džinsa, na katerih je bilo s kemičnim svinčnikom napisano Black Sabbath, šele takrat je s stene izginil Slobodan Pavkovič, plošča Ranega mraza pa je končala med neprijetnimi spomini, kajti v teh letih ne sprejemaš dejstva, da si bil sploh kdaj otrok, zlahka pa verjameš, da si bil neumen.

No, tako je torej Pavkovič izginil iz te zgodbe. O njem ni bilo slišati ničesar več. Ni postal trener ali menedžer, v tujih državah si ni ustvaril kariere, o kateri bi se govorilo, in tudi kitarist ni bil več. Če bi ga danes videl na časopisnih straneh ali na ulici kakega mesta, bi ga najbrž prepoznal po nasmehu. Enkrat si gaje nadel, ta sramežljivko iz ITD, in ostati je moral za zmeraj.

Kot spomin na daven trend, ko se je moška lepota, kadar se je prodajala deklicam, ki se šele prebujajo v življenje, najlepše ujemala s sramežljivostjo. Bile so obdane z moškimi podobami, takrat in nikoli več. Ko bodo odrasle, moški svet ne bo več tako lep, da bi bilo z njim vredno prekrivati stene v sobi.

Pavkovičev nasmeh zdaj nosi petdesetletnik. Če je živ in če se mu ni primerilo kaj strašnega. Ali tisti, ki ga gledajo, na njem vidijo kaj čudnega? Morda. Nasmeh je kot podpis. Nastavljen pred ogledalom ostane za vedno. Med dolgočasnimi šolskimi urami si na zadnji strani zvezka vadil svoj podpis in izbiral način, ki bi bil najboljši. Izbral si tistega povsem izumetničenega, v katerem je bilo prepoznati odraslost in ki bi, tako si mislil, lahko pripadal komu, ki je v življenju dal že vse skozi. Potem si tisočkrat ponovil enake gibe svinčnika, kajti časa je bilo dovolj in menil si, da je to pomembno. Zdaj je taisti podpis, ta zadnja sled poznega otroštva, na tvoji kreditni kartici, v osebnih dokumentih in na vseh pomembnih papirjih, ki povedo nekaj o tem, kako si se znašel v življenju. Ali pomisliš, da se podpisuje otrok? Ne, tako kot Slobodan Pavkovič ne misli več na svoj nasmeh in ga tudi ne namenja stenam najstniških sob.

LEKSIKONI

Debele usnjene knjižice s pozlačenim hrbtom, s stranmi iz papirja, ki se zdi kot ročno izdelan, za kako umetnost ali za dnevnik, v katerega bo vpisana velika in tragična zgodovina kakega človeka, nekaj o usodnem zaljubljanju, o potovanju v daljno deželo brez vrnitve ali kakšna podobna, enako vznemirljiva zgodovina iz časa, ko so se ljudem dogajale samo velike stvari, zaradi česar so morale biti zapisane z lepopisom. Te knjižice so v resnici imele prazne liste, vendar znatno prej, preden so prišle do nas. Podarjali so jih deklicam za pridno učenje in vzorno vedenje, za rojstni dan, božič ali ob kaki drugi priložnosti, ki ji danes ne vemo niti imena. Te deklice so bile naše mame, knjižice pa so bile njihove spominske knjige.

Znotraj je bilo vse porisano z lesenimi barvicami in izpisano z najbolj previdno pisavo na svetu, z dragimi povojnimi nalivniki, za to priložnost izposojenimi pri očetih, kajti vpisovanje v spominsko knjigo je bilo slovesno dejanje. Tako slovesnih v naših časih ni bilo. Najprej je bilo treba z grafitnim svinčnikom in ravnilom povleči tanke črte, da vrstica ne bo vijugava in da se proti koncu strani ne bo rušila, nagnjena kot poševni pobeljeni zid stare čaršijske hiške, potem pa z nalivnikom izpisati formule zvestobe, sestavljene v lažne deseterce in ganljive stavke, s katerimi so nekoč davno oglaševali ljubezen in tovarištvo. Čeprav vse enkrat mine, naj se ti moja podoba vtisne v spomine, piše na listu, na katerem je narisan moder zajček, ki z vzdignjeno šapico pozdravlja odhajajoči vlak. Na prvo stran se je vpisala najboljša prijateljica, kaka Majda, Aida ali Milica, zavedajoč se, daje glavni lik te spominske knjige in da bo tako ostalo za vedno. Samo v spominskih knjigah in nikjer drugje je besedna zveza »za vedno« nekaj pomenila.

Potem pa, v naslednjih generacijah, so spominske knjige zamenjali leksikoni. To je bilo kot zgodovinski prehod iz romantike v obdobje realizma. Izginili so angelčki in zajci, nalivniki, deseterci, starinski običaji in pozlačeni hrbti. Izginila je besedna zveza »za vedno«. Namesto tega si kupil najlepši zvezek, ki ga je bilo najti v papirnici, ali pa čisto navadnega, potem pa si na vsako stran vpisal po eno razmeroma konvencionalno vprašanje. Najljubši pevec, skupina, igralec, najboljši prijatelj ... In vprašanje vseh vprašanj: »Kdo je vaša simpatija?« V leksikonih se je seveda vikalo, ker je to zvenelo resnejše in odgovornejše, na vprašanje o simpatiji pa se je odgovarjalo z začetnico ali s šifro, iz katere nikakor ne sme biti jasno, za koga pravzaprav gre. V dvajsetih vrsticah ene strani jih je dvajset prikrivalo pravi odgovor. Ampak že naslednje vprašanje, tisto, ki je zahtevalo, da opišeš videz svoje simpatije, je ponujalo možnost, da se malce razkriješ, da pa spet nihče ne bo nič vedel. Najlepše modre oči, lasje, ki so jih opisovali, kot da so s filmskih lepotic, nos, ki je bil zaradi nečesa vedno prifrknjen ... Beseda prifrknjen je bila trendovska.

