Miljenko Jergović

ZGODOVINSKA ČITANKA

1

Kazalo

UVOD K SLOVENSKI IZDAJI

ČEMU SE SPOMINJATI

OSLOBOĐENJE

SPREJEM V PARTIJO

KLUB PISATELJEV

NESKONČNOST

BLAGOVNICA

EMAESESA

ČAVKA

ČASOPISI ZA SEDENJE

DOM PISATELJEV

MOŠE

TISTI LJUDJE

PEJAKOVIĆ

TROJA

MEJE

ZA SVAKU LIJEPU RIJEČ

LETA 1973

SAMO EDEN JE HASE

ČE BI BIL TITO ŽIV ...

VLOGA MILKE PLANINC PRI IZGINOTJU ČOKOLADE

DŽEMA, ŽILAVKA IN KITAJCI

DIREKTOR

BOŽJI LJUDJE

POMANJŠEVALNICA

PROFESOR

MEJTAŠANI

STRAUSS Z GRBAVICE

OČETJE

BESEDA MLADIH

BOLEZNI

PROTA ZIMONJIĆ

DRVARSKA ULICA

ČRNI BISER

KOKAKOLA

KOMŠO

MUNCHEN 74

POSTAVANJE PRED OLOMANOM

OD ROMANIJE DO IGMANA

CERKEV, DRINA IN DEVETKA

OLIMPIJSKI SNEG

VLADO MEDAN

ŠOLSKI IZLET

AVTSAJDER

ALIJA

DEMIR KAPIJA

MOMO IN UZEIR

STOCK

HAUSMAJSTER

MAĐOSKI IZ TETOVA

ČARODEJA ŽOGE

ŠOLSKE FOTOGRAFIJE

PICERIJE

STOLP

PAPE

SARAJEVOVIŠEGRAD

BACH MRTVIH RUDARJEV

NIČ NAS NE SME PRESENETITI

KANTAVTOR

JUSUF HATUNIĆ

GRANAP V KEVROVEM POTOKU

MUZEJ REVOLUCIJE

KAKO SO POČITNIKOVALI STARI SARAJEVČANI

BLAMAŽA IN BLAMIRANI

SLEPEC

POTRESI

SRCE IN JUGOSLAVIJA

DESNICA BRANE

OLIMPIK EKSPRES

GVIDO IN DŽENARO

ZVON

ATENTAT V BEOGRADU

NA KONCU SVETA

GRENADIRMARŠ

NEDELJSKO POPOLDNE

TETA ALMASA

RAJŠI 'MAMO JUREKA OD NAJBOLJŠ'GA BUREKA

88

PRI ŽELJU

POT NA MESEC

ZRINJSKI

ILIJA

ĆAMIL

PAPRICA

CIRKUS PLAC

BONBONJERE

BIBA BRIFER

VELJKO ROGOŠIĆ

SLIVOV SOK

LICENCE

FLORA IN FAVNA

MALI ZMAJ

RUSKA SOLATA

UVOD K SLOVENSKI IZDAJI

Vsakdo, ki je hudo zbolel, tako da je potreboval tisto višjo medicinsko oskrbo, ki meji na čudodelstvo, se je šel zdravit v Ljubljano. V tamkajšnji klinični center so Jugoslovani in Jugoslovanke hodili po nesmrtnost. Nekateri so se pozdravili, mnogi so v Ljubljani tudi umrli. Naj je bil naš socializem s človeškim obrazom še tako popoln in naj je bila Jugoslavija še taka država bratstva, enotnosti in enakopravnosti narodov in narodnosti, smo bili še daleč od popolnosti. Celo Slovenci, ki smo jih v vseh resnih zadevah imeli za popolne. Južnjaki so bili duhoviti, Slovenci ne. Južnjaki so dobro igrali nogomet, Slovenci pa so imeli v prvi ligi samo Olimpijo, pa še ta je nekega leta izpadla. Južnjaki so bili gostoljubni, imeli so srce, veliko kot Jugoslavija, v katero bi šlo celotno gibanje neuvrščenih, ampak Slovenci, oni so izdelovali popolne štedilnike, pralne stroje in stepalnike. Glej jih, še vedno delujejo, sedemnajst let po razpadu, in obhajata nas nekakšna žalost ter strah pred dnevom, ko se bodo ustavili za vedno. Kajti šele takrat, ko se bomo poslovili od zadnjega Gorenjevega pralnega stroja, ko bo pregorela zadnja plošča na zadnjem slovenskem štedilniku, bo Jugoslavija mrtva, naša preteklost pa samo preteklost. Ta knjiga je memento mori nekemu spominu.

Ampak povrnimo se še k temu obupanemu poskusu, da bi v ljubljanskem kliničnem centru našli eliksir nesmrtnosti. Ta je povzročil, da ima toliko pokojnikov po vsej nekdanji Jugoslaviji v svojih dokumentih kot kraj smrti zapisano Ljubljano. Ko bo minil čas, ko bo pozabljeno tudi to, česar se danes še vedno spominjamo, šele takrat bodo prišle generacije, ki ne bodo razumele nekaterih stvari, ki se zdijo nam popolnoma razumljive. Ne bodo razumele, zakaj se je hodilo v Ljubljano na operacije, tako kot ne bodo razumele niti tega, zakaj starci tako hrepeneče hvalijo pralne stroje Gorenje. Toda odgovor je preprost: naša usoda je, da na starost kar naprej hvalimo nekaj, česar nepovratno ni več in kar nam morebiti sploh ni veliko pomenilo, dokler je še bilo. Tako so naši dedje in babice hvalili AvstroOgrsko in dobrega cesarja Franca Jožefa II. Jugoslavija bo nekoč naša AvstroOgrska.

Torej ni nenavadno, da je tudi tovariš Tito zadnje mesece življenja prebil v ljubljanskem kliničnem centru. Tam je tudi umrl, potem pa je z zadnjim potovanjem modrega vlaka mrtev opravil pot od zahoda do vzhoda nekdanje Jugoslavije ter se tako poslovil od dežele in ljudi. Zdaj se ljudje srednjih let in starci spominjajo, kaj so počeli na dan njegove smrti. Zgodovinska čitanka je knjiga takšnega spominjanja. Če bi živel v Sloveniji, bi bilo spominjanje drugačno. Če nič drugega, ne bi doživel tega čudesa odhajanja v Ljubljano po nesmrtnost. Če bi živel v Sloveniji, bi se spominjal kakih drugih čudes. Toda princip bi bil enak. Vsi smo bili samo korak stran od nesmrtnosti, in to se je imenovalo jugoslovanski samoupravni socializem.

ZGODOVINSKA

ČITANKA

ČEMU SE SPOMINJATI

Pozaba ni niti najmanj boleča, pa vendar se je lepo spominjati. V spominjanju so vsi razlogi, tako za veselje kot za žalost, ti pa so pogosto isti. Prav zato obstajajo fotografski albumi in ljudje jih vselej gledajo z enakim izrazom na obrazu. To je nasmeh, s katerim ljudje v tujih mestih spremljajo tovornjake, na katerih recimo piše Usnjarskotekstilni kombinat Visoko.

Ta knjiga ne govori o resničnih dogodkih, temveč o spominih na resnične dogodke in o strategiji pozabljanja. V njej so imena in letnice, ki smo si jih narobe zapomnili, nekatera mesta so postala druga mesta, z bankovcev pa so izginili obrazi zeniških talilcev in se pojavili obrazi husinskih rudarjev. Verjetno obstaja kako pravilo, po katerem človek pomni in pozablja, ampak ker so zgodbe o spominjanju navadno zgodovina ali likcija, se razmišljanju o takšnih pravilih izogibamo.

Zgodovinska čitanka ni ne zgodovina in ne fikcija, licmveč popis tega, kar še vedno obstaja kot inventar neke povsem subjektivne zgodovine mesta, dežele in časa. Tako kot vsak popis bi si moral tudi ta prizadevati za natančnost. Ničesar ne olepšuje, ne obdeluje in ne osmišlja, pač pa našteva, dokler ima kaj naštevati.

V njem so ponavljanja in čustva, ki bi se jih sramovala sleherna resna zgodba o času, ne sramujejo pa se jih družinski fotografski albumi. Zgodovinska čitanka je pravzaprav družinski album, kajti človek se vselej zbliža z ljudmi iz časa, ki je minil in ki si ga želi razložiti.

Obstaja en sam razlog za obžalovanje. Čas, v katerem Kino živeli, ni imel logičnega zaključka, še do revolucije ni prišlo. Toda zemlja se je zavrtela v drugo smer, naše ure so začele meriti nov čas, spremenili so se podatki v naših osebnih dokumentih. Pri tem pa sploh nismo prepričani, ali so ti podatki verodostojni. Preverjamo jih v osebni preteklosti in spominih. Iz tega preverjanja nastane žalovanje za preteklostjo. To je enako kot tedaj, ko te je nekoč davno med vožnjo z avtobusom obhajala slabost. Potem so ti starši dajali nekakšne tablete, minila so leta in z njimi vse avtobusne slabosti, zdaj pa ti ni več jasno, odkod in zakaj je prihajala ta otroška muka. In kaj se je spremenilo, da ne opaziš več tistega, zaradi česar ti je šlo na bruhanje.

Vseeno si srečen, da se spominjaš tudi tega, in ko na kaki primestni ali podeželski progi v sprevodnikovih rokah zagledaš enake črne najlonske vrečke kot takrat, te prevzame nekakšna nežnost. Takrat si zaželiš, da bi to nežnost s kom delil, vendar ne veš, kako bi povedal svojo zgodbo in kako pojasnil, da ti je ljubo, nepopisno ljubo, da si se spomnil časa, ko si na poti proti morju bruhal že nekje pri Tarčinu.

OSLOBOĐENJE

Prvi časnik, ki sem ga videl v življenju, se je imenoval Oslobodenje. Bilo mi je tri leta in če sem povsem iztegnil roke, je časnik vseeno ostal napol zaprt napol odprt. Nisem vedel, čemu je namenjeno Oslobodenje, razen temu, da si ded vsako jutro na nos nadene očala, sede v fotelj, zre v časnik, ga lista s svojimi doooolgimi rokami in pomenljivo kima. Medtem ko je bral časnik, meje vsakič začelo tiščati, kar sem tudi javno naznanil.

»Kakat!« Ta beseda je bila namenjena babici, ki je bila zadolžena za kahlico in te reči, ded pa je govoril: »Mali se mi zmeraj poserje v časnik.«

Drugi časnik pri hiši je bil Nin. Ninu ded nikoli ni pravil časnik, ampak je govoril - časopis. Razlika med časnikom in časopisom je bila samo v tem, da se je časnik prebiralo zjutraj in v fotelju, časopis pa se je bralo popoldne, na postelji. Po Ninu je ded zapadel v globoko kontemplacijo, ki se je sklenila s smrčanjem.

K sreči mi popoldne nikoli ni bilo do kakanja.

Star sem bil sedem let, ko sem lahko dovolj razširil roke, da sem razprl Oslobodenje. Sosed Postnikov ni bral tega časnika, ampak je kupoval sarajevske Večernje in Politiko. »Velik format me živcira,« se je opravičeval.

Tako sem se naučil besedo format. Takrat sem že opažal nekatere podrobnosti, recimo glavo časnika, ki je bila pri Politiki črna, pri Večernjih rdeča, pri Oslobodenju pa modra. Le za devetindvajseti november, prvi maj in šesti april - dan osvoboditve Sarajeva - je glava Oslobodenja postala rdeča.

Nekaj let pozneje je za Oslobodenje vsak dan postal praznik, vsak dan je bilo rdeče in uvedli so navado, da je bila ena stran objavljena v cirilici, druga v latinici, tretja v cirilici, četrta v latinici ... in tako izmenično do zadnje strani, na kateri je pisalo, da je bil dnevnik odlikovan z redom zaslug za narod. Takrat sem že aktivno bral časnike.

Pri naši hiši Oslobodenja nikoli nismo kupovali v trafiki, ampak smo bili nanj naročeni, zato smo ga dobivali vsako jutro ob šestih. Dokler je bil ded živ, smo bili naročeni tudi na Nin, vendar smo ga pozneje odpovedali. Zdaj zveni patetično, ampak v otroštvu je zajtrk pomenil kakav, kruh z marelično marmelado in Oslobodenje.

Kot deček sem se spraševal, kdo vsako jutro ob šestih pred naša vrata prinaša časnik. Tega vprašanja, podobno kot večine drugih, nikoli nisem izrekel. Ne vem, zakaj in kako, ampak to, da sem verjel v jutranjo časniško čarovnijo, je bilo zame enako pomembno kot za druge otroke to, da so verjeli v dedka Mraza. Vanj nikoli nisem verjel. Zdel se je preveč izumetničen. Časniki so bili resnični.

Že od malih nog sem bil grozovito nostalgičen. Pravzaprav me je nostalgija začela grabiti takoj, ko sem se imel česa spominjati. Zaradi nostalgije sem šel poleti leta 1983 delat k Oslobodenju kot jutranji raznašalec časnika. Vsako jutro sem vstajal ob pol petih, prevzel svoj pok in odšel v rajon, ki je obsegal Ulico kralja Tomislava in del Koševa. Naučil sem se treh temeljnih pravil raznašanja časnikov. Prvo pravilo: če ima stavba brez dvigala pet nadstropij, v vsej stavbi pa časnik prejema en sam človek, ta stanuje v petem nadstropju. Drugo pravilo: če ima stavba dvigalo, časnik prejema človek iz pritličja. Tretje pravilo: če v stavbi z dvigalom časnik prejema človek iz petega nadstropja, je dvigalo pokvarjeno.

Oslobodenje sem raznašal polna dva meseca, vse do začetka šolskega leta. V tem času sem eno sarajevsko četrt spoznal bolje kot celotno Sarajevo v vsem življenju. Naučil sem se še nekaterih stvari o življenju, časnikih in ljudeh ter izpolnil svojo osebno zaobljubo nekemu otroštvu. Verjel sem, da obstaja družina, popolnoma enaka, kot smo bili mi, ki vsako jutro ponavlja časniški ritual, kot ga pomnim iz časa, ko so bile vse stvari preproste, ker se je jutro od popoldneva razlikovalo tako, kot se razlikuje časnik od časopisa.

Raznašanje Oslobodenja je bilo moje prvo in najresnejše novinarsko delo. Vse, kar je sledilo pozneje, je lülo razbijanje iluzije o časnikih in novinarjih. Zato sc mi dozdeva, da bi Bog, če bi se spustil na Zemljo popravit stvari med ljudmi in vsakomur podelit njegovo resnično, zasluženo vlogo, vame uprl prst in rekel: »Ti boš raznašalec jutranjega časnika.« Ne bi mi bilo treba vprašati, katerega. Beseda časnik pomeni Oslobodenje, velikega formata in z rdečim, prazničnim naslovom.

SPREJEM V PARTIJO

V zvezo komunistov se je včlanjevalo šele potem, ko jc zavest mladega človeka dovolj dozorela, da je lahko postal član zveze komunistov. To dozorevanje je bilo kot nekakšen duhovni bodibilding. Tako kot grčavo in simetrično oteklo telo Arnolda Schwarzeneggerja ni sevalo resnične moči, tudi nabildani duhovi naše mladine niso bili zares komunistični.

Komunist si postal s polnoletnostjo, v posebnih razmerah pa že s šestnajstim letom. Te posebne razmere so se navadno uresničile le v mestih, med srednješolci, v elitnih srednjih šolah. Z zornega kota zveze komunistov sta obstajali dve vrsti elitnih šol: prva in zanesljivejša je bila delavskoproletarska, druga, manj zanesljiva pa meščanskointelektualna. Med šole prve vrste sta recimo spadali strojna in poklicna šola, k drugi pa so sodile gimnazije: v Sarajevu so bile to na začetku osemdesetih let Prva, Druga in Peta gimnazija.

Kako je potekal sprejem v zvezo komunistov v delavskoproletarskih šolskih ustanovah, temu zgodovinarju ni znano, zato bomo govorili o tem, kako je duhovni bodibilding potekal v gimnazijah, konkretno v Prvi gimnaziji. V drugem letniku, proti koncu šolskega leta, je razredničarka med razredno uro s slovesnim glasom naznanila, da proces poteka. Ni povedala, kateri in kakšen proces, vendar je poudarila, da bosta učiteljski svet in aktiv zveze komunistov razpravljala o vsakem posameznem primeru. V poštev pridejo edinole zgledni dijaki, ki se do učiteljev in sošolcev vedejo tovariško in nimajo neopravičenih ur. V članstvo seveda ne bodo sprejeti tisti z nizkimi ocenami iz predmeta samoupravljanje s temelji marksizma, pa tudi ne dijaki s slabo oceno iz vedenja.

Odličnjakinje iz prvih klopi so se nemudoma zresnile, oglašale so se k besedi, hvalile so sistem sprejemanja, a tudi opozarjale na napake, ki utegnejo nastati med njegovim potekom, in na vse načine kazale, da je njihov duh nabildan do skrajnih meja. Slabše učenke so molčale, vendar je bilo v njihovih očeh videti zavist.

V našem razredu je bilo samo pet fantov. Vseh pet je do tega članstva kazalo opazen odmerek jebesemizma.

Razredničarka je to pojasnjevala z dejstvom, da fantje v telesnem in tudi duhovnem smislu dozorevajo počasneje od deklet. Najbrž je imela prav.

Toda v mojem primeru je bila storjena izjema: navkljub nižji oceni iz vedenja, navkljub zastrašujočemu številu neopravičenih ur (najmanj trideset) in navkljub dejstvu, da sem se po splošnem mnenju do učiteljev obnašal s pomanjkanjem spoštovanja, do sošolcev in sošolk pa s presežkom prirojene pokvarjenosti, sta me razredničarka in učiteljski svet predlagala za članstvo v Zvezi komunistov Jugoslavije. Razlog za ta precedens je bil preprost: samoupravljanje s temelji marksizma je bil, poleg srbskohrvaškega jezika in zgodovine, moj najljubši predmet. Koje šlo za Marxa, Engelsa, Lenina in druge, sem briljiral, in če to ni pretirano bahanje, hi bilo mogoče reči, da sem bil v svoji in nekaj predhodnih generacijah najboljši učenec Prve gimnazije v marksizmu. Učiteljski svet in razredničarka sta verjela, da me bo članstvo zresnilo, da se bo del moje osebnosti, ki je bil brez slehernega dvoma negativen, nezrel in nedorasel, sčasoma korigiral, in da bom postal odličen komunist. V prvih dneh septembra, ko smo že začeli obiskovati tretji letnik, so se predlogi zresnili, zato se je moral na izredni uri vsak predlagani izjasniti o ideji, da postane čan Zveze komunistov Jugoslavije. Odličnjakinje je dajala huda trema. Članstvo so najbrž doživljale tako kot prvo menstruacijo: še ena faza v odraščanju, ki ji sledi le še poroka. Toda sam sem dejal, da se nimam za dovolj zrelega za Zvezo komunistov Jugoslavije in da tudi z religijo še nisem dokončno opravil.To sem rekel, ker sem menil, da je tak odziv dober blef, čeprav nisem dvomil ne v svojo zrelost ne v svoj odnos do religije.

Razredničarka je zavila z očmi. Ostal sem najboljši v marksizmu, odličnjakinje pa so postale komunistke.

Ko je prišlo leto 1990, so bile že poročene in niso bile članice SDP. Izstopile so torej iz komunizma in vstopile v nekaj drugega. Pred tem so leta 1983, ko smo hodili v četrti letnik, na partijskem aktivu še glasovale o spremembi imena naše gimnazije, ki se od takrat ni več imenovala Prva gimnazija, ampak Revolucionarni in narodni heroji Prve gimnazije. Pred vojno so šoli vrnili staro ime. Tej zgodovini ni znano, kdo ji je povrnil ime, čeprav bi bilo primerno, če bi poklicali vse naše prvogimnazijske bivše komuniste, pa naj to naredijo oni. Tako bi se uresničila zgodovinska pravica.

KLUB PISATELJEV

Konec poletja leta 1988 sem postal pisatelj. Izdal sem knjigo, prejel dve nagradi, eno v Dizdarjevem Stolcu, drugo v Goranovem Lukovdolu, in sprejeli so me v Društvo pisateljev Bosne in Hercegovine. Vse to je bilo potrebno, da sem se odločil prvič vkorakati v Klub pisateljev, zakajeno luknjo v podpritličju nove poslovne stavbe Svjetlosti, kjer so se zbirali Sarajevčani, ki jih je javnost imela za pisatelje. Nekateri od njih so tudi bili pisatelji, drugi ne, ampak to v gostilni ni posebno pomembno. Tako sem sedel za prosto mizo, naročil gosti sok in škileč nad razprtim časopisom gledal, kaj počnejo književniki. Prvi, ki sem ga videl in čigar besede sem si zapomnil za vekomaj, je bil Abdulah Sidran, ki je bil tistega dne za mizo z dvema amaterskima slikarjema in Ivanom Kordičem. Nadel si je svoj značilni cmeravi izraz, pri katerem se mu brada spusti vse do prsnice, glas pa npremeni v nekakšno povsem umetno, sidranovsko impol ječanje, ki so ga številni posnemali, vendar ga ni hotel nihče ponoviti, v roki je držal kozarec in govoril: »Alkoholik sem postal iz strahu, kaj mi bo Dragoljub Jcknič jutri napisal v Oslobođenju. Kreten, kreten, saj vem, da je kreten, a me je vseeno strah, kaj bo napisal. Ni važno, da je kreten, če pa je književni kritik in me l.iliko pokoplje.«

To je bila popolna poza, ena od teh, po katerih bom vsa naslednja leta prepoznaval Sidrana, podobna je bila njegovim filmskim likom in z njo je pravzaprav preverjal, kako učinkovit je kak njegov stavek in ali ho spravil v smeh ali užalostil te, ki ga poslušajo, ali pri njih dosegel karkoli drugega. Če kaj doseže, to pomeni, da je stavek dober in da ga je mogoče uporabiti v filmu, prozi, nemara tudi v poeziji. Popolnoma nepomembno je, kaj si bodo ljudje mislili o človeku, ki govori takšne reči, saj bodo vsi, ki ga poznajo, vedeli, koliko so resnične in avtentične in koliko igračkanje * poslušalstvom, za vse, ki ga ne poznajo, pa to ni nepomembno. Dandanes se mi dozdeva, da je Sidran Nlrhernega od svojih dobrih stavkov (»Drugi jebejo, ti pa se, Mazafer, kopaj!« in »Marx je bil dober človek in pntvi komunist!« in »Bo nad tem mestom sonce sploh kdaj posijalo, kot se spodobi?!« ...) najprej izrekel v gostilni, preveril njegov učinek ter ga transponiral m transportiral v književnost.

Drugi je bil princip Marka Vešoviča. Ta je samo poslušal in potem popravljal, kar je slišal. Njegov roman Rodovni starosta, vse do dandanes dokaj temeljito zamolčan, je bil v tretjem letniku gimnazije ena od mojih kultnih knjig. Popolno zasliševanje devetdesetletnega deda Simeuna Pavlova Tapuškoviča je bilo krotek, nežen uvod v to, kar je Marko med vojno poslušal, zapisoval in spremenil v književnost. Tretji je bil princip Daria Džamonja. Ta je pisal o tem, kar se mu je dogajalo, vendar šele takrat, ko je dogodek postal nekakšen spomin. Največji del svojih dvestotih zgodb je Džamonja napisal med spominjanjem na koga, al’ na dedka al’ na babico al’ na prijatelja, ki je odšel v Ameriko in postal bogat človek, vendar ga je v duši nekaj žulilo.

Četrti je bil princip Nedžada Ibrišimoviča. Stavki, ki jih je izrekal, so imeli ritem stavkov, ki jih bo napisal. Njegov govor je bil apokrifen in nadvse težko je bilo obnoviti, kar ti je povedal Ibrišimovič, saj ti ni uspelo sneti njegove intonacije in tudi ne po njegovo zlagati stavkov. Komu, ki je prišel iz kake druge jugoslovanske republike in ni znal dobro poslušati ali pa je bil brez čuta za ritem in poigravanje v pogovoru, se je Nedžad utegnil zdeti malce sfuzlan. Tak vtis je seveda površen, enako kot vtis, da Sidran o sebi zares misli to, kar govori, ali vtis, da Vešovič živi samo tuja življenja, ali da ima Džamonja od življenja le to, kar ni več življenje.

Ti štirje pisatelji so bili ključni za moje sarajevsko književno odraščanje. Po njih me bo zgodovina književnosti, če takšna zgodovina obstaja in če sem književnik, umestila v bosanskohercegovsko in ne v kako drugo literaturo. Lahko me umestijo tudi v drugo, v tisto, ki si jemlje pravico do mojega etničnega izvora, ampak to je že vprašanje dvojnih pripadnosti, ki so v književnosti možne, medtem ko, recimo, v nogometu niso. V nogometu igraš za to ali za ono reprezentanco. Vendar le za eno.

Zgodbe pišemo zaradi sebe in zgolj zase. Med pisanjem zgodb bralci ne obstajajo. Toda človek je lahko blizu, soroden in domač s tem, kar napiše, samo če mu je to podobno, podobno pa mu je le, če to potrdijo drugi. Zato je torej treba dobre zgodbe preverjati po gostilnah. In podobno, srečen je človek, ki se mu primeri malo literarno relevantnih življenjskih katastrof, pisatelj pa je srečen, če zna slišati, prepisati in dodelati zlo, ki se je drugim v resnici zgodilo. Književnosti seveda ni brez spominjanja, brez preteklosti in brez nostalgije: če zlahka pozabljaš, ne boš nikdar nič napisal. Ali kot bi rekel Miljkovič, narodi, ki pozabljajo preteklost, mo obsojeni na slabo literaturo. Ni rekel tako, ampak kot da bi. Ni dobre zgodbe brez stavka, ki teče na način, ki je samo tvoj. Stavek je treba čutiti, ga preverjati, cclo za ceno, da te drugi ne razumejo. Stavek je ritem udarjanja dežja ob streho, ta ritem pa se razlikuje od ritma lažnega dežja po izmišljenih strehah.

Seveda so tudi ljudje, ki jih tvoje zgodbe ne zadevajo ali pa se morajo zelo potruditi, da jih razumejo. Ti ljudje navadno pripadajo drugim svetovom ali tujim kulturam. Drugi svetovi in tuje kulture so dragoceni m potrebni. Užitek je vstopiti vanje, pa tudi izstopiti iz njih, ko zabredeš v težave ali si otožen. Takrat ti ostane Mimo tvoj svet. Ta je kot postelja med posteljami, ni najboljša, vendar je vajena tebe in oblike tvojega telesa.

Morda nas bo zgodovina tudi zajebala in se bo vse  mejilo na izbiro reprezentance, v kateri igraš. To ni politično, je pa kulturno zlo. Pripadati samo enemu. Toda četudi se to zgodi, če se torej znajdemo v dilemi Maria Staniča ali Edina Mujčina, tedaj je treba povsem mirno, brez sekiranja in občutka, da koga ali kaj goljufaš in izdajaš, izbrati svojo ekipo. Jebiga, moja je bosanska. Zaradi tega nisem ne dober ne slab, vendar se ne morem spremeniti, pa če bi si s tem še tako povečal udobje.

NESKONČNOST

Slika je spremljala vlak, tistega ozkotirnega na levi strani Miljacke, in igrala je melodija pesmi Sarajevo, ljubavi moja. Tik preden bi se moral zaslišati glas Kemala Montena, je slika izginila in prikazala se je starinska televizijska scenografija, steklena mizica, zraven nje fotelja v barvi prezrelih višenj, v enem od njiju moški s prečko nad levim ušesom, v drugem svetlolaska s hladno trajno in z nogami, urejeno prekrižanimi kot redoljubno zložena polena kakega dobrega podromanijskega gospodarja. Moški je rekel - dober večer, dragi gledalci, ženska je nekoliko tišje dodala - dober večer. Začenjala se je Sarajevska kronika, vsak torek in četrtek ob osemnajsti uri in petinštirideset minut.

Moški je poročal o sestankih, ki so potekali prejšnje dni: delegacija Sovjetske federativne direkcije za gozdove je obiskala generalnega direktorja Šipada, tovariša Seida Maglajlija, tovariš Ante Sučič je odpotoval na obisk premogovnikov v Aleksincu, kjer je v imenu meščanov in delovnih ljudi našega mesta izrekel sožalje zaradi hude nesreče, tovariš Sučič je ob tej priložnosti dejal ... Potem je ženska govorila o odprtju vodovoda na Briješču in gradnji lamele C na Alipaševem polju. Se enkrat več se je udejanjila naša solidarnost: dokončanje naselja Solidarnost je predvideno za konec avgusta. »Športne novice!« je zavrisnil moški: v dvorani Osnovne šole Ahmeta Fetahagiča je potekalo republiško tekmovanje osnovnih in srednjih šol v streljanju z zračno puško. Nogometni klub Vratnik je dobil nove prostore ... Potem je tik pred koncem sledila glasbena točka: Himzo Polovina v narodni noši, na splavu, ki pluje vzdolž Drine, prepeva: Ostal mi zgolj otožen je spomin, kako z drago ljubimkal sem skoraj sleherni večer.

Sarajevska kronika je bila oddaja, v kateri se ni nikoli nič spremenilo. Vse je bilo minljivo, vse je izginjalo: televizijske špice, pričeske Mirjane Jančič in puliji Rinka Goluboviča; Zoran Popovski si je čez plešasto glavo česal vse manj las; Branko in Hamdija sta bila vse starejša - le oddaja je ostajala vselej enaka. Ivo Andrič je posvetil na stotine strani negibni, počasni Bosni, v kateri se rušijo cesarstva in se izmenjujejo svetovi, ki pa ostaja enaka, nespremenjena in trda v svojem topem vztrajanju pri večno enakih dnevnih in življenjskih obredih, molku in običajih, pri katerih vztrajaš, dokler nisi zaradi njih oh glavo. V svoji mladosti smo le redko prepoznavali takšno Bosno, za nas je bila vedno književno dejstvo in fikcija - razen v oddaji Sarajevska kronika.

Mesto, izginulo v žrelu davno ugaslega vulkana, z reko, ki je v tistih sedemdesetih na daleč zaudarjala,

in s potoki, ki so izginjali pod asfaltom Bistrika, Vratnika, Ulice Đura Đakovića ali Ahmeta Fetahagiča, to mesto je živelo kot kolos z Rodosa, v razkoraku med socialistično obnovo in izgradnjo ter notranjo rastjo, ki je bila zunaj vsakega nadzora. Ta tiha rast je na ulice pripeljala ljudi, ki so bili večno nezadovoljni, ker so bili daleč od idealov svojih življenj, zasužnjeni v žrelu na koncu sveta, na strašnem kraju, kjer niso ničesar doživljali kot svoje. Mesto jih ni opažalo ali jih ni moglo razumeti ali pa jih je doživljalo kot nenevarne urbane upornike. Šele leta 1992 bo postalo trpko jasno, da to niso bili uporniki. Poleg topovskih salv in smrti, ki so jo pošiljali z obodov vulkana, so v teh zadnjih letih poslali tudi končno sporočilo o sebi. Momo Kapor, eden od teh sarajevskih ljudi, je napisal roman Zadnji let v Sarajevo, katerega edino literarno in življenjsko načelo je sovraštvo do tega mesta, Rajko Nogo pa se je smehljal izpod svojih brkov, poln upanja, da bo naposled uničen del njegovega življenja, ki ga je prebil na kraju, na katerem nikdar ni hotel biti.

V devetdesetih letih je na stotine in tisoče ljudi doumelo, da jih je Sarajevo mučilo in obremenjevalo ter da mora umreti in izginiti vse, kar ni njihovo. Ta stari ugasli vulkan z živimi vodami v trebuhu in z reko, ki je po olimpijadi prenehala smrdeti, je postal središče sveta, tako kot vsak nesrečen kraj ali lik postane blizu tem, ki ga ne poznajo. Sarajevo je danes planetarna Marilyn Monroe.

Vsaka prava nesreča je neskončna. Tako je tudi s to nesrečo. Nikdar se ne bo končala, nad mestom tudi nikdar ne bo zasijalo sonce, kakršno sije na krajih drobnih trpljenj. Človek se proti nesreči najlaže in najbolje bori z neskončnostjo, z večnim ponavljanjem enakih obredov. Andrićevi liki so bili trdovratni v svoji nespremenljivosti, ker so se tako borili proti nesreči. Bili so pametni. Tako kot je bila pametna tudi Sarajevska kronika. Melodija, ki je izginila, tik preden se je zaslišal Pevčev glas.

BLAGOVNICA

Leta 1976 ali 1977 je krožil tale vic: »Američan je obiskal Sarajevo in se vrnil domov. Domači ga vprašajo, kakšno je to Sarajevo. Mah, nič, pravi, zakotje s tremi bajtami, nimaš česa videti. Ampak kakšno policijsko postajo imajo, vsa Amerika nima tolikšne.«

V času tega vica se Sarajevčani še niso mogli privaditi blagovnici z imenom Unima, zaradi katere so porušili staro kavarno Istra in še nekatere hiše, najbrž stanovanjske, ki pa jih ta zgodovina ne pomni. Unimo so gradili več kot leto dni, pol Titove ulice je hilo v blatu, in ko je končno vzniknila, tako modra in kockasta, so ljudje zapadli v značilno sarajevsko stanje nkeptične fascinacije. Nemudoma so začeli obirati novo blagovnico, govorili so, da je grda, si izmislili vic z Američanom, vendar so verjeli, da Sarajevo z njo postaja avtentična metropola, in pohiteli vanjo, v neumnem prepričanju, da bo tam naprodaj kaj, česar v drugih sarajevskih trgovinah ni. Še leta jih sam Bog ne bi mogel prepričati, da kavči, preproge, obleke, srajce, žarnice, igračke, kopačke in karnise iz Unime niso nič boljši od teh stvari v Bezistanu ali Nami. Zaleglo ni niti to, da je bilo z etiket lepo razvidno, da gre za ene in iste proizvajalce. Stvar, kupljena v Unimi, je bila, najbrž po načelu svetišča in posvečenega kraja, vredna več od enake stvari, kupljene kje drugje.

Ker pa Sarajevo že takrat ni bilo mesto v Bosni, ampak mimo Bosne, je bila Unima za Banjaluko in Zenico kot nož v srce. V tistem času se je govorilo, da »obrobje v primerjavi z republiškim središčem ne sme biti zapostavljeno«, zato so tudi druga mesta začela na vrat na nos graditi blagovnice. Banjaluška je dobila ime Bosanka, zeniška pa Beograđanka. Tako kot Unima sta obe nastali sredi mestnega trga, kot srednjeveški katedrali, in postali osrednja kraja naše samoupravne duhovnosti.

Rivalstvo mest glede blagovnic je »pridobilo na intenzivnosti«. V Zaostrogu in Drveniku so se bosanski otroci v plitvinah klali okrog tega, čigava blagovnica je boljša. Potrošniška mentaliteta je, vsaj za eno sezono, premagala športnega duha. Namesto Borca, Čelika, Zelja in Sarajeva so bili naši upi Unima, Bosanka in Beograđanka. Z veličastnimi otroškimi lažmi in s prirojenim darom za mistifikacijo smo opevali svoje blagovnice. Neki Latif iz Zenice je zatrjeval, da je v Beograđanki bazen, za pričo pa je poklical očeta Muhameda, livarja, ki je komaj čakal, da mine dopust in da se bo vrnil domov, zato je voljno podprl sina in tako zmedel tekmece. Takrat je namreč veljalo, da odrasli ne lažejo. To je bil za Sarajevčane strahoten udarec! Da imajo Zeničani sredi blagovnice bazen!

Ko se je v osemdesetih Unima preimenovala v Magros, je bilo to že grdo, dekadentno socialistično poslopje, ki ga ni nihče več maral in v katero nihče ni vstopal z občutkom posvečene veličine, zato tudi sprememba imena ni zadevala nikogar. Unima je za vekomaj ostala Unima. Ampak to - za vekomaj - bo trajalo samo tako dolgo kot Sarajevčani. Novi prebivalci mesta namreč ne sprejemajo kriptičnih imen, ampak se povsem razumsko opredeljujejo za uradno veljavna. Sarajevčani se jim zaradi tega smejejo, ampak tudi ta smeh je zgolj potrditev poraza in občutka manjvrednosti, značilnega za ljudi, ki so odraščali na asfaltu.

Meščani umirajo od lastnih vicev. Potem ko so enkrat videli Ameriko in ko so v Ameriki videli policijsko postajo, znatno večjo od blagovnice Unima, jim je iz malih možganov priplaval davni vic. Naše mesto je majhno, kot so majhne naše duše v njem, in tako je tudi blagovnica Unima (ki se pravzaprav ves čas imenuje Sarajka, vendar to nikjer ne piše, še najmanj pa v srcu) manjša od povprečne policijske postaje v velikem svetu.

EMAESESA

Plesna sezona je že zdavnaj minila. Odraščali smo v času, ko sta valček in tango ostala v getu plesnih šol, maturantskih in svatbenih plesov pa so se spominjale mame in babice, kadar jim je bilo v življenju težko ali pa so se čudile temu, kako hitro so odrasle in se postarale ali kako so skorajda čez noč vsi princi na belih konjih v galopu izginili vzdolžTitove ulice in Obrežja Otokarja Keršovanija. Plešejo samo pedri, se je zdelo dečkom, kaj pa so si o tem mislile deklice, ne bomo nikdar izvedeli, ker je vsa naša zgodovina moška in ker v njihov svet nismo hoteli kukati prav zato, da ne bi bili pedri.

In vendar, z zgodovinske razdalje ter na osnovi bledih in ne dovolj razločnih podob, ohranjenih na notranji strani očesa, se nam zdi, da so deklice vendarle plesale, v igri, ki se je imenovala gumitvist ali elastika. Temu ženskemu plesu je dajala ritem izštevanka: e ma, es es a, es es a, pi pi a. Takrat nihče ni vedel, kaj pomenijo ti glasovi, in tudi tega ne, da se za njimi skriva črkovanje reke Mississippi, resda nekoliko izkrivljeno, a kljub temu prepoznavno, vsaj v poznejšem spominu.

Punčke našega otroštva niso vedele za Mississippi, ko so nad elastiko plesale svoje prve iniciacijske plese, ko so lovile ritem nekega drugega plesa, ki jih bo lepega dne nemara odpeljal na to reko, kjer bodo na turističnem parniku kot iz stripa o Zagorju Te Neju s kakim zariplim ameriškim unproforjevcem plesale svoj poročni valček. Takrat jim zanesljivo ne bo padlo na pamet, da to ni njihov prvi ples nad Mississippijem.

Izštevanka je imela tudi variacije. Recimo: e ma, e ma ma, blagovnica Unima. In potem: emica, es esica, es esica klobasica. Elastika se je dvigala vse višje, od gležnjev, kolen in bokov do ramen in visoko nad glavo. Deklice so dvigale desno in potem levo nogo, hlačke z rožnatimi cvetki in marjeticami so pobliskavale, vse dokler se ples ni spremenil v juvenilen kankan, ki se ga je plesalo od Bistrika do Kevrovega potoka, od Alipaševega polja do Vratnika in v katerem ni nihče, vsaj za časa našega otroštva, videl nič umazanega.

Obdobja odraščanja niso dočakale nepripravljene. Dečki pa so z igranjem partizanov in Nemcev ter nogometa na male gole lahko postali samo bojevniki ali nogometaši, morda še inženirji arhitekture, avtomehaniki in novinarji, skoraj nobeden pa ni našel unproforjevke, s katero bi zaplesal nad reko Mississippi in ki bi ga za vedno vpeljala v svet za ogledalom, svet, v katerem plesna sezona nikdar ne mine in v njem življenjskih poti ne določa bojazen, da boš postal peder.

Vsaka drama, tako kot vsaka zgodovina, ima takšen potek, da likom, ki v njej sodelujejo, ni jasno, kaj je v njej pomembno in kaj nepomembno, dokler zgodba ne pride do svojega konca. Tako tudi igra gumitvist ni bila resna, dokler je niso takšne naredili resni časi. Ko ostaneš sam s svojim življenjem, ko prav nič ni tvoje, še potni list ne, in ko to ni vredno niti toliko kot razvlečena elastika za hlačke, si lahko dostojanstvo kupiš od ljudi zunaj tega sveta. Znanje plesa rešuje življenje, vsak ples pa je samo e ma, es es a, es es a, pipi a.

Včasih je dovolj že en ples, da izstopiš iz te zgodovine in da te ne zadeva več, da vse pozabiš, tisto, česar ne moreš pozabiti, pa - skriješ. Za seboj boš slišal le še oddaljene glasove: Kurba! Peder! Pred koncem plesne sezone boš že pozabljen in s kanadskim ali ameriškim potnim listom boš lahko prišel v Sarajevo.

ČAVKA

November, gosta megla, na asfaltu gnije kostanjevo listje. Zehaš, ker je osem zjutraj; nisi se naspal, zbudili 10 te ob pol sedmih, mamina roka stiska tvojo znojno dlan, oči imaš polne zaspanih solz, nato pa sledi preznojen zadnji dolgi zehljaj, ki traja od Osnovne šole Miljenka Cvitkoviča vse do vhoda na območje bolnišnice. To ni prava bolnišnica, taka, ki te takoj zaboli in ki smrdi po aerosolu in razkužilih. To je »očesna klinika«, ki te bo zabolela, če vsak torek in četrtek ne boš zgodaj vstal in če ti ne bo uspelo spraviti papagaja v kletko. Prispeta do barake na koncu bolnišničnega območja. Notri sta čakalnica in otroška ordinacija. V čakalnici so starši in babice, otroci z obližem čez oko ali s socialnimi očali z debelimi stekelci. Mama ostane v čakalnici, ti pa sam vstopiš k doktorici. Ni te strah. Tu si že stotič. Sedeš na stol, ki ga je moč dvigati in spuščati. Brado opreš ob hladno kovinsko stojalo. Pred očmi sta dva okularja. Z enim očesom vidiš kletko, z drugim papagaja. Z desno roko primeš plastično ročko, močno se koncentriraš in z ročko poskušaš spraviti papagaja v kletko. »V kletki je!« Doktorica zaskrbljeno zmajuje z glavo. Začenjajo se vaje. Zdaj izgine papagaj, zdaj kletka.

Naslednjič bodo tudi tebi dali na oko obliž, po mesecu dni pa ti bodo v oči kapljali atropin, počeli ti bodo marsikaj, vendar nič od tega ne boli, vse boš zdržal, da le ne boš prišel v roke strašnega doktorja Čavka. Ta dela operacije. Reže škilave oči otrok, ki jim definitivno ne uspe spraviti papagaja v kletko.

Spet je november, spet megla, zgodnje jutro in gnilo listje. Kdove koliko let je že minilo od prve vaje. Doktorica se zdi zadovoljna. Povsem gotovo je že, da ne boš šel na operacijo. Seveda če boš pridno nosil očala. Ponosen si in počutiš se odraslega. Pred prvo življenjsko zmago. Mi temu pravimo škilavost, ampak ko pridemo na morje, se srečujemo z otroki iz Zagreba in Beograda. Njihove mame temu pravijo leno oko. Govorijo kot doktor Čavka in tvoja doktorica z vaj. Kadar se doktorica zresni, ne reče ne škilavost in ne leno oko, temveč - strabizem. To je strahovita beseda, ki smrdi po operaciji, po rezanju oči, po katerem življenje, tako se ti vsaj dozdeva, postane popolnoma nemogoče.

Po vseh teh novembrih si se odločil, da prenehaš nositi očala. Bil si na začetku pubertete in zdelo se ti je, da ženske ne marajo moških z očali. Tudi moški ne marajo takšnih moških. Kličejo jih: Škili, Škili. Doktor Cavka je bil že v pokoju. Grožnja z rezanjem oči je izginila.

Vedel si, da je ta mož slaven. Ljudje iz Nemčije, Italije in iz vseh držav so prihajali, da jih je operiral. Za vse bolezni se je odhajalo iz Sarajeva, edinole za oči se je prihajalo v Sarajevo. Nikdar nisi ne videl in ne spoznal doktorja Cavka. Bil je mit. Bil je kot Bog, ki ga vidiš samo enkrat, ko tvoj greh postane prevelik in se te odloči kaznovati, ker nisi spravil papagaja v kletko.

Med vsemi sarajevskimi legendami je bil doktor Cavka nemara najbolj poetičen. Ne zato, ker je bil tak po naravi, kajti o njegovi naravi ne vemo ničesar, ampak ker je ljudem reševal vid. Predstavljaj si Švaba, slepega Švaba, ki svoje Nemčije ni videl vse od takrat, ko je bil otrok. Pripeljejo ga v Sarajevo, v to smrdljivo mesto, v katerem voha zgolj smog, gnilo listje in meglo, potem pa ga operira doktor Cavka, in prvo, kar vidi Švab, je Sarajevo, ljubo Sarajevo, ki ljudem vrača vid. To je mesto, ki ga je Švab videl še pred svojo Nemčijo, rodno mesto njegovih oči, nežni kraj, v katerem so vsi novembri že minili.

Ti pa, ti si papagaja zaprl v kletko, izvrgel Cavka iz svojega srca, videl vse, kar ti je Bog dal videti, ter zaprl oči, utonil v temo in sen. To je spomin - mrak za doktorja, ki je rezal oči, da bi oči videle Sarajevo.

ČASOPISI ZA SEDENJE

Iste časopise so prodajali po dvakrat: prvič za branje, drugič za sedenje. Za branje so stali tri dinarje (reklo se je: tri stotke), za sedenje pa petdeset par (ali: pet kovačev). Pred stadionom je malo stran od blagajne stal škilavi Mičo in vpil: »Časopisi za pod rit, navali narod!« Ljudje so kupovali in nihče se ni upiral, nikomur tudi nikoli ni padlo na pamet, da bi stare časopise prinesel od doma. Pravila tekme so bila znana, tako kot je obstajal tudi ustaljen stroškovnik: vstopnica - petdeset dinarjev (pravzaprav: pet tisoč), škrnicelj bučnih semen - tri dinarje in časopisi za pod rit - petdeset par. Enako je bilo tako na Grbavici kakor na Koševu.

Potem pa te enkrat na dve leti foter odpelje v Beograd ali Split, ti pa se ne moreš načuditi, zakaj tam ni časopisov za sedenje. Drži, v Splitu je beton vroč in si ne boš prehladil ledvic, na Marakani v Beogradu pa imajo plastične stole, ampak ni prav, da ne spoštujejo običajev ter ne vedo, da dnevniki ne trajajo samo en dan in da se jih ne proda samo enkrat.

V tistem času sta najprej prišla na igrišče trenerja s »strokovnim štabom«, šele za njima, čez minuto ali dve, so na ogrevanje pritekli igralci. Očetje na tribunah so zamrmrali: »Glej ga, Ribarja.« Ribar, osivel petinštiridesetletnik, z lasmi na ježka (zmeraj je hecno, če je starejši moški ostrižen na ježka) in v modri Zeljevi trenirki, pa je sedel na svojo klop in si, če nas spomin ne vara, prižgal cigareto. Vanj je sekundo ali dve strmel ves stadion. Ribar je bil trener s karizmo. Pod njegovim pogledom so pokale golenice nasprotnikovih napadalcev.

Mnenja o Željevem šampionskem naslovu so se radikalno razhajala. V Sarajevu se je vedelo, da je Riharjevo moštvo osvojilo prvenstvo, ker je bilo najboljše, ker je dalo največ golov, ker je osvojilo največje število točk, toliko, kot jih v vseh minulih prvenstvih ni še nihče, in ker je imelo na klopi »genialnega stratega«, ki je postavil v gol mladega Coba Janjuša, na mestu centerforja pa je imel groznega Joža Bukala, čigar žoge so ubijale in o katerem se je govorilo, četudi tega ni nihče videl, da je z udarcem s tridesetih metrov zlomil prečko.

Ampak v preostanku Jugoslavije, zlasti med navijači velikih klubov,je prevladovalo mnenje, da je Zeljo postal prvi, ker je Milan Ribar brezobziren ubijalec in ker njegova obramba lomi noge subtilnim beograjskim in splitskim napadalcem. Legenda o Zeljevih kostolomcih in strašnem atamanu Ribarju seveda ni bila resnična, čeprav tudi ni bila popolna laž, pravzaprav je brezhibno ustrezala nadaljevanju mitologije o okrutnih otomanskih vojskovodjih, pred katerimi so civilizirani ljudje brezglavo bežali. Vsi so v šoli brali Most na Drini in se spominjajo tistega nabijanja na kol z drugimi sredstvi.

Toda on sije samo izmislil to, kar je Vladanko Stojakovič potuhnjeno formuliral kot »moški nogomet«. Riharjeva obramba je lomila kosti, vendar nikdar hinavsko in s hrbta. Noge so pokale, ker se niso utrdile in so še vedno igrale igro iz obdobja romantike. Željev trener na to obdobje ni dal niti pet par. Njegova je bila prihodnost, čeprav ne Željo ne Ribar nikoli ne bo imel koristi od te prihodnosti in tudi nihče iz te prihodnosti  ne bo priznal njune veličine.

V tej generaciji prvakov sta igrala tudi moža, ki jima je bilo ime Velija (Bečirspahič) in Avdija (Derakovič).

Njuni imeni sta nevajenim jugoslovanskim ušesom zveneli žensko, kar se je kresalo s trdo in za nežne duše pogubno Željevo igro. To je bilo obdobje, ko so bili mogoči paradoksi in še ni bilo znano, komu bo na koncu balade sojeno biti zmagovalec, kdo bo postal evropski prvak, čigav stadion pa bo zgorel kakor žrtev žgalne daritve.

Milan Ribar je umrl v eni od zagrebških bolnišnic. Hrvaški časopisi so o tem objavili kratko novico, iz katere ni bilo mogoče razbrati nič zanesljivega, razen da je umrl nek Sarajevčan. Tistega dne je pihal jugo in najbrž so kakega ostarelega Hajdukovega ali Zvezdinega igralca bolele davno polomljene kosti. V vseh velikih mestih nekdanje Jugoslavije bi morali s streh najvišjih nebotičnikov metati stare časopise, časopise za pod rit, časopise za pet kovačev, te krizanteme za grob Milana Ribarja.

DOM PISATELJEV

Pošasten kraj, na katerem se je pojavil hudič, se je imenoval Dom pisateljev ali Dom Gribojedova. Tako je v romanu Mojster in Margareta, v knjigi o fanatičnem mirovniku Jezusu, realističnem Pilatu, črnem mačku Behemotu in meščanu, ki je bil ta hudič. Naš Dom pisateljev pa je bil tik pred koncem komunizma in Jugoslavije zasnovan kot kraj, ki bi moral, vsaj po zamisli njegovih snovalcev, vrniti dostojanstvo književnikom in književnemu življenju, a je namesto tega v letih 1991 in 1992 sočasno postal tako sarajevska Casablanca kot sarajevski Dom Gribojedova. Tu so se shajali in se poslavljali prijatelji in sovražniki, tu se je prikazoval hudič z napovedmi svojega mračnega bogokletnega dela, tu so si bosanski pisatelji z alkoholom zdravili vse bolezni, ne da bi slutili, da bodo že kmalu iz slabih komunistov postali slabi muslimani, pravoslavci in katoliki.

V    vrtu Doma pisateljev je živel pav, tak, kakršni so bili pred Hišo cvetja, posmrtnim počivališčem predsednika Tita. Pava so dostavili v Sarajevo, ker je nekdo najbrž menil, da je ta ptica sinonim za mestno eleganco in da bo za pijane pisatelje nekakšen bog pravega trenutka Kairos, ki ga enkrat v življenju ujameš za spletene lase, potem pa te, lahkomiselnega, lenega in naivnega, vodi skozi življenje. Ampak pav je samo grozljivo kričal, da je vsem ledenela kri v žilah, in bolj spominjal na hudiča, zaostalega v razvoju, hudiča imbecila - nezmožnega povzročati zlo, vendar vajenega, da ga s svojim glasom napoveduje.

V    Domu pisateljev se je jedlo vezirske mahmudije in veselega bosanca. To sta čudni jedi, kljub orientalskonacionalnima imenoma sta bili popolnoma nesarajevski in tuji, kot je bil, v nekem višjem smislu, tudi Dom pisateljev otok nekega drugega, neznanega in zloslutnega sveta sredi tega našega, še vedno socialističnega, svetlogledega in naivno prepričanega, da nas bodo obšle vse pogube in vse nesreče, kot nevihte obidejo mesto Eden in kot orkani z ženskimi imeni vselej obidejo puščavo.

Tretjega aprila 1992, bilo je ob osmih zvečer, je v Dom pisateljev vstopil visok, urejen mož v uniformi podpolkovnika JLA. Sedel je za mizo ob stekleni steni, snel kapo in si z dlanjo pogladil sive lase, se oprl na komolec in lenobno čakal natakarja. Naročil je vezirske mahmudije in kozarec mineralne. Gibi tega človeka, izraz njegovega obraza, to, kako je prijemal kozarec -vse, kar je počel, je izdajalo mir in dostojanstvo, kakršno je najlažje opaziti pri ljudeh, ki so odskrbeli vse skrbi, izšolali otroke, preboleli bolezni, zdaj pa se, docela izpraznjeni zlih in dobrih duhov, pripravljajo na dopust.

Vsi, ki so tistega večera videli podpolkovnika in še verjeli, da je prav on sel, ki bi utegnil ponuditi odgovore na vsa vprašanja naših življenj, so bili lahko prepričani, da ne bo nobene vojne in da se ne sme zgoditi niti eno zlo, vsaj ne do trenutka, ko bo ta človek z izrazom na obrazu ali s kretnjo pokazal, da utegne biti drugače. On pa je mirno pojedel vezirske mahmudije, si s platnenim prtičkom skrbno obrisal usta in globoko zavzdihnil. Tako zavzdihnejo vsi nahranjeni, od ljudi do levov, zavzdihnejo pa najbrž tudi komarji in mravlje, ampak o teh ne vemo ničesar, ker jih nikoli nismo opazovali tako pozorno, kot smo opazovali podpolkovnika.

Plačal je, se nasmehnil natakarju natanko toliko, kolikor je treba, in se čisto počasi sprehodil iz Doma pisateljev in iz naših življenj. Podpolkovnika nismo videli nikoli več. Četudi se je kdaj prikazal, se je v drugačni, neprepoznavni podobi, s katero je napovedoval neko novo usodno resnico. Po teh letih je Dom pisateljev navidezno ostajal enak, vendar ni več ne pava ne Casablance, v kateri se poslavljamo, in tudi književniška pijančevanja pretežno potekajo na drugih krajih ter prej pričajo o slabih in žalostnih življenjih kot o naivnosti.

MOŠE

Na, zdaj se čudim in rečem: »Eki!« Lahko bi rekel tudi »Ekši!«, ampak to je nekako bolj uradno. V tistih letih se je vedelo, kdo govori »eki« in kdo »ekši«, kot se je vedelo tudi za hierarhijo pri vstopanju na dvorišče Osnovne šole Silvija Strahimirja Kranjčeviča. Mi majhni, nepomembni in preplašeni smo se tiho čudili: »Eki!«, Franjo Penzija, star in že nekoliko plešast teleban, ki je na dvorišču z mularijo iz srednješolskega doma igral žogobrc, pa je govoril: »Ekši!«

Že v drugem razredu smo prenehali prihajati v šolo v haljicah. Nosili smo jih v šolskih torbah in jih oblekli šele v razredu. Ravnateljica je od časa do časa naročila hišniku Sačirju, naj stražari pri šolskem vhodu in ne spušča noter učencev brez haljice. Takrat smo si jih morali oblačiti že na šolskem dvorišču.

Šola je imela dva vhoda, enega z Ulice Mehmedpaša Sokolovića in drugega z Ulice Ivana Cankarja. Skozi prva vrata so smeli le učitelji in starši, kadar so prihajali na roditeljske sestanke (enkrat na mesec) in govorilne ure (vsak ponedeljek). Prošnje in rotenje Sačirja, naj nas spusti skozi ta vrata, niso zalegli, in tako smo potlačili strah in šli skozi vhod na Ulici Ivana Cankarja. Tam je bil vedno kak lump ali starejši učenec, ki nas je frcal po glavi in nas vlekel za ušesa, bil pa je še eden -ne omenjajmo njegovega imena, saj je še zelo aktiven -ki je ustavljal deklice in jih silil, da so mu segale v žep, češ da je tam bonbon. Pa ni bil bonbon, ampak preluknjan žep.

Starejši so se z nami radi igrali moše. Z roko ti trzne pred očmi, ti seveda pomežikneš, on pa te za kazen s pestjo trešči po rami. Pozneje smo trenirali, da ne bi pomežiknili, in se izživljali nad manjšimi od sebe, ampak težaki so nam primazali mošo, tudi kadar nismo niti trenili z očesom. To je bila njihova pravica, izborjena z odraščanjem, kajti le kdo bi si drznil težaku prilimati »tri kazenske«, ker mu je brez povoda udaril mošo.

Potem ko si z bolečino v ramenih ter z novimi in starimi modricami naposled vstopil v šolo, je bilo vse nekoliko lažje. Razred je bil zaščiten kraj. V razredu te niso tepli, ti pa si se lahko, pač v skladu s količino prirojenega samozaupanja in pridobljene korajže, boril s poskusi znotrajgeneracijskega trpinčenja.

Govor je bil pogosto pomembnejši od telesne moči. Nisi smel govoriti čisto pravilno in tudi ne uporabljati zelo pametnih besed. Če si to vseeno počel, so te recimo poimenovali za Brihto in te nabutali vsakič, ko so dobili priložnost. Najboljša zaščita je bila čimprej sprejeti izgovarjanje »mehkega š«. Reči komu, »je beden tvoj vic k’ drek brez mušic« s karseda mehkim š, je pomenilo postati del sveta, ki bo med odraščanjem najprej sprejel načelo okrutnosti, iz katerega se bodo potem razvila vsa druga življenjska načela - od prijateljstva in dobrote do lopovstva in pokvarjenosti. Nežnost svojega mesta boš spoznal šele potem, ko boš kot deček v šolski haljici in s torbo na rami izkusil vse njegove okrutnosti.

Beseda ekši bojda po turško pomeni kislo. Mogoče pa ne pomeni tega, ampak kaj drugega. Ali pa ne pomeni nič. V našem času je bila ta beseda izraz čudenja velikih in dominantnih. Iz nje je nastala beseda eki, kot mehkejše in tišje čudenje tistih drugih. V tistih letih smo se veliko čudili. Ali pa smo samo izkoristili sleherno priložnost, da smo igrali čudenje. Pozneje so prišle nove mode in novi običaji. Ali pa je nastopilo odraščanje. Odrasli ljudje se le redko čudijo. Za odrasle je čudenje simptom neznanja in neizobraženosti. Zato se nočejo čuditi. Ampak še otroci se ne čudijo več, zato s časom iz govora izginja tako eki kot ekši. Nihče ne skrbi za te besede in tudi v resni jezikoslovni arheologiji ne bodo zabeležene. Tako je zato, ker eki in ekši sploh nista bili besedi. To je bilo nekaj drugega, verjetno dragocenejšega, kar traja, dokler trajajo človeška življenja in dokler so čustvene zgodovine ene generacije še čitljive, dokler se ne porazgubijo in jih ne preraste visoka pokopališka trava, v kateri nagrobniki govorijo o naši različnosti, čeprav niti eden ne pove, kdo je udarjal moše, kdo pa jih je fasal.

TISTI LJUDJE

Aco je ordiniral na dvorišču za Prvo gimnazijo. Dvorišče se je imenovalo Kovinar, Aco pa je bil majhen, škilast debil. Ta mastna, zibajoča se krogla se je kotalila, smehljala na vse strani in imela eno življenjsko hrepenenje: otipavati deklice po laseh. Te so se vsakič zdrznile, Aco pa se jim je umikal kot klateški pes, ki skaklja okrog tebe, ko na ulici ješ burek. Če bi ti ga lahko ukradel, bi bil najsrečnejši na svetu, ampak strah je vselej močnejši od želje. Tako se tudi Aco nemara nikoli ni dotaknil ženskih las.

Nekdo drug, le kdo bi vedel njegovo ime, je rjovel po tramvajih. Potnikom je ledenela kri v žilah. Pravzaprav je ledenela samo ljudem, ki so se redko vozili s tramvajem ali pa niso bili iz našega mesta. Drugi so mirno zrli skozi okno, in kadar je mladenič zatulil, še trznili niso. Že zdavnaj navajeni nanj so vedeli, da se po tuležu ne zgodi nič in da razen tega zavijanja v življenju nima drugega smisla in dela. Lepo razvit in močan, vendar gluhonem in zapuščen - zavrgli so ga tisti, katerih dolžnost ga je bila ljubiti - je živel svoje tramvajsko življenje in si najbrž ni mogel niti predstavljati, zakaj se nekateri zgrozijo, ko iz grla spusti glas. Še vedel ni, kaj je glas in čemu je namenjen, s čim in kako se ga občuti razen kot nežno razpiranje grla in plovbo zraka iz globine pljuč. Ta strah, o katerem nikdar ni mogel misliti drugače kot o nerazložljivi grozi v očeh potnikov, ga je verjetno zabaval.

Bil je tudi eden, ki je vstopal v trolejbus s fičkovim volanom v rokah, sedel na prvi potniški sedež takoj za voznikom in šofiral vse do Dobrinje in nazaj. Svoje delo je opravljal predano, niti ni opažal posmeha niti ga nič ni moglo vreči iz tira. Ta je bil pravzaprav čisto sam. Morda sploh ni vozil trolejbusa. Morda je vozil svoj cadillac z vzhodne na zahodno obalo Amerike in morda nihče od ljudi, ki so se prevažali s trolejbusom, sploh ni obstajal. Bili so privid, on pa je bil resničen.

Eden pa se je nenehno drgnil po glavi. Bil je moški srednjih let in notri, v glavi, mu nekaj ni štimalo ali pa je bila težava v laseh. Kakorkoli, nenehno se je izmenično, v pravilnem ritmu, z levico in nato še z desnico, srdito drgnil po glavi. Tako je hodil po Titovi ulici. Zdelo se je, da dobro ve, kam gre, in da pri njem nič razen tega drgnjenja ni drugačno kot pri drugih ljudeh. Kadar je vstopil v poln tramvaj in ni mogel sesti, ampak se je oprijemal ročaja, je to počel z obema rokama, glavo pa sije drgnil z nadlahtmi.

Še so bili ljudje, ki so počeli, česar drugi ljudje ne počnejo, ali pa so imeli želje, ki jih nikoli niso uresničili, vendar so zaradi njih veljali za norce. Pravzaprav obstaja cela imaginarna knjiga, cel imenik, kot telefonski imenik ali šolska redovalnica, v katerem živijo ljudje, ki so bili brez smisla in namena drugačni od drugih. Ti so mesto naredili za mesto, tako kot ga za mesto naredijo tudi znani klateški psi, tisti, katerih navade in običaje dobro poznamo in ki jih v skladu s trenutnim razpoloženjem sunemo z nogo ali pa obdarimo z ostankom kifeljčka. V Benetkah ima vsaka ulična mačka svoje ime. Benečani poznajo ta imena in tudi vedo, da so te mačke nikogaršnje. Če ima v Benetkah vsaka cerkev, vsaka uličica in vsak mostič čez kanal svoje ime, ga morajo imeti tudi mačke.

Sarajevo nikdar ni bilo velemesto. To tudi nikdar ne bo. Sarajevo je preprosto mesto in po tem je podobno Benetkam. Drži, Benetke tonejo in so prej spomenik znamenitim časom kot kraj za življenje, ampak tudi tam se za mačke, pse in norce najde prostor. Kadar pogine brezdomna mačka, Benetke postanejo manj Benetke, tako kot je tudi Sarajevo manj Sarajevo brez vseh teh slaboumnih in nikogaršnjih ljudi, izgubljenih na brezpotjih zgodovine, ki pa obstajajo v neki skrivni in nenapisani knjigi. Kot zdavnaj porušeni mostovi in hiše.

PEJAKOVIĆ

Bosanci so bili v skupni državi bolj znani po molku kot po govorjenju. Bili pa so znani tudi po besedah. Ostali Jugoslovani so govorili več in pogosteje, vendar niso bili znani po besedah. No, besedo kmet, recimo, so uporabljali za označevanje prebivalca vasi, pa tudi za osebo, ki se v mestu neprimerno obnaša. Srbi so mu pravili tudi kmetavzar, vendar bolj iz naklonjenosti do avgmentativov kot zaradi stila in preciznosti. Bosanci so besedo kmetavzar uporabljali previdneje. Nekako so čutili, da je človeka z avgmentativi nemogoče pomanjšati in ponižati, zato so družbeno neprilagojene meščane poimenovali za papke. Potem se je med vojno tudi ta beseda izrabila, a si bodo že izmislili novo. Dobre besede so smiselne, dokler se jih ne začne izgovarjati prepogosto. Dobre besede varujejo druge dobre besede, vsem ostalim pa dajo priložnost. Beseda kmetavzar, recimo, še ni popolnoma izgubljena.

V sedemdesetih je Josip Pejakovič postal največji kmetavzar v Bosni in tudi širše. Morda celo edini avtentičen kmetavzar v teh krajih. Ustvaril in napisal je monodramo Oj, življenje ter z njo hodil po gledališčih, kulturnih domovih, kinodvoranah in telovadnicah po vsej nekdanji državi. To, kako je svoje besedilo tulil, šepetal, kako se je smejal in žalostil, je bilo šokantno tako za najbolj uglajene mestne dame kot za ljudi iz krajev, kamor še nista prišli elektrika in voda. V Bosni ni bilo kmeta, ki o Pejakovičevem liku ne bi z nekakšno civilizacijsko superiornostjo rekel, da je kmetavz, a tudi ni bilo meščana, ki bi se čutil večvrednega od Pejakovičevega kmetavza. To, kako se je igralec vživljal v svojo vlogo in se na koncu vanjo preobrazil, se je vsem delo brez primere. Monodrama Oj, življenje je vse do danes za marsikoga ostala edini gledališki dogodek v življenju.

Pejaković si je na valu pridobljene priljubljenosti izmislil novo monodramo. Imenovala se je On bo meni, da ni Bosne. To besedilo je govorilo v podobnih tonalitetah in kulturoloških okvirih, vendar je bila vanj vpisana nekakšna čudna, v tistih letih skorajda nerazumljiva šifra deželnega patriotizma. Bosna je dežela in ne domovina. Domovi so lahko porušeni in požgani, domovina pa je bedna in izrabljena beseda, ki je svojim podanikom povzročila raznovrstna zla. Vsaj v tem besedilu. No, o tej deželi in o nekom, ki je v Frankfurtu rekel, da je ni, je Pejaković v svojem besedilu rjovel, tulil, šepetal in mrmral. V obdobju, ko ni nihče niti zinil o Bosni kot nečem, kar utegne izginiti in do česar bi veljalo občutiti nežnost, je Pejaković pripovedoval On bo meni, da ni Bosne. Če bi imel kdo drug v svojem življenjepisu takšno epizodo, bi ga dandanes po Sarajevu nosili kot sultana. Ali pa ga ne bi nosili, ampak tako se pač reče.