Vpisati se komu v leksikon je pomenilo, da te v razredu upoštevajo. Vedno so bili takšni, ki jim niso dajali leksikonov. Ti nezanimivi in brezvezni dečki in te nevidne deklice, ki so sedele nekje na sredini vrste, tako da so bile tudi v vsem drugem na sredini, so bili žrtve okrutne hierarhije, vzpostavljene iz enakega razloga, kot se vzpostavi vsaka druga hierarhija: da bodo v njihovem trpljenju uživali tisti na vrhu, tisti,.ki so jim dali leksikon, da se vanj vpišejo kot prvi. Nikdar ne bo nihče izvedel, kdo so bile njihove simpatije in kakšne so bile njihove začetnice, ker to ni zanimalo nikogar.

Zgodba o simpatijah je pravzaprav zgodba o skrivni naravi zaljubljanja, ki je zaznamovala naš čas. Zaradi nečesa namreč ni smelo biti znano, kdo ti je všeč in za čigavo lepoto porabljaš vso svojo domišljijo. Če pa se je razvedelo ali vsaj posumilo, koga imaš rad, se je začelo neskončno razredno trpinčenje, zaradi katerega si se v najkrajšem možnem roku odljubil in se lotil iskanja svoje nove skrivnosti. Resnico se je pogosto prikrivalo tudi objektu skrivne ljubezni. Razlog za to je bila velika verjetnost, da boš ponižan z zavrnitvijo. Zavrnitev pa je bila v razrednem družbenem življenju strašansko cenjena. Kot zareza na orožju teksaškega revolveraša.

Med spominsko knjigo in leksikonom se je spremenil svet. Drugačne so bile navade, način življenja, stavki, ki jih ljudje izrekajo drug drugemu. Lahko bi rekli, da se tudi danes od svojih staršev razlikujemo prav toliko, kolikor se leksikon razlikuje od spominske knjige. Na strani pozlačenih knjižic je padla žalost časa. Ni strašna, pač pa mehka kakor blazina, polna solz brez razloga. Enaka žalost je padla na naše leksikone. Zveni čudno, ampak odrasli ljudje smo.

NE RODI MATI IZDAJALCA

Razkosali nam bodo državo, so zaskrbljeno sopihali očetje med televizijskim dnevnikom, ko je Dragoljub Maslič z dramatičnim glasom strašil mikrofona -vedno sta bila dva, ne veš, zakaj, menda za primer, če bi eden prenehal delovati - z besedami, ki so jih v Italiji izrekli eni politiki, najbrž ministri, morda pa vendarle ne ravno ministri, vsekakor pa pomembneži, o tem, da je bila Istra, tako kot Zadar, vedno italijanska in da je tudi mesto Split težko trajno prepustiti Jugoslovanom. Pred očmi prepadenih očetov se je jadranska obala preprosto drobila, z vseh strani so prodirali brezštevilni mali Žabarji v zelenih uniformah in z ogromnim pavjim perjem, zataknjenim za kape, na vse strani so raznašali naša mala obmorska mesta in povzročali nered kot mladoletni prestopniki, ki bi jih bilo vsekakor treba naučiti pameti. To je bilo leta 1974 ali 1975 in vsi smo bili grozno razburjeni. Preprosto nismo mogli verjeti. Da nekomu pade na pamet reči, da naša država pravzaprav ni naša. Zdelo se nam je, daje naša, prav takšna in tolikšna, še od časov, ko so se opice vzravnale in se odločile biti ljudje.

Ampak potem so v Osimu podpisali sporazume in položaj se je naglo umiril. To, kar je bilo do takrat v dnevniku, so poimenovali za »nesoglasja«. Italijani se nam niso več zdeli tako odvratni, »osimski sporazumi« pa so postali fraza, ki so jo brez prav veliko vsebine ponavljali vse naše otroštvo kot enega tistih socialističnih očenašev, katerih formulo poznaš, vendar se ti niti ne sanja, kaj ta formula rešuje. Skoda, da se je vse to tako hitro razpletlo, kajti očetje so bili že pripravljeni, da na najmanjši namig komiteja stopijo na ulice in še enkrat uprizorijo demonstracije svoje mladosti, kot so bile tiste, ko so vpili »Trst je naš!« in »Dol papež, dol Rim, dol Pella, kurbin sin!« Ta Pella je bil baje predsednik vlade v obdobju tržaške krize. Zanimivo je, kako romantično se navežemo na demonstracije. Od tistih iz 1941, »boljeratnegopakt«, in tistih iz oseminšestdesetega vse do Yutelovih za mir.

No, ravno smo opravili z Italijani, in spet je bil tu Dragoljub Maslič, ali pa je bil to že Smiljko Šagolj. Posnetek je prikazoval nekakšne zariple avstrijske babnice, ki so v Celovcu v ulični anketi zahtevale, naj se Avstriji vrne njeno staro mesto Marburg, to pa je, kajneda, naš Maribor. Očetje pred televizorji so spet sopihali. Nam otrokom pa se je zdelo resnično neverjetno, da nekdo drug, Avstrijec ali Nemec, pojmuje naš Maribor kot svoj. To se nam je zdelo, kot če bi pri zemljepisu odgovarjal razredni cvekar in na zemljevidu iskal Afriko nekje na Švedskem.

Komaj so bile nekako pozabljene babnice iz Celovca, ko so se uprli Bolgari! Makedonija je od vekomaj bolgarska, pravijo, podpirajo pa jih elementi iz naše skrajne emigracije. Ni minilo veliko časa, ko sta nas Maslič in Sagolj obvestila o odkritju Albancev, da je Kosovo njihovo, Grki pa so prekleli Bolgare, kajti Makedonija je pravzaprav njihova. Le kdo bi vse to razumel? S tolikšnim zlom se človek ne more sprijazniti. Saj še tega ne veš več, proti komu bi demonstriral.

Potem pa so očetje razprostrli predse zemljevide Jugoslavije, s svinčnikom vrisali vse, kar so zahtevali sosedje, in izkazalo se je, da na koncu od domovine ne ostane nič ali skoraj nič. Pravzaprav ostane Bosna in Hercegovina kot njen edini del, do katerega noben agresor ni pokazal pretenzij. To jim pravzaprav ni bilo prav ljubo. Kot daje Bosna vredna manj, zaradi česar se zanjo nihče noče potegovati! Ampak potem se spomniš, da bo Bosna v primeru vojne zadnja obrambna trdnjava države, da se bo vrhovni štab s Titom na čelu semkaj umaknil pred agresorskimi napadi in da bo iz kakega podzemnega mesta, večjega od Gračanice in Kalesije, ki mu ne morejo škodovati niti atomske bombe, načrtoval veliki juriš za osvoboditev dežele. Čutili smo enako kot očetje: Bosancem je namenjena vloga, da junaško umrejo za svobodo domovine! Tukaj mati ne rodi izdajalca.

Pod divjo lepoto Bosne in Hercegovine, pod njeno zeleno in modro temo, najvišjimi gorami in soteskami, ki so v očeh ustvarjale iluzijo, daje zemlja velik planet, pod njenim čudnim vonjem, klokotom, bučanjem in žuborenjem je bil velik in prostran podzemni smisel. Nihče ni želel Bosne, Bosna pa bo branila vse, ki so jih želeli drugi. Tako smo mislili.

LETO 1987

Svet je bil še mlad in se ni oglaševal na vžigalnikih, ampak na vžigalicah. Ena od zadnjih škatlic je bila tista, na kateri je s stiliziranimi ciriličnimi črkami, ki so spominjale na bizantinsko cesarstvo in samostane, pisalo Dve stoletji Vuka. To je bilo leto 1987, otroci v šolah so še vedno mislili, da si je njihov jezik in slovnico izmislil Vuk Karadžič ter da se morajo zaradi vsakega napačnega č in č, je in ije, d in dž sramovati pred njegovim duhom. Res, okrog d in dž so lahko kolebali in se motili samo mali Bosanci, kajti dž jim je bil nekako razumljivejši in bližji kot malim Hrvatom, ki pravzaprav niso poznali prav veliko besed z dž, zaradi česar se tudi niso mogli motiti pri pisanju.

Vuk je bil torej blizu vsem nam, tako da nam njegovo leto ni šlo preveč na živce. V Tržiču so se zbrali jezikoslovci in folklorne skupine, plesali so kola, igrale so trobente in harmonike, televizija pa je v soboto vse to prenašala. Slovesne akademije so potekale v vseh glavnih mestih republik in pokrajin, Slovenci so razpravljali o Vukovih vezeh s slovenskimi pisci in jezikoslovci, Makedonci so našli svojo vukovsko temo, nič pa ni bilo tako pomembno kot vžigalične škatlice, na katerih je pisalo Dve stoletji Vuka. Te so pregrizle vsakdanjik kot črv jabolko, zavlekle so se vanj ter postale ena od neznatnih stvari, ki zaznamujejo življenje in se jih spominjamo jasneje kot tega, za kar smo verjeli, da je pomembno, dokler ni minilo in bilo takoj nato pozabljeno. O Dveh stoletjih Vuka so govorili vsi vici, tisti najlepši - lingvistični - vžigaličnih škatlic pa je bilo toliko, da jih bomo še leta najdevali po predalih in med kuhinjskimi krpami. Le malo bolje bi morali pogledati, malce rovariti po kredencah, ki jih redko odpiramo, pa bi jih najbrž našli še danes. Te vžigalice niso bile porabljene, ker se je prav leta 1987 in v naslednjih letih začela širiti moda reklamnih vžigalnikov, vžigalice pa smo, tako neporabljene, puščali vsepovsod, največkrat v kuhinji, kjer so še nekaj časa služile za prižiganje plinskega štedilnika, dokler nismo kupili tistih pištol, ki so metale iskro in so bile, tako piše v navodilih, veliko varnejše od navadnih vžigalic.

To leto 1987 je bilo za državljane sfrj usodno, le da se tega večinoma niso zavedali. Začelo se je s tisto slovensko štafeto hlodom, na katero so se strahovito razjezili vsi, ki jim je bil socializem pri srcu, Smiljko Sagolj je v glavnem televizijskem dnevniku prikazal reportažo iz ljubljanske pivnice, v kateri so Slovenci mirno pili pivo in se pogovarjali o nogometu, Smiljko pa nam je sugeriral, da so nič drugega kot nacisti in da je pojav kranjskega Hitlerja le še stvar časa. O tej štafeti hlodu se je govorilo pol leta, jeseni pa je potekala osma seja ck zk Srbije, ki bi morala biti le še ena dolgočasna partijska ceremonija, za katero bodo ostala neskončna televizijska poročila in na tone papirjev, ki jih ne bo nikoli nihče prebral, vendar bodo z njimi ravnali z enakim strahospoštovanjem kot s svetimi listinami z Mrtvega morja. Namesto tega so se eni sprli z drugimi, nekateri so podali ostavko, televizija pa je o vsem tem poročala z besedami, ki sojih lahko natančno razumeli samo sorodniki in prijatelji teh, ki so se prepirali. Kakorkoli, nekaj je počilo med Ivanom Stamboličem, ki smo ga poznali, in Slobodanom Miloševičem, za katerega ni slišala živa duša, Stambolič pa je potegnil krajši konec. O čem je bil pravzaprav govor, v Sarajevu ni vedel živ krst, ampak če so tovariši iz Srbije odločili, kot so odločili, je na nas, da se strinjamo. Do zdaj ni bilo dobro, kajti pri nas s podrobnostmi in drobnjarijami nikoli ni dobro, torej bo novi človek vse to popravil. In četudi ne bo, dajmo, malo glejmo še njega, saj nas je stari že dolgočasil. Približno tako se je torej razmišljalo pri nas, če smo sploh gledali televizijski dnevnik in prebirali partijske strani v dnevnikih.