Josip Pejaković je bil kmetavz celo desetletje. Pozneje je v glavnem igral Omerpaša Latasa. Vendar ni bil Latas. Z leti se je postaral, se zredil, kupil si je pse tornjake in počasi šel iz mode. V obdobju raznovrstnih Avdicij in Top liste nadrealistov, ko so se Bosanci začeli zajebavati in v zajebanciji poskušali biti urbani, Pejaković nekako ni bil fora. Ni pripovedoval vicev, pripovedoval je življenje. To je bilo življenje plemenitega kmetavza. Površni, kot pač smo, smo si zapomnili kmetavza, ne pa plemenitosti in tudi ne igre. Kmetavza smo si zapomnili površno in napačno, tako kot njegovo besedilo. Ta kmetavz in ti besedili so spadali med najboljša in najdragocenejša dela bosanske kulture neke dobe. Iz sedemdesetih smo si zapomnili Bregovičevo pesem Tako ti je mala moja kad ljubi Bosanac, s katero so Bosanci v Jugoslaviji postali identični papkom, vaščanom in kmetom. Zajebavali so nas zaradi Bregoviča, zaradi Pejakoviča nikdar, kljub temu da so vsi vsaj enkrat ali vsaj na televiziji videli Oj, življenje. Zakaj so nam odpustili kmetavza? Ja, zato ker jih je, ko so ga gledali in poslušali, spreletaval srh in ker je bil tako velik. Dobre stvari drugim odpustimo.

To, da je Josip Pejakovič največji živeči bosanski igralec in da se je postaral v nekaj, kar je mogoče primerjati le z velikani, kot so bili Jean Gabin, Pavle Vujisič, Adem Cejvan in Slobodan Cico Perovič, nemara niti ni stvar, o kateri bi bilo treba pisati kot o zgodovini, celo takrat ne, ko zgodovino tolmačimo takole svobodno. Ampak dajmo, tvegajmo malo in si predstavljajmo, kaj bi se zgodilo, če bi se nekega dne v kakem kulturnem domu, recimo v Kaknju ali pa, če bi bila sreča mila, v Rogatici, Višegradu ali Prijedoru povsem po naključju ustavil Robert De Niro, Pejakovič pa bi na isti dan vrnil na repertoar monodramo Oj, življenje. Kaj bi se zgodilo? Mali igralci se med seboj sovražijo, veliki se prepoznajo. Pejakovič je velik, De Nirovi hčeri pa je ime Drina.

TROJA

Po Titovi smrti so se zvrstili v glavnem sami čudeži. Najprej se je v Medžugorju prikazala Mati božja, ker pa je bilo v tistih letih njeno prikazovanje moralnopolitično neprimerno, smo se z njim ukvarjali pretežno prek komentarjev Smiljka Sagolja, ki so bili tako zelo protikatoliški in protimarijski, da je njihovo pretirano konzumiranje vodilo k nespornemu verjetju v nasprotno - torej v krščanskega Boga in Mater božjo v Medžugorju. No, poleg medžugorskega čudeža nas je na začetku osemdesetih pograbil še en, znatno manj nevaren in medijsko privlačnejši čudež. Pojavil se je Mehičan, kdo bi vedel, kako mu je bilo ime, pisal pa se je Salinas Priče, in odkril, da Troje ni tam, kjer je, pač pa je v Gabeli. Seveda smo Mehičanu vsi verjeli. Predaval je po vsej Bosni in Hercegovini, dajal je intervjuje za As in Oslobođenje, na koncu pa smo mu objavili še knjigo. Imenovala se je Homerjevo slepo občinstvo ali nekaj podobnega in je bila dolgo uspešnica za branje na plaži. Veliko Jugoslovanov se je s Homerjem in z njegovim delom seznanilo prav prek Salinasa Pricea in Gabele. V knjigi je na osnovi Iliade in Odiseje od besede do besede, od pojma do pojma in od verza do verza dokazal, da so bili vse to Hercegovci, zlasti Odisej, in da je vsa antična Grčija ležala nekje med Posušjem in Nevesinjem, torej v Gabeli. Ko je slepi Homer zapisal tiste znamenite začetne verze najbolj krvavega speva v zgodovini (Pesem, boginja, zapoj, o jezi), je imel seveda v mislih naše ljudi.

V tistih letih se ni živelo od čudežev, zato jih je tudi bilo toliko. Takrat smo verjeli, da nekje daleč stran od nas živi nekdo, ki je pametnejši in nam bo vse razložil. Če bi komu z Dolac Malte padlo na pamet, da je Troja v Gabeli, bi vsi rekli, da gre za tepca, ko pa se je prikazal mehiški tepec in rekel isto stvar, je bilo verjeti mu skorajda domoljubna dolžnost.

Toda tako kot je mineval čas in so se nam nevarno približala devetdeseta, se je en čudež razraščal, drugi pa tonil v pozabo. Mati božja iz Medžugorja se je začela prikazovati po telefonskih avtomatih in v ritmu, ki je najbolj ustrezal turistom z vseh koncev sveta, Troja pa je povsem izginila iz Gabele. Mehiški tepec Salinas Priče je našel čudež na nekem drugem koncu, medžugorski čudež pa se je razvijal sam od sebe, ob majhni pomoči menihov iz Lističe, ki je na predvečer vojne dobila ime Široki Brijeg. Biznis z medžugorskim čudežem je leta 1991 malce zastal. Turisti namreč bolj verjamejo granatam kot blaženi Devici Mariji. Vrh tega je bil kraj drugega čudeža, Gabela, preblizu Medžugorju, turisti pa bi se utegnili zajebati, zgrešiti pot in končati tam.

V Gabeli, kjer ni bilo več Troje, zato pa veliko resnejši in bolj resničen kraj. Kraj brez čudežev - koncentracijsko taborišče.

Je Salinas Priče kdaj slišal za to? Je do Mehike prišel glas, da so ustaši, tisti, ki si radi pravijo ustaši, ali pa tisti, ki so jim bosanski mediji pravili ustaši, da so torej ti ljudje sredi Priceove Troje odprli koncentracijsko taborišče, v katero so zapirali svoje sosede in jih obravnavali v skladu s tradicijami imena, s katerim so se poimenovali, ali imena, s katerim so jih imenovali bosanski mediji? Če je glas o taborišču v Gabeli prišel do Pricea, ta Mehičan ni navaden tepec, ampak prevarant, ki sploh ni verjel, da je Troja v Gabeli.

Veliko lepše bi bilo, če bi vse ostalo normalno in nebi bilo nikakršnih čudežev. Če pa so čudeži že morali lüti, bi se spodobilo, da bi se do konca uresničili. Potem bi blažena Devica Marija naravnost iz Medžugorja pozvala Američane, naj spomladi 1992, ko je bil še čas, opravijo vojni poseg, če pa tega ne bi storila ona, bi mehiški cepec Salinas Priče kupil letalsko vozovnico do Evrope in se napotil v Gabelo osvobodit ljudi iz koncentracijskega taborišča. Tako bi rešil Trojo in vrnil ljudem vero v čudeže. Dovolj bi bil že poskus.Že poskus bi bil čudež.

MEJE

Med vojno smo izvedeli, kakšne meje vse premore naša domovina. Avnojske ji je dal Tito. Po teh je Bosna podobna šolarskemu srcu. Daytonske ji je dal Clinton. Te so podobne krvnemu obtoku zločestega tumorja. Zgodovinske ji je dal Tvrtko. Na teh vidimo, Luko smešno je, če Bosna spominja na Veliko Srbijo in Veliko Hrvaško.

V pesmi, zapeti v prvem vojnem letuje nekdo prvič povedal, kakšne so poletne meje naše domovine: Od Makarske do Neuma ostal je spomin. Tako se je duša sredi obleganja, brezupa in pokolov, ko nihče več ni hodil na morje, čeprav so nekateri bežali proti morju, zavedela lastnega okvira, ki je bil naiven kot leseni osliček, kupljen v Zaostrogu, in čist kot pozlačeno sidro z obrazom bivšega dekleta na sredini.

Poleti se je torej Bosna razprostirala med Makarsko in Neumom. Enklavi sta bili še v Zeleniki, kamor so odhajali revni in rahitični učenci, ter na otoku Obonjanu, preimenovanem v Otok mladosti, kamor so odhajali obetavni odličnjaki in taborniki. Ozemlje smo zavzemali v dolgi koloni avtomobilov, ki se je premikala v smeri SarajevoIvanMostarPloče in v smeri ZenicaKomarKupresMakarska. Alternativno prevozno sredstvo je bil vlak.

Z vlakom se je na morje odhajalo strateško. Obstajal je predsodek, po katerem se vsi, ki ne mislijo z lastno glavo, odpravijo ob desetih zjutraj ali ob pol treh popoldne, zato so družinski očetje množično ukazovali, da se bo šlo z vlakom ob treh in petnajst zjutraj. Ta vlak se je uradno imenoval pospešeni vlak SarajevoPloče, neuradno pa ribiški vlak, ker so med letom z njim vozili vsi, ki so ribarili na Jablaniškem jezeru. No, in ker je v socializmu veljalo zlato pravilo, po katerem vsem Bosancem sočasno pade na pamet enaka strategija za preslepitev sovražnika, so se v določenem trenutku vsi odpravili z ribiškim vlakom, zaradi česar je bila najmanjša gneča na vlakih, na katerih bi morala biti največja gneča, največja pa na tistem, na katerem bi morala biti najmanjša.

Potovanje z vlakom je bilo nezanimivo, če izvzamemo piščančje meso v alufoliji in pešačenje do vagona z restavracijo, ki je bil vedno nasprotno od smeri, v kateri smo ga iskali. Zanimiveje se je bilo na morje odpraviti z avtom. Dajmo, predstavljajmo si leto 1978, povprečnega očeta, ki je bil v povprečju obratni inženir v tovarni kovinskih opilkov, kar je zadostovalo, seveda v povprečju, da si je kupil tristotko. Zjutraj pred potovanjem je oče vse potrebno za morje zapakiral na prtljažnik na strehi, ki se je v nekaterih delih Bosne imenoval tudi raženj, Hrvati pa so mu po glembajevsko pravili gepektreger, potem pa je mamo in tebe (predvidevajmo, da si v tej zgodbi otrok) strogo opozoril, da vama je za vajine bedarije na voljo samo prtljažnik, in da ne bo prenašal, da bi bilo na zadnjih sedežih karkoli, sploh pa mu gumijaste žoge, blazine in brisače zastirajo pogled skozi zadnje steklo. Seveda je bilo tik pred potovanjem vse v nasprotju z njegovimi napotki. Vsi trije ste se komaj stlačili v avto, žoga mu je zoprno udarjala ob plešo, ko je živčno obvladoval ovinke pred Hadžiči, ti pa si prvič bruhal že nekje pri Pazaričih. Pri Jablanici ste se ustavili, da ste popili sok (mama kavo, oče enega i kratkega, da si pomiri živce, čeprav vozi), mama pa je I strogo prepovedala razmetavati denar še pred morjem. ) Z očetom sta hrepeneče gledala jagenjčke, ki so se vrteli na samodejni pogon popolnega mehanizma, delujočega na tok iz studenca in prazne lončke Hepokovega I jogurta (komur do zdaj stavek ni jasen, naj preneha brati tole besedilo, saj tako ali tako ni napisano zanj).  Pri Čapljini ste kupili kilo breskev, morda še fig. Štirideset minut pozneje ste bili že v Zaostrogu, Drveniku ali Podaci, kjer ste imeli gostitelja ali gazda, h kateremu prihajate že deset let. Sledilo je petnajst dni cvrtja na  soncu in kopanja v morju, ki ste mu pravili voda, kar  je Dalmatince grozno živciralo. Teh petnajst dni vseh Bosancev potrjuje poletne meje Bosne. To poletje je zgodovinsko dejstvo. Od Makarske do Neuma smo ozemlje osvajali z brisačami in blazinami. Nekateri  med nami so to ozemlje za vselej potrdili kot bosansko z tudi z izgubo devištva. Neki srbski nacionalni pesnik je v ciklu o Kosovu napisal: Ta zemlja je iz naše krvi in semena srbskega. Nekaj podobnega bi lahko Bosanci rekli o plažah okrog Makarske.

ZA SVAKU LIJEPU RIJEČ

Josip Broz Tito ni umrl v Sarajevu, ker so bile sarajevske bolnišnice zanemarjene in ker se je tudi iz Sarajeva, ne le iz Beograda, hodilo umirat v Ljubljano. Pred Titom je odšel v Ljubljano sosed Miloš, ugleden direktor in stokilaš, ki je nekoč sam, z lastnimi rokami, prenesel tristotko, zaparkirano pred njegovo garažo. Ko se je sosed Miloš vrnil iz Ljubljane, sta ga bila le še kost in koža. »Samo odprli so ga in zaprli,« so šepetale sosede pred samopostrežbo, ko je šel Miloš čez Mejtaš na enega svojih zadnjih sprehodov. Ko je v Ljubljano odšel Tito, naj je bil še tako ljubljen in nesmrten in naj si v svoji zgodovini še tako nismo mogli predstavljati, da obstajajo doktorji, ki bi si upali pustiti umreti tovariša Tita, je izkušnja govorila zgolj eno: naš Tito bo v Ljubljani umrl. Samo odprli ga bodo in zaprli.

Tito je šel na svoje zadnje potovanje, tisto do groba, z vlakom, skozi Zagreb in Slavonijo do Beograda. Nekdo je namreč rekel, da si je Tito želel biti pokopan na dvorišču svoje hiše na Dedinju. V Zagrebu se je vlak ustavil, ker ga je pričakovalo veliko ljudi s solzami v očeh in s pesmijo. Peli so Za svaku lijepu riječ. To je bila pesem iz Titovega rojstnega kraja. Teta Almasa je gledala Zagrebčane, kako pojejo, in še sama pred televizorjem zajokala skupaj z njimi. »Eh, če bi znala to pesem, ko je bil še živ!« je ponavljala naslednje dneve in mesece. Nihče je ni vprašal, kaj bi bilo, če bi znala to pesem, in kaj bi se spremenilo, nikomur tudi ni padlo na pamet, da bi razmišljal o takih vprašanjih. Ko jim umre kdo, ki jim je blizu in ljub, ljudje govorijo marsikaj, največkrat nesmisle, vprašanja pa zastavljajo le tisti, ki niso žalostni. V Sarajevu so vsi žalovali za 1'itom.

Dokler je bil živ, se je govorilo »častna Titova«, potem ko je umrl, pa »pri Titu«. Veliko let pozneje, ko so se Beograjčani in Zagrebčani sramovali sebe in svojih solz za Titom, zaradi česar jih še priznavali niso več, se je v Sarajevu pojavila formulacija »pri mrtvem Titu«. To je bil nekakšen pocestni kodeks sporazumevanja -tako kot gospoda v davnih dramah in komedijah govori poljubljam roko celo tedaj, ko je nima komu poljubljati. Titova smrt je samo v Sarajevu (in nemara še v Skopju) iz življenja ljudi izginila naravno, tako kot davna smrt bližnjega sorodnika, za katerim se žalost po nekaj poletjih stopi kot sladoled. Drugod so bili ljudje dolžni zasovražiti Tita.

Potem ko je umrl, se je pisalo pesmi. Časopisi so pripravljali tematske številke in prirejali nagradne natečaje na temo Tito v naših srcih. Srbski predsednik, ki je pozneje zasovražil Tita, je napisal verze: Kdo si Grmeču reči drzne, Tita ni in mi smo še, Grmeču, ki njemu osebno je poročal? Neki pesnik iz Konjica pa je v eni noči napisal celo knjigo pesmi o Titu. Knjigo je, skupaj z opombo, da je bila napisana v eni noči, izdala Književna mladina Bosne in Hercegovine. Danes se skozi spomin kot skozi meglo, dim in gosto testo prebije kak verz iz pesmi, ki smo se jih v tistih letih s televizije in iz časopisov naučili na pamet. Glej, od nekod so prišli glasovi Davorina Popoviča, Kemala Montena in Ismete Krvavac, ki pojejo verze Velimirja Miloševiča: Titovo prihodnjo dobo smo gradili s Titom.

Nekaj mesecev pred vojno, ko so neki Beograjčani pod vodstvom Vojislava Šešlja hoteli Tita vreči iz groba, je sarajevski župan Muhamed Kreševljakovič prišel na zamisel, da bi maršala pokopali na Vracah, zraven spomenika Sarajevčanom, ki so jih med drugo svetovno vojno pobili ustaši, Nemci in četniki. S to pobudo se je končala naša zgodovina s Titom, Tito pa je kot kak mrtev podnajemnik ostal na Dedinju.

Med vojno so se ljudje razdelili v dva tabora: na tiste, ki ponavljajo, če bi bil živ, ne bi bilo vsega tega, in tiste, ki trdijo, da je Tito kriv za vse. Če se prvi zdijo malodušni in žalostni, so drugi besni in jim je žal, ker mrtvemu Titu ne morejo primazati dveh, treh krepkih klofut.

Z zgodovinskega stališča so bolj v zmoti tisti, ki jim je žal, ker Tito ni živel sto pet let, s čimer bi se izognili vsem nesrečam, čeprav nimajo prav niti tisti, ki verjamejo, da si je Tito izmislil Mladiča, Karadžiča, Miloševiča, Tuđmana ali Daria Kordiča. No, človeku je prijetneje sedeti s prvimi, s tistimi, ki žalujejo za Titom, kajti ti prav nikdar ne sovražijo ljudi druge vere in narodnosti, medtem ko oni drugi, ki udrihajo po mrtvem Titu, sovražijo vse, kar ni njihovo. Pripadnike obojih je najti povsod, od Triglava do Djevdjelije, vendar je titoljubcev spet največ v Bosni.

Človeku je vseeno, v čigave roke in h katerim doktorjem bo prišel na koncu, ampak verjetno mu ni vseeno, kje in kako ga bodo mrtvega prekladali. Tako je tudi v Titovem primeru. Ko bo umiral drugič, bo potreboval več pameti.

LETA 1973

Tega leta 1973 je Jugoslavija premagala Grčijo s 4 : 2. Po odhodu Vasilija Radoviča je postal Zeljev prvi golman Slobodan Janjuš, predsednik Amerike je bil še Richard Nixon, Skenderija pa je gorela v požaru. To je bilo torej pomembno leto naše zadnje, predvojne zgodovine. Tega leta so se rodili dečki, ki bodo na začetku vojne, leta 1991, postali polnoletni, torej rekruti in topovska hrana novega časa in druge zgodovine.

Tekma z Grki je odločala o usodi jugoslovanskega nogometa. Igrali so jo v Atenah, z novim selektorjem Miljanom Miljaničem, ki bi moral biti narodni rešitelj, potem ko je Vujadin Boškov reprezentanco pripeljal na rob katastrofe. Če naj bi se uvrstili na svetovno prvenstvo, bi morali zmagati s tremi goli razlike - ali pa z dvema, da bi lahko s Spanci igrali še odločilno tekmo. V prvem polčasu smo prevzeli vodstvo, vse je šlo, kot je treba, do trenutka, ko je Josip Katalinski nekje z roba šestnajsterca poskušal vrniti žogo Enverju Mariču, ta je iz neznanega razloga stekel z gol črte, žoga pa se je mirno sprehodila mimo njega in končala v mreži. Tedaj je nastopil kaos, Vladanko Stojakovič je nerazumljivo rjovel v mikrofon, gledalci pred malimi zasloni so se prepirali, ali je za gol kriv leni Hercegovec ali zabiti Bosanec, ampak vse skupaj sta rešila Ivica Šurjak, ki je dosegel svoj prvi zadetek za repreI zentanco, in Stanislav Karasi, ki je v zadnjih sekundah tekme prinesel to zgodovinsko zmago (čez celotno naslovnico beograjskega Sporta se je prikazal naslov:  Konec delo Karasi). No, s tem se razprave o Mariču in  Katalinskem niso končale. Zdrave sile so vztrajale, naj letečega Mostarčana zamenja Olja Petrovič, Katalinskega pa Dojčinovski ali Pavlovič. Toda nekaj mesecev pozneje, bil je že februar 1974, je Miljanič v Frankfurtu obe zgubi vseeno uvrstil v ekipo. Marič je takrat ubranil vse, dvakrat je rešil mrežo pred strašnim Santillanom, Katalinski pa je Iribaru zabil volej, ki je pozneje prišel na naslovnico nogometne enciklopedije in albuma s samolepilnimi sličicami Nogometaši in ekipe 1974/75. Jugoslavija je na svetovnem prvenstvu slavno propadla, vendar k sreči za to niso bili krivi ne Bosanci ne Hercegovci.

Slobodan Janjuš je bil, takoj ko se je pojavil, prototip Bosanca s presežkom samozaupanja. Nikdar ni postal reprezentančni golman, četudi je bil boljši od Petroviča, Kataliniča in Borota, nemara tudi od Enverja Mariča. Janjuš je bil zmožen narediti prekršek v kazenskem prostoru samo zato, da je lahko pozneje ubranil enajstmetrovko. Po njegovem prihodu ljudje niso več tako omalovaževali golmanskega mesta. Na šolskih tekmah niso več branili pamži z dvema levima nogama, ampak tisti, ki so bili dovolj sfuzlani, da so se po betonu in asfaltu metali, kot se je Cobo po zeleni travi.

Richard Nixon v svojih javnih nastopih nikoli ni omenil Bosne in Sarajeva in tudi o Jugoslaviji ni imel izoblikovanega stališča. No, za nas je bil in ostal - poleg Kennedyja - najpomembnejši ameriški predsednik. Tako je bilo zaradi zvočnosti njunih prümkov, ki sta bila idealna za ravbarske vzdevke. Naj znamenitejši sarajevski Nikson je živel na Alipaševem polju, najznamenitejši Kenedi pa na Mejtašu, v Ulici Džemila Krvavca. Oba sta bila vzkipljive narave, slavo ameriških predsednikov pa sta širila vse do začetka vojne. Po Kenedijih in Niksonih se je Sarajevo razlikovalo od preostale

Jugoslavije, od Splita, Zagreba ali denimo Beograda, kjer so ljudje nosili ter si nadevali manj pretenciozna imena in prümke. Po njuni zaslugi so vzdevki v tem mestu premogli nekaj poetičnosti, kakršna je značilna za ameriške črnce in Cigane. V Atlanti živi nekaj sto Georgeev Washingtonov (podatek je iz Politikinega Zabavnika, iz številke z dne 12.1.1977), značilna ciganska imena v teh sedemdesetih pa so bila Tito, Tarzan in Nehru. Vzdevka Kenedi in Nikson sta bila, v nasprotju s pogostejšimi vzdevki, kot so Plešec, Ščurek in Špeglar, ekskluzivna. Bil je tudi neki Pikuša, ki je dobil vzdevek po svinji iz televizijske nanizanke. Pikuša je živel na Otoki in se je pojavil kot statist v enem od kadrov filma Se spominjaš Dolly Bell?.

Po uradni različici je Skenderija zagorela, ker je vratar pustil vključeno pečko, zaradi česar je pregorela električna napeljava in je šlo vse v prah in pepel. Toda mnogi niso verjeli, da je bilo čisto tako. Tega leta 1973 je bila v modi sovražna emigracija, zato se je govorilo, da so Skenderijo zažgali ustaši in četniki. Le vzgibi za takšno diverzijo niso bili jasni: je bil njihov cilj zjebati Kongres samoupravljavcev ali sejem Cvetje, ženska, lepota, ki je prvič potekal leto dni prej in je že grozil, da bo postal tradicionalen. Ali pa so sovražniki nemara slutili, da bo pet let pozneje iz te Skenderije Evropo osvojila največja od vseh Bosen - Bosna Mirza DelibaSića, Raša Radovanoviča in Žarka Varajiča.

Tega leta 1973 sta Branko Mikulič in Hamdija Pozderac že vzela stvar v svoje roke. Čakalo se je le še na novo ustavo, da bo lahko Nikola Borota Radovan apel: Od Avnoja do naših dni, vse do nove ustave. Tako je Bosna vsaj za kratek čas postala sama svoja. Če leta 1992 ne bi izbruhnila vojna, bi se otroci o vsem tem morebiti učili v šolah. Tako pa je leto 1973 postalo eno od tistih, ki jih bo uradna zgodovina zamolčala. Tako je zato, ker se je to leto umestilo na obrobje let 1463 in 1990. Ni ne 1878 ne 1992 in, bogme, niti 1941.

Obstajajo leta, ki so pod embargom, ker s seboj prinašajo popolnoma konkretne spomine, tiste, ki smo jih doživeli. To življenje pa se menda sploh ne bi smelo zgoditi.

SAMO EDEN JE HASE

Leta 1960 je Dubrovničan prišel v Sarajevo študirat pravo. Takrat zanesljivo ni bil edini. V tistih letih se je govorilo, da Dubrovnik gravitira k Sarajevu, enako kot Banjaluka gravitira k Zagrebu in Tuzla k Beogradu. No, ko so Sarajevo pokrile tiste težke novembrske megle, goste kot sladka in kisla smetana skupaj, je tega Dubrovničana prevzela nekakšna otožnost. Pograbila ga je nostalgija po Mestu (Dubrovničan, četudi je v Parizu ali Londonu, samo enemu mestu pravi Mesto!). Potem je nastopil še hujši december, še gostejše megle in tisti grozni vonj premoga Kreka & Banoviči, ki ga nosnice Sarajevčanov s stažem niti ne zaznajo več. V dotedanjem življenju Dubrovničan ni bil vernik, vendar je kaj hitro začel verjeti, da kak bog le mora biti, če je človeka iz Mesta zmožen poslati v Sarajevo, zato se je odpravil k polnočnici. Katedrala je bila polna ljudi, od tega sta bili dve četrtini zijal ter po ena četrtina policajev v civilu in vernikov. Maša je potekala po načrtu in programu ter v skladu

z družbeno proklamirano svobodo veroizpovedi, dokler ni nadškof izrekel formule: »Bog je eden.« Tedaj se je iz množice izvil glas: »In ime mu je Asim Ferhatovič Hase!« Petintrideset let pozneje je bil Dubrovničan že v pokoju, na televiziji je gledal Sarajevo in krvave prizore smrti poskušal razbiti z mantranjem formule: »Bog je eden. Ime mu je Asim Ferhatovič Hase.« Če obstaja Bog, ki mu ni ime Asim Ferhatovič Hase, je sprejel to dubrovniško solzno nežnost do Sarajeva ter pomagal Američanom, da se spametujejo in si izmislijo mir.

Asim Ferhatovič je imel še en vzdevek - Slino. |V obdobju, ko se je dogajala naša zgodovina, torej v času teh, ki so bili rojeni malo po šestdesetem, je bil lastnik čevabdžinice ? in glavni junak neke pesmi. ; Toda pesem ni govorila o njem, ampak o čisto drugem človeku, Titu. O tem, kakšen nogometaš je bil Asim Ferhatovič, so govorili petdesetletniki, ki praviloma niso več hodili na tekme. Če so bili navijači Sarajeva, je bil Asim Ferhatovič najboljši, če pa so bili navijači Zelja, je bil Asim Ferhatovič samo provincialni driblar. Ko je umrl, je postal dober za vse.

Asim Ferhatovič je bil pravzaprav tipsko ustvarjena sarajevska legenda. Tozadevno je bilo obrobnega pomena, kakšen nogometaš je bil. Legende so osebnosti, ki ne pripadajo zgodovini, zato pa se številne zgodovinske osebnosti sučejo okrog njih. Lahko bi dejali, da k njim gravitirajo enako, kot je Dubrovnik gravitiral  k Sarajevu.

K ustvarjanju in oboževanju legend samoumevno spada prezir do vsakršnega pragmatizma. Pragmatizem iti bil nikjer tako preziran kot v Sarajevu. Ali pa je morda bil, le da mi tega ne vemo. Tako Sarajevčani nikoli niso prenesli Ivice Šurjaka, levega krila Hajduka, ki je bil strahovito hiter, vendar je vedno tekel premočrtno in ni zmogel predriblati niti štange, kaj šele igralca. Šurjaka so v Sarajevu klicali Dirkalna koza. Nikomur se ni zdelo pomembno, da je bil Šurjak strašansko koristen nogometaš, zaradi česar ga je vsak pragmatičen selektor vpoklical v reprezentanco. Sarajevčani so zaradi tega zasovražili še selektorje. Ivica Šurjak je za reprezentanco Jugoslavije odigral več kot petdeset tekem. To dejstvo je bilo težko prenesti. To, da je Šurjak s svojim pragmatičnim tekom po levi strani žalil spomin na legende.

Asim Ferhatovič je bil, tako pravijo, dober človek in je pomagal revežem, ampak kar zadeva Sarajevčane, bi bil lahko tudi zadnji pokvarjenec. Pragmatično bi bilo, če bi pri legendah razlikovali med dobrim in zlim.

V osemdesetih letih je Sarajevo dohitelo Jugoslavijo tudi v kulturi in ne le v nogometu. Pravzaprav jo je vedno dohitevalo, vendar je bil pri Sarajevčanih kompleks manjvrednosti v razmerju do Beograda in Zagreba tolikšen, da si moral biti visok kot Rašo Radovanovič, preden si se počutil višjega od kakega Beograjčana, ki potrebuje lojtro, da se lahko povzpne na pločnik. Potem so to razliko v višini izravnali Emir Kusturica, Goran Bregovič in Mersad Berber. Vsi trije so bili na najboljši poti, da postanejo legende. Manjkalo jim je samo nekaj centimetrov, a se je na koncu le pokazalo, da se o teh centimetrih odloča nekje znotraj.

Ko je Asim Ferhatovič umrl, mu je skupina Zabranjeno pušenje v Oslobođenju objavila osmrtnico, v kateri je pisalo: »Samo eden je Hase.« To je bil verz iz njihove pesmi, ki ni govorila o Asimu Ferhatoviču, temveč o Titu. Tako se je spet vse pomešalo. Legende v zgodovini, in tudi v Sarajevu, živijo kratek čas.

Čas je, da spet na kako študentsko glavo padejo težke sarajevske megle, goste kot sladka in kisla smetana skupaj, in da spet zadiši Kreka & Banoviči. In naj se spet zgodi ime, ki bo še po letih in letih priklicalo nežnost, kakršno Mesto občuti do mesta. Ta nežnost je edina zgodovina, ki ostaja za legendami.

ČE BI BIL TITO ŽIV ...

V    zgodovini, ki je nihče ne pomni, saj se samo v Bibliji živi po štiristo let, so se hiše imenovale Svrzeva hiša, Hiša Despićev, Inat kuća. Stara stavba psihiatrije pa se je imenovala Ponorela hiša. Zgradila jo je Avstrija, v prepričanju, da je norost ljudi mogoče zdraviti, ampak od vsega tega zdravljenja je ponorelo še poslopje. V naši zgodovini hiše niso več dobivale imen po svojem značaju, ampak so jih poimenovali po videzu ali namembnosti: Momo in Uzeir, Šibica, Elektrogospodarstvo, Oslobođenje ... Samo dve stavbi sta dobili ime po svojem značaju. Carringtonka na začetku Kranjčevičeve in Libijska ambasada v Ulici Jelene Vitas. No, v Carringtonki niso živeli Carringtoni in tudi Libijska ambasada ni bila libijska ambasada.

V    prvo stavbo so se vselili politiki iz druge garniture centralnega komiteja. Ko so ljudje hodili mimo Carringtonke, so preklinjali, pač v skladu z osebnim pogumom in političnim prepričanjem. Preklinjati so prenehali šele takrat, ko je Carringtonka ostarela in ko ljudje v njej za nikogar več niso bili pomembni. To se je zgodilo tik pred vojno. Ampak ime je ostalo, čeprav ni zatrdno, da večina Sarajevčanov dandanes sploh ve, po kom je hiša dobila ime in kdo so bili Carringtoni.

O tem bodo nekega dne kaj malega vedeli le turistični vodniki. Ti vedo tudi za Svrzevo hišo in Hišo Despičev.

Toda Libijska ambasada je bila od prvega dne gradnje hiša skrivnosti. Na njenem mestu sta nekoč stali dve hiši, prva je bila pritlična, druga je imela tri nadstropja. Obe sta bili v slabem stanju, vendar ne tako zelo, da bi mimoidoči nemudoma pomislil, da v njiju živijo reveži. Konec sedemdesetih so stanovalce izselili (najbrž na Alipaševo polje), sneli okna in vrata, nato še strešnike, potem pa so prišli bagri, vse razrili, natovorili na tovornjake in začelo se je kopanje novih, globokih temeljev. Zraslo je poslopje nenavadne oblike in grozeče debelih zidov. Na Mejtašu se je najprej govorilo, da gradijo novo policijsko postajo, potem pa je nekdo prišel do sklepa, da kaki živini postavljajo vilo. Ta sklep je nemudoma postal skupen vsem.

Nekega dne je zelenjadar Aljo šepnil sosedu Bracu Lajtnerju, da v Ulici Jelene Vitas gradijo hišo Branku Mikuliču. Ta se je stresel od tako nevarne novice, vendar je glas o tem vseeno razširil po mahali. Nekaj dni pozneje je pol mesta govorilo o novi vili Branka Mikuliča. Ko je bila hiša pod streho in so streho prekrili z bakrenimi ploščami, je zelenjadar Aljo rekel, da je tam več bakra kot na vseh sarajevskih džamijah skupaj. Takoj ko se je slišal, kaj je zinil, se je obrnil proti Titovi sliki, ki je, ovenčana z ogrlicami okre, visela med krompirjem in bananami, ter za vsak primer dodal: »Eh, če bi bil še živ, tega že ne bi dovolil!«

No, na koncu je bila hiša takšna, da v njej nihče ne bi hotel živeti. Nekaj mesecev je zevala prazna,

nekako zagozdena na sredini ulice, potem pa je nekdo Sprožil govorico, da se Mikulič ne bo vselil, ker so ga tovariši obtožili, da si je zgradil preveč razkošno hišo. Zelenjadar Aljo je rekel, da so na najvišji instanci odločili, da bo poslopje libijska ambasada. Ta različica je bila, tako kot prejšnja, na moč privlačna, zato ni nihče razmislil o dejstvu, da so vsa veleposlaništva v Beogradu. Libija je bila takrat dežela, ki nam je bila zelo blizu. Bolj zaradi Energoinvesta, Hidrogradnje in zdravnikov, ki so tja odhajali na delo, kot zaradi muslimanov.