Tega leta 1987 bo samo en Bosanec v novem tovarišu iz Srbije videl prekletstvo. Tik pred novim letom je Fuad Muhič v zagrebškem Danasu objavil besedilo, v katerem je o Miloševiču povedal to, kar bo že naslednje leto vedel vsak pameten človek, tepci - takšnih je med nami vedno največ! - pa bodo dojeli, za kaj gre, tri ali štiri leta pozneje. Muhičeva pamet v Sarajevu ni bila nagrajena, in tako so, ko so v Stari Pazovi že glancali kokarde, v Oslobodenju in Nedjelji izhajali napadi nanj kot na stalinista in človeka, ki preganja ljudi. Liberalizacija bosanske partije je potekala na njegovem hrbtu.

Iste jeseni, ko je Miloševič prišel v naše življenje, je sredi noči nekdo razbil izložbo knjigarne v Radičevi ulici, ker so bili v njej Satanski stihi Salmana Rushdieja. Ko prihaja hudič, ga ljudje vedno odkrivajo na napačnih obrazih in v napačnih srcih. Nihče ni razbil izložbe, v kateri se je leta 1989 pojavila knjiga Leta razpleta Slobodana Miloševiča, s predgovorom Desanke Maksimovič.

ZAGREBŠKE DŽAMIJE

Če se iz Novega Zagreba odpravi proti avtobusni postaji, bo potnik po prečkanju mostu čez Savo zagledal četrt lepih novih petnadstropnic, ki se imenuje Folnegovičevo naselje, toda samo če bo zares izostril pogled, bo videl visoko, vitko kopje, ki se z iglastim vrhom dotika neba: to je minaret zagrebške džamije. Lahko bi šel stokrat mimo njega, a ga ne bi niti opazil, če ne bi vedel, da je tu, čeprav bi kot najvišja stavba na sredini enega lepših zagrebških razgledov moral vladati prizoru. Toda ta minaret je v razmerju do neba tako tanek in skladen, da ga je težko razlikovati celo od neba. Gledan s ceste, ki vodi proti postaji, je arhitekturni čudež: ni ti ga treba videti, če tega nočeš, vendar je lep, če ga ne sovražiš že načeloma.

Sredi vojne, leta 1993, si slišal takle vic: »Mujo: A si videl, ustaši so nam porušili sto petdeset džamij! Haso: Kar naj, kar naj, tudi mi bomo porušili tisto njihovo v Zagrebu!« Trpek in neslišen je smeh, ki ostane za temi besedami, vendar v sebi, najbrž naključno, nosijo nekakšno višjo civilizacijsko in čustveno pravilnost.

V teh časih jo boš težko opazil in malo bo teh, ki bodo sprejeli resnico, dajo občutijo, občutijo pa jo vsi, dobri in slabi, le da je iz različnih razlogov ne sprejemajo.

Zagrebška džamija je zares zagrebška: v prizoru nekega odraščanja, v nezavednem užitku očesa ali v zavednem negodovanju, v vsakodnevnem prikazovanju na istem kraju in ob vsakem času. Edina džamija v tem mestu.

S tvojega zornega kota, s tega, s katerega gledata na svet Mujo in Haso, imajo vsa mesta, v katerih si domač, sploh pa to, v katerem si doma, v vsaki svoji vizuri po nekaj džamij. Njihovi minareti se med seboj razlikujejo po višini, debelini, širini in obliki, kot tisti starinski svinčniki, ki so jih proizvajali na Češkem in v Avstriji, iz časov, ko se je vse pisalo s svinčnikom, različna pisanja pa so se razlikovala prav po svinčniku. Brez vseh teh minaretov si boš težko predstavljal prizor, ki ni tujina, zato se ti zdita čudna dežela Turčija in mesto Istanbul, saj ves čas omahuješ, takoj ko pogledaš v daljavo ali proti nebu. Vse se zdi, kot daje, in vendar ni.

Vse to, kar si gledal s svojimi očmi, dokler ti je bilo dano svobodno gledati, ne da bi preveč razmišljal, si zdaj ti. Če si želiš biti nekaj drugega, nekaj zunaj sebe, ti bo težko in življenje boš preživel med spreminjanjem tega, kar je bilo dokončano nekoč zdavnaj, v otroštvu. Neuspešno in nesmiselno opravilo, ampak zanj je bilo porabljene več energije kot za vse drugo, kar so počeli Bosanci. Nespravljeni s podobo samih sebe.

Zgodovina porušenih džamij je danes zgodovina pustih mest. Ljudje, ki živijo v njih, z rušitelji vred -predvsem z njimi - se s prepričanjem, da je drugim nekaj odvzeto, pravzaprav skrivajo pred resnico, da je to odvzeto njim samim. Te minarete najbolj pogrešajo tisti, ki živijo zraven krajev, kjer jih ni več. Tega se ne zavedajo in se najbrž nikoli ne bodo zavedali. Živijo, v resnici pa ne vedo, kdo so in kaj so.

Zagrebška džamija je bila zgrajena nekaj let pred vojno, daleč od središča mesta, na kraju, kjer se že skorajda začenja nenaseljena ravnica, polna neobdelanih polj in panonskega blata, po katerem se spet pojavi mesto. Oblika Zagreba je čudna, če si vajen mest, zbitih med gore, zbranih okrog majhnih rek, ki jim je narava določila prostor in velikost.

Ta džamija je nastala štirideset let po tem, ko so tovornjaki z jeklenimi vrvmi izruvali iz zemlje tri minarete džamije, ki jo je Pavelič postavil na mestu Meštrovičevega Umetniškega paviljona in na katero zagrebški muslimani nimajo lepega spomina, saj je bila v njenem ozadju krvava prevara.17 Ampak ta kraj se še danes v pogovornem jeziku imenuje džamija, tako da si, če se moraš s kom dobiti pri džamiji, lahko prepričan, da je to na kraju, kjer džamije sploh ni, ne pa tam, kjer dejansko stoji zagrebška džamija. Zato bi bil v resničnosti tudi finale vica iz leta 1993 v besedi in ne v pojmu. Haso Zagrebčanom ne bi porušil njihove džamije, ampak bi jih pustil brez besede, ki je, ne da bi sploh vedeli, v njihovem življenju nadvse pomembna. Do te besede pelje tramvaj in pri tej besedi je sedež republiškega hdz, nekoč pa je bil tu tudi Muzej revolucije.