V tistih letih Branko Mikulič v Sarajevu med navadnimi ljudmi ni bil preveč priljubljen. O njem se je govorilo marsikaj, ker je bil pač takšen trend. Ljudje v Sarajevu so bili srečni, ko je namesto Branka Mikuliča premier postal Ante Markovič. Kljub temu, da je bil Branko Mikulič naš človek, so Sarajevčani zaradi nečesa vselej bolj spoštovali tuje ljudi. Samo ko j so odšli na morje in se jih je po sedmih dneh polotila nostalgija, so o drugih Sarajevčanih govorili vse najlepše. Toda ko se je začela vojna, se Ante Markovič nikoli ni spomnil nanje, Branko Mikulič pa je ostal v mestu. Takrat so ga ljudje vzljubili. Tudi Libijska ambasada je zares postala libijska ambasada.

No, ali so hišo v Ulici Jelene Vitas v resnici gradili za Mikuliča? Ali pa si je to izmislil zelenjadar Aljo? In če sije to izmislil, ali sije izmislil tudi spremembo njene namembnosti v libijsko ambasado, tako da je na koncu po zgodovinski inerciji dejansko postala libijska ambasada? Ni treba verjeti, da obstajajo zanesljivi odgovori na takšna vprašanja, vendar jih velja zastavljati vedno znova. Od celotne zgodovine nič drugega nima nobenega smisla. Samo vprašanja.

Sicer pa je sedem dni po tem, ko so ga zamenjali, Branko Mikulič dal intervju mlademu nadebudnemu novinarju, ki ga ni maral. Mikulič je to vedel, zato mu je ob slovesu rekel: »Mladi mož, Ante Markovič nima pojma o ničemer, ampak še grdo bo, če se bo zaradi njega to zgodilo tudi ljudstvu.« Mladi novinar je šele nekaj let pozneje, skupaj s prvimi granatami, doumel, da so ljudje kot hiše: eni imajo značaj, drugi samo funkcijo.

VLOGA MILKE PLANINC PRI IZGINOTJU ČOKOLADE

Skupina Plavi orkestar je imela svoj zadnji koncert pred skupinskim odhodom v JLA v Domu kulture Trasa. Takrat so pred fajrundom peli nekaj, česar ne bodo nikoli več: Milkina hiša za ograjo, pred njo psi lajajo, mah, kar naj, naj lajajo, saj mojo Milko čuvajo. Ko se bodo vrnili iz vojske, bodo z bliskovito hitrostjo zasloveli, Milka Planinc pa ne bo več predsednica Zveznega izvršnega sveta. Potem ko ji ne bo uspelo obrzdati inflacije, bo odstopila, »program ekonomske stabilizacije« pa bo propadel. Takrat si bo dvajset milijonov Jugoslovanov iz vsega srca oddahnilo, saj bo konec pomanjkanja kave, olja in bencina, in kar je za to zgodbo poglavitno - za vekomaj bodo izginile sladkorne ploščice.

To je bil čas, ko so vsi verjeli v tuzemske stvari. Če pa vanje verjameš, so tuzemske stvari povsem enako fluidne kot tiste nebeške. Tako so uradniki verjeli, da se

bo spet vrnil čas ugodnih kreditov za avtomobile in počitniške hišice, proletarci so verjeli, da se bodo hitreje od Zelja povzpeli do vrhov stanovanjskih seznamov, Zeljevi navijači so verjeli, da je Miljacka lahko Donava, Ivica Osim pa je bil tako ali tako Strauss (čez dve leti sta jih ovrgla Videoton in Osimov obupani pogled, ki je napovedal slovo od jugoslovanske in prihod bosanske zgodovine). Milka Planinc je verjela, da je mogoče makroekonomske zakonitosti spraviti v razumne meje z omejevanjem »osebne porabe«. Tako so omejili uvoz kakavovega prahu, iz katerega delajo čokolado.

Tovarna čokolade Zora (če me ubiješ, ne vem več, ali je bila tovarna ali fabrika) je tradicionalno proizvajala najslabšo čokolado v Jugoslaviji. Boljši niso bili niti njeni biskviti in rulade, pakirani v prosojne ovoje, in ker jih ni nihče kupoval, so jih delili osnovnošolcem z a malico. V tistih letih so bile Zorine rulade edine  »sladice« v Sarajevu. Pravzaprav so se samo te imenovale sladice. Vse drugo so bile baklave, tulumbe, ružice, šamrole, kremšnite, krofi, figari, havane ...

Sladica je bila torej nekaj najogabnejšega, vendar so jo šolarji pridno pojedli, ker je bila sladka in že zato | boljša od salame. Tovarna čokolade Zora je proizvajala en sam dober izdelek. To je bil rahatlokum, na njegovi Škatlici pa je bila razglednica Sarajeva. Ko so odhajali v druga mesta, sploh zunaj Bosne, so mnogi nosili za darilo škatlice Zorinega rahatlokuma. Ampak na drugih koncih Jugoslavije rahatlokuma niso ravno razumeli. Ljudem se je zdel presladek, ker niso razumeli, da je treba pojesti le enega, pa še tega po možnosti zraven  kave. Všeč jim je bila samo razglednica na škatlici. Ampak to je že druga zgodba.

No, ko je Milka Planinc omejila uvoz kakavovega prahu, je Zora čokolado umaknila s svojega repertoarja in namesto nje proizvajala sladkorne ploščice. V bistvu je bila sladkorna ploščica videti kot čokolada, le da je bila nekoliko svetlejša in povsem nesmiselnega okusa. Kot bi jedel gumiran sladkor z daljnim priokusom po zasmojenem, ki naj bi spominjal na kakav. Nekateri so govorili, da ima sladkorna ploščica okus po cikoriji, iz katere so proizvajali divko, ker pa nihče ni pil divke, je bila ta hipoteza nedokazljiva.

V tem času je bilo v vsaki jugoslovanski republiki po nekaj tovarn čokolade in drugih sladkarij. Imenovale so se Kandit, Takovo, Soko Stark, Koestlin, najmočnejši pa je bil Kraš. Ker so isti predpisi veljali za vse, zaradi česar ni bilo »gospodarskega protekcionizma« oziroma ga vsaj v čokoladni industriji ni bilo, so bili vsi prisiljeni namesto čokolade izdelovati sladkorne ploščice. Seveda se je temu najdlje upiral Kraš, ker je najbrž imel največje zaloge kakavovega prahu. Toda na koncu je tudi ta moral popustiti. Zorine sladkorne ploščice niso bile več najbolj neokusne, kajti vse sladkorne ploščice tega sveta so enako neokusne.

Toda samo Zora je na ovojih zapisala ime in vrsto tega, kar je skrival papir. Vsi drugi so še naprej blefirali, da proizvajajo čokolado. Kraš je redno prodajal seko in braca kot nekaj, kar se sploh ne razlikuje od tistega prejšnjega. Kljub temu da je namesto čokolade pakiral sladkorne ploščice. Tako so delali tudi drugi. Vsi razen ljudi v sarajevski tovarni Zora.

Značilen bosanski sklep iz tega primera bi se danes glasil: Bosanci so bili pošteni in naivni, zato so tudi najebali. Tak sklep seveda prija duši in srcu, vendar je avtentično butast. Bosanci so edini priznali,

da prodajajo sladkorne ploščice in ne čokolade, samo zato, ker niso vedeli, da je napis pogosto pomembnejši od vsebine. Ljubili so deželo, v kateri so živeli, ker si je niso upali ne ljubiti. Strah je bilo tudi druge, vendar veliko manj. Če bi se vsi bali kot Bosanci, bi projekt Milke Planinc, spraviti »osebno porabo« v razumne okvire, morebiti prinesel uspeh. Nemara bi se posrečil tudi načrt »ekonomske stabilizacije«.

Ni dokazljivo, vendar je dokaj zanesljivo, da je sem in tja za spremembo zgodovine dovolj, če se zgodi kaka navidez popolnoma neznatna malenkost. Tako je čisto mogoče, da ne bi bilo vojne, če bi direktor Tovarne čokolade Zora na ovoj sladkorne ploščice korajžno napisal besedo čokolada, preostanek Jugoslavije pa bi vedel, da je treba pojesti po en sam rahatlokum in da je šele drugi mučno presladek.

DŽEMA, ŽILAVKA IN KITAJCI

V tistih letih ne bi mogel nikogar v Mostarju prepričati, da Džema Bijedič ni takoj prvi za Titom. Po gostilnah njegove slike niso visele niti dva centimetra pod Titovimi. In govorilo se je o tem, kako je nekoč opijanil kitajsko delegacijo. Takole je bilo: potem ko so Kitajci na začetku sedemdesetih pretrgali stike z Albanci, v Evropi niso verjeli nikomur več. Takšni pa so bili Titu zmeraj najljubši. Toda tudi njemu niso verjeli. No, kot rečeno, Džema je bil prvi za njim. Povabil jih je kot predsednik Zveznega izvršnega sveta, vendar ne v Beograd, pač pa v Mostar, govorilo se je, da v hotel Ruža. Miza je bila dolga trideset metrov, na vsake pol metra pa sta stala po liter žilavke in liter radenske. Ni znano, zakaj, ampak v Mostarju v tistih letih kiseljak ni bil priljubljen. Najbrž zato, ker je izviral preblizu. Na eno stran mize so se posedli vsi jugoslovanski ministri, ki so se takrat imenovali zvezni sekretarji, na sredino, med zveznega sekretarja za zunanje zadeve in zveznega sekretarja za obrambo, pa je sedel Džemal Bijedič. Na drugo stran mize so sedli Kitajci, vsi popolnoma enaki, v enakih oblekah, z enakimi izrazi na obrazu. Popraska se eden, popraskajo se vsi. Odkašlja se eden, odkašljajo se vsi. Pride natakar z žilavko v roki, da bi jo natočil prvemu Kitajcu. Ta molče pokrije kozarec. V istem hipu si vsi pokrijejo kozarce. Natakar ponudi mineralno, Kitajci kot eden umaknejo dlani s kozarcev.

Džema jih gleda in seveda mu ni prijetno. »Pa smo zajebali pogajanja!« je ne prav tiho šepnil prevajalcu, ki naj bi bil poleg drugega zadolžen tudi za protokol. Ta se je užalostil, spustil je pogled, se zabuljil v bordo tapison in tuhtal, kaj se mu bo jutri zgodilo v Beogradu. Se dobro, če bo šla k hudiču samo njegova kariera, če ga ne bodo obtožili diverzije in veleizdaje, ker ni bil pozoren, kaj postavljajo Kitajcem na mizo, ker ni opozoril, da Kitajci še doma ne pijejo alkohola, kaj šele v Mostarju.

Tako je molk trajal kar dve minuti. Vsak Kitajec si je nalil za tretjino kozarca mineralne in vsak je položil dlani na mizo ter prepletel prste. Tedaj se je Džemal Bijedič odkašljal in dvignil prst proti prevajalcu, naj se pripravi. Najprej je govoril o zgodovini mesta Mostar in Hercegovine pa o bratskem življenju več narodov in narodnosti, o komunizmu, ki je vladal v Hercegovini, še preden se je rodil Marx, in o brezkompromisnem gostoljubju, h kateremu pa spadajo tudi nekateri tradicionalni obredi. Ko je izrekel besedo »obredi«, se je glavnemu Kitajcu zazrl naravnost v oči, da se je kar stresel. Za njim so se stresli še drugi.

Prišel je natakar in znova segel po žilavki. Ampak Kitajci so spet kot eden z dlanmi pokrili kozarce. Džema je vnovič dvignil prst, prevajalec se je pripravil, predsednik Zveznega izvršnega sveta pa je začel govor o proletarskem internacionalizmu ter o tem, da delavci v različnih državah živijo in delajo v različnih razmerah, vendar se morajo kljub temu vsi povezati v enotno fronto boja proti »imperializmu kot najvišjemu stadiju kapitalizma«, pa tudi proti »revizionizmu sil, ki so si od celotnega Marxa zapomnile samo njegovo brado«. Na to se je glavni Kitajec z levim kotičkom zgornje ustnice skorajda nasmehnil. Seveda so se nasmehnili še drugi.

Džema je vzel žilavko, ki je stala pred njim, se nagnil čez mizo in natočil glavnemu Kitajcu. Ta ga je zgroženo pogledal, vendar ni naredil nič. Potem je spet prišel natakar in začel vsem Kitajcem po vrsti točiti vino. Džema je dvignil kozarec in vstal. Enako je ravnal glavni Kitajec. Zvezni sekretarji so dvignili kozarce. Vsi Kitajci so dvignili kozarce z vinom. Prevajalec se je znojil od strahu.

Dve uri pozneje so bili Kitajci nadelani kot klade. Zaljubljeno so zrli v Džemala Bijediča, prikimavali so se mu smehljali s tistimi kitajskimi nasmehi, ki so videti, kot da nobeden ne pripada človeku, starejšemu od sedem let. S pogajanji ni bilo praktično nič, zato pa so bili podpisani vsi dokumenti, ki jih je predložila jugoslovanska stran. Tako se je začela normalizacija odnosov med Socialistično federativno republiko Jugoslavijo in Ljudsko republiko Kitajsko. Tako je bila rešena kariera jugoslovanskega sinologa, ki je pozabil, da Kitajci ne pijejo alkohola. Džema je ljudi reševal tudi večjih nesreč. Džema je bil prvi za Titom.

Naslednjega dne je Tito skozi smeh vprašal Džemala Bijediča: »Kaj si že naredil s kitajskimi tovariši?« Ni znano, kaj mu je odgovoril Džema, vendar je popolnoma gotovo, da se je Tito potem še bolj smejal. Ko je umrl predsednik Zveznega izvršnega sveta Džemal Bijedič, je kitajska državna agencija Hsinhua sporočila, da je umrl eden največjih borcev proti imperializmu in revizionizmu. Džema je bil prvi za Titom.

DIREKTOR

No, reci direktor, ne da bi pomislil na tovariša Dragutina Braca Kosovca ali na tovariša Emerika Bluma! Ne moreš, nikakor, če si le živel v tistem času. Vsi direktorji tega sveta, za katere si slišal ali tudi ne, vsi najbogatejši, za katere se ve ali tudi ne, nihče ni nič v primerjavi s to dvojico. Polni so ju bili vsi televizijski dnevniki, sprejemala sta delegacije in hodila na prijateljske obiske nenavadnih držav, ki so nam bile takrat bližje, ki so postajale nekako naše in so včasih določale naša življenja. V tistih letih so očetje odhajali v Libijo in Irak, vračali so se s puščavskih gradbišč in kupovali nove barvne televizorje in avte, njihovi odhodi pa so bili, tako se je verjelo, v nekakšni povezavi z direktorjema.

Poleg njiju je v besedi direktor ostalo ravno še dovolj prostora, da je šel vanjo direktor šole. Če si razbil okno, kadil v veceju in so te zalotili ali če si na mimoidoče metal plastične vrečke z vodo, te je razredničarka povlekla za uho in te odpeljala k direktorju.

V tistih letih je bil direktor Osnovne šole Silvija Strahimirja Kranjčeviča Lazo Andrijaševič. Vesel in obilen, kot je bil, se je popolnoma izneveril pojmu direktorja. Kadar je učiteljica matematike zbolela, jo je nadomeščal, vsem je razdelil petice in ji tako povzročil težave. Ko se je vrnila z bolniške, je morala vsakega učenca spraviti v njegov pravi okvir. Tisti, ki so bili zabiti za matematiko, zaradi česar se jim je za vedno preselila v more, so svojo edino petico dobili od direktorja Laza Andrijaševiča.

Med pravim direktorjem in direktorjem šole pravzaprav ni bilo kakih podobnosti. Direktor šole je bil prej cesar in vrhovni sodnik, pravi direktor pa je upravljal s podjetji. Beseda podjetje je pomenila: delovni kolektiv, stanovanjski seznam, ozimnico, delavski svet, zapestno uro ob dvajseti obletnici dela. O Emeriku Blumu se je govorilo, da je stari komunist, Jud in človek, ki je preživel Jasenovac. Izraz stari komunist je zvenel hudo dobro, kot nekakšen plemiški naziv, naslov bega ali še kaj večjega. Nad starim komunistom je bil le še španski borec, pod obema pa je bil stari partizan. V nasprotju s prvo dvojico staremu partizanu ni bilo treba biti gospod in največkrat tudi ni bil. Pogosto je bil kmet, nespodoben tip, ki so se ga ljudje bali. Seveda so bili vsi ti nazivi popolnoma poljubni in ljudje so se jim pogosto izneverili, ampak ostaja dejstvo, da niti en stari komunist ni postal četnik, stari partizani pa so.

Dragutin Braco Kosovac ni imel toliko mamljivih obeležij kot Blum, vendar je bil videti nekako bolj direktorski. Pozneje smo izvedeli, da je bil nekoč davno župan Sarajeva. Na to je bilo mogoče reči samo: seveda!

Takoj ko je nastopila demokracija, je šla beseda direktor v maloro. Natanko tako. Tega nikakor ni mogoče povedati spodobneje. Demokracija je bila kot revolucija: prišli so volkovi in pregnali ovce, zato so direktorji postali papki. V Hrvaški se je ta zadeva izšla veliko bolj posrečeno, a ne zato, ker bi bilo tam manj papkov, temveč zato, ker je besedo direktor na veliko zamenjevala beseda ravnatelj. Pred tem je bil ravnatelj pravzaprav dirigent v orkestru, ampak vseeno ... Poglavitno je, da je bila imenitna socialistična beseda odrešena sramotenja. Socializem je bil grozno obdobje, mi je jeseni pri Bihaću rekel nek dedek, ampak česa boljšega ne pomnimo, je sklenil. Tako tudi je. Nikdar ni bilo huje in nikdar ni bilo bolje kot v socializmu.

Na gradbiščih v Libiji in Iraku so ostali upi bosanskih očetov, skupaj z značko na reverju, s sanjami o novem golfu, lepšem pohištvu, počitniški hišici v Podaci in vseh stvareh, ki so delale življenje znosno in odganjale črne slutnje, da to, kar živimo, pravzaprav ni zares in da bo nekoč nastopil čas, ko bo treba poravnati račune, ki bi jih moral plačati nekdo drug. Ti očetje so pošiljali sinove v jla, a jih je jla razočarala. Verjeli so ljudski milici, a jih je tudi ljudska milica prevarala in okradla. Verjeli so Zvezi komunistov Jugoslavije, a jih je še ta zapustila, ko je bilo najtežje. Pravzaprav so bili edini, ki jih niso prevarali, ti veliki direktorji. Ko vse seštejemo in odštejemo, so ostali to, kar so tudi bili, zato reci besedo direktor, ne da bi pomislil na Emerika Bluma, Dragutina Braca Kosovca, Seida Maglajlija ... in direktorja Osnovne šole Silvija Strahimirja Kranjčeviča, Laza Andrijaševiča.

BOŽJI LJUDJE

To je bil velikanski bradač, z velikim sivim plaščem in razpadlimi škornji, ovitimi s kosi žice. Ime mu je bilo Ostoja in je bil nekakšen mejtaški vetrokaz: če se je spuščal z Bjelav, veter pa je pihal s Trebeviča, je raja s Sepetarevca, iz Kevrovega potoka, s Curka in iz Abdičeve še po desetih minutah vedela, da je šel mimo Ostoja. Če pa je pihalo s Podhrastov, se je pri zelenjavni trgovini na Mejtašu že vedelo, da je Ostoja nekje pri Kruničevi pekarni na Bjelavah. Brez Ostoja bi bile cele generacije prikrajšane za spoznanje, kako in v kolikšni meri lahko zaudarja živ človek.

Videti je bil nevaren in bil je prevelik, da bi ga kdorkoli zajebaval. V nasprotju z drugimi čudnimi ljudmi ni počel ničesar trapastega: ni se pogovarjal sam  s sabo, ni vpil, še skozi hišne vhode ni kukal; preprosto je šel svojo pot, ne da bi kdo kdaj izvedel, kam vodi ta pot, in izdajalo ga ni nič razen oblačil in smradu. Z nikomer se ni pogovarjal in tudi nikogar ni pozdravljal, tako da je ostala skrivnost, kako smo sploh izvedeli, da mu je ime Ostoja.

Izginil je v tistih letih - oseminsedemdesetega, devetinsedemdesetega ali osemdesetega - ko je umiral tovariš Tito, morebiti pa sploh ni izginil, ampak se samo ni več spuščal z Bjelav proti Mejtašu.

Drugi takšen človek se je imenoval Duško. Bil je grbast veseljak nižje postave. Stanoval je v baraki na vrhu Sepetarevca. Cepil je drva, prinašal premog, prenašal klavirje in omare, pogovarjal se je z otroki in seveda je bil predmet neštetih in neskončnih provokacij.  Vpili smo za njim, lumpi, tisti, ki so bili že preveliki

za Dom Ljubice Ivezić, vendar premajhni za popravni dom v Stoku, pa so mu snemali kapo z glave, ampak vse to Duška ni zelo jezilo. Vedno je bil tako vesel, da ga je bilo nemogoče ponižati. Kadar dandanes slišim pesem Narodi, radujte se, me vedno obide enako nežno občutje. Nekoč sem v družbi otožnih katolikov ob božičnem drevescu njihovi pesmi dodal: Radujte se kot Duško. Na vprašujoče poglede sem odmahnil z roko.

Nekega leta se je Duško oženil. Punca je prišla v njegovo barako noseča. Najbrž so jo starši nagnali od doma, potem ko je zunaj zakona zanosila z nekom, ki ga ni v naši zgodbi. Duško ni bil več samo vesel, temveč tudi srečen. Zena je skrbela zanj, prala mu je srajce in mu čistila edino sivo obleko. Otrok se je rodil v barakici, Duško pa je tekel vzdolž Sepetarevca in vpil: »Rodil se je sin!« Soseska se mu je posmehovala, vedoč, da otrok ni njegov, in kaj je večja norost, kot veseliti se tujega otroka. Drugače bi bilo pred dva tisoč leti, če bi se sin rodil v hlevčku in ne v barakici in če bi bilo srečniku ime Jožef in ne Duško.

Dva tedna po rojstvu je ženska vzela otroka in se ni nikoli več vrnila. Duško je bil naslednjih nekaj mesecev tih. Prinašal je premog gospe Metikoš, ta mu je ponudila rakijo, on pa jo je zvrnil na dušek in rekel: »Nije večje žalosti, kot če očetu vzamejo sina!«

Videvali smo ga vse do časov, ko je Miloševič odšel na Kosovo polje, ko je razpadel štirinajsti kongres partije, Jugoslavija pa je zmagala na Pesmi Evrovizije. Časi so bili zmedeni in tako je Duško izginil, kakor izginejo spomini na ljubezenske filme, ki ne prinašajo ničesar razen solz. Borci proti patetiki so govorili, da se joče tudi od čebule, zato se nam ni treba še zaradi knjig, pesmi, filmov in življenja. Dobri stari Frank

Capra je na to dejal: »Od čebule se joče, niso pa še našli zelenjave, ki bi nas spravljala v smeh.«

Strah pred Ostojem je prvi veliki strah, ki ga pomni generacija mularije z Bjelav, Sepetarevca in Mejtaša. Ostojev smrad je prvi neponarejeni vonj neolepšanega življenja. Duško pa se je veselil čez vsako mero. Kdo ve, kdaj in kako bi se človek naučil, kaj je mera normalnega veselja, če bi ne bilo njega. Duško je ljubil čezmerno, recimo svojega sina, kar spet ni veljalo za normalno,  čeprav je vera stotin milijonov ljudi, vera v Jezusa Kristusa, vsebovala tudi izkušnjo očeta Jožefa, ki ni bil oče svojega sina. Ljudje verjamejo v eno, živijo pa nekaj  čisto drugega. Tisti drugačni, tisti, ki so kot Ostoja in Duško, so bili tu kot potrditev, da je tako. Zato jim pravijo božji ljudje.

POMANJŠEVALNICA

Polne ženske ustnice, namazane z rožnato šminko, ki prikriva lahen jesenski herpes, mehurček, ne večji od bucikine glavice, ki se bo v naslednjih dneh, enkrat med sedmo in tretjo, spremenil v krastico, to pa bo, tako kot vse drugo, prekril okrasni premaz spomina. Nad ustnicami je pika ali materino znamenje, kot temu pravimo danes, ali lepotno znamenje, kot smo govorili , v tistem času. Iz nje poganjajo tri dolge črne dlake, ki dečku vlivajo strahospoštovanje in potrjujejo, kako  odvratno je odrasti. Ustnice, lepotno znamenje, herpes  in tri dlake so pripadali teti za blagajno. Ime ji je bilo teta Behija, teta Rada ali teta Milica. Delala je v banki.

Banka se je imenovala Gospodarska banka Sarajevo, vanjo pa se je prihajalo iz pedagoških razlogov. Deček je dobil za rojstni dan šparovček kovinsko modre ali zlate barve, izdelan iz težke zeniške kovine. Skozi zarezo je bilo treba spuščati kovance, samo tiste bele, nikoli rumenih, kajti rumeni so bili premalo vredni. Ko se je šparovček napolnil, je moral k teti Behiji, Radi ali Milici, da ga je odklenila in denar položila na hranilno knjižico. Pomen šparovčka in hranilne knjižice je bil v tem, da bo deček, ko bo odrasel, imel denar. Ni vedel, čemu mu bo služil ta denar, tega mu ni nihče povedal, vendar se je zdelo, da si je treba odraslost z nečim kupiti.

Po risanki ob petnajst čez sedem so prišle na vrsto reklame. Slaba animacija, glas Brankice, ki je sicer vodila otroški kviz, in pesmica: Varčuj danes, varčuj jutri s knjižico Gospodarske banke in tudi ti imel boš žogico in sanke. Deček ni verjel pesmi. V šparovček mu niso metali denarja zaradi sank, saj je sanke že imel, beseda žogica pa ga je razdražila bolj kot vse drugo. Kakšna žogica? Pingpong žogica ali žogica na elastiki, ki si jo kupil v samopostrežbi? Žogico si odprl, v njej pa je bil žvečilni. Vedel je, da ne gre ne za prvo in ne za drugo. Te pesmi, v katerih je bilo vse v pomanjševalnicah, so pisali odrasli. Mislili so, da imajo otroci radi pomanjševalnice in da jih bolje razumejo. Spuščali so se na dečkov nivo, ampak to ni bil več nivo, ampak nivojček. Čez veliko let, ko bo že povsem odrasel, ga bo življenje popeljalo v mesto, kjer vse samostalnike govorijo v pomanjševalnicah. Celo samostalnik, ki je spravljal v skupino in na kup njegove prijatelje. Samostalnik musliči. Ta samostalnik je zvenel grozno, ker je bila jesen leta 1993. Večino musličev, o katerih je bil govor, je obdajala bodeča žica. Nihče ni omenjal kraja, kjer so bili musliči za žico. Ta kraj je tako ostal brez pomanjševalnice. Dretalj nikdar ni postal Dretaljčić. To besedo izgovarjajo samo v krajih, v katerih ni pomanjševalnic.

No, vrnimo se k banki. Po letih varčevanja ni ostalo nič, ker je nastopila inflacija. Odpravili so kovinske šparovčke in odpravili so kovance. Kar je bilo na knjižici, je požrla inflacija, varčevanje pa je bilo, skupaj s sankami in žogico, zelo hitro pozabljeno. Z odraščanjem se je teta Behija, Rada ali Milica nekje izgubila, izginile so njene ustnice in njeno lepotno znamenje s tremi dlakami. Izmislili so si jumbo plakate, ki so stali ob avtocesti in ljudem naročali, kaj naj počnejo s svojim denarjem. Gospodarska banka Sarajevo je imela nov slogan: »Varčevanje je modrost porabe.«

Tudi to ni pomenilo nič. Bilo je nesmiselno ali vsaj takšno, kot je bil neskončni vozel s podob grafika Escherja. Ta vozel ni imel ne konca ne začetka in ga je bilo nemogoče razvozlati. O varčevanju nihče ni razmišljal kot o modrosti porabe. Vsi so prodajali dinarje in kupovali devize, ker je še naprej vladala inflacija. Smisel slogana je bil vedno v tem, da dobro zveni, ne da bi prav veliko pomenil. Ta je zvenel dobro, ker v njem ni bilo pomanjševalnic.

Da ne pozabimo: teta Behija, Rada ali Milica je imela pobeljene lase. Ti lasje so bili svetlo rumeni, vendar se je govorilo, da so plavi. Teta Behija, Rada ali Milica si je okrog pasu zavezovala velik pleten šal. Zakaj? Ker ima prehlajene ledvice, sije mislil deček. Minila so leta in nihče več si ne zavezuje teh šalov. To ne pomeni, da nihče več nima prehlajenih ledvic, ampak da tudi teta Behija, Rada ali Milica ni imela prehlajenih ledvic.

Šlo je samo za to, da je Gospodarska banka Sarajevo delovala v nežnem obdobju naivnosti, ko je veljalo, da pleten šal omili boleče in obilne menstruacije.

PROFESOR

Stanoval je v Titovi ulici, nad slaščičarno Korzo, v garsonjeri, ki bi jo Ratko Radovanovič, tako se je govorilo, premeril z dvema korakoma. Vselej elegantno oblečen, odišavljen in obrit se je zdel kot kombinacija Alfreda Hitchcocka in tistega Gustava iz risanke. Na Prvi gimnaziji je generacijam Sarajevčanov predaval umetnostno zgodovino vse do jeseni 1981, ko je umrl, čisto nenadoma, brez vidne bolezni in jasnega povoda, kot pač umirajo ljudje, o katerih pozneje ne moreš reči, ali so šli pod zemljo ali pa so se samo izselili iz tvojega življenja. Pogreb je bil nekega oblačnega dne, na katoliški parceli pokopališča Bare. Krsto so spustili v zemljo brez duhovnika, ob spremljavi ženskega pevskega zbora Breze, ki je odpel Dizdarjev Zapis o zemlji. Navzočih je bilo nekaj tisoč ljudi, njegovih dijakov iz različnih generacij, in nekateri med njimi so se zdeli starejši od umrlega profesorja.

Že naslednji dan je Sergije Princip v Oslobođenju napisal notico o umrlem. Ponovil je nekaj domislic, s katerimi je Mihač, profesor Boro Mihačević, osvajal dijake v davnih petdesetih letih. Besedilo je bilo šokantno, bilo je kakor odkritje dolgo zatajevane izdaje. To, kar je Mihač govoril pred tridesetimi leti in za kar so nekdanji dijaki verjeli, da je enkratno in spontano,

je bilo namreč identično temu, s čimer je zapeljeval dijake do svoje zadnje predsmrtne šolske ure.

V naslednjih dneh, a tudi mesecih in letih, so o svojih spominih na Mihača vsake toliko pisali še drugi sarajevski novinarji, pisatelji, intelektualci in brezdelneži, vsi po vrsti njegovi nekdanji dijaki. No, nihče med njimi ni bral besedil drugih, zato so se iste podrobnosti ter enake zgodbe z neznatnimi časovnimi in pomenskimi variacijami ponavljale v neskončnost. Ali pa se je slehernemu Mihačevemu dijaku dozdevalo, da je avtentičen samo njegov spomin, vsi drugi pa so zgolj slabo ponarejeni miti, ki jih je cenzurirala moč pozabe ali pomanjkanje pripovedniškega daru.

Ko se je začela vojna, je Mihač postal nekakšna duhovna popotnica ob odhodu v svet ali vstopu v nove čase, ki jih je takrat vsakdo primerjal s peklom. Njegov dijak z začetka osemdesetih, Zoran Radulovič, je v Zagrebu pred svojim dokončnim odhodom v Kanado objavil knjigo pesmi pod psevdonimom Ludvig Ralson. Kljub temu da jo je danes mogoče najti v zagrebških knjigarnah, ni nihče napisal niti enega poročila o Ralsolovih pesmih. Teh nežnih, poslovilnih in nostalgičnih besedil, ki so bila nadvse spretno napisana, ni imel kdo prebrati. Ali pa sta bila napačna kraj in čas njihove izdaje. No, to zdaj niti ni pomembno. Pomembno je, da je v tej knjigi pesem, ki do potankosti opisuje Radulovičeve spomine na Mihača.

Približno takrat je Momo Kapor v Beogradu objavil  roman Zadnji let v Sarajevo. V tem priročniku intimnega m kolektivnega sovraštva do Mesta, je petdeset strani posvečenih Boru Mihačeviču. Z izjemo te zgodbe o Mihaču je vse drugo, kar je Kapor napisal v tej knjigi, Sarajevčanom tuje in sovražno. Čustvena in resnična je, ker govori o pristnem občutju, ki se ne razlikuje od tistega pri Principu in Raduloviču ter tisočih nekdanjih dijakih vse do nekega Moma Kaporja.

Ob tej priložnosti pozabimo, zakaj je bil ta profesor pomemben in s čim si je zaslužil, da se ga še vedno spominjajo ljudje, ki so danes razpršeni po vseh koncih sveta. To, kar velja zdaj zapisati in kar se zdi zgodovinsko relevantno, je dejstvo, da v vseh časih, celo sredi kataklizme, nesreče in razpada, delitve sveta na hudobne in dobre, na hudiče in angele, na ubijalce in preživele, na tiste, ki se vsega spominjajo, in druge, ki bi najraje vse pozabili, da celo v takšnih, najhujših časih obstaja tisto nekaj, kar svet drži skupaj in kar se v nekaterih resnih knjigah imenuje zgodovinska konstanta. Neštetokrat ponovljena zgodba o čudežnem profesorju Boru Mihačeviču je ena od sarajevskih zgodovinskih konstant, celo tedaj, ko se ljudje ne morejo strinjati niti o eni sami stvari, ki se je zgodila, se dogaja ali se šele bo zgodila.