Po 2. svetovni vojni je oblast izdala ukaz za rušitev minareta in preureditev džamije, zagrebški mufti pa je bil obsojen na smrt.

PRAPORŠČAKI

Če bi si Jezus, kot se govori v vicih, kdaj zaželel, da bi se še enkrat spustil med ljudi in preveril, ali so se v teh dva tisoč letih kaj spremenili, bi oblekel uniformo štabnega praporščaka. Tako ne bi vzbujal pozornosti, nanj ne bi gledali ne grdo ne lepo in ne bi ga nagovarjali, če jih ne bi nič vprašal. Sedel bi na vrtu Gledališke kavarne, pod krošnjami drevja, ki so ga posadili Švabi, v prepričanju, da bodo cesarski in kraljevi otroci dočakali ta hlad, ter pil pivo, nikšiško ali sarajevsko, melanholičen, tih in dovršen, kot so na tem človeškem svetu dovršeni samo praporščaki. Njihov čas je minil, vzpeli so se do svojega vrha, tistega, ki ni ne Kilimandžaro ne Triglav ne Maglič, ampak spominja na brezimen hrib, ki ga planinci prezirajo, toda vzpon praporščakov se od vseh človeških vzponov razlikuje po tem, da ne zahteva celotnega človeškega življenja. Praporščaki so postali praporščaki z dopolnjenim štiridesetim letom, in vedeli so, da se jim v življenju ne bo več zgodilo nič velikega in ključnega. Dneve so preživljali v svojih skladiščih in pisarnah, z desnico, ki se je v komolcu gumijasto prelamljala, so enako brezvoljno pozdravljali tako nadrejene kot navadne vojake, smehljali so se, kadarkoli se jim je zahotelo, kajti v nasprotju z vodniki in generali niso čutili potrebe, da bi se jih kdorkoli bal.

In res, srečal nisi niti enega bivšega vojaka, ki bi se bal praporščaka, čeprav so si prav vsi polnoletni in za vojsko sposobni moški za vse življenje zapomnili svoje strahove iz jla. Vsak vod je imel svojega nadrejenega sadista, vsaka vojašnica pa strašnega dežurnega častnika in varnostnika, ki je bil največkrat podpolkovnik in še večkrat Slovenec. Sadizem je bil osnovna prvina obrambe domovine, tako da si čutil, čeprav o tem nisi nikoli razmišljal, da pravega domoljubja, tistega, ki žrtvovanje za domovino pojmuje kot samoumevno, ni brez tega sadizma. Sadist je lahko postal vsakdo razen praporščaka. Ta je svoje že zdavnaj dal skozi, živi med aluminijastimi menažkami in rezervnimi topovskimi cevmi, z zmečkanim starim časopisnim papirjem v toku, ker je nekje pozabil službeno pištolo.

Njegova uniforma je vedno neurejena in nisi popolnoma prepričan, ali je delovna ali slovesna. Zalikana črta na hlačah je pretrgana ali pa je zalikana še ena, ki kaže, da je nesrečnik sam, da ga je žena zapustila in pobegnila nekam, kjer se živi normalno in med normalnimi ljudmi. Ni zmogla prenesti vseh teh lastovskih, kninskih, strumiških, surduliških, tolminskih, dobojskih, prištinskih in viških vukojebin, z možem, iz katerega v življenju ne bo nič in tudi nič ne more biti, kajti od vseh ljudi na svetu se le za praporščake ve, da so prispeli do svojega vrha in da je ta vrh dokončen. Celo generali lahko sanjajo o tem, da bodo postali maršali, če pa o tem že ne sanjajo oni, sanjajo njihove žene.

Praporščaki se niso dosti razlikovali od vratarjev. Oboji so okopavali svojo ohišnico v stari uniformi, ki so jo nemara ukradli ali pa obdržali po inventurnem odpisu, v prepričanju, da bo čemu služila, tako kot revežem vedno pridejo prav stvari, ki jih ljudje z zaupanjem v napredek takoj zavržejo. Praporščaki niso ponosni na oznake, s katerimi so zaznamovani, ne loščijo škornjev in čevljev ter niso pozorni na to, kako bodo zabodli zvezdo v epoleto. Njim ni treba prepuščati prostora za napredovanje. Nikogar jim ni treba imeti rad in ni treba, da jih ima kdo rad.

Želiš si verjeti, da prav noben praporščak ni postal vojni zločinec, čeprav je bila vojna tudi zanje priložnost, da postanejo generali. Če so to postali vozniki, vratarji, tesarji, kuharji, dilerji in prometniki, bi lahko tudi praporščaki. Ampak najbrž ni niti eden. Pravično bi bilo, če bi še naprej posedali na vrtu Gledališke kavarne, pod krošnjami, ki jih ni več, in pili svoje zgodnjepopoldansko pivo, zagledani v svet, ki gre mimo in h katerega minljivosti so tudi sami prispevali drobno razpoko v smislu. Ko vse seštejemo in odštejemo ter svojim letom dodamo še ta, ki smo jih izpustili, ker nas je zajebal čas, v katerem nam je bilo podarjeno življenje, smo bolj ali manj vsi štabni praporščaki. Sedimo, oddaljeni drug od drugega in od tega, kar smo hoteli biti v življenju, pijemo svojo pijačo in se nikakor ne moremo prepričati, daje napredovanje možno.

STADION NACIONAL

Na začetku pomladi 1974, prav tedaj, ko so naši igrali odločilno tekmo proti Spancem, Sovjeti po izidu 0 : 0 v Moskvi niso hoteli odpotovati na povratno tekmo proti Čilu, ki naj bi jo odigrali na stadionu Nacional v Santiagu. Dvoboj je bil registriran z izidom 3 : 0, v vseh časnikih je v oklepaju pisalo še par forfait, vendar nisi vedel, kaj to pomeni. Tako so Čilenci odpotovali na Svetovno prvenstvo v Nemčiji, fifa pa je Sovjete kaznovala še z nekakšno dodatno kaznijo.