MEJTAŠANI

Ko se po Dalmatinski povzpneš na Mejtaš, se ti pred očmi prikaže široka enonadstropnica. V tistih letih je bila v njenem pritličju zelenjavna trgovina, last družbenega podjetja iz Kiseljaka, s katero je najmanj petnajst let upravljal zelenjadar Aljo. To je bil osivel moški srednje rasti in srednjih let, ob sebi pa je navadno imel pomočnici, mladi punci, ki sta ravno dokončali trgovsko šolo. V Aljevi trgovini smo kupovali zelenjavo in sadje, banane Bonita in pomaranče Haifa, solato kristalko, romanijski krompir, čebulo in raštiko iz Hercegovine. Kupovali smo kvas in okro, čisto pri vhodu pa je stal čeber z glavicami kislega zelja.

Kljub temu da je kupovanje v zelenjavni trgovini veljalo za znak razsipnosti in gospodinjske zanikrnosti - na tržnici je vse bolje in ceneje - je v njej pogosto nastala vrsta, v kateri so stale gospe v domačih haljah in z viklerji na glavah, upokojenci in pijanci in otroci, ki so jih mame poslale po tri stroke česna ali zeleno za juho. Aljo je hvalil svoje blago; celo tedaj, ko je bilo najslabše, se je vedno našlo kaj, o čemer je bilo mogoče reči, da je sveže ali domače. K Alju se je hodilo čenčat, ker ne na Mejtašu ne v okoliških ulicah ni bilo brivca ali kakega drugega kraja, kjer bi se dalo tako postavati. Tik pred vojno so v zelenjavni trgovini začeli prodajati kruh. To je bilo znamenje, da se nam bliža poguba.

V isti hiši, deset metrov bolj desno, je bila čevljarska delavnica, ki se je takrat še imenovala šuštarska. Vodil jo je ostarel ata. Pred zimo so ljudje tja prinašali škornje, da jim je mojster na pete nabijal gumo. Šuštarjeva žena je navadno sedela na drugi strani pulta in pred seboj držala pladenjček s kavo. Sčasoma je delo prevzel mladenič, najbrž sin, ampak posel se nikoli ni moderniziral, mejtaškim čevljarjem pa tudi ni padlo na pamet, da bi začeli izdelovati lastne čevlje, kot je bilo sredi osemdesetih v navadi pri večini drugih šuštarjev.  V izložbi delavnice so stali prašni in izmaličeni čevlji, po katere mesece nihče ni prišel. Nad njimi je stal je kartonček z ročno napisanim: naprodaj.

Nasproti hiše, tik pred vrhom Dalmatinske ulice, je bila dolgo črpalka za kurilno olje. Pred črpalko je rasel ogromen topol. V sedemdesetih se je pol četrti grelo na kurilno olje, zato je bila na črpalki vedno gneča. Odrasli so nosili petnajstlitrske, dvajsetlitrske in petindvajsetlitrske kante, otroci pa petlitrske in desetlitrske. Ko si bil prvič dovolj velik, da si lahko nesel petnajstlitrsko kanto, si se počutil kot polinezijski domorodec po iniciacijskem boju z divjimi živalmi.

Na začetku osemdesetih se je uveljavilo gretje s termoakumulacijskimi pečmi, zato so črpalko zaprli. Malo pozneje se je posušil tudi topol, ki je, to smo dojeli šele takrat, popil kdove koliko kurilnega olja, kajti rezervoar je bil najbrž porozen. Prišli so ljudje iz do Parki in ga dva dneva sekali. Drva so natovorili na tovornjake in topol je izginil, kot da ga sploh nikdar ni bilo.

Zraven črpalke je bila stanovanjska stavba, v njenem pritličju pa lokalčka: burekdžinica in salon za plisiranje kril, ki se je z leti spreminjal v frizerski salon, krojačnico in kemično čistilnico. Nasproti stavbe, še vedno na mejtaški planoti, je bila trafika, zraven nje pa stanovanjska stavba s samopostrežbo v pritličju. Poleg Dalmatinske so na Mejtaš vodile še ulice Mehmed paša Sokolovića, Ivana Cankarja, Miladina Radojeviča, j Ahmeda Fetahagiča, Mija Vujoviča, Mustafa Golubiča in Nemanjeva. Med Cankarjevo in Mehmedpaševo je bilo skrivnostno poslopje z Davidovimi zvezdami na pročelju. V tej stavbi so bile nekakšne pisarne.

Nikjer na vsem Mejtašu ni bilo niti sledi o džamiji in i pokopališču. Povozil ju je čas obnove in izgradnje po drugi svetovni vojni in nemara nas je le topol, dokler je še bil, povezoval z mrtvimi, ki smo jim hodili nad j glavami. Kdor je zares hotel vedeti, je lahko izvedel, da je džamija stala na mestu samopostrežbe, vendar se živa duša z Mejtaša ni spominjala, kako se je džamija imenovala. Življenje na mestu razrušenih pokopališč po nobeni od ver, a tudi brez nje, ne more biti prav dobro.

Potem ko je mimo pribobnela še ena vojna in so mejtaške ulice zamenjale imena ter so pomrli in izginili neki ljudje, se spet dogajajo temeljite spremembe. Ni več zelenjadarja Alja, tam, kjer je bila zelenjavna trgovina, pa bo kmalu kaj drugega; šuštar spet dela, ampak to ni več ista delavnica, povrhu pa kaže, da njeni posli sploh ne bodo dolgega veka.

V drugih mestih mine tudi po dvesto let, ne da bi se zamenjal kraj njihovih mejtašev.5 V Sarajevu jih ne more miniti niti petdeset. To, kar pomnimo iz svojih življenj, ki sploh niso tako zelo dolga, a je za nas del nekakšnih intimnih zgodovin, se že meša s časom Mula Mustafa Bašeskija in je že neresnično kakor mrtveci  pod našimi nogami.

STRAUSS Z GRBAVICE

Če zapreš oči, boš celo danes, po vsem, kar si gledal in  kar te je v teh sedmih letih naredilo neobčutljivega, popolnoma jasno videl zrnato televizijsko sliko: v kadru je polprofil moškega v štiridesetih letih, z ustnicami, razprtimi v grozi, in z desnim očesom, iz katerega je  moč razbrati, da ni ničesar več, kar bi lahko oživilo Izginuli Svet. Že takrat, leta 1985, si pomislil, da je sreča, da ga je kamera posnela v polprofilu in da na (Kamen, na katerega muslimani pred pogrebom položijo mrliča, tudi ime sarajevske četrti), sliki ni bilo levega očesa. Celovit pogled bi pomenil še enkrat več in bi bil toliko strašnejši. Povod za to sliko danes nemara niti ni pomemben, morda bo umanjkal iz zgodovine, ki nam jo bodo pisali, ostala bo samo groza človeka, njegovega desnega očesa, ki se zaveda, da je poraz dokončen in da nikoli več, nič več in nikjer več ne bo priložnosti za revanšo ali za življenje, ki bi ga začel od začetka.

Pet let pozneje so moškega s slike pospremile sramotitve vseh, ki so v tistem trenutku imeli prav. Predstavljal je močnejše in mogočnejše, oni pa so bili del šibkejšega ljudstva, obsojenega na nesrečo in ponižanje. Besno jim je odmahnil, tebi pa se je med gledanjem televizije j zazdelo, da je izdal načelo plemenitega poraženstva in lastnega poraza ter kot kak podlež ali slabič prešel na j stran nasilnih in brezobzirnih zmagovalcev. Tega mu nisi mogel odpustiti.

Toda ko se je začela vojna in ko so ubijalci in pravičneži začeli izmenjevati mesta, idejo, ki se ti je zdela orožje nasilnežev, pa so prezirali vsi in vsakdo, si se zavedel svoje napake. Smiljko Sagolj je napisal, da je »Jugoslavija samo podlo ime«, v našem svetu pa ni bilo več človeka, ki bi verjel v nasprotno.

Mož iz prvega in drugega televizijskega kadra se imenuje Ivica Osim. V prvem prizoru je bil trener Željezničarja, v drugem selektor nogometne repre I zentance Jugoslavije. Najprej je doživel poraz proti . Videotonu, potem pa ob žvižgih zapustil maksimirski stadion. Če bi zmagal, bi se njegov klub v velikem j finalu srečal z madridskim Realom, če pa leta 1990 ne bi treniral Jugoslavije in naslednji dve leti še beograjskega ji Partizana, bi ga zdaj na Hrvaškem imeli za narodnega velikana.

V časih, ki se jih ne spominjaš in se jih tudi ne moreš spominjati, saj si se komaj rodil, je bil Ivica Osim Strauss z Grbavice. Takrat je imel obraz dečka, za katerega je bilo očitno, da je odraščal v Sarajevu. Zdeti se moraš bolj zajeban, kot si, da te na ulici in v šoli ne maltretirajo in da te ima lokalna baraba za dedca, ne pa za piflarja,pedra, špeglarja ...

Pozneje se je ta obraz postaral v zlovoljnost. Trener Željezničarja Ivica Osim se na vsaki fotografiji zdi zlovoljen, kot da mu ves svet nenehno stopa po kurjih  očesih, kar je eden od razlogov, zakaj v drugih jugoslovanskih republikah ni mogel biti prav priljubljen. Kot tipičen Bosanec je bil obsojen na prilagajanje, zlovoljen obraz pa se ne prilagaja nikomur. Pozneje bo metafora za prilagodljivost obraza iz presladkane Adge Ćiro Blaževič (Preliv za sladice.),eden od Bosancev, ki so pripravljeni plačati vsakršno ceno, da bi le bili ljubljeni. Prav zato bo njegovo ime v nogometni zgodovini zapisano z večjimi črkami, v zgodovini bosanskega občutja sedemdesetih in osemdesetih let pa samo v sprotni opombi.

Ivica Osim je tip inertnega Sarajevčana. Trener Partizana in selektor reprezentance Jugoslavije je bil predolgo, ker se mu ni ljubilo pobrati in ker je povsem razumsko ocenil, da bi lahko ekipi, ki ju trenira, dosegli Velik uspeh. Odšel je šele takrat, ko je moral oditi, oditi pa je moral samo zato, ker je pošten človek. V Avstriji še sto let trenira isti klub, čeprav bi ga selitev naredila večjega in boljšega. Ampak njemu se ne ljubi.

Poleg tega je razumsko ocenil, da ni nogometa brez kakršne skupne lige, v kateri bi Hajduk spet igral proti Partizanu. Potem so ga napadli, češ da govori bedarije, in kar je najhuje, imeli so prav. V časih, ki so sledili takoj po naših, se je pogosto zdelo, da so razumski ljudje tepci.

Če bi zgodovina sledila metafizični logiki, to pa se, žal, nikoli ne zgodi, bi moral Ivica Osim končati kariero kot sedemdesetleten trener Pofaličkega ali Vratnika; kar vidimo, kako se je uvrstil v polfinale pokala pokalnih zmagovalcev in kako je njegova ekipa v devetinosemdeseti minuti prejela gol, po katerem se je vse sesulo. Sledil bi televizijski kader, ki bi še enkrat vse pojasnil. Osim je bil veliki vodja šibkih in nemočnih vojsk, človek s slabo karmo in slabim horoskopom; kadar se je znašel pred zmago, so razpadale države.

Zlovoljni obraz je izdajal eno samo željo: da bi ga pustili pri miru.

OČETJE

Nikoli več ne bo očetov, kakršni so bili v času, ko j je Kinde (Vzdevek košarkarja Mirza Delibašiča (19542001). z rolingi preigraval nerode. Vzemimo neko poletno popoldne: petek je, konec delovnega tedna. Sonce je zakuhalo kotlino. Trebevič trepeta v poletni vročini, nebo je bledo modro, s komaj opaznimi pretrganimi in skrhanimi oblački, podobnimi napisom, ki bledijo na kaki stari tarči. Oče se vzpenja po Vratniku, Bistriku, Sedreniku ali Širokači. V beli srajci, z modro kravato, na kateri je logotip kake športne prireditve. Čez levo ramo nosi progast siv suknjič inaktovko, na desni rami pa, kot kak metalec krogle, lubenico. Znoj na čelu se mu spreminja v kaplje rose, nato v zrna in potočke kot iz pesmi z Malega šlagerja: Hej, potoček, kam hitiš, ti, tovariš moj, čemu tako urno valček suče se tvoj... No, oče nadaljuje počasi, nikamor se mu ne mudi, ker vsi vedo, kdaj prihaja, in ker v teh letih in v teh spominih ni prav ničesar, zaradi česar bi moral priti domov bolj zgodaj. Med potjo srečuje druge očete. Vsi imajo enake srajce, enake kravate, suknjiče in aktovke, vsi imajo na desni rami lubenico. Nenadoma sc zazdi, da je poletno petkovo popoldne prepolno očetov z lubenicami. Temno zelene so bile boljše, pa ne zato, ker bi bile slajše, ampak ker je bilo njihova notranjščina bolj rdeča. Tiste svetle, tigraste, so bile preprosto slabše dizajnirane. Zato so vsi sinovi raje videli, če je oče prinesel temno lubenico.

Očetje so prihajali domov ob istem času in ob istem času so spustili lubenico med čevlje, obesili suknjič na obešalnik, iz hlačnega žepa potegnili robec in izgovorili isti stavek, ki ni za to besedilo, ker je sinovska okrivnost, ki se je, da ne bomo lagali še naprej, pravzaprav niti ne spominjamo več. Kakorkoli, potem so  očetje predse postavili pladenj, bel pladenj z naslikanimi vrtnicami, nanj postavili lubenico in jo z velikim, n dim večjim nožem prerezali na dva dela. Nato so rekli: A, doooobra!« To je trajalo natanko tako dolgo, da mi jih sinovi začeli občudovati in da so pomislili, da je nakup dobre lubenice nekakšna očetovska magija, nekaj, česar se živ človek nikdar ne more naučiti, nekaj, kar traja, dokler trajajo očetje, to pa je, kakor se nam je zdelo takrat, za vedno.

Potem so očetje, mame, hčerke in sinovi jedli lubenico. Mame so govorile: »Ne goltaj semen!«  Sinovi so opazovali očete in poskušali jesti lubenico kot oni. Očetje so pljuvali semena, kot da to počnejo vse življenje, kot da poleg tega niso počeli prav ničesar. Sinovi so poskušali, vendar so semena končala na tleh. Mame so se čisto malo jezile. Očetje so molčali. Medtem ko smo jedli lubenico, očetje niso spregovorili niti ene samcate besede.

Mame so pripominjale, da so lubenice zdrave za ledvice in da se od lubenice veliko lula. Očetje so o tem molčali, če pa so že kaj zinili, je bilo to, da se od lubenice ščije in ne lula. Sinovi so lulali in scali, bolj zaradi avtosugestije kot zaradi lubenice. »Po lubenici ne pij vode, ker boš dobil drisko!« so govorile mame. Sinovi po zaužiti lubenici nikoli niso popili kozarca vode, tako da je ostalo povsem neraziskano, ali od tega v resnici dobiš drisko.

Mame so vrgle lupine v smeti, očetje pa so šli leč.

V hladilniku je ostala rezina, ki je nihče ni mogel pojesti. Nikdar ni nihče - nobena družina, noben sin, sestra, mama ali oče - pojedel cele lubenice.

Nikoli več ni bilo lubenic, kakršne so bile tiste, ki so jih ob poletnih petkih prinašali očetje. Da smo to spoznali, ni bilo treba veliko časa. Dovolj je bilo, da so mame enkrat na sto let prinesle lubenico s tržnice. Ni bila sladka, čeprav so mame zahtevale, naj prodajalec izvleče »čep«, in so lahko poskusile to, kar so kupovale. Noben oče ni zahteval, naj mu iz lubenice izvlečejo čep. Očetje so trkali po lubenicah in prisluškovali njihovem odmevu. Na tisoče sarajevskih očetov je sočasno trkalo po lubenicah. Ta odmev odmeva skozi zgodovino.

Potem pa smo prenehali jesti lubenice. Nastopili so časi, ko smo začeli sami skrbeti za svoje življenje. Ali pa je za vselej minila sezona očetov, ki so prinašali lubenice.

Bog, daj, da dvakrat potrkam po njej in ugotovim, kako sladka je.

BESEDA MLADIH

Nedeljsko jutro v Sarajevu. Recimo, da je začetek aprila, leto pa 1982. Bolščiš v konice adidask - modelom, bele z modrimi črtami - ki se korak za korakom spuščajo po Dalmatinski ulici. Pred hišo pokojnega Džemala Bijediča še vedno stoji miličnik in na levi, v Ulici Radojke Lakič, še zmeraj ni dokončano naselje Sonce, čeprav razbeljeno rumenilo stavb govori, da (a stanovanja niso za navadne ljudi. Na travniku pod domom tabornikov so to pomlad mladi pogozdovalci zasadili oseminosemdeset borovcev za tovariša Tita.

Ob dnu Dalmatinske, nasproti Narodne banke, vendar še pred Ceko, stoji nedokončana enonadstropna stavba.To bo čez leto ali dve Kogo, vendar tega ne moreš vedeti, zato še naprej bolščiš v konice tenisk in zaviješ po Titovi, desno proti Olomanu. Seveda Oloman ob nedeljah ne dela, ampak to je zate nepomembno, saj ni se odpravil drugam, v kino Sutjeska, na brezplačno predpremierno projekcijo v organizaciji kluba Beseda mladih.

Sediš na sredini osme vrste, s koleni se opiraš ob naslonjalo sedeža pred seboj, miren si ter ubranil svetom in seboj, to občutje pomniš, ker se v življenju ne ponavlja pogosto, in čakaš na uvodno besedo znanega znanega filmskega kritika in teoretika Duška Dimitrovskega«.

Občinstvo začne žvižgati in mu segati v besedo, Duško se znoji, vendar govori, govori in govori, dokler ga skorajda ne napodijo z odra. To je obdobje zanesenjaštva, Duškova dolžnost pa je med neomikano mladino širiti znanje o filmu in umetnosti. To počne sleherno nedeljo, natanko ob enajsti uri. Potem ko so minila leta, šestnajst jih je bilo, se ne spomniš niti ene njegove besede, samo čela, po katerem curlja znoj.

Kateri film si gledal v Sutjeski na prvo aprilsko nedeljo leta 1982? Niti tega se ne spomniš in se nikdar ne boš. Vsak spomin in vsaka zgodovina nosi v sebi drobno izkušnjo smrti. Zato je treba vse pravočasno povedati in zapisati.

Po filmu greš v snack bar hotela Beograd, v Mali Beograd ali Zemun. Naročiš si dvojni espresso in kolo.

Ne kadiš in ne piješ alkohola. Zreš v konice adidask in razmišljaš o ženskah. Zenske so še vedno daleč.

Ni ti še šestnajst let, gledal si vse Bergmanove filme, bral Dostojevskega in se naučil veliko tega, kar boš uporabljal v tistem delu življenja, v katerem boš j bolj poredko hodil v kino, manj bral ter kadil in pil alkohol, vendar v kino nisi šel še niti z eno žensko. To te muči.

Natakaricama je ime Gina in Dragana. Gina je visoka, črnolasa in črnooka. Vse lepe, ljube natakarice tega sveta bodo Gine, ampak Gine ne boš več videl, potem ko boš tretjega maja 1992 zjutraj iz kleti hotela Beograd stopil v čez noč porušeno mesto. Dragana je svetlolasa in neopazna. Ne spomniš se dneva, ko je izginila iz tvojega življenja.

Domov se vračaš ob pol treh. Ležeš na kavč, zapreš oči, prsti kar sami poiščejo gumb, prižgeš radio, tretji krog poletne sezone nogometnega prvenstva je.

Geografija nedeljskih popoldnevov je vselej enaka: Čir, Poljud, Maksimir, Gorica, Bilino polje, Bijeli brijeg, Karaburma, Bežigrad, Bagdala, Kantrida, ('.rbavica, Marakana, Topčider ... Ta polsen, prostor med resničnim in notranjim svetom, so vsako nedeljo varovali ljudje, katerih imena že pozabljaš, pravzaprav glasovi ljudi, ki jih nikoli nisi videl, ime pa jim je Jovo Dimitrijevič, Edo Pezzi, Ivo Tomič ... le kdo bi vedel, Liko se še imenujejo.

Mesto je v nedeljo zvečer polprazno. Greš do Zemuna in do Cenga, nato se vračaš navkreber, na Mejtaš, do Bugatija, potem še do Kuka. Pomniš vonjave vecejev, vonjave vlage, vonjave espressa, piva in trave, ki je v tistih letih dehtela po dalmatinskih borovcih.

Spat greš okrog polnoči. Postelješ si posteljo, vključiš televizor, program Noč in dan, na sporedu je nekakšna čudna serija, misliš na to, da boš čez dve, tri leta odšel v vojsko. To te plaši. Misliš na to, da je jutri delovnik, na grozne ure matematike. Profesorica Ozrenka Glušac jr bolna. Misliš na to, da bi jo bilo treba obiskati, t velikim šopkom vrtnic in upanjem na pozitivno oceno. Ljubi Bog, kako je bila lepa, ta Ozrenka. Naj jo večno varuje dobri angel spominov.

BOLEZNI

Takšne stavke smo navadno izgovarjali tiho ali  solzami v očeh ali pa hkrati z vzdihom, pospremljenim zamahom roke in besedno zvezo »eh, ti moja«, ki v tistih letih še ni bila smešna, ker se še nismo začeli zafrkavati na svoj račun, ampak sta se na naš račun zafrkavala samo Mujo in Haso.

V teh stavkih je bilo nekaj skritega, nekaj, česar nismo hoteli izreči, ker smo bili praznoverni ali pa smo verjeli, da nič ni tako strašno, dokler ni izrečeno, ali da ni ničesar, kar ne bo še strašnejše, če bo izrečeno naravnost, ne pa zavito, zakrinkano in skrito v oddaljene besede ali pojme, ki nimajo nikakršne zveze s tistim strašnim. Ti pojmi so bili lahko tudi deli mesta, toponimi in čisto navadna imena ulic.

Če je torej kdo o nekom rekel »lej ga, pa leži na Podhrastih«, ni bilo treba dodati ničesar, pa so vsi vedeli, da je zbolel na pljučih, in to za kako resno boleznijo, kajti na Podhraste so pošiljali samo, če je šlo za tuberkulozo, hudo pljučnico, emfizem ali »tisto najhujše«, za lahke pljučne bolezni pa se je šlo v navadne bolnišnice, na Koševo, Koševo pa ni nikoli zvenelo tako strašno, kot so bili strašni Podhrasti.

Če se je približno do konca sedemdesetih o kaki mladi ženski reklo, da je »končala na Vrazovi«, so vsi vedeli, da gre za ab (pravzaprav abe), nikomur ne bi niti padlo na pamet, da je šla nesrečnica na Vrazovo dat kri ali obiskat zdravnika splošne medicine, čeprav je na Vrazovi ordiniral tudi ta, ampak pri njem se ni »končalo«, k njemu se je šlo le na pregled. Strašna ambulanta za splave je bila vendarle nekaj čisto drugega.

»Odpeljali so jo na Jezero« je bila formulacija, ki je lahko pomenila dvoje. Če je bila izrečena z navdušenjem, je to pomenilo, da je šla kaka bodoča mamica rodit, če pa je bilo v glasu čutiti grozo, je šlo spet za »tisto najhujše«. Ampak ne porod in ne tisto najhujše ni bilo omenjeno s polnim imenom, da ne bi tega slišal hudič in se na osnovi tega naznanila odpravil obiskat tiste, ki jih imamo radi, ki so naši sosedje ali sosede ali pa jih vsaj ne sovražimo.

»Stlačili so ga na Jagomir« je pomenilo, da se je nekdo zlomil in končal v norišnici. Če bo Sarajevo nekega dne dobilo psihiatrično kliniko v kakem drugem delu mesta, bo tudi ta Jagomir, ker je to postala beseda, ki ne označuje več dela mesta. To je samo beseda za norišnico. Zato se vam vsakič, ko vam kdo popolnoma resno reče, da stanuje na Jagomirju, to zdi malce hecno in tega ne morete prikriti; tam ima namreč hišo, imel je smolo, da jo je ded zgradil še v času, ko še ni bilo norišnice, zdaj pa se njegovim potomcem vsi posmehujejo.

Če pa je bilo resnico res nemogoče skriti za toponim, se je skrivala za kakim prümkom. Pravzaprav za najbolj znanim zdravniškim prümkom. Tako se je reklo: ta in ta leži pri doktorju Kovačeviču ali pri doktorju Obradovu ali pri doktorju Ceriču ... Takoj se je vedelo, za katero bolezen gre, saj je bilo vse mesto seznanjeno s tem, kateri zdravnik je za kaj in zaradi česa se pri njem umira. Seveda se je to nanašalo le na zdravniške zvezdnike, omenjalo se je samo njihova imena, celo v primerih, ko ti dotičnega bolnika sploh niso videli. Njihova imena so namreč označevala imena klinik in bolezni, ki se jih ni smelo omenjati, vse te klinike pa so bile na Koševu, v okviru velikega bolnišničnega centra, ki nam ga je Avstrija zapustila v nasledstvo.

Sarajevo je bilo mesto, v katerem se je zelo veliko govorilo o boleznih in bolnikih, ampak ne, diagnoz ni bilo dovoljeno omenjati, da zanje ne bi izvedeli vrag, hudič in hudobec, toda vsa trojica, vrag, hudič in hudobec, je ves čas opravljala svoje delo in naš trud, da bi sebe in svoje ljubljene skrili pred njimi, je bil zaman. Naši ljubljeni so zdaj po avstralijah, amerikah in kanadah, ta nova imena pa nam utegnejo od časa do časa zazveneti kot Podhrasti ali Vrazova. Živi so, vendar jih ni več. Vsake toliko jih slišimo, toda to niso več oni, ampak samo telefonske slušalke v naših preznojenih rokah. V mestu se prikažejo enkrat na pet let, ampak to je le njihov privid, njihov duh, ki lebdi nad vodami ter moli za vse izgubljene duše in vsa splavljena prijateljstva in za vsaka pljuča, ki so ob sapo takoj, ko jim omenite kanade, amerike in avstralije.

Nekdanje bolezni so imela imena, ki jih nismo hoteli omenjati, zdajšnje še imen nimajo več ali pa jim pravimo drugače, zato se sploh ne razumemo več, kadar se o njih poskušamo pogovarjati.

Toda bil je tudi zdravnik, čigar ime je pomenilo samo življenje. Ime mu je bilo, in mu je še vedno, Srečo Simič. Nekoč je vsaka mamica vedela, da je Srečo Simič doktor za porode, in vsaka mamica je mislila, da v Sarajevu v teh modernih časih brez Sreča Simiča sploh ne moreš roditi. Srečo Simič je prinesel na svet ljudi, ki so jih spravili na Podhraste, ljudi, ki so jih stlačili na Jagomir, ženske, ki so končale na Vrazovi. Srečo Simič je rodil vso Ameriko, Kanado in Avstralijo ali skoraj vse tamkajšnje ljudi, ki so nam ljubi in pomembni in katerih duhovi lebdijo nad Miljacko. Konec koncev pa je Srečo Simič prinesel na svet tudi roko, ki piše tole zgodovino.

PROTA ZIMONJIĆ

Pomnimo, kar smo doživeli ali za kar si domišljamo, da smo doživeli, vendar pomnimo tudi to, kar so doživeli ljudje, ki so nas vzgojili - očetje, mame, babice in dedje. Od njihove zgovornosti in po svoje tudi od dobrote je odvisno, kako daleč v čas pred našim rojstvom nam sežejo spomini. V nasprotju s spomini, ki smo jih doživeli sami, ali s spomini, o katerih si domišljamo, da smo jih doživeli, teh pripovedovanih spominov ne moremo prenašati na svoje otroke, zato bodo izginili skupaj z nami.

Eden takšnih podedovanih spominov je ta, ki se nanaša na menjavo letnih časov na Obrežju vojvoda Stepa pred drugo svetovno vojno. Tam je vsak dan hodila mimo vitka petintridesetletna gospa, mati dveh sinov in žena višjega železniškega uslužbenca F. R. V tistem času ni delala, samo hodila je, kot se je hodilo pred vojno in kot je to mogoče videti v starih filmih in na razglednicah. Hodila je na tržnico, na obiske k sorodnikom, vračala se je iz gledališča ali se preprosto sprehajala. Takrat Miljacka ni zaudarjala, po Obrežju pa ni vozilo veliko avtov, tako da sta njeno čisto in enakomerno šumljanje ter kas po brzicah, ki jih je zgradila Avstrija, učinkovala hipnotično prijetno. Pravzaprav se je ta gospa z vsakodnevno hojo vzdolž Obrežja vojvoda Stepa sproščala.

Zgodbo o tem je štirideset let pozneje povedala svojemu vnuku. Zgodbo o tem sprehajanju, o tem, kako je bilo spomladi, kako pozimi, kako jeseni in poleti. Letni časi so v tistih letih in v Sarajevu dišali kot v čitankah. Snežne odeje so bile bele in debele, rumeno listje je šelestelo pod nogami, ob reki so se razcvetali telohi, niže je Atmejdana Srbijanec prodajal lubenice. Ne glede na letni čas je vsak dan prav po tej poti, le da v nasprotni smeri, hodil prota (Pravoslavni višji duhovnik) Zimonjič. O njem ni povedala nič drugega, le to, da je bil prota Zimonjič osivel in star, z bradico in z nasmehom človeka, ki se ga ne prime nobeno zlo.

Nikoli ni spoznala prota Zimonjiča, čeprav je bilo Sarajevo majhno mesto in čeprav sta se srečevala vsak dan. Srečevala sta se leta, spomladi, poleti, jeseni in pozimi. Sprva sta šla drug mimo drugega, po nekaj mesecih se ji je že smehljal s posebnim, njej namenjenim nasmehom, čez leta pa sta si govorila: Dober dan!

Tako je bilo aprila in maja 1941 in vse mesece, ki so prihajali, dokler nekega dne prota Zimonjiča ni bilo. Po mestu se je razširil šepet, da so ga odpeljali, novica je prišla tudi do nje in se je oprijela, kot se človeka oprime žalost, o kateri nikomur ne more reči ničesar, ker te žalosti ne sestavljajo dogodki, ampak spominja na delček duše, ki se je nenadoma odtrgal, zdaj pa pluje po krvnem obtoku. Nastopili so meseci lakote in strahu, družinskih tragedij in pogledov, ki niso več iskali človeških obrazov, ampak so strmeli le v konice čevljev in naslednji korak. Gospa se je prenehala sprehajati po Obrežju vojvoda Stepa, ker je nastopil čas, ko se spodobni in dostojanstveni ljudje ne sprehajajo več.

Pomlad 1945 jo je pričakala starejšo, bolj utrujeno in nesrečnejšo za sinovo smrt. Molila je k Bogu, naj ji ga ne vzame, ta pa je ni poslušal, zato je vanj prenehala verjeti. Ni postala ateistka, pač pa je z njim sklenila nekakšno pogodbo: ni ga hotela preklinjati, vendar tudi ni imela razloga, da bi ga hvalila. Kmalu je šla spet vsak dan po opravkih po Obrežju vojvoda Stepa. Spet so se izmenjevali letni časi in vonjave. Miljacka je bila še čista in razločno je zvenel njen šum. Sumljanje reke je sem in tja dovolj, da človeka zanese in da pozabi, kaj ga onesrečuje. Mesece in leta je prav vsak dan pričakovala, da bo srečala prota Zimonjiča. Bilo je dovolj, da se je malce spozabila, da ni razmišljala in se prepustila nezavednemu utripu duše, in že se ji je zazdelo, da vidi njegov nasmehljani obraz, kot obraz nasmehljanega Boga, ki se, redno kakor zvon in kakor molitev, prikazuje v Sarajevu.

Prota Zimonjič je bil eden od Sarajevčanov, ki jih je v smrt potegnila pošast, ki se je v mestu prikazala leta 1941 in iz njega izginila leta 1945. Naša zgodovina je bila prikrajšana za te ljudi in opustošena za to, kar bi lahko bili. Na spomeniku na Vracah je del njihovih imen. Knjigo mrtvih se je nemogoče in nepotrebno naučiti na pamet, toda iz nje si je treba, dokler spomin še traja, kaj zapomniti. Recimo nasmeh prota Zimonjiča, lebdeč nad reko in očmi, ki ga niso niti videle.

DRVARSKA ULICA

Drvarska ulica je bila pozimi namenjena sankanju, ker je bila najbolj strma. Poleti je bila samo najbolj strma in nič drugega. Na dnu ulice je na levi strani, nasproti džamije, stala enonadstropnica, v kateri so živeli oče, mama in dva sinova. Sinova sta obiskovala Osnovno šolo Silvija Strahimirja Kranjčeviča, natanko dvajset korakov oddaljeno od hišnega vhoda. Starejši sin je bil slab učenec. Na šolskem igrišču je igral nogomet, in to mu je rešilo življenje. Mlajši sin je bil odličnjak. Priden in tih kakor v izmišljenih zgodbah. Mama je imela rada oba. Oče se je vračal z roditeljskih sestankov in že na vratih vpil: »Jebemti, zdaj bom pa izvlekel pas!« Vsi so vedeli, zaradi koga vleče pas. No, taje k sreči spet igral nogomet na šolskem dvorišču.

Pri vrhu Drvarske ulice je nekdo na hiši dograjeval nadstropje. Pravijo, da se je vrnil iz Libije in da naj bi kmalu omožil hčer. Zraven hiše je bil parkiran tovornjak s peskom. Voznika ni bilo za volanom. Nihče ni slišal zamolklega škripanja in cvileža, ki sta prihajala izpod tovornjaka. Bil je začetek junija, lepo, sončno sobotno popoldne, zato na ulici ni bilo ljudi. Potem se je tovornjak začel spuščati po Drvarski. Sam od sebe. Nihče ga ni videl, ko je šel mimo prve, druge, tretje, sedme hiše. Zaslišal se je tresk, mamke so pokukale z dvorišč in pri dnu ulice uzrle oblak prahu, ki je postajal čedalje večji.

V    tem oblaku tovornjaka sploh ni bilo opaziti.

Tovornjak je udaril v vogal hiše na začetku Drvarske ulice, zapeljal je v sobo teh dečkov. Očeta in mame ni bilo doma. Sosedje so stali zraven ruševine, prišla je policija, vendar nihče ni vedel, kako ukrepati. Polomljeno pohištvo, deli tovornjaka, kup peska, opeke in strešniki, vse je bilo tu - ne da bi bilo mogoče odkriti, ali se je zgodila še kaka večja in grozovitejša nesreča. Sosedje so vedeli, da je to otroška soba, vendar si niso upali brskati po ruševini in iskati otrok.

V    takih trenutkih se zdi usoda nedokončana in docela negotova. Morebiti bi bil en napačen korak ali čisto drobna oholost dovolj, da bi se nesreča pojavila tam, kjer je po razporedu stvari sploh ni bilo.

Po dvajsetih minutah je pritekel oče. Prišel je starejši deček. Oče se je držal za glavo in govoril nekaj popolnoma nerazumljivega. Miličnik je dejal: »Tovariš, pomirite se. Je bil kdo v hiši?« Oče ga ni poslušal, ampak je začel premetavati deske. Tedaj je prispela mama. Rekla je: »Sinko moj!«, ne da bi gledala sina, ki je stal zraven ruševin. Takrat so vsi že vedeli, kaj se je zgodilo. Prišel je voznik tovornjaka. Jokal je in vpil: »Nisem kriv, nisem kriv!« Potem je tiho in čisto mirno vprašal: »So vsi živi?«

Naslednji dan je bila na šolskih vratih osmrtnica. Modra osmrtnica, s kakršno so v socializmu zaznamovali smrt mladega človeka. Šolske ure so se začenjale z minuto molka za umrlega vrstnika. To je bilo vse. Nekaj tednov pozneje je bila hiša popravljena in nihče razen teh, ki so ga poznali, se ni nikoli spomnil na dečka, ki je umrl v svoji sobi, ker se je še v soboto učil. In na njegovega brata, ki je ostal živ, ker je še v soboto igral nogomet.

Drvarska ulica je ena najbolj strmih na desni obali Miljacke. Voznik ni bil kriv. Tovornjak je bil star in kdo ve, ali je sploh kdaj zbral denar za novega. Kdo ve, kaj se je potem dogajalo z vsemi temi ljudmi: z očetom, mamo, s sinom, ki je bil slab učenec, in z voznikom, ki ga sploh niso poznali.

Nasproti te hiše je torej džamija. V času vojne med Hrvati in Bošnjaki je lokalni pijanec pogledal v obraz neko katoličanko, ki se je s kantama v rokah vračala domov, in rekel: »To je moja džamija. A ti to veš?« Odvrnila mu je: »Vem.« Ne pijanec ne ona se tega dogodka ne spominjata več. Ta zgodovina pomni marsikaj, ne pa tudi dečkovega imena. Je bil musliman? Osmrtnica je bila modra,

vendar razen nje ni ostala nobena sled. Lahko bi koga vprašali, ampak s tem bi bila skaljena ubranost teh, ki se dečka spominjajo. Džamija je nema priča. Prepoznavanje duš je kot prepoznavanje snežink, ki padajo po Drvarski ulici, katere strmina dobi svoj človeški smisel samo na saneh.

ČRNI BISER

Na zaslonu se je pojavil napis »v barvah« in ostal pet, šest minut. Sledila je oddaja, ki se ni razlikovala od drugih, saj smo tega leta, 1973,1974 ali 1975, vsi ali skoraj vsi imeli črnobele televizorje. Napis »v barvah« je opozarjal, da obstajajo še drugi ljudje, menili smo, da srečnejši, ki svet vidijo drugače, čeprav ga gledajo z enakimi očmi. »V barvah« je izginil, neopazno in neznano kam, ko je začela Jugoslovanska radiotelevizija večino oddaj oddajati v barvah. Še nekaj let pozneje je besedna zveza barvni televizor pomenila nekaj velikega in pomembnega, potrdilo socialnega statusa, lepoto zelene trave iz prenosa nogometne tekme, drugačne in lepše obraze ljudi, ki jim je bilo ime Mirjana Jančič, Mebrura Topolovac, Vladimir Levak, Slavko Budihna, Mufid Memija, Rinko Golubovič, Miča Orlovič, Kamenko Katič ...

Najelegantnejši črnobeli televizor se je imenoval črni biser. Ko je bil izključen, zaslon ni bil motno zelen kot pri drugih televizorjih, ampak črn. Tudi vse drugo na tem televizorju je bilo črno. Njegovo ohišje je bilo preprosto idealno, da nanj položimo najlepši kvačkani prtič, z enim vogalom visečim čez zaslon kot koder las na obrazu spečega princa. Na prtiču je stal najdragocenejši spominek, ki ga je bilo najti v hiši. Navadno kaj, kar je nekoč kdo prinesel iz tujine: plastična gondola z gondoljerjem ali figurica bika, prebodenega med bikoborbo, ali pokončen kovinski krožniček z gravuro Hagie Sofije.

Navadno se je televizor vključilo okrog sedmih zvečer. Pred tem je mama natančno zložila prtiček, družina se je pobožno posedla na svoja mesta, oče je kadil in globoko vzdihoval, otroci so sklenili roke v naročju in čakali risanko ob petnajst čez sedem. Kalimero (»To je krivica!«), Detel Nagajivček (z onomatopejo, ki jo je žal nemogoče prevesti v pisano besedo), Simon (Saj že veste, da sem Simon, s kredo rišem dan na dan) ... Sledili so oglasi, ki so trajali deset minut, pa napis Dnevnik, ki je miroval dolgih, dolgih pet minut. Potem se je na zaslonu zavrtel globus.

Pravijo, da je do prvega velikega buma v prodaji barvnih televizorjev prišlo marca 1974, po zaslugi Josipa Katalinskega in trinajste minute tekme s Španijo, ko je obvladal velikega Iribara in popeljal Jugoslavijo na svetovno prvenstvo. Takrat so odločni očetje vzeli kredite, mame pa niso smele niti pisniti, saj je bilo v njihovih očeh razbrati norost verskih fanatikov, ki vedo, da noben denar tega sveta ne more poplačati dneva, ko bodo z nogometno reprezentanco odšli v raj. Na koncu nogometnega prvenstva smo bili osmi, kredit je bilo treba odplačevati še leto dni, ampak družini je ostal barvni televizor, za katerega je oče praviloma izgubil zanimanje.

Odločnih očetov je bilo malo. Več je bilo takšnih, ki so bili, preprosto rečeno, prerevni. Barvni televizor je namreč nekaj časa stal toliko kot tretjina novega fička. Tem Josip Katalinski ni mogel pomagati, morali so čakati na druge čase, v katerih bo barvni televizor cenejši, ali pa se kako drugače boriti, »kljubovati revščini jasnosti«, kot je to lepo povedal Branko Miljkovič v pesmi o Titu.

Tako se je denimo pojavila folija, ki je iz navadnega črnobelega televizorja zmogla narediti nekaj, kar je bilo vsaj podobno barvnemu televizorju. Slo je za navaden zelen najlon, ki ga je bilo treba nalepiti na zaslon in ki so ga baje priporočali očesni zdravniki, ker je dozdevno izničil škodljive vplive televizorja na vid. Seveda delavski razred tega zelenega najlona ni kupoval zaradi zdravja, temveč zato, ker se je zeleni svet zdel nekako sprejemljivejši in bolj pisan od črnobelega. To folijo so imenovali filter. Posedli so se okrog televizorja s filtrom, evo, že vidimo takšno družino iz knapovske kolonije v Kaknju (leto 1975), in začeli s celovečernim prepričevanjem samih sebe, da barvni televizor pravzaprav nima posebnega smisla, če pa za jurja - kar je bilo vredno dve škatlici cigaret - dobiš čarobni filter, s katerim vse vidiš v barvah. Tako so sajasti knapi zajebali mednarodni kapitalizem in slabe socialistične plače. In za to jim večna hvala.

Se majhna, vendar pomembna opomba pod črto ali zgodovinska postranskost: na črne bisere nihče ni lepil folij. Črni biser je bil namreč najdražji črnobeli televizor, zato ga reveži sploh niso imeli, tisti pa, ki so ga imeli, so ob pojavu »filtrov« že zbrali dovolj denarja ali pa so bili kreditno sposobni in so kupili prave barvne televizorje. Denar jim je omogočil, da so bolj verjeli blagoslovom kapitalizma kot svoji domišljiji.

KOKAKOLA

Prvi avtomati za kokakolo so se v naši zgodovini pojavili na začetku februarja 1984. V stavbi Radiatelevizije Sarajevo jih je bilo štiri ali pet in so delovali na kovance za deset dinarjev. Vržeš kovanec, pritisneš na gumb in predte s treskom prileti rdeča pločevinka. To so bile prve pločevinke kokakole, ki jih je bilo mogoče kupiti v Bosni in Hercegovini.

Redki domorodci, ki so lahko v tistih dneh prodrli v Dom RTV in se med številnimi tujci postavili pred avtomat, so vzhičeno začeli verjeti, da postajamo Svet, da prihaja čas, ko bodo razglednice Pariza in Londona, filmski prizori s kalifornijskih plaž, pa tudi površje Meseca, dotaknjeno s koraki Neila Armstronga, prenehali biti tujina, in da bo dolina Miljacke, z našim malim mestom vred, postala Planet. Planet Sarajevo iz neke nove in drugačne interpretacije pesmi, v kateri še Sidran ne bo več Sidran, pač pa bo tudi Sidran najmanj Kirk Douglas. Naši ljudje so stopali pred ta avtomat kot pred oltar, pred katerega so polagali svoje upe, in z desetdinarskim kovancem kupovali prihodnost, ki je bila razločno slišna, ko so s kazalcem odprli pločevinko in se je razlegel zvok, ki je bil bolj kot vsak drug - zvok olimpijade.

Zadnja pločevinka kokakole je izskočila iz avtomata na dan, ko je bila odpeta Lepo bilo je v Sarajevu, na svidenje v Calgaryju. Nekaj časa smo se nadejali, da bo pooblaščeni zastopnik avtomate čez noč napolnil z novimi pločevinkami. Potem smo se malo jezili. In na koncu smo pozabili. Leta so minevala, minil je tudi Calgary, naša življenja so se nežno oprla na nove upe, avtomatov pa nismo niti opazili, četudi so bili ves čas tu. V poslopju Doma rtv so ostali vse do začetka vojne. Čeprav je doba Anteja Markoviča prinesla v našo deželo pločevinke kokakole kot nekaj normalnega in za vekomaj, čeprav niti v najbolj oddaljeni vasi niso bile več čudo, so ti avtomati ostali kot slabo znamenje, kot prerokba vojne, če pa že ne vojne, pa vsaj trpke resnice, da nikdar ne bomo postali Svet in da bodo imela vsa naša hrepenenja grenek konec, vse iluzije pa bodo na koncu postale uteži naše nejevolje, ki narašča in se razvija, odkar nas je Bog vrgel v to nesrečno deželo, o kateri je Stevo Tontič dejal, da je v plitvi Evropi in globoki Aziji, nekdo drug pa je rekel, da ta dežela potrjuje, v kaj se spremeni raj, ko izgubi kontekst. Bosna je bila torej raj brez konteksta, avtomat za kokakolo brez kokakole.

Kokakola v steklenicah, litrskih in četrtlitrskih, ki so jih polnili v Hadžičih, ni bila tisto pravo. Vsaj ne za generacijo, rojeno v šestdesetih letih. Ta generacija je potrebovala avtomate in pločevinke. Tako je zato, ker se ta generacija ni spominjala časov, v katerih sploh ni bilo kokakole. Ta generacija je hotela napredek, vendar nanj ni mogla vplivati. Do napredka je bilo vedno tistim, ki ga niso doživeli. Starejšim ni do napredka, ker ga imajo v svoji izkušnji in ker se jim zdi, da bi jih novi napredek omajal v njihovih prepričanjih in oddaljil od idealov, o katerih verjamejo, da so se uresničili prav na dan, ko je kokakola, vseeno kakšna in v kateri obliki, prispela do naših krajev.

Generacija, rojena v šestdesetih, in prav to potrjuje zgodba o kokakoli, ni doživela, da bi ji bilo bolje, kot ji je bilo včeraj. Doživela ni niti ene revolucije, nobene rasti standarda, vzpenjanja po stanovanjskem seznamu ali uresničenja kakih kolektivnih sanj. Ta generacija je doživela vojno in konec vojne. Ampak konec vojne ni napredek. Napredek zahteva izpolnitev vsaj ene, na prvi pogled nepomembne in razvajene želje: da nam pride v roke stvar, ki je v tem hipu v rokah ljudi v velikem Svetu. Vseeno je, za kaj gre. Nekoč je bila to pločevinka kokakole, zdaj je nekaj čisto drugega. Toda ta stvar je nujna, če naj tudi mi vemo, kaj je napredek, in občutimo, čemu je namenjeno naše življenje.

Brez tega nam ostaja le nostalgija, in to posebna vrsta nostalgije po časih, v katerih so naši starši izpolnjevali svoje želje, s katerimi nismo neposredno povezani. Vse zgodbe o Titu, olimpijadi, tekmah v Skenderiji in televizijskih oddajah, v katerih so bili vsi nasmejani in v katerih se je človeštvo zdelo nesmrtno - vse epizode iz spomina, ob katerih občutimo poplave nežnih občutij, so se pravzaprav zgodile pet minut prej, preden smo, ampak zares, prišli na ta svet. Sicer pa je tudi tale zgodba o avtomatu v Domu RTV pravzaprav zgodba iz druge roke.

V času, ko je deloval ta avtomat, še nisem dopolnil osemnajst let in nisem mogel stopiti k oltarju. Ko sem lahko, je bil že spomenik Nada - po špansko Nič.

TOVARIŠKI VEČERI

Nekoč je Bog pri nas kar dobro živel. Resda je bilo v cerkvah in džamijah ljudi malo in je bilo treba s pragov svetišč vsake toliko obrisati prah, zato pa se je lahko njegov duh sprehajal po svetu, ni mu bilo

tesno in ni se mu bilo treba zapirati v svete hiše. No, kaj vse je bilo, recimo, v tistem času bogovsko: bogovska so bila nedeljska kosila, bogovska je bila prva zvezna nogometna liga, bogovski so bili konci tedna v Dubrovniku in tovariški večeri Službe družbenega knjigovodstva, Gospodarske banke ali Unioninvesta, ki so jih prirejali ob osmem marcu ali dnevu delovne organizacije. No, ustavimo se prav pri tovariških večerih. Premožnejša podjetja so peljala svoje delavce ven iz mesta, recimo v Neum ali Makarsko, tiste navadne organizacije združenega dela pa so zakupile kako gostilno ali -še pogosteje - dvorano kulturnega doma in prirejale nepozabne fešte, o katerih se govori še zdaj in ki se jih naše mame in očetje spomnijo vsakič, ko jim je hudo, ker ne vedo, za kaj so zapravili mladost. Potem jim je lažje, saj so bili ti tovariški večeri bogovski in jih zdaj ni več, kajti Bog se je v večini primerov umaknil v džamijo ali cerkev in se od tam ne zgane, da ne bi videl bede svoje dežele.

Zaprimo oči in že z vrat bomo videli lepoto dvorane, prirejene za tovariški večer. Delavci pridejo ob sedmih, ker pa bo to čez petnajst minut, moramo z opisi pohiteti. Primitivne gostilniške mize s kovinskimi nogicami oblikujejo veliko črko U, ki sega okrog celotne dvorane. Prekrita je z belimi prti, če ni prtov, pa z navadnimi rjuhami, ki so, položene čez mize, videti kot prti. Na vsak meter in pol stoji ozka steklena vaza s po enim nageljnom. Zraven vaz so zelenkaste steklenice Hepokovega belega vina. Tega vina do konca tovariškega večera ne bo nihče popil. Tu je samo za okras. Pili bodo drugo vino, o katerem na tem mestu ne bo govora. Na čelu velike črke U je cvetlični aranžma iz gerber, perunik ali kakega podobnega cvetja. Pred aranžmajem je priložnostni napis, recimo: »Drage tovarišice, čestitamo za osmi marec, mednarodni dan žena!« Ali preprosteje: »Služba družbenega knjigovodstva je porok dobrega finančnega poslovanja. E. Kardelj«.

Vzdolž črke U bodo vsak čas razporedili ovalne pladnje s hrano, steklenice s kolo, sokove in vino, spodaj pa se bodo greli zaboji s pivom. V dvorano bodo vstopile tovarišice v zelenih, modrih in rdečih kostimih, z lakastimi torbicami, vrženimi čez levo roko, in z zapečenimi pričeskami v obliki fige, makovega cveta, narobe obrnjene kitajske vaze ali kake druge trdne forme, močne kot socializem in stabilne kot samoupravni dogovor. Te pričeske so ena od metafor našega poprejšnjega življenja. Izginile so hkrati z iluzijo, da je komunizem nekaj bogovskega in da smo vsi v milosti njegovega duha.

Prve pol ure tovariškega večera so alkohol pili samo moški, potem so se sprostile še tovarišice. Višji referent Smajo ali vratar Zoran je vzel iz kovčka kitaro in začelo se je prepevanje. Pelo se je U tem Somboru, Suze liju plave oči, Kad ja pođoh na Bentbašu, Moj očka ima konjička dva (samo refren, ker preostanka ni znal nihče), Biljana platno beleše, I proplakat če zora, Pijem da je zaboravim in druge pesmi, ki so priklicale vse naše republike in pokrajine ter vse narode in narodnosti (z izjemo Albancev - njihovih pesmi ni pel nihče). Sledil je ples. Referent Smajo ali vratar Zoran je vključil gramofon tosca , tovariši in tovarišice pa so plesali sentiše, valček, rokenrol in na koncu kolo. Pri kolu so bili že vsi zelo pijani.

Tovariški večeri so ugasnili okrog polnoči. Uro dlje so ostali le pooblaščeni pijanci delovne organizacije in kaka tovarišica, ki se je zaradi piva in vina nekoliko spozabila. Na koncu so med petjem, kričanjem in vpitjem odšli še ti. No, vsakič so pozabili na koga, ki je spal, s čelom oprt ob mizo. Tega so zjutraj našle snažilke in ga, vsega presenečenega, izgubljenega in mačkastega, z metlami nagnale ven.

Tovariški večeri so bili bogovski, čeprav je le redkokdo verjel v Boga. To je bil čas, ko je bil Bog tu in ko so bili nedolžni vsi, celo prihodnji zločinci. Nikamor drugam kot h koncu tovariškega večera se ni tako lepo in naravno podal verz Nikola Šopa: O, Jezus, tedaj boš zadremal... In ko se bo megla nežno usipala, na tvojo sveto haljo usipala, na glavo ti bo, čisto nežno, avreolo položila, ki ti je na uho zdrsnila.

KOMŠO

Zrl sem v dve vrtnici, vrtnici, veneči v noč jesensko, uzrl sem najino ljubezen, uzrl sem drugo žensko, je neke jeseni, sredi smoga in težke sarajevske megle, pel Mahir Paloš iz japonskega tranzistorja Sanio, ki je stal na kuhinjskem oknu v Ulici Miladina Radojeviča številka 23. Tranzistor ni imel svoje baterije, majčkene štirioglate 4,5voltne, ampak dve veliki ploščati, pritrjeni z elastiko za lase in s tankimi golimi žicami zvezani z elektroniko.

V tistem nenavadnem obdobju so gospodinje verjele v varčevanje z energijo, čeprav so bile baterije cenejše kot zdaj in čeprav prihranek energije ni bil prav velik. Če ne bi bilo teh baterij, te elastike in teh žic, če ne bi bilo varčevanja, si nemara ne bi zapomnili pesmi Mahirja Paloša Dve vrtnici. Skupaj z njo pa bi bila pozabljena tudi ena od treh slaščičarn v Ulici kralja Tomislava, tista, ki je stala natanko nasproti Druge gimnazije.

Tam je delal moški, čigar imena ni poznal nihče, vendar so mu vsi pravili Komšo, ker je slehernemu gostu govoril: dober dan, komšo, dober tek, komšo, in nasvidenje, komšo. Bil je eden od ljudi, ki jim ne moreš določiti let. Vsekakor starejši od petinštirideset, vendar mlajši od petinsedemdeset let. Zdel se je kot dobrodušen stric, ki je predvčerajšnjim prišel na obisk iz Sanskega Mosta ali Ključa, zato se še ni privadil velikemu mestu, ne temu, da do vseh ne smeš biti enako nasmejan in dober, ne temu, da ne smeš prav vsem z enako ljubeznijo ponujati najslabših slaščic v Sarajevu. Komšo seveda ni bil ne iz Sanskega Mosta ne iz Ključa. Bil je Albanec, nekje s Kosova, vendar v nasprotju z drugimi albanskimi šefi ni imel ob sebi nikogar, nikoli ga ni nihče zamenjal pri delu in tudi v slaščičarni ni prodajal slaščic nihče drug kot Komšo. Poleti in pozimi, zjutraj in zvečer, ob vsakem času med osmo zjutraj in deseto zvečer. Slaščičarna se je imenovala Đve vrtnici.

Tam prav nič ni bilo okusno. Niti ena slaščica, niti ena baklava, niti en figaro. Vse je imelo enako slab, kartonast okus. Se Komševa limonada je bila kot mlačna vodica, v kateri so bile cele dneve potopljene škatle za čevlje. Poseben primer so bile majhne, bele okrogle torte z rjavim čokoladnim prelivom. Na te torte je bil Komšo ponosen. »Bo imel malček rojstni dan?« je vprašal, otrok pa je prosil za torto. Ne glede na rojstni dan in ne glede na nasprotovanje roke, v kateri je bila otrokova dlan. Otrok ni vedel, kakšne so Komševe slaščice. Pravzaprav se ni hotel spominjati kartonastega okusa, ker je bilo spominjanje na tako dobrem kraju, pred dobrim človekom in pred torto, ki je bila kakor torta iz črnobelih televizijskih serij Televizije Beograd, povsem nespodobno in ker se v takšnih trenutkih ni dalo živeti od spominov. Slaščičarna Dve vrtnici je pripadala sedanjosti, ljubi kot plišasti zajec, zato smo tudi hodili tja in zato se nam zdaj ta sedanjost zdi natanko takšna, kakor so bile videti te tortice. Kakor življenje, ki je tako, kakršno mora biti v vseh prospektih za življenje. Komšo je bil njegov dobri duh. Angel nad parkom ob Drugi gimnaziji.

Petdeset metrov niže je bila druga slaščičarna. Njenega imena ni v spominu. V tej slaščičarni so se zbirali lokalni pijanci, ker so v njej točili alkohol, ki je bil zaradi nižjih davkov cenejši kot v pravih gostilnah. Ta slaščičarna je vonjala po Badlovem konjaku, zakisanih nogavicah in življenju, ki se je pripravljalo na brezpogojno kapitulacijo. Toda to je bilo v Jugoslaviji, državi, v kateri nihče ni imel pravice do podpisa kapitulacije, ampak so se bili v tistih zgodnjih sedemdesetih vsi dolžni boriti do zadnje kaplje. V tem primeru do zadnje kaplje konjaka, ki ga je natočila jeznorita Anda, ki je kot kaka socialistična sadomazo domina hodila v belih hulahopkah in razhojenih borosankah.

Čez cesto je bila še ena slaščičarna, v njej so prodajali normalne slaščice. Ker pa niso bile ne zelo dobre in ne zelo zanič, jih zgodovina skupaj s slaščičarno najmanj pomni. Omenjene so zgolj zaradi preciznosti, čeprav je njihov vpliv na tedanje in prihodnje dogajanje povsem neznaten.

Komšo je izginil takrat kot vse drugo. To pomeni v času, ko se je v nekaj aprilskih dneh končal mir.

Pesem Mahirja Paloša se je nadaljevala: S solzami želel sem vrtnicama novo življenje odpreti, ker ga nisem tudi najini ljubezni, zdaj moram v samoti trpeti.

MUNCHEN 74

Nekatere stvari, dogodki in podobe se neslišno kakor trolejbus tihotapijo skozi spomine. Nikjer jih ni, izginili so, kot izgine živ človek, potem pa se tiho prikažejo, navadno takrat, ko jih ne potrebuješ več ali ko se na zemlji dogaja kako novo čudo, ki jih prikliče, ker jim je podobno in ker se v tem čudesu skriva podoben zgodovinski spomin za nove otroke, ki bodo čez dvajset in nekaj let popolnoma enako govorili o spominu, neslišnem kot trolejbus, ki se je vtihotapil v njihova življenja in za hip ustavil čas, tako da se je zazdelo, kot da je nemara mogoče, da se bo odpravil v nasprotno smer.

Pred svetovnim nogometnim prvenstvom v Nemčiji sta se pojavila dva albuma s samolepilnimi sličicami. Prvi se je imenoval Munchen '74, drugi Munchen ’74 v karikaturi. Prvi se ni po ničemer razlikoval od drugih albumov italijanske korporacije Panini, ki pridejo v kioske nekaj mesecev pred vsakim svetovnim prvenstvom, drugi pa je ostal edinstven vse do zdaj. Vanj si lepil okrogle sličice, na katerih je bilo narisano majceno telo igralca med akcijo, na njem pa ogromna glava z značilnim izrazom njegovega obraza, ki smo ga potem poskušali prepoznati na nogometnih igriščih, zlasti v trenutkih, ko so igrali himno in je šla kamera od igralca do igralca, kot bi komu izkazovala zadnjo čast. Sličice Munchen '74 v karikaturi niso bile papirnate, ampak so bile prvič in zadnjič natisnjene na samolepilno platno. Po katerem načelu se je razdelil folk, da so eni zbirali navadne sličice, drugi pa sličice s karikaturami, ne bo nikdar pojasnjeno. Verjetno je, tako kot pri vsem drugem, odločalo naključje. Kakorkoli, nihče ni zbiral sličic za oba albuma. Najbrž zato, ker je veljalo, da bi bilo to predrago, celo za otroke z Mejtaša, katerih starši so bili skrbni ali pa so imeli dovolj denarja za financiranje nategov, kakršni so bili ti albumi.

Bili so tudi mulci, ki so kupili le po dve, tri vrečice s sličicami (pravzaprav so se imenovale slikice), vse druge pa so dobivali v igri, ki ni bila toliko igra kot gospodarska dejavnost s prvinami igre na srečo. Igra se je imenovala polvse in je potekala na ulici, pred hišnimi vhodi, na šolskem dvorišču Osnovne šole Silvija Strahimirja Kranjčeviča, po šolskih hodnikih in celo v razredih, dokler ni učitelj srbohrvaškega jezika Abdulah Sahmanovič, strašni Sahman, nekega dne izpeljal racije in vsem odvzel sličic, s čimer je igralcem povzročil neprecenljivo gmotno in moralno škodo, ter s tem pretrgal gospodarsko verigo, na katere začetku je bil denar staršev, na koncu pa sanje, navadno nikdar uresničene, o albumu, ki bo izpolnjen do zadnje sličice.

Ta albuma, Munchen '74, in München '74 v karikaturi, sta se skupaj z odvzetimi sličicami pojavila v spominu pred tem svetovnim nogometnim prvenstvom, v povsem nedolžni in naivni gostilniški zgodbi o nogometu, ki se je, tako kot vedno, spremenila v nategovanje o tem, kdo premore več teoretskega in zgodovinskeganogometnega znanja.Tako si poslušal sogovornike, same fine otroke iz boljših hiš, ki nikoli niso bili na Mejtašu in se nasploh spominjajo le malo tega, saj so brez vsake težave prišli do vsega, zato je v tebi nenadoma vzniknila nečimrnost in si od najglasnejšega med njimi zahteval, naj našteje vseh šestnajst držav udeleženk svetovnega nogometnega prvenstva v Nemčiji leta 1974. Rekel je, Brazilija, Argentina, Nemčija - in obmolknil.

Odgovoril si mu, da se Brazilija, Argentina in Nemčija pojavijo na prav vsakem prvenstvu, da pa sta leta 1974 na svetovnem prvenstvu sodelovali kar dve Nemčiji, Zvezna republika in Demokratična republika, poleg njiju pa še Avstralija, Čile, Haiti, Italija, Jugoslavija, Zair, Poljska, Švedska, Škotska, Bolgarija, Nizozemska in Urugvaj. V eni sapi si jih naštel vseh šestnajst. Vsi so mislili, da si norec ali genij, samo ti pa si vedel, da v spominu listaš album Munchen '74 v karikaturi in da ni prav nikakršne možnosti, da se kake reprezentance ne bi spomnil. Potem ko si zahteval, naj našteje še vse igralce vsake reprezentance, je družba hitro utihnila. To je bilo namreč preveč. Ampak ključ do zgodovinskega spomina je bil preprost. Ti igralci so bili pravzaprav samo sličice, te sličice pa so bile zate, ko ti je bilo osem let, najpomembnejša stvar v življenju. Vse pomembne stvari pomniš še tedaj, ko o njih prenehaš razmišljati, in vse pomembne stvari se vrnejo prav v času, ko za njimi ne ostane nič razen svetle sledi, ki potrjuje, da je človek še živ.

POSTAVANJE PRED OLOMANOM

V zelo davnih časih se je v tramvajih in avtobusih smelo kaditi, potem pa so to, bilo je na začetku sedemdesetih ali nekoliko pozneje, prepovedali. Pritrdili so napise, nalepke in kovinske ploščice, vozniki so se začeli dreti na nedisciplinirane potnike, ker pa so bili v tramvajih še sprevodniki, kmalu ni bilo nikakršne možnosti, da bi kdo prekršil predpise. Prepoved kajenja v avtobusih in tramvajih je morda tudi edino pravilo, ki so se ga v naši zgodovini vsi držali in ki je na koncu postalo splošna navada, tako da nihče niti ne pomisli več, da je kajenje v javnih prevoznih sredstvih prepovedano, saj je preprosto postalo nekaj nepojmljivega. Le občasno se zgodi, da kak mrk tip sredi tramvaja prižge cigareto, vendar tega ne naredi zaradi cigarete, ampak zaradi provokacije, da bi mu kdo kaj rekel. V tramvaju si bo prižgal cigareto samo ubijalec ali kdo, ki si želi nekoč postati ubijalec, to pa vedo vsi, zato takšnim kadilcem, če jih sploh kdaj v življenju srečaš, ne rečeš nič.

Deset let po prepovedi kajenja v tramvajih je prišlo do prvih poskusov prepovedi v gostilnah in na partijskih sestankih, vendar so se takšni poskusi redno končali s splošno katastrofo. Prepoved kajenja bi bila zadosten razlog za propad tako gostilne kot tudi partije.

Samo v slaščičarnah se ni kadilo, kajti v interesu slaščičarjev je bilo, da ljudje čimprej pojedo svoje slaščice. Slaščičarne so majhne in utesnjene, s

samo dvema ali tremi mizami, in če bi bilo dovoljeno kaditi, bi bil njihov promet neznaten.

Najbolj znana slaščičarna v Sarajevu je bila Oloman, čeprav v Olomanu za časa naših življenj nikoli niso imeli najboljših slaščic. Toda ta kraj je pripadal osrednji mestni infrastrukturi, skupaj z Narodno banko, Večnim ognjem, blagovnico Unima in Skenderijo. Oloman je bil znak Sarajeva, in to eden najbolj avtentičnih, zato nihče ni imel razloga, da bi se ukvarjal s tem, kakšne so tu slaščice, ker itak ni šlo za slaščice. To je bil preprosto kraj, ki je bil pomembnejši od večine drugih krajev, zato so se ljudje tu začeli zbirati, čeprav jim ni bilo do slaščic.

Od začetka osemdesetih si v Olomanu dobil najboljši espresso, to pa je bilo seveda navzkriž s strategijo prepovedi kajenja v slaščičarnah in z dejstvom, da Oloman od tega trenutka ni bil več slaščičarna, ampak je postal izložba mestnih fac, ki pijejo espresso ter brez konca in kraja čakajo, da bodo naposled videne ali da bodo koga videle. Ta nekdo, ki so ga želeli videti, navadno ni živel v Sarajevu. Niso vedeli niti tega, kdo je, niti kakšen je, in vendar so ga potrpežljivo čakali vsa ta sončna osemdeseta leta, v katerih je edino živčnost povzročalo to, da je bilo v Olomanu prepovedano kaditi in da je bilo treba prihajati v Olomana.

Pred vhodom v slaščičarno so stali predstavniki zgodovinskega kompromisa. Ti so si espresso prinesli ven in prižgali cigareto. Tako so kadili in bili obenem v Olomanu. Bili so videni in tisti neznani človek, ki so ga vsak dan čakali, se jim ne bi mogel izmakniti, kljub temu pa jim ni bilo treba žrtvovati ničesar, še cigarete ne.

Pitje espressa na pločniku je postalo norma, ki je imela eno samo pomanjkljivost: nisi mogel sesti in obe roki si imel ves čas zaposleni. Skodelice nisi imel kam odložiti in moral si kaditi cigareto za cigareto, kajti sicer si ne bi mogel pojasniti, čemu ves čas postavaš pred Olomanom in ne stopiš noter. V tistih letih si bil maneken posebne mode, ki je zahtevala sklonjeno držo telesa. Komolce si upogibal pod različnimi koti, odvisno od tega, v kateri roki si držal skodelico in v kateri cigareto, ampak vsaka stvar, ki si jo imel na sebi, je bila jasno opažena, tako kot sta bila prepoznavna parfum, ki si ga uporabljal, in to, kako si govoril. Postavač pred Olomanom je bil predhodnik modernega sarajevskega šminkerja, ki bo svoje ustvarjalne vrhunce doživel poleti 1991, zdaj pa ga lahko v glavnem videvate po raznih parizih, londonih in new yorkih, kako poskuša najti svojega novega Olomana in se povrniti v svoje nedolžno sarajevsko predstanje.