Pri nas se o tem škandalu ni preveč pisalo in ne govorilo, saj najbrž nismo bili prepričani, kako bi ravnali, če bi bili v koži teh Rusov in bi morala naša reprezentanca odigrati tekmo na stadionu, ki je nekaj mesecev prej, potem ko je Pinochet izvedel državni udar in likvidiral Salvadorja Allendeja, služil kot koncentracijsko taborišče, v katerem je bilo likvidiranih nekaj sto nasprotnikov vojaške hunte. Čeprav so Sovjeti v bistvu ravnali pravilno, je veljalo, da tudi sami niso brezmadežni in da najbrž ne bi imeli nič proti igranju na stadionu, na katerem je kak njihov pinochet pobijal ljudi. Ta konkretni Pinochet pa je bil ameriški, zato so se lahko, v skladu z določili hladne vojne, brigali za človekove pravice in v imenu višjih idealov humanizma žrtvovali nastop na svetovnem prvenstvu.

V Nemčiji Čilenci niso pokazali bogve česa in so izpadli po uvodnih tekmah po skupinah. Vrnili so se domov, v strašno državo Čile, ki ji bo še petnajst let vladal fašistični režim, vendar je to očitno bolj žrlo nas, državljane sveta, kot njih, ki jim je bil Pinochet predsednik, oče, mati, bog in batina. Sovražniki ljudstva so bili že likvidirani ali pa so se razbežali po vsem svetu, bili so tudi v Sarajevu, zato je nek mali Čilenec hodil v tvojo osnovno šolo. Čilenci v Čilu, vendar ne vsi, se bodo Pinocheta sramovali šele takrat, ko bo stara, ofucana razvalina, ki ne zmore več obvladati niti sebe, kaj šele svoje hunte. Ampak Čilenci se po tem ne bodo razlikovali od vseh drugih narodov, ki doživijo, da na čelo posadijo vodjo, polnega krvoločnega domoljubja. Narodi so vajeni zle vladavine in pod njo so to še najbolj - narodi. Za časa dobrih vladavin se vsak narod razprši na sto tisoče ali milijone posameznikov, ki se kot pripadniki naroda obnašajo le takrat, ko gredo v tujino. Za časa dobrih vladavin samo primitivni in zagovedni ljudje o sebi govorijo kot o narodu. Za časa slabih vladavin bodo pametni in bistri razočarali svoje prijatelje, redke in dragocene ljudi, ki imajo pod vsakim tiranom oči, da vidijo, in ušesa, da slišijo. Če ne bi bilo teh, teh maloštevilnih, ki ostanejo posamezniki, ki nikdar ne zrastejo do naroda in si nikdar ne pravijo narod, bi narodi izumirali pod tirani. Ti ljudje so čuvaji svetlobe v trdi temi, zato so narodi potem, ko vse mine, nanje ponosni.

Toda zgodba o državah in njihovih nogometnih razlogih se ni končala z odstopom Sovjetov in s hitro izločitvijo Čilencev. V isti predskupini sta se znašli dve Nemčiji, Zahodna, svobodna in demokratična, ter Vzhodna, nesvobodna in policijska. Zahodni Nemci so bili na vrhuncu moči, zato mnogi še zdaj verjamejo, da je bila ta reprezentanca, v kateri je branil Sepp Mayer, centerfor je bil Gerd Miiller, selektor pa Helmut Schon, najboljša med vsemi najboljšimi nemškimi reprezentancami. Sploh pa so svetovni prvaki postali z zmago nad najboljšo od vseh, Nizozemsko, tisto pod vodstvom velikega Cruyffa, za katerega je mularija verjela, da je boljši od Peleja, čeprav si Brazilca niso imeli časa niti zapomniti. Ampak zahodnjake je pred tekmo proti vzhodnim sosedom in sonarodnjakom nekaj stisnilo v grlu, začela so jim klecati kolena, zazdelo se jim je, da obstaja nekaj večjega in pomembnejšega od nogometa, in hoteli so dokazati, daje svobodni demokratični svet v vsem, z močjo, nadarjenostjo in lepoto vred, nad svetom mračnega komunizma. Vzhodnjaki so to doživeli kot poskus ponižanja in so zaigrali, kot ne bo zaigral nihče več. Pri tem jim je, to drži, pomagala tudi sreča, tako da so z enim samim čudežnim golom

Jiirgena Sparwasserja zmagali z i: o in priredili največje presenečenje svetovnega prvenstva. Praznovanje te zmage je trajalo, dokler je obstajala ndr, in tudi danes je v Leipzigu, Magdeburgu in Dresdnu mogoče srečati kakega ostarelega nogometnega navijača, ki bo najprej globoko zavzdihnil, potem pa vam bo cele ure pripovedoval o Sparwasserju, približno tako, kot bi Kosta Plakalovič goslal o kraljeviču Marku.

V tej zmagi je bila nekakšna pravica. Svoboda in demokracija nista več vredni kot komunizem, če ju je treba potrjevati z goli.