Zgodbo o postavanju pred Olomanom je zaokrožil in dokončal največji performer sarajevskega vsakdanjika, Mirza Tanovič, ki je stopil na pločnik pred slaščičarno, iz žepa elegantnega londonskega suknjiča izvlekel pepelnik in vanj otresal pepel. Šminkerskim vajencem je nazorno pokazal, da moraš za popolno uglajenost tudi kaj žrtvovati. Recimo espresso, saj ne moreš v eni roki držati cigarete, v drugi pa skodelice in pepelnika, in bratec, če si šminker, okrog sebe ne otresaš pepela niti tedaj, ko si na ulici.

OD ROMANIJE DO IGMANA

To ni bilo veliko mesto, toda od najsevernejšega do najjužnejšega kina je bilo več kot deset kilometrov. Prvi kino se je imenoval Romanija in je bil dolgo najlepši in najmodernejši v mestu, drugi kino pa se je imenoval Igman in je stal čisto na koncu mesta, na Ilidži, pod obronkom planine, po kateri je tudi dobil ime. Med Romanijo in Igmanom so bili še kini Partizan, Dubrovnik, Tesla, Radnik, Sutjeska, Prvi maj, Kumrovec ... Bili so še domovi kulture, v katerih so prikazovali filme, ampak teh filmov nihče ne pomni in jih tudi nihče ni gledal. Le včasih, kadar te je pot pripeljala čez Podhraste, Sedrenik, Bistrik ali Vratnik, si lahko videl črno vezano ploščo, na kateri je bil nalepljen plakat z napovedjo kake žalostne indijske melodrame, ki zunaj Kalkute in Bombaja ni igrala nikjer na svetu, razen v nekaterih izginjajočih sarajevskih domovih kulture.

Najpomembnejša kina sta bila Kinoteka in Delavska univerza Dura Đakovića. Ta Đuro Đakovićbi pravzaprav moral biti nekaj drugega, ampak za časa naših življenj je bil samo kino in občasno koncertna dvorana, v kateri so zaprašeni simfoniki izvajali uspešnice iz davno minulih stoletij. Dvorana je bila zelo akustična, toda o njeni akustiki nismo utegnili razmišljati, dokler ni nastopila vojna. Kupili smo vstopnice in med lenobnim čakanjem, da nas spustijo v mrak, prebirali besede, napisane na grdi oglati marmornati konstrukciji, postavljeni pred vhodom. Tam je v tistem dolgočasnem socialističnem jeziku pisalo, da je stavba, ta naš kino, darilo sarajevskih Judov svojemu mestu. Ampak nikjer ni pisalo, ob kakšni priložnosti so nam Judje podarili kino, ali je bilo tedaj, ko so ga podarili, slovesno in veselo, in zakaj Judje nenadoma niso potrebovali tega poslopja, pa so nam ga podarili, da bi bil v njem kino.

Če bi nas takrat zanimale takšne zgodbe, bi lahko brez težav izvedeli, da je bil nekoč v stavbi Delavske univerze Dura Đakovića judovski hram ter da so ti ljudje zgradili poslopje v času, ko je v Bosno prišla AvstroOgrska, in so, nesrečniki, verjeli, da bi ta dežela utegnila postati njihova domovina, v kateri bodo sredi mesta, na najlepšem kraju, ki si ga je mogoče predstavljati za preganjani narod, molili k Bogu za svoje dobro, za dobro svojih otrok, za duše svojih mrtvih ter za dobrobit mesta in skupnosti, v kateri so živeli. Potem so leta 1941 ustaši oskrunili hram ter razbili vse, kar se je razbiti dalo, in tako se je začelo strašno obdobje, ki se bo končalo leta 1945, končalo pa se bo tako, da večine ljudi ne bo več, da bodo mrtvi in da v tem hramu ne bo več nikogar, ki bi molil k Bogu. Majhni preostali judovski skupnosti je popolnoma zadostovala tista ena sinagoga pri mostu Drvenija, zato je bila ta, o kateri govorimo, podarjena ljubljenemu mestu. Kdo jo je podaril? So to storili preživeli ali pa je bil kino darilo mrtvih sarajevskih Judov, popisanih v kakih debelih knjigah o Jasenovcu in na spomeniku nad Vracami? So morali umreti, da smo lahko vsa svoja leta v vročih poletnih dneh čakali, da vstopimo v najhladnejši in največji sarajevski kino?

Najbrž je za takšna vprašanja že prepozno. Sicer pa tudi Delavske univerze Dura Dakoviča ni več, tudi taje postala del neke žalostne zgodbe in tudi taje prenehala obstajati, ker so umrli ljudje, v katerih imenu bo živim nekaj podarjeno, darilo pa bosta pospremila kak drug dolgočasen jezik in govorica, ki, resnici na ljubo, ne bo več socialistična, ampak ljudje se je bodo enako hitro navadili in enako hitro bodo pozabljali, da te suhe, neumne in cenene besede nemara žalijo spomine.

Pod Kinoteko teče Koševski potok. Nekoč davno so ga prekrili z asfaltom in zanj ne bi vedel nihče, če bi ne bilo vlage, ki je izvirala iz globočin in se vzpenjala po zidovih, obloženih z bordo itisonom. Vso našo zgodovino je sarajevska Kinoteka vonjala po ledeni preznojeni zemlji in podzemnih vodah; vonjala je kot stanovanje mrtvih revežev, ki rojevajo rahitične otroke in zgnijejo, še preden občutijo razredno zavest. Ta Kinoteka je v generacijah filmsko vznesenih Sarajevčanov oblikovala nekakšen pogojni refleks. Ko jim izrečete besedo Kinoteka, občutijo ta vonj, in v katerokoli kinoteko tega sveta vstopijo danes, naj so v Londonu, Washingtonu ali Melbournu, se vsakič, ko se na platnu pred njimi prikaže črnobeli film, za trenutek počutijo prikrajšane in prevarane, saj pogrešajo podzemno vlago. Brez mraka ni kina, brez vlage pa ne kinoteke. Ta resnica je včasih veljala na območju desetih kilometrov od Romanije do Igmana, zdaj pa velja, kjerkoli je glava, ki to prebira.

CERKEV, DRINA IN DEVETKA

Dvajset korakov ali kakega večje bilo treba prehoditi in lahko smo rekli, da smo zedinili duha, telo in spol. Po vsej verjetnosti te poti nikoli ni nihče prehodil, kajti če bi jo, bi najprej vstopil v staro pravoslavno cerkev, pomolil k Bogu ter za svoje žive in mrtve prižgal sveče na posebnih podstavkih, potem nadaljeval pot do čevabdžinice Devetka in pojedel čevape, sudžuke ali kombinacijo obojega, na koncu pa se odpravil v gostilno, ki se je imenovala Drina, in si poiskal seksualne storitve.

Res je, bili so takšni, ki so v skladu s svojimi posebnostmi izpolnili po dve od treh naštetih postavk: ustavili so se v cerkvi in nato na čevapih ali pa so šli v Drino in potem spet na čevape, ker pa naši ljudje nikoli niso niti zdaleč spominjali na podobe bogokletnega bogoljubja iz kake italijanske ali španske province, Boga in spola nismo nagovarjali v enem mahu in za en strošek.

Stara pravoslavna cerkev na Baščaršiji ni bila tako stara, kot so nas učili v šoli, kot so pridigali turistični vodniki in kot so pred koncem naše zgodovine trdili nekateri naši, kar zadeva Boga in zgodovino, naglo ozaveščeni someščani, in vendar je bila starejša od vseh nas in je premogla nekaj tiste prvotne, skromne in ponižne arhitekture davnih časov, v katerih je bila molitev k enemu Bogu sramotna, zaradi česar je tudi Jezus končal na križu. V neki pomembnejši knjigi piše, da je vseeno, h komu in v čigavem svetišču moliš, če le slutiš božjo naravo in je tvoja molitev iskrena. No, v staro pravoslavno cerkev smo hodili iz popolnoma drugih razlogov. Vanjo smo vstopali, kadar smo prijateljem iz daljnih mest želeli pokazati svoje starine ter jih gnjaviti z zgodbami o svoji večkulturnosti, raznolikosti in strpnosti, ki je bila, resnici na ljubo, avtentična prav toliko, kolikor je danes ostalo od nje, v to cerkev, pravzaprav v njene zadnje prostore, pa smo vstopali tudi poleti 1992, ko smo kupovali voščene sveče, da bomo z njimi, ko se bo stemnilo, razsvetlili svoje ugasle domove.

Čevabdžinica Devetka je bila več kot desetletje najpomembnejša sarajevska čevabdžinica. To seveda ne pomeni, da je bila najboljša, bila pa je najpomembnejša, saj so prav zanjo vedeli tudi ljudje, ki so prišli v Sarajevo samo enkrat in nikoli več. Vse do konca njegovega življenja ste lahko v njej srečali tudi Asima Ferhatoviča Slina (ali spodobneje - Haseta), gazda in kultnega napadalca, čigar kariero je davnega leta 1964 pretrgal Mario Brnjac, branilec Reke. V Devetki se je jedlo naj večje čevape v Sarajevu, ki so bili, resnici na ljubo, v nasprotju s čevapi pri Zelju napolnjeni s sodo bikarbono, pecilnim praškom ali kakim drugim sredstvom, ki jim je povečalo volumen, a tudi ubilo okus. Devetka je bila obenem prva sarajevska čevabdžinica, v kateri je bilo prekršeno načelo, po katerem v čevabdžinici ne sme biti kole, ampak se v njej pije le jogurt ali kislo mleko.

Gostilna z imenom Drina je bila neuradni sarajevski kupleraj, čeprav mora zapisovalec priznati, da v življenju še ni spoznal človeka, ki bi v Drini iskal tovrstne storitve ali bi bil to vsaj pripravljen priznati. Zato pa se je o Drini na veliko govorilo, o Drini in kurbi, ki ji je bilo ime Suhra, zaradi česar so se v lokalni govorici vse kurbe dolgo imenovale Suhre ali pa se je domnevalo, da vsaki kurbi na dan rojstva nadenejo to ime. V drugih mestih in na drugih krajih po Sarajevu so se kurbe imenovale Keti, Monika ali Edita, samo na Baščaršiji pa so bile kurbe Suhre. Obstaja domneva, da so v Drino prihajali vojaki, ki so se v Sarajevu znašli na služenju vojaškega roka, utemeljujemo pa jo z izjavo mariborskega glasbenika Zorana Predina, ki je pred desetimi leti po nekem svojem koncertu vprašal, kje je ta Drina, resnično ga je zanimalo, saj se mu je neki Mariborčan hvalil, da sije kot vojak tam kupoval ljubezen.

Vse tri naštete tradicije, povezane s temi dvajsetimi koraki, so imele v Sarajevu globoke korenine, vendar se je do današnjih dni popolnoma ohranila le ena, tista čevabdžiniška. Ćevapi so namreč tudi v tej naj novejši zgodovini enako okusni in tudi lestvica ; najboljših čevabdžinic se ni znatno spremenila.

Tradicija kuplerajev, ki se je začela s prihodom AvstroOgrske v naše kraje in ki je tudi svoj vrhunec doživela pred koncem vladavine cesarja Franca Jožefa, ko so s polno paro delovali kupleraji v Ulici Skenderija in nekaterih bližnjih ulicah (v stavbah, ki stojijo še danes), je nekako preživela obe Jugoslaviji, ni pa preživela rušenja gostilne Drina, do katerega je prišlo malo pred vojno. S tem dejanjem je bila simbolno pretrgana ena in se je začela nova zgodovina - to, kar so bile nekoč naše uboge vlačuge in kar je bila ta uboga Drina, so zdaj veliko ekskluzivnejši prostori in veliko bolj prefinjene ženske. Kupleraji so izginili, ljubezen pa se že kupuje tudi s kreditnimi karticami.

Tradicija pravoslavja in pravoslavnega bogočastja je skupaj z drugimi tremi verskimi tradicijami sestavljala religijski krog, zaokrožala je sarajevsko kotlino in jo varovala pred zli, pred katerimi lahko vera v Boga zaščiti svet. Ta krog je najprej načelo iztrebljenje naših Judov, petdeset let pozneje je prišlo do delnega izginotja naših pravoslavcev in katolikov, neka prihodnja zgodovina pa bo potrdila, ali bo Sarajevo ostalo mesto enega samega obreda in ene vere, vse drugo pa bodo le arheološke izkopanine. Nekoč bi nam takšna slutnja zvenela kot prekletstvo, zdaj pa smo se je že navadili, zato je to tudi znamenje, da je dokončanih tisoč sarajevskih zgodovin in da vstopamo v čas, ki bo za neke prihodnje ljudi nemara boljši, vendar nikdar ne bo naš.

OLIMPIJSKI SNEG

Bili smo srečni, srečnejši od drugih ljudi, ki so stali pod isto zastavo, in bili smo nesrečniki, veliko večji nesrečniki od vseh, ki so se škodoželjno veselili naše smole. No, recimo, spomnimo se še enkrat zime 1984. Čeprav je v tistih letih snežilo redno in obilno, tako da je bilo največkrat vse pobeljeno že za dan republike, je minilo še novo leto, ne da bi na naše mesto padla ena sama samcata snežinka. Tudi januar je bil brez snega, začel se je prvi teden februarja, umirali smo od strahu, ker so bili naši hribi napol goli, bližal pa se je edini dan v naši zgodovini, ki ga nismo smeli dočakati brez snega - vsak čas naj bi se začela olimpijada, Narava ali Bog pa, kot da sta se nas odločila blamirati.

V zagrebških, beograjskih in ljubljanskih časnikih so že izhajali članki o tem, kaj se bo zgodilo, če v Sarajevu ne bo snega. Članki so bili hladni in brezčutni, kot da jim je vseeno, če bi olimpijada, ki bi se morala začeti tudi v njihovi državi, nenadoma utegnila oditi kam drugam, in tudi v resnici jim je bilo vseeno. Splošno jugoslovansko mnenje je namreč bilo, da so Bosanci dobili organizacijo zimskih olimpijskih iger povsem nezasluženo, s sumljivimi in mračnimi prizadevanji Branka Mikuliča in njegovih ljudi, olimpijado pa so si pravzaprav zaslužili drugi, tako Slovenci kot Hrvati in Srbi, ker so bili neprimerljivo zaslužnejši za ugled Jugoslavije v Svetu, za gibanje neuvrščenih in socialistično samoupravljanje ter pametnejši in sposobnejši pri vsakem opravilu. Slovenci so bili boljši, ker so bili pedantnejši, Hrvati, ker so bili kulturnejši, in Srbi, ker so bili neposrednejši in očarljivejši od Bosancev.

To, da sneg ni hotel pasti na Sarajevo, je bil lahko samo razlog za srečo, veselje in nove posmehljive pripombe na račun bosanskih olimpijskih ambicij. Pravzaprav se je zgodilo prvič, da je bila za vremenske razmere okrivljena nizka inteligenca. Sneg ni padal, ker sta Mujo in Haso neumna in ker eni proizvajajo pralne stroje, drugi užiški kajmak in tretji Krleža, njiju pa boli nekaj in ne služita ničemur, razen temu, da sta smešna.

Če se ne bi zgodil čudež in samo nekaj deset dni pred začetkom zimskih olimpijskih iger ne bi zapadel pravi, velik sneg, kdo ve, kakšna bi sploh bila naša zgodovina. Morda ne bi bilo niti vojne, morda bi se našim rojakom in sonarodnjakom na koncu zasmilili, morda bi čisto pozabili, da obstajamo, svoja održavotvorjenja pa bi izpeljali brez nas. Če ne bi bilo olimpijade, nikdar ne bi postali pomembni, če pa ne bi postali pomembni, bi naša zgodovina najbrž trajala še dolgo, vsa v miru, rahatlokumu in naši blaženi neumnosti. Prvič in zadnjič smo bili pomembni v času zimskih olimpijskih iger, česar še sami sebi nismo mogli odpustiti, kako naj bi nam torej odpustili drugi.

V trenutku naše sreče, tiste, ki se je uresničila le zato, ker smo takšni, kakršni smo, v trenutku, ko je te februarske noči začelo snežiti, je Sarajevo postalo večje in pomembnejše od Jugoslavije, vendar nikdar ne bomo izvedeli, ali je bila smrtonosna prav ta sreča ali pa je bilo nemara ravno nasprotno in ima torej prav francoski novinar, ki je pred nekaj leti zatrdil, da bi Sarajevo, če ne bi bilo zimskih olimpijskih iger, končalo kot Srebrenica.

Sreča je dvoumna in o njej bi lahko še dolgo govoričili ter vselej ostajali na začetku, smola pa je jasna kot beli dan, vselej enako nedolžna in ponižna. Na primer, potem ko je Bosna v Grenoblu postala evropski prvak, je majico z državnim grbom, poleg Delibašića, Varajića in Radovanoviča, oblekel tudi Anto Đogić. Bilo je evropsko prvenstvo, ne pomnimo več, katera tekma, ko je v deseti minuti stopil na parket Đogić in takoj naredil osebno napako. Nekaj sekund pozneje je naredil še drugo, in komajda se je iztekla minuta, ko je moral zaradi petih osebnih zapustiti igrišče. To je bila smola in nič drugega. Tako se zalomilo. Bil je tak dan. Tako so se razporedile zvezde. Anto Đogić je torej ostal v spominu kot jugoslovanski reprezentant, ki si je v rekordnem času nabral pet osebnih napak, najbrž pa bi tudi v celotni zgodovini košarke težko našli koga, ki bi ga v tej nesrečni hitrosti prehitel. Niti omenjati ni treba, kako je ostanek Jugoslavije trobil, da Đogića ne bi bilo treba vpoklicati v reprezentanco, ne da bi komurkoli padlo na pamet, da bi opazil, da ta človek vendarle igra v klubu, ki je evropski prvak in da je nekoliko boljši igralec od reprezentančnih kolegov Jožeta Papiča in Blagoja Georgijevskega. Plačal je tiste dneve Anto, ker je bil Mujo, kakor bo pet let pozneje plačal tudi sneg, ki je zapadel v pravem trenutku, ne da bi še sam kdaj dobil odgovor na vprašanji, v katerih leži vsa filozofija naše zgodovine: zakaj sneži in ne sneži in zakaj nam dosodijo pet osebnih, takoj ko se dvignemo s klopi in za spremembo postanemo nekoliko bojevitejši?

VLADO MEDAN

V času, ko so na televiziji prikazovali nadaljevanko Vesolje 1999, se nam je zdelo, da to leto še dolgo ne bo prišlo, da je tako daljno, da z nami in našimi življenji ne more imeti prav nič. Gledali smo naivne prikaze kolonij na drugih planetih in razmišljali: ja, vsekakor, enkrat bo to videti takole! In že smo se užalostili, ker takrat ne bo več tega našega sveta in te naše zgodovine, ampak bodo ljudje namesto svojih bistrikov, vratnikov in čengičvil imeli svoje marše. Ob tej nadaljevanki smo počasi odraščali, prepričani, da bo leto 1999 prav takšno, vesoljsko.

Zdelo se nam je daleč, tudi ko smo že odrasli in so ljudje naših letnikov postali nacionalni zvezdniki in se je že zdelo, da osvajamo svet tako, kot so ga osvajali naši starši in kot ga mlade generacije osvajajo, odkar obstajajo ljudje in človeške skupnosti. Leta 1991 smo bili enako stari kot Dejo Savičevič in Piksi Stojkovič, leto 1999 in kolonije na drugih planetih pa so se nam zdeli enako daleč kot pred desetimi leti, v času, ko se je nadaljevanka vrtela na televizijskih zaslonih.

Ampak prav tega leta 1991 se je sklenila naša zgodovina in začel se je nov čas, čas, v katerem se bomo z grenkobo zavedeli, da ne bomo nikoli osvojili sveta, da bodo o vseh teh usodah odločale generacije naših očetov, dokler ne bodo prišle do svojega biološkega konca, takrat pa jih bodo zamenjale generacije naših otrok. Nikoli ne bomo vladali, nikoli ne bomo zares odrasli in nikoli več ne bomo živeli v svojem času. Naš čas je skočil s tečajev in sc mimo nas nekam odpravil. Odpravil se je tja, kjer so vsi ljudje, ki so umrli skupaj z njim.

Njihovih imen se težko spomnimo, ker so umirali v tem zadnjem letu 1991 in v prvih mesecih leta 1992, ko smo še verjeli, da bo človeštvo leta 1999 živelo v marsovskih kolonijah. Njihovim navadnim, mirnodobnim smrtim je sledilo tisto, kar bo v glavah ljudi izničilo vsako individualnost umiranja. Po naši zgodovini ne umirajo več ljudje, ampak tisoči, desettisoči, ki nimajo več imen in nimajo svojih usod, ampak so poimenovani z imenom naroda in z njim tudi delijo usodo. Nič čudnega, da smo jih pozabili, te, ki so nas zapuščali v zadnjih trenutkih naših minulih življenj.

No, ta zapisovalec se je spomnil enega od njih. Ime mu je bilo Vladimir Medan, v generaciji 1984/85 je končal Prvo gimnazijo, umrl pa je zadnjega mirnodobnega poletja v prometni nesreči nekje na Trebeviču. Živel je komaj šestindvajset let in v življenju ni naredil bogve kaj. Najbrž se ga redko spomnijo celo tisti, ki so bili z njim v razredu in so zdaj razmetani po vsem svetu ter opravljajo nekakšne pomembne stvari v življenjih, ki niso več njihova, in v zgodovinah, ki so jih sprejeli za svoje. Med njegovimi sošolci so tudi resnično uspešni ljudje: neka punca je avantgardna skladateljica nekje v Ameriki, nekatere so se poročile z nadvse mogočnimi ljudmi, nekatere in nekateri pa bodo šele ustvarili velika dela in jih bodo pomnile neke druge kulture. Večina jih je odšla iz Sarajeva in se nikdar več ne bodo vrnili. Toda on je ostal. Leži na enem od sarajevskih pokopališč: človek, ki niti ne ve, da je bila vojna in da se je vse končalo. Vladimir Medan je bil ustavljen v hipu, ko spomini še niso postali spomini, da je postal čuvaj časa, ki mu je namenjena pozaba, ker v njem ni bilo junaških dejanj in ker se je sklenil z zadnjim dnem miru.

Medan se je poskušal ukvarjati z režijo, v starih Licih pa je objavil pesem. Iz te njegove edine pesmi mi je ostal v spominu zgolj nedoumljiv verz: Obvaruj me, Bog, pred resnico in svitanjem. Bog ga je obvaroval in naredil, da je bila njegova smrt izbrisana pred smrtmi naroda. Stanoval je ob mostu Vrbanja, rojstni dan je praznoval maja, bil je oproščen vojske, novo leto 1984 je dočakal v hiši v Ulici Fadila Jahiča - Španca ... Kako nepomembni so danes ti podatki in koliko je v njih praznega zvoka, tistega, ki odmeva samo, če mu dodamo pomene, brez katerih je ostal v hipu, ko nam je prvič postalo jasno, da smo začeli novo življenje in da se staro ne bo vrnilo nikomur, ne živim in ne mrtvim.

Moramo se spomniti teh imen, teh ljudi, ki so umirali, tik preden smo vsi izvedeli, da je konec. Ko se jih spomnimo, se nam zazdi, da vseeno obstaja kaka možnost, da se vkrcamo v ta časovni stroj in se vrnemo v svoja življenja, v življenja naše zgodovine, za en sam dan, kolikor potrebujemo, da se poslovimo in da nas ne muči več to, da smo odšli brez pozdrava.

Recimo, da bi se nekega poletnega dne, na dan, ko se je začela vojna v Sloveniji, napotili pred Teater, se z vsemi poljubili in objeli, nato pa se odpravili v samopostrežbo, si zapomnili etikete in cene vseh marmelad, vseh smetan in vseh šamponov svoje zgodovine, se potem poslovili od prvoligaške nogometne lestvice in se vrnili v čas, v katerem živimo zdaj. Ta časovni stroj bi bil največje darilo. Samo da bi se poslovili. Če ne bi upali, bi se zagotovo poslovili od vseh.

ŠOLSKI IZLET

V učnem načrtu in programu je pisalo, da je treba med šolskim letom z učenci opraviti dva izleta. Prvi, zgodnjejesenski, je dišal po vlažnem listju in megli. Zbor je bil natanko ob osmih ob vznožju trebeviške žičnice. Ponedeljek je ali petek, okrog bistriške vojašnice se prebuja mesto, Inat kuća kameni, osamljena kot zadnji askar, mi pa zganjamo vik in krik brez primere, iz krošenj izletavajo jate splašenih ptic, na oknih se prikazujejo obrazi zaskrbljenih mamk in zadnji pijanci se vračajo z nočnih dežurstev. Kmalu bo težka in mučna jesen, kmalu bo zima, dolga, huda polletna sarajevska zima, črnobeli televizorji Elektronske industrije Niš pa bodo prenašali glas Snežane Jandrlič in skupine Suncokret: Prihaja zima, dolga in hladna, usipa se prvi sneg. Sarajevo vse to ve in čuti, čeprav je še toplo, temperature so poletne, ampak ta podoba divjih otrok, učencev Osnovne šole Silvija Strahimirja Kranjčeviča, ki se odpravljajo na Trebevič izpolnit učni načrt in program za prvo polletje, je natančnejša od vsake vremenske napovedi. Sledi jesen, sledi zima, sledi leto, v katerem bomo starejši in modrejši, v katerem bo kdo odrastel in pozabil, kdo drug pa dozorel za prve izlete.

Prihajajo učiteljice in razredničarke, vpitje se nekoliko poleže, nesrečnice poskušajo organizirati, česar ni mogoče organizirati, odkar stoji svet in stojijo šole. Učiteljica za zgled povleče Šandorja za uho, ker je Đulijeti Balič vzel vrečko s sokovi in sendviči, Šandor pa jo gleda s pogledom, v katerem je tako strah kot sovraštvo, s pogledom, ki bo nekega dne dozorel v nekaj, česar se enako bojijo vse učiteljice in vse mame.

Ideali učiteljic in mam so že zdavnaj mrtvi, le da tega, nesrečnice, še ne vedo, zato za zgled povlečejo za uho prvega, ki jim pride pod roko.

To je čas pred časom pločevink s kolo. V modi je dvojni c, tetrapak, na katerem je narisanih na tisoče kapljic pomarančnega soka. Slamico je treba zabosti v drseč, znojen krožeč pri vrhu. Ta sok bo v sedemdesetih večkrat zamenjal podobo, sliko na vrečki ter barvo in vonj daljnih pomaranč, če so to sploh pomaranče, če to ni nekaj drugega, kar nadomešča pomaranče in jim je samo podobno. V našem otroštvu je obstajala orjaška razlika med pomarančami in pomarančnim sokom, ampak te razlike se nismo zavedali, o njej tudi nismo imeli časa razmišljati. Le neverjetno nas je presenetilo, ko so se proti koncu sedemdesetih ali na začetku osemdesetih pojavili prvi džusi. Takrat se je sesul mit dvojnega c in za vselej je bil premoščen, asfaltiran ter zabetoniran prepad med pomarančo in njenim okusom.

Poleg dvojnega c je bil v vsaki šolarski izletniški vrečki še sendvič, ves suh in zanič, sendvič z zdenka sirom, s pariško ali z Upijevim sudžukom. Tu je bil še smoki, ki ga je proizvajal Soko Stark, pa čokolada seka ali čokolada braco ali toblerone.

Žičnica nas je ponesla na Trebevič. Mesto je ostalo za našimi hrbti, naše ljubo, edino mesto, ki ga nismo marali, do katerega smo bili ravnodušni enako, kot je ravnodušen novorojenček do zibke. Na zibke z nežnostjo mislijo starci, do svojega mesta pa čutijo nežnost samo tisti, ki so videli njegovo smrt. Potem smo prispeli na vrh, znova smo vpili, znova smo drug drugemu jemali vrečke s hrano in znova so koga od nas povlekli za uho. Hodili smo do doma upokojencev, se vzpenjali nad stene samomorilcev, čutili, da nam po žilah kroži novo občutje, v nas se je rojevala nekakšna mala smrt, ki nas bo spremljala vse življenje in bo vir sreče in strahu. Na Trebeviču so nekateri prižgali prvo cigareto v življenju, nekateri so srknili prvo pivo, nekateri pa so se med igro fote prvič poljubili po francosko.

Nekaj dni po dnevu osvoboditve Sarajeva so nas odpeljali na drugi, spomladanski izlet. Šli smo k izviru Bosne, s trojko do Ilidže in potem peš do tja, kjer so stali konji in kočijaži. Od tam smo se, spet organizirano, odpravili proti izviru Bosne. Mimo nas se pomikajo avstroogrske podeželske hiše, v katerih je nekoč počivala gospoda, zdaj pa dremajo pod debelimi plastmi prahu in časa. To so bile nagubane hiše, stare in zaskrbljene kot tiste bistriške mamke, ampak nam ni bilo mar njihove starosti. Drzno smo korakali, vreščali ali molčali, bili smo srečni ali zaskrbljeni, nič od vsega tega ni več pomembno. Na dnu naših pogledov sta se dve vrsti debel združevali v eno točko. To je namišljena točka, vedeli smo, da sploh ne obstaja, da je optična prevara. Tam, na koncu poti, je izvir Bosne, daleč za hrbtom je Ilidža, še dlje naše mesto. Na dan natančno, na uro natančno, na minuto natančno je nastopila pomlad in za njo še poletje.

Tako smo torej vplivali na menjavo letnih časov, kot majhni odposlanci kakega dobrega slovanskega boga smo napovedovali zime in poletja, ne da bi se zavedali minevanja življenja, povsem določeni z učnim načrtom in programom, v katerih sta bila zapisana ta šolska izleta in zaradi katerih so vsi, ki so ostali doma, dobili šest neopravičenih ur.

AVTSAJDER

Beseda avtsajder bo postala eden pomembnejših pojmov našega življenja. Častno je biti avtsajder, smo se naučili, ko smo odrasli. To pomeni hoditi po svetu kot Ginsberg, umreti v prikolici kot režiser Divje horde, pri sedemdesetih nositi kavbojke kot Zuko Džumhur in biti tako velik, da se ti ne zdi več pomembno, če recimo nimaš denarja in lastnega življenja nisi naredil takšnega, kakršno so zate želeli narediti tisti, ki so te imeli najrajši, a so te najslabše poznali, recimo starši. V svetu bogatih, okrutnih in pohlepnih je najbrž častno biti avtsajder, zato smo že skoraj pozabili pravi pomen te besede. Pozabili smo, na kaj se je navezovala v obdobju, ko smo jo prvič slišali in jo začeli prezirljivo uporabljati.

Za generacijo, rojeno leta 1966, ki je prva nogometna vznemirjenja doživljala v sezoni 1973/74, je bil pojem avtsajderja nogometni klub Bor. Potem ko se je za mišjo dlako izognil izpadu iz prve lige, je Bor naslednje leto, v sezoni 1974/75, dočakal na zadnjem, osemnajstem mestu. Se za obstanek se ni mogel boriti, saj je več kot pol leta tako zelo zaostajal za tekmeci, da prav nihče ni izgovoril njegovega imena brez pristavka avtsajder. Kot da bi zraven mesteca Bor, bogatega z rudnimi nahajališči in umazano industrijo, že v šolskih atlasih stala beseda avtsajder. Gradiška je bila Bosanska, Požega je bila Slavonska, Bor pa je bil tistega leta Avtsajderski.

Potem ko je izpadel iz lige, se Bor nikoli več ni vrnil v to, čemur so športni komentatorji pravili družba najboljših. Vratar Ljubiša Dalanovič je odšel k Radničkemu ali k Olimpiji, največji zvezdnik kluba, Murat Šaran, kdove kam, Borisa Đorđević je prešel k Hajduku, v katerem je igral nekaj let, pririnil do reprezentance, nato pa se izgubil nekje daleč v Nemčiji.

Avtsajderji so kot morski konjički. So, in že jih ni več. Takoj ko si avtsajder, si obsojen na izginotje in spomin redkih posvečencev, ki pomnijo vse šibke in nemočne, pozabljajo pa vse velike in mogočne. Bor je izginil in zanj ne bo slišal nihče več. Majhno mesto je potonilo v anonimnost, v kateri bo ostalo, dokler se ta zgodovina ne konča.

Košarkarska avtsajderja sta bila splitski Dalvin in iliški Igman. Drug za drugim sta vstopila v prvo ligo in iz nje izpadla brez ene same osvojene točke; smešna, majhna in uboga v sosedstvu velikih in mogočnih klubov, Jugoplastike in Bosne, nista mogla biti nič drugega kot bizarni podrobnosti nekega čustvenega življenja. V tem avtsajderskem Igmanu je tisto leto igral tudi Dragan Zrno, ki bo pozneje postal resen košarkar, prišel bo do Skenderije in z Bosno osvajal nekakšne naslove, vendar nikdar več ne bo tako in v tolikšni meri najboljši, kot je bil v najslabšem med vsemi našimi prvoligaškimi klubi, Igmanu z Ilidže.

Površen folk verjame, da se je naše smučanje začelo z Bojanom Križajem, ampak to je povsem napačno. Pred Križajem je odhajal na smučarska prvenstva sarajevski smukač Ajdin Pašovič in zasedal (skoraj) zadnja mesta. Ampak Pašovič ni odnehal, smučal je in smučal, hodil od tekmovanja do tekmovanja in bil dolga leta edini pravi jugoslovanski smučar. Ta večni avtsajder je vzdržal vse do pojava slovenskih smučarskih asov, nato je izginil s tekmovališč. Njegovo ime so pozabili celo smučarski novinarji, vendar je resnica, da je bil glasnik zlatih časov in potrditev, da se včasih zgodovina utegne začeti prav z avtsajderji, čeprav se nam v obdobju pesimističnega razkroja in splošnega propada dozdeva, da se zgodovina z avtsajderji končuje.

Zgodbe o Boru, Dalvinu, Igmanu in Ajdinu Pašoviču so nam ljube, ker dišijo po preteklosti. Preteklosti, v kateri se niso dogajale slabe stvari. Tako mislimo in čutimo danes, ker smo vse slabo pozabili in ker je okrog nas toliko grdih, nespodobnih in bahavih ljudi, ki pomnijo le slabo, celo slabo, ki se ni nikoli zgodilo. Toda v teh zgodbah je tudi nekakšna težka in mračna žalost, večna megla in zima, ki je prekrila naša življenja. Razlog za žalost je v dejstvu, da okrog sebe ne videvamo več takšnih avtsajderjev, ker ni več ne Bora ne Dalvina ne Igmana ne Ajdina Pašoviča. Ni naročenih na zadnja in predzadnja mesta, ker nihče več ni tako slab, da bi bil slabši od drugih. Ni tistih, ki bi se občinstvu zdeli smešni, zato pa se zdi, da bi se občinstvo moralo smejati samemu sebi. Zato je tudi beseda avtsajder spremenila pomen. Reči danes nekomu, da je avtsajder, je enako, kot bi mu rekel, da je gospod. Pravzaprav je avtsajder lepše ime za gospoda.

ALIJA

Če še danes, takoj ko po starih pokopališčih zadehti mlada trava in se razcvetijo veje pod oknom, izrečeš »Alija« - na koga se spomniš? Če se spomniš na Alija, ki si ga enkrat poleti 1989 srečal v tramvaju in si ga prepoznal po sliki iz časnikov, pomeni, da si popolnoma ozdravljen vsakršne preteklosti ali pa še nisi občutil, da je nastopila pomlad in da k nam prihaja najlepši med vsemi prazniki našega otroštva. Prvi maj, praznik dela.

V tem letnem času se prav vsakič, ko kdo omeni kakega Alija, velja spomniti tistega Alija, bosanskega rudarja Alija Sirotanoviča, čigar obraz je zaznamoval ves jugoslovanski komunizem, ne da bi se kdaj komu zameril, pa tudi ne zagnusil. Ko pride prvi maj, bo ena od novic v televizijskem dnevniku, ki ga bo vodil nasmejani obraz Rinka Goluboviča z nageljnom v gumbnici, da je delegacija Socialistične zveze delovnega ljudstva Bosne in Hercegovine na domu obiskala Alija Sirotanoviča in mu v čast praznika dela podelila spominsko plaketo.

To je bil ta naš delavec, čeprav smo si ga zapomnili le kot starca in upokojenca, ker smo bili premladi, da bi pomnili čase, v katerih se je v delu skrival smisel napredka in se je v komunizem verjelo enako, kot se v trenutkih sreče in zanosa verjame v nesmrtnost duše. Njegov obraz je bil natisnjen na bankovcu za deset dinarjev, imenovanem jur ( V resnici je bil na tem bankovcu upodobljen zeniški livar Arif Heralić, obraz Alija Sirotanoviča pa je bil na bankovcu za 20.000 dinarjev iz leta 1987. Ker je bila ta pomota splošno razširjena, se jo je avtor odločil ohraniti, ki je bil vse naše otroštvo osnovno plačilno sredstvo, in še vedno se, res, spominjamo dneva, ko so nam dali jurja za kruh in mleko, drobiž, dve stotki, pa smo zadržali zase. S tem jurjem je bilo pozneje mogoče kupiti samo vstopnico za kino, še pozneje pa ga je zamenjal kovanec, ki se je tudi imenoval jur, le da je bil neprimerno manj vreden. Dan, ko je inflacija iz naših življenj pregnala obraz Alija Sirotanoviča, je bil dan, ko je beseda proletariat spremenila svoj pomen, v naša življenja pa so vstopile grobe šale na račun delavskega razreda in delavcev. V resnici je bil na tem bankovcu upodobljen zeniški livar Arif Heralić, obraz Alija Sirotanoviča pa je bil na bankovcu za 20.000 dinarjev iz leta 1987. Ker je bila ta pomota splošno razširjena, se jo je avtor odločil ohraniti.

Bili so dinozavri v procesu izumiranja in opomnik na čas, ko se ni hodilo v šole in na fakultete, ampak v rudnike in tovarne.

Toda na predvečer prvega maja, natančneje tridesetega aprila ob devetnajstih trideset, smo se spominjali delavcev in prvega med njimi, velikega Alija Sirotanoviča, ki je zase zasnoval posebno lopato in z njo podrl svetovni rekord v izkopavanju premoga, ki ga je pred tem imel neki Rus, Stahanov. Ampak ubogi Alija je večinoma molčal, sramežljivo kot dekletce je odgovarjal na novinarska vprašanja, in bil je star, kot je lahko star samo knap, z gubami, globokimi, kakor naše ne bodo nikoli. Imel je brčice, take, ki bi kakega cepca spomnile na Hitlerja, pravzaprav pa so bile to brčice, kakršne je v tistih letih imel skoraj vsak upokojen delavec ali knap v Bosni. Majhne sive brčice kot edini okras na obrazih ljudi, ki so zgradili deželo. Zgradili soje toliko, da je niti vse naslednje vojne ne bodo porušile, ampak bo, ko se bodo vojne končale, večina tega, kar vidi oko, še naprej delo rok Alija Sirotanoviča in njegovih brezimnih tovarišev.

Sarajevska televizija je imela oddajo o delavcih. Kdo bi se zdaj spomnil, kako se je imenovala ta oddaja! Bila je črnobela in vedno se je začela s pesmijo o bratu, ki sleherno jutro vstane ob petih in hiti na delo, spotoma kašlja, spotoma vdihava čist zrak, zato o njem pravijo, on je tetka industrija, on je ta fundament. Oddaja je bila dolgočasna, kot so lahko dolgočasne samo oddaje o delavcih in poljedelcih, kajti ti ljudje nam niso imeli česa povedati in ne sporočiti. Govorili so težko, govorili so malo in bilo jih je sram. Nikoli ne bo nihče vedel, česa so se sramovali delavci in česa se je sramoval Alija Sirotanovič. Morda so se sramovali mesta, ki jim je bilo namenjeno v komunizmu: takoj ob zastavi, grbu in himni. Delavec in rudar na televiziji nikoli ni mogel biti človek. Bil je simbol, ki vihra v vetru in traja, dokler se ne raztrga.

Potem smo se zgodaj zjutraj zbudili in se odpravili na prvomajski izlet v naravo. Zakaj smo šli tako zgodaj, skorajda s prvimi sončnimi žarki? Morda zato, ker je bil v socializmu prvi maj nadomestek za veliko noč ali pa smo nemara morali občutiti, kako je delavcem, ki vsak dan vstajajo ob zori. To niti ni več pomembno. To sploh ni pomembno. To nikoli ni bilo pomembno. Tam, spodaj pod zemljo, leži Alija Sirotanovič, leži ves delavski razred naših deških let, ležijo kosti. In vendar obstaja nekakšen raj, v katerem danes Alija Sirotanovič angelom podarja jurje, njim pa se oči polnijo s solzami.

DEMIR KAPIJA

Imen svojih ljubezni, naj so bile še tako bežne, prve ali površne, nikdar ne pozabiš. Prav tako ne boš pozabil imen mest, v katerih si na poti v vojsko samo popil pivo ali stopil iz vlaka, da bi se na njihovih železniških postajah napil vode. Toda pozabil si že ime najtoplejšega mesta Jugoslavije. Pozabil si Demir Kapijo, kraj, kamor nikoli ni nihče prispel, vsi pa so zanj vedeli: edini kraj v naši zgodovini, ki je bil toplejši od Mostarja. Demir Kapija približno od maja in vse do sredine septembra ni izginila iz vremenskih napovedi. Kadar se je sredi julija hipoma ohladilo in so Sarajevčani oblekli dežne plašče in vietnamke, nekje na Jadranu pa so turisti v sobah zmrzovali pod vlažnimi frotirkami, kadar je na Hvaru prišlo do naravnega fenomena in je sredi poletja padal dež - to so podjetni hotelirji nagrajevali z brezplačnimi nočitvami za vse goste - kadar so celo v Mostarju začeli po malem zmrzovati, je bilo v Demir Kapiji še naprej plus petintrideset. Ko pa je nekega leta konec sedemdesetih ali na začetku osemdesetih, kdo bi to še vedel, tridesetega avgusta v Sarajevu nenadoma zapadel sneg, so v Demir Kapiji zabeležili temperaturo sedemintrideset stopinj.

Tako je Demir Kapija vzdržala vse do prvih jesenskih dni, potem pa je naslednjih sedem, osem mesecev ni nihče niti omenil. Pozimi se je o njej molčalo, ker ni bilo prav ničesar, niti enega samega samcatega razloga, nobene važne stvari, zaradi katere bi bila Demir Kapija za kogarkoli pomembna. V socializmu je bilo tako: bili so kraji, stvari, naravni in družbeni pojavi, pa tudi ljudje, ki so bili najpomembnejši le enkrat, ampak v tem, po čemer so bili najpomembnejši, jim na vsem svetu ni bilo enakih. Tako je bila Peručica edini pragozd v Evropi, Trebišnjica najdaljša ponikalnica na svetu, človeška ribica pa bitje, ki živi samo pri nas in nikjer drugje. Ne Peručica ne Trebišnjica ne človeška ribica ne Demir Kapija za nikogar ni bila pomembna zaradi tistega, v čemer ni bila prva ali največja ali edina. Njihova vloga se je preprosto nehala v trenutku, ko so sestopile z zmagovalnega odra. Zato torej tudi nihče ni šel pogledat Demir Kapije in nihče ni poskušal v Peručici poiskati kakega našega Tarzana.

V zimskih mesecih pravzaprav sploh nismo vedeli, da Demir Kapija obstaja. Nikoli nismo pomislili nanjo, zato nas je pozno spomladi, ko se je spet pojavila v vremenski napovedi, naravnost presenetila. To presenečenje je bilo vselej prijetno. Kot takrat, ko človek po letih in letih v tramvaju sreča sošolko, tisto grdo, tiho in neopazno iz tretje klopi pri oknu, potem pa je presenečen, ker nanjo nikoli ni pomislil, a je vseeno ni pozabil. Tako tudi mi nismo pozabili Demir Kapije.

Da bi jo pozabili, se je moralo primeriti kaj večjega. Morala je razpasti država, v kateri smo živeli in ki smo ji pravili domovina. Morala se je spremeniti vremenska napoved, nebo nad domovino pa se je moralo premakniti nekaj sto kilometrov proti zahodu. Nenavadno, ampak prej na meteoroloških kartah nikdar ni bilo videti Italije, zdaj pa pogosto videvamo tudi vso Evropo.

Demir Kapija je danes kot rdečilo za ustnice, ki ga najdeš v starem plašču, popolnoma razžrtem od moljev, zato se ga nameniš vreči v smeti, vendar za vsak primer preveriš, ali je v žepih ostalo še kaj. Nič ni ostalo, razen tega rdečila, ki ti ga je nekoč davno tvoja punca po vrnitvi iz kina spustila v žep, najbrž zato, ker so bili njeni žepi polni. Ali pa je to naredila iz kakega drugega vzgiba, recimo da jo je nagovoril kateri od melanholičnih angelov, ki skrbijo za to, kaj ljudje najdevajo po žepih, ko vanje prvič po desetih letih potisnejo roke. Ne dekleta ne Demir Kapije ni več, obstaja pa občutje ob nenavadnem, nikdar povsem opredeljenem spominu.

So reči, ki bi jih bilo lahko izvedeti, ampak nenadoma se ti zazdi pomembno, da nikdar ne bi bile razkrite. Danes bi se bilo prav lahko pozanimati, kakšne so bile zime v Demir Kapiji, zime, o katerih nobena vremenska napoved ni povedala ničesar. Toda če v tistih časih nismo poizvedovali o januarju v Demir Kapiji, je bolje, da tega ne počnemo niti zdaj. Spomin lahko ostane cel samo, če ga ne dopisujemo in če v sebi nosi zgolj to, kar je vseboval, ko je bil še mlad in se še ni imenoval spomin.

MOMO IN UZEIR

Recimo, da te je pot zanesla v Varaždin, v tamkajšnje Hrvaško narodno gledališče, in da ves brezdelen listaš med starimi programskimi knjižicami in lepaki. Pri letu 1947 ali 1949 si, gre za slike neke predstave na revolucionarno temo, partizanske igre, socialistične romance, v kateri zaljubljeni delavski razred premaguje vse svoje sovražnike in usodo. Vidiš obraz mladeniča širokega nasmeha in razprtih oči, kot da so ravnokar videle kak smešen čudež komunizma. Mladenič drži v rokah delavsko kapo, maha z njo ali pa nekomu nekaj kaže. Ne zmoreš odtrgati pogleda z njega, znan ti je, vendar ne moreš verjeti, da bi lahko srečal kakega svojega človeka na lepaku iz davnega leta, v daljnem zagorskem teatru na samem robu sveta, ki si ga nekoč imel za svojo domovino.

Prebereš ime pod fotografijo: Rudolf Alvad. Ozreš se, iščeš koga, ki bi mu rekel - glej, saj to je Rudi Alvad -ampak ni ga, ki bi ga poznal. Varaždincem ime tega igralca ne pomeni nič. Njegovo ime ne pomeni nič niti ljudem na desetine in stotine kilometrov okrog Varaždina. Nekaj začenjajo slutiti šele, ko se približaš mejnemu prehodu Izačič, ampak tega imena celo v Cazinu in Bihaću ne pomnijo več. Ne pomnijo Rudolfa Rudija Alvada, vendar se kljub temu zamišljeno mrščijo, kajti to ime pomni zemlja, po kateri hodijo. Dežela, v katero je prišel kot mlad igralec varaždinskega gledališča in v njej dosegel slavo, kakršne ni in je ne bo več noben bosanski igralec razen Rejhana Demirdžiča.

Momo in Uzeir sta bila v neki celotni zgodovini mitska junaka dežele, ki je slavila bratstvo & enotnost in ki si je čestitala za božiče in bajrame celo tedaj, ko si je bajrame in božiče prepovedala. Ta dva sta bila njen simbol in skrivni znak, ker nista bila razumljiva in ljuba nikomur, razen našemu ubogemu proletariatu, knapom, livarjem in sosedam z viklerji, ki so enkrat na teden prižigale radio, da bi slišale, o čem danes kramljata Momo in Uzeir. Muja in Hasa smo izvozili v svet, Moma in Uzeirja pa zadržali zase, ker sta govorila o tem, kar je zadevalo samo nas, in ker sta govorila na način, ki je zadeval samo nas. Dedek pravoslavec in dedek musliman preostali Jugoslaviji nista pomenila nič. Jugoslavija je bila država, v kateri ljudem ni bilo treba skrbeti drug za drugega, ker je za vse skrbela partija, ampak ta velika država je imela svoje srce, svojo Bosno, deželico, v kateri nobena partija ni mogla uničiti te smrtonosne bližine med ljudmi različnih imen, zato so morali ljudje sami skrbeti zase. Ne recite zdaj, da so zase skrbeli tako, da so se na koncu poklali, kajti v naši zgodovini se niso poklali, zaradi česar je ta zgodovina tudi dobra in dragocena. Klanje je nastopilo pozneje, ampak to je že del druge čitanke, ki bo napisana, ko bomo tudi mi za nekoga postali Momo in Uzeir.

Njuno kramljanje je bilo skrajno banalno, ampak koga je to v vseh teh letih brigalo. Momo in Uzeir namreč nista bila kulturna vrednota, vendar sta po toliko letih postala zgodovinska znamenitost ali znamenitost nekega spomina. Takrat je bil radio pomembnejši od televizije, namesto žajfnic pa je imelo ljudstvo junaka, ki sta živela njegovo življenje in skrbela za vse njegove težave. Ko so na Marin Dvoru zgradili tista Unisova nebotičnika, je bila zgodba o Momu in Uzeirju že končana, vendar sta nebotičnika po tej dvojici dobila ime. Ti imeni sta ostali za vekomaj ali vsaj za obdobje, ki je le malo krajše in trdnejše od večnosti. Imeni jima je podelil neznani nekdo. Če bi nebotičnika z občinskim mestnim odlokom poimenovali po Duru Dakoviču in Mahmutu Bušatliju ali kakem drugem paru naših velikanov, bi se njuni imeni sčasoma izgubili, ker pa sta poimenovana po Momu in Uzeirju, ne podlegata spremembam političnih sistemov in režimov. Večni sta, kot je večen spomin živega mesta.

Rudi Alvad in Rejhan Demirdžič sta bila velika karakterna dramska igralca. Njune gledališke, televizijske in filmske vloge pripadajo bleščeči kulturni zgodovini, vendar so umrle skupaj z njima. Gledališka predstava živi, dokler se ne spusti zastor, filmska vloga traja, dokler podgane in vlaga ne požrejo traku, največji igralci pa so tisti, za katerimi na koncu ne ostane nič razen zgodbe, nekaj škatel s fotografijami in lepaki ter grobovi, ki jih nihče ne obiskuje. Največji igralci nikoli niso postali zvezdniki. Tudi Rudi Alvad in Rejhan Demirdžič nista postala zvezdnika, zato pa sta ustvarila mitska zvezdnika naše zgodovine. Ustvarila sta Moma in Uzeirja, lika, ki sta bila sposobna postati nebotičnika.

STOCK

V Splitu, samo sto korakov od spomenika svetemu Duju, stoji vila, v kateri je nekoč živel mož, ki je izumil stock, mu nadel ime in ga proslavil po evropskih gostilnah, v naši zgodovini pa ga je naredil za najbolj demokratično alkoholno pijačo. V tistih letih v Bosni ni bilo lokala, krčme ali kafiča, v katerem ne bi imeli stocka, za generacije sarajevskih srednješolcev pa je bil sredstvo prve iniciacije z opijanjem. Z njim smo odraščali enako, kot je bil maček prva in poglavitna prvina odraščanja. Bili smo še deviški, mnogi nismo niti poljubili prve punce in smo upravičeno dvomili, ali bomo sploh kdaj kakšni ugajali, zato pa smo bili uliti kot žolne, bili smo tako mačkasti, da smo že molili k Bogu, naj nas vendar vzame k sebi in konča naše muke. Človeku se lastno življenje nikoli tako ne zagnusi in nikoli mu ne postane tako čisto breme, ki bi se ga hotel na vsak način rešiti, kot takrat, ko se strahovito napije, potem pa se naslednje jutro prebudi s straniščno školjko v objemu. Ramena naših prvih ljubezni so ostala neobjeta, zato pa smo se naobjemali straniščnih školjk, da je to pravi čudež in bo tudi za vselej ostal čudež, vsaj za tiste med nami, ki nikdar ne bomo postali alkoholiki, zaradi česar bo za nas večno ostala skrivnost, čemu smo se v pubertetnih časih tako trudili, da bi ljubezen zamenjali za slabost.

Stock so pili vsi, ki so sploh pili. Ali skoraj vsi. Izogibali so se mu le nesrečniki, ki so potonili globoko v alkoholizem in za katere sta bila usodna dva dinarja, za kolikor je bil stock dražji od vinjaka Zvečevo ali Rubinovega brendija. Tem ljudem je bilo že čisto vseeno, da sta bili ti pijači nekaj najgroznejšega, kar je kdaj popil človek ali zver. Zvečka in rubin sta imela okus povprečnega sovjetskega razredčila, na želodec pa sta učinkovala tako, da je človek dobil vtis, da se je napil vode, s katero so hladili jedrske reaktorje v Černobilu. No, pijancem iz lokalov, ki so nosili imena po zemljepisnih znamenitostih, gorah in rekah tedanje domovine, je bilo vseeno. Zanje rubin in zvečka nista bila prav nič slabša od stocka, zato pa cenejša.

V    preostalem svetu so stock imeli za vinjak, ampak pri nas je veljalo, da gre za avtonomno in samosvojo pijačo, zato so recimo sarajevski natakarji točili stock v kozarce za viski ali kolo, skupaj z obveznima kockama ledu. To, da vinjaka nikjer na svetu ne pijejo z ledom, ne natakarjev ne pivcev sploh ni zanimalo, če pa bi od natakarja že zahtevali, naj vam prinese stock brez ledu, bi ga to vznejevoljilo in razjezilo iz najmanj dveh razlogov. Prvi je v tem, da se je stock spodobilo piti z ledom, spodobnost pa se je v Sarajevu na nekakšen čuden način upoštevalo prav pri stvareh, ki bi same po sebi morale spadati v sfero temeljnih človekovih pravic in svobodne izbire, drugi razlog za jezo pa je bil v tem, da je natakar navadno menil, da stock brez ledu zahtevate zato, ker mislite, da vas na račun ledu krade pri pijači. Seveda je kradel in seveda se je pri nas stock točil z ledom natanko zato, da bi lahko natakarji goljufali stranke, stranke pa so na to pristajale, ker so verjele, da bo pijača z ledom trajala dlje od pijače brez ledu.

V    osemdesetih letih beseda vinjak v Sarajevu skorajda ni bila izgovorjena, ker jo je zamenjala beseda stock, ki je iz imena podjetja in pijače postala nekakšen splošen samostalnik, iz katerega se je potem izoblikoval še glagol. Reklo se je, da se ga je sinoči nekdo zastokal, kar je pomenilo, da je popil toliko in toliko Štokov, Štoki pa so sčasoma postali tudi mera posameznikove odpornosti na alkohol. Kdor je zmogel spiti dvajset Štokov ter ostati pri pijači in zavesti, je veljal za človeka, ki resnično zna piti, ta lastnost pa je, kdove zakaj, veljala za nekakšno višjo, moško kvaliteto.

Kult stocka je bil v Bosni naj izrazitejši zato, ker so imeli Hrvati Badel (»Pij malo, pij dobro«), Srbi pa Rubin, medtem ko mi nismo imeli resnega proizvajalca alkoholnih pijač, ki bi nas z ugodnostmi in popusti navlekel k pitju svojih izdelkov. Nekoč davno, v zgodnjih dneh našega otroštva, je stock dobil odločilno bitko z vecchio, zato mu nič in nihče ni mogel odvzeti primata nacionalne bosanske urbane alkoholne pijače.

Koje nastopila vojna in so nam začeli pošiljati mleko v prahu, je nekdo, morda v hecu ali pa v obupu, vprašal, zakaj nam ne bi pošiljali še stocka v prahu. Ta nekdo je bil Manojlo Tomič, čigar duh zdaj lebdi nad porušenim nebotičnikom Oslobođenja, v višini drugega nadstropja, natanko tam, kjer je bil nekoč bife z imenom Usnjeni, v katerem so naši novinarji v dolgih popoldanskih urah s foteljev lupili in pulili skaj, pili stock in čakali, da mine samo še en dan.

HAUSMAJSTER

So dnevi, ko se vse stvari kvarijo. Zjutraj si greš umit zobe, tam pa - pušča kotliček, mama bi zmlela kavo, ampak kaj - crknil je električni mlinček, greš

odklenit vrata in - kaj? Zlomi se ključ! Takšni dnevi te stanejo živcev, tvoje samozaupanje gre k hudiču, misliš si, da zna vsak normalen človek v tej deželi popraviti kotliček in zamenjati ključavnico, da so tudi takšni, ki zmorejo popraviti mlinček, ti pa s svojimi rokami ne znaš narediti nič drugega, kot da jih ob vsaki okvari skleneš v nekakšni mutasti molitvi in čudenju, ki je bolj opičjega kot človeškega izvora. Ampak kaj hočeš! Ne preostane ti nič drugega, kot da se pomiriš, preskočiš jutranjo kavo, vlomiš vrata in greš počasi od delavnice do delavnice in od mojstra do mojstra, se dogovarjaš, kdaj bo kateri prišel, potem pa jih dneve čakaš z enako topo žalostjo, s kakršno je človeštvo čakalo Edisona in Tesla, da bosta končno razsvetlila svet. No, človeštvo pri tem čakanju ni bilo samo, ti pa si sam, ker v tem mestu edinole tebi sočasno pušča kotliček in ne deluje kavni mlinček.

Nekoč ni bilo tako. V ne prav daljnih časih so v Sarajevu obstajali hausmajstri. Izmislila si jih je Avstrija in navadno so živeli v pritličjih velikih stavb. Po pravilih službe je bilo njihovo delo v tem, da vzdržujejo hišo v dobrem stanju ter stanovalcem popravijo manjše okvare na vodovodni in električni napeljavi. Toda bili so tudi takšni, lahko bi dejali renesančni mojstri, ki so bili zmožni popraviti prav vse, kar se je lahko pokvarilo v stanovanju povprečnega meščana. Takšni hausmajstri so bili legendarni in ljudje so jih pomnili še dolgo po tem, ko so pomrli, v njihova stanovanja pa so se vselili reveži iz proletarskih provinc. Hausmajstri so delali do smrti. Zanje ni bilo ne upokojitve ne dopusta. Delali so do zadnjega dne in se nato spremenili v duhove, ki še zdaj lebdijo nad vodami Miljacke in vsemi delujočimi stvarmi v Sarajevu.

Hausmajster, o katerem je tukaj govor, je bil eden zadnjih velikih sarajevskih hausmajstrov in najbrž tudi največji v naši zgodovini. Imenoval se je Vjenceslav Sulc, živel je v Ulici Džemila Krvavca, popravljal pa je vse, kar se je pokvarilo v hišah na Mejtašu, Điđikovcu, Bjelavah ter v vseh okoliških četrtih in mahalah. S svojimi rokami je znal popraviti vse, kar smo v tistih sedemdesetih in osemdesetih letih potrebovali za srečno in bogato življenje. Zanj nobena stvar ni crknila in tudi za odmet ni bila, noben pralni stroj, noben mešalnik in ne kolo. Popravljal je električne mlinčke in podmazoval ročne, izdeloval kovinske ploščice z našimi prümki in električne zvonce, ki zvonijo še zdaj. Ampak najpomembnejše od vsega je bilo, da nas je gospod Sulc odrešil tiste grozljive nemoči, tiste drobne pogube, ki nastopi vsakič, ko se v hiši kaj pokvari. Prišel je takoj, ko smo ga poklicali, in nobena stvar ni mogla biti tako dolgo pokvarjena, da bi se človek imel čas počutiti prikrajšanega in revnejšega kot takrat, ko je delovala. Ta človek nam je pripadal tako, kot so nam pripadale stvari, ki jih je popravljal, in niti zamisliti si nismo mogli, da bo tudi zanj nekoč nastopil konec, da celo on ni nesmrten in da bo tudi on odšel tja, kamor gredo dobri hausmajstri, v raj, kjer bo angelom in svetnikom popravljal navigacijske naprave, da ne bodo pozabili, kje smo in da včasih potrebujemo uteho.

Hausmajster Vjenceslav Sulc je bil nekoč davno letalski mehanik na letališču v Rajlovcu. Popravljal je letala, komurkoli že so se pokvarila, izmenjavale so se države in vojske in prav nobena ni bila po človeški meri; nekatere so bile tudi takšne, da si pomislil, da je njihov edini namen pobiti čimveč ljudi, preživele pa narediti čimbolj nesrečne. Ampak gospod Sulc z

vsemi temi ni imel nič. Samo popravljal jim je letala in se tako pripravljal na veliko kariero, ki je bila veliko zaslužnejša od te kratke in površne zgodovine.

Leta je bolehal za sladkorno boleznijo, in ta ga je na koncu položila na smrtno posteljo. Ko so mu amputirali nogo, smo še vedno fantazirali, da bo gospod Šulc z eno nogo hodil po Mejtašu in popravljal pokvarjene stvari, ampak naše želje so bile le nežen in šibek poskus, kako premagati čas in narediti življenje manj končno. Pravzaprav smo nekje v globini duše slutili, da bo skupaj z Vjenceslavom Sulcem iz naših življenj za večno izginil renesančni um našega malega mesta in da se bo z njim končala celotna civilizacijska doba, obdobje, v katerem so obstajali ljudje, ki so lahko popravili vse, in v katerem še ni bilo stvari, ki se pokvarijo za zmeraj. Tako je umrl zadnji mejtaški hausmajster. Njegovi vdovi smo prišli izreč sožalje v stanovanje, ki je bilo ena sama velika delavnica, v celoti posvečena soseski, tako kot so bili mitski svečeniki posvečeni svojemu plemenu. Na omari so stali nekakšni mešalniki, elektromotorji in velik mehanski pajac. To so bile edine stvari, ki jih gospod Vjenceslav Šulc ni mogel popraviti. Pa še to le zato, ker so prišle prepozno in ker nihče ne more popraviti tega, kar pokvari smrt.

MAĐOSKI IZ TETOVA

Imena nogometnih sodnikov so vsi izgovarjali z neizogibnim pristavkom mesta, iz katerega so prihajali. Nikdar ni nihče rekel samo Dušan Maksimovič, vsi so vedno govorili: Dušan Maksimovič iz Novega Sada in Hamid Ihtijarevič iz Sarajeva, Marijan Rauš iz Varaždina, Stipe Glavina iz Klisa, Damir Matovinovič z Reke, Lado Jakše iz Ljubljane, Osman Jusufbegovič iz Sarajeva ... Toda bil je tudi Trajče Madoski iz Tetova. Ta Mađoski iz Tetova je v Zagrebu sodil tekmo Dinamo - Željezničar, bilo je enkrat na začetku ali sredini osemdesetih. Bilo je v petem ali šestem krogu. Pred tem je Dinamo izgubil večino tekem in je bil pri dnu lestvice, Zeljo pa je imel »svojo« pomlad, zato je po prvem polčasu vodil z 2 : o. Potem se je med polčasom nekaj zgodilo. Mađoskemu iz Tetova je nekdo nekaj rekel in dal ali pa mu ni nihče nič rekel in dal, ampak je človek samo pravilno dojel, da je zmaga Dinama na domačem terenu vredna več kot še en Zeljev uspeh v gosteh. Prisodil je prvo pa drugo in še tretjo enajstmetrovko v korist Dinama, dokler jih ni bilo toliko, da so lahko domači končno zmagali.

To je bila ena največjih, nemara celo največja kraja v zgodovini domačega prvoligaškega nogometa. Ampak časniki o njej niso pisali in tudi Zeljevi igralci se niso preveč razburjali. Zagrebški časniki so slavili zmago Blaževičevih fantov, katerih trener je še vedno nosil svoj beli šal. Sarajevski časniki niso hoteli razvnemati strasti, najbrž zato, da se ne bi posumilo v našo lojalnost Jugoslaviji, edino kritiko dela, ki ga je opravil Trajče Mađoski iz Tetova, pa so objavile beograjske Večernje novosti in je prišla izpod peresa njihovega zagrebškega dopisnika. Zeljo je bil majhen in nepomemben klub ter ni imel vplivnih navijačev, ki bi se v vseh teh beogradih in zagrebih in sarajevih borili za njegove pravice.

V naši zgodovini je bil samo Zeljo zmožen biti prvak in izpasti iz prve lige.

V letu, ko je zadnjič izpadel, so mu Čelikovi navijači v zadnjem krogu skandirali tisto banalno otroško pesmico: Željo na pohod, v drugo ligo zahod! Gol, ki je Želja vrgel iz prve lige, je, če nas spet ne vara spomin, zabil Karač. Tekmo je prenašala televizija, igralci v modrem pa so sklonjenih glav zapustili igrišče, kajti Željo je bil edini klub, za katerega vrnitev v družbo najboljših se ne bo angažirala širša družbena skupnost. Sem in tja se je celo javno zastavilo vprašanje, ali Sarajevo sploh potrebuje dva prvoligaša, če ju nima ne Ljubljana ne Skopje, pogosto pa niti Zagreb.

Navijači drugega sarajevskega kluba so imeli dobre razloge za prepričanje, da je naše mesto dobilo ime po istoimenskem nogometnem klubu, nk Sarajevo je v Bosno in Hercegovino prinesel prvi naslov prvaka. To je bilo v sezoni, v kateri je nk Sarajevo praznoval dvajset, nk Željezničar pa petinštirideset let obstoja. Ta naslov je bil kronski dokaz, da je barva fesa - barva dresa v temelju naše suverenosti in da je Sarajevo nasploh bordo mesto, medtem ko je Zeljeva modra barva samo sled davnega, za vedno minulega časa, v katerem je bila ljudem edina domovina nebo. Zaradi igre naključja ali pa zaradi nenavadnega in nerazložljivega ritma, v katerem so se v zgodovini izmenjavale mode, je po tem prvem šampionskem naslovu prišla v modo bordo barva. Na začetku sedemdesetih je bilo devetdeset odstotkov kavčev oblazinjenih z bordo prevlekami, pojavile so se Alhosove bordo obleke z reverji, ki so segali od ene brazgotine od cepljenja do druge, nekoliko pozneje so namesto bolh v barvi bele kave začeli križariti po svetu prvi bordo golfi, še pred njimi pa bordo peugeoti 404. Ko je šla bordo barva iz mode, je postala znak slabega okusa, in to je ostala vse do danes, tako da boste zdaj na vsej zemeljski obli sploh težko našli kak nogometni klub z bordo dresi. Barva dresov nk Sarajevo se danes zdi planetarno enkraten pojav.

Sarajevska nogometna prvoligaša sta si mesto delila po nevidni črti, ki deli vsa prava in resna mesta, n k Sarajevo je bil, tako kot Real, kraljevski klub, čast in ponos politične elite in ljudi, ki so verjeli, da je življenjski uspeh mogoče izraziti z denarjem, N K Željezničar pa je bil klub delavskega razreda, staroselcev in ljudi, ki so se razglasili za staroselce. Nedavno je spoštovan lokalni izvedenec navijače Zeljezničarja popolnoma pravilno razglasil za avtsajderje, kar je zgodovinsko precizna oznaka: če nič drugega, je katastrofa proti Videotonu potrdila, da Zeljo, tako kot vsak avtsajder, izgublja ključne tekme, tiste, ki se zgodijo enkrat v zgodovini. Po drugi plati Sarajevo sploh