SLOVENCI

Živeli smo v globokem prepričanju, da so Slovenci popolni antitalenti za nogomet. To je bila resda le ena od njihovih naravnih pomanjkljivosti. Povrhu so bili nadvse neduhoviti, maltretirali so nas z groznimi filmi in s še hujšimi televizijskimi dramami, ampak bog ne daj, da te je ekskurzija popeljala na Bled in so predte postavili ajdove žgance ali ajdovo kašo, kajti potem si prišel do sklepa, da ni nič čudnega, da so Slovenci takšni, če pa se hranijo s temi pomijami. Širok repertoar južnjaških predsodkov o Slovencih se je dodatno okrepil med služenjem vojaškega roka. Ne izmotavajo se, vsak ukaz vzamejo resno, ne fehtarijo za bolniško in ne jedo skrivaj surovega krompirja, da bi lahko poležavali v stacionarju. Ko Slovenec postane desetnik, je to nekaj strahotnega. V nesmiselnih vajah jutranje telovadbe ne išče smisla, ne sprašuje se niti, za koga v hudi zimi in

ostrem severnem vetru že petdesetič dvigamo radiorelejno anteno, pa zakaj, kurca, kopljemo rove v kraškem polju ali postavljamo kanalizacijske cevi, ki ne vodijo nikamor. Slovenec molči in dela kot konj ali pa nas pozorno nadzira in nam ne dovoli, da bi nam en sam dan v jla minil brez kaznjenskih muk, razdrobljenih in zvedenih na dolgo vrsto poskusov, kako se izogniti delu, in na še daljšo vrsto situacij, v katerih nas prav Slovenec zaloti pri nedelu ter nas nažene nazaj k dolžnosti. Jasno ti je bilo, kako je lahko tako zabit, da toliko dela, nikdar pa ti ne bo jasno, zakaj mu je bilo toliko do tega, da k delu prisili še tebe.

Ampak vse to, zaradi česar jih niso marali, kolikor jih je bilo v splošni samoupravni zaljubljenosti bratstva & enotnosti sploh mogoče ne marati, se je vseeno kompenziralo s prepričanjem, da so Slovenci popolni antitalenti za nogomet, pa tudi za vse druge športe. Dobro, imeli so smučarje, vendar bi bilo še najbolje, da jih ne bi imeli, če pa samo rinejo v hribe, imeli so še brata Petrič, toda to je zgolj potrjevalo njihov pretirani fanatizem, kajti le fanatiki, takšno je bilo prepričanje, lahko trenirajo toliko, kolikor je \ treba, da postaneš plavalec. Ja, tu je bil še Miroslav Cerar, ampak kateri resen človek verjame, da je gimnastika šport in da se z gimnastiko ukvarjajo pravi dedci? Gimnastika je bila vendar za nas v Sarajevu nekakšna podvrsta baleta. Drži. Slovenci so imeli tudi nekaj košarkarjev, ampak Daneua in Bassina se itak niti ne spominjamo, zato gre najbrž za pretiravanja, Vinko Jelovac je imel samo tisti horog in gaje najbrž treniral po trideset ur na dan, zato lahko eliminiramo še njega, medtem ko je Peter Vilfan popolnoma ubrisan in že zato ni Slovenec. Tako kot zabija in se živcira on, kaj takega obstaja le v Sarajevu, tuzelskem bazenu in osrednji Srbiji.

Toda pustimo druge športe: ljubi Bog, kakšni antitalenti so za nogomet! In kako smo uživali v tem odkritju! V generaciji Olimpije s sredine sedemdesetih, kije pretežno životarila na sredini lestvice, je v golu stal Ante Sirkovič iz Splita, bil pa je še Ljubiša Dalanovič iz Bora. Zadnji mož obrambe je bil Miloš Soškič, na levem krilu je bil Mehmedalija Sišič, branilec je bil neki Popadič, najboljši igralec ekipe pa Danilo Popivoda. In to so, kajneda, Slovenci? Mah, edina Slovenca sta bila brata Vili in Peter Ameršek, ampak ta dva sta bila okras ekipe, tako kot belci v ligi nba. Kaj pa Oblak? Kateri Oblak? Eh, to je bilo umazano vprašanje! Kako si se spomnil prav nanj in spravil v neroden položaj svojega prijatelja, ki goji pošteno sovraštvo do Slovencev in razpolaga z najobsežnejšim repertoarjem predsodkov, kakršnega ni več niti na jugu zda. Kot pravi Bosanec, trmasto voljan trdoglavo vztrajati celo v brezizhodnem položaju, si pripravljen dokazovati, da Brane Oblak, ta nedvomni nogometni genij, niti ni kdove kakšen igralec. Evo, Edhem Sljivo je boljši! Pa Jovan Ačimovič tudi! Poglej, kakšen vamp, kakšne mišelinke ima Ačimovič! To je pravi igralec! Njega ne jebe, da izgleda kot šef strežbe v Unisovi restavraciji družbene prehrane, saj je od Boga dan nogometaš, ne pa kot ta Oblak, jebeš mu fotra, če bi bil kaj vreden, v Nemčiji proti Brazilcem ne bi zadel štange. Bi že videl, kakšnega bi zabil Ačimovič, pa Vladič tudi. Če Sljiva sploh ne omenjamo ...

No, tako si se, kot vedno, izvlekel s čvekanjem, tvoj predsodek pa je ostal neokrnjen ali celo malce okrepljen, saj gaje nekdo poskušal tako hinavsko sesuti.

Presenečen boš, ko boš nekega dne na njegovem mestu našel le praznino, kajti Slovenci bodo odšli in bodo daleč, zelo daleč, ti pa boš z žalostjo mislil na tistega butastega desetnika. Ali kje živi, ali se te spominja in ali mu je ta spomin ljub?

TELEVIZOR ŽALUJE

Kadar je kdo umrl, so ljudje prenehali gledati televizijo, ženske so se oblekle v črnino, moški pa so si na rever, tam, kjer bi morala biti značka s podpisom tovariša Tita, pritrdili nekakšen črn gumb. Na pogrebu se je jokalo, kot se pač spodobi, pozneje pa se je šlo žalovat na pokojnikov dom, srečali so se prijatelji in znanci, ki jih že dolgo ni bilo, drug drugemu so otrpnili v objemu, in ostajalo se je pozno v noč. S podeželja so v ladah in stoenkah prihajali sorodniki, vsake toliko je pozvonil poštar, ki je prinašal telegrame. V dneh, ko smo koga pokopavali, je bilo hudo živahno.

Naslednji dan so ženske poskušale spraviti skupaj garderobo za vsak dan. Črna krila in bluze, črne obleke, črne rute in množico črnih nogavic. Ampak vedno je kaj manjkalo. Ali pa so bele hlačke in modrčki izdajalsko razkrivali pravi smisel žalosti. Toda žalovalo se je, ker je tak običaj, da se je treba v celoti odeti v črnino, in ne zaradi modrosti srca ali duše, kajti ta je vsebovala drugačne barve. Joj, če so ženske z grozo ugotovile, da jim skozi črno krilo presevajo bele hlačke, so se čisto zmedle, spraševale so druga drugo, kdaj se odpira tista Unima na dnu Dalmatinske, potem pa so, ogrnjene v črn plašč, čeprav je bilo poletje, pičile po bregu navzdol ter kupile črne hlačke in modrčke. Črno perilo je bilo v tistih letih v devetdesetih odstotkih primerov povezano s smrtjo in ne z erotiko.

Moškim je bilo lahko. Pred službo so se oblekli v svojo vsakodnevno obleko in iz predalov vzeli črne gumbe za reverje. Sneli so značke partijskih kongresov in nogometnih klubov ter na zavihke pritrdili znak, ki jih bo zaznamoval naslednjih nekaj mesecev. Tako kot so menjavali obleke, so prestavljali tudi gumb. Lahko si jih tudi videl, kako so se v soboto sprehajali v trenirki, na katero so pozabili pritrditi gumb svoje žalosti. Kadar jih je kdo srečal in se zagledal v gumb, kot bi uzrl tretjo dojko, so globoko zavzdihnili, izvlekli robec in si obrisali čelo, čeprav je bilo suho, in začeli zgodbo o izgubi naj dražjih, ali so se mučili ali ne, ali so bili že mesece nepokretni, ali so po kosilu legli in niso več vstali. Med trajanjem zgodbe je desnica stiskala desnico, vse dokler ni ta, ki je zrl v gumb, prišel do priložnosti, da reče: »Moje iskreno sožalje!« Potem sta šla na pijačo, kajti to nikoli ni bilo v nasprotju s smislom žalovanja.

Zenske so prihajale v podjetje bolj črne od najbolj črnih vran. Morda so jokale v naročju sodelavk, nemara so njihove solze močile tisto majceno gumijasto blazinico in indigo papir ob njej, morebiti so pričakovale sočutje, zagotovo pa si niso drznile pomisliti, kakšno bo njihovo življenje v črnini. Običaj je namreč narekoval, daje treba črnino nositi najmanj tri mesece, optimalno pa leto dni. Za tri mesece so se ovile v črnino snahe, če jim je umrla tašča, leto dni pa se je nosilo črnino za možem, očetom, mamo in drugimi najbližjimi sorodniki. No, pozimi je bilo lahko, jeseni in spomladi je bilo mogoče vzdržati v črnini, ampak poletje je bilo peklensko. Od zgoraj je žgalo sto in eno sonce, one, nesrečnice, pa v črnini od glave do peta, s črnimi nogavicami vred, kajti žalost ni popolna, če si golonoga. Bili so celo primeri, ko so ob odhodu na morje snele črnino in si jo takoj po vrnitvi spet nadele. Tako je bilo treba! Soseska je komaj čakala, da bo rekla: »Poglej jo, cipo, stari se ji še ni dobro ohladil v grobu, ona pa se sprehaja v rožnatem kostimčku!«

Če se je črnino nosilo tudi zaradi tega, kaj bodo rekli sosedje, pa je popolnoma nejasno, zakaj je moral biti televizor v znak žalovanja ugasnjen najmanj tri mesece in optimalno leto dni. Nemogoče je reči, daje bil to star običaj, ki je nastal pred več sto leti in ga zato moramo spoštovati, pa tudi televizor ni bil samo vir neumestne sreče in veselja, tako da, evo, če je nekdo umrl, bi se spodobilo, da vsaj vsi skupaj ne umiramo od smeha. Toda pravilo je pravilo, kdorkoli si ga je že izmislil, zato smo ga upoštevali. Da v obdobju žalovanja ne bi plačevali televizijske naročnine, smo poklicali pristojne, ki so prišli z modrim ovojnim papirjem, voskom in pečati. Televizor so natančno, kot da so v nekakšni žlahti s tistim Bolgarom Kristom, zavili v pakpapir in na vsak pregib kanili vosek, v katerega so vtisnili svoje pečate. Otroci so s klopi pobožno spremljali obred, njihova nikdar izgovorjena žalost zaradi ugasnjenega zaslona pa je bila tako iskrena, da so mrtvi jokali v svojih grobovih in vpili: »Ne počnite tega! Nismo za to dali življenja!« Toda nikoli jih ni nihče slišal.

Table of Contents

FILDŽAN IN SKODELICA

SVETLOBA AVGUSTA

ODJAVNE ŠPICE

ZLATA LETA

KENAN

ART CLUB

USMERJENO

TELEFONSKI IMENIK

FEDA

STIPO

TUJEC

SEPETAREVAC

HANSAPLAST

SLIKAR

OSEBNO, PROSIM

VISKI

ŠESTI APRIL

DOBRI SOSEDJE

MIRZINO JATO

VODNJAK ŽELJA

PREDZADNJA POSTAJA

HAVA

ŠTIRINAJSTI KONGRES

PRODAJALEC SREČK

HITRI FUDO

DIMITRIJE BJELICA

ČELIKOVA SMRT

NAPAČNE PESMI

GUMIJASTI MINARETI

LETO 1983

PIONIRSKA DOLINA

HOTEL EVROPA

NIZOZEMSKA - JUGOSLAVIJA 2 : O

SOLZA IZ TEGUCIGALPE

PANENKA

DEBITANTI

POROČNIK FARČIČ

ARŽAN ŽARMUHAMEDOV

MONTREAL LETA 1976

ČIRO

VELEŽ

VELEŽ VITOŠA

CIMCIRASTE ŠAMŠARE

GLEDALIŠČE V HIŠI

EMA EMILI

KANTE ZA SMETI

ČRNE KOZE

BLAGINJA IN SMRAD

JUGOŠVABI

KRAVATA Z OI '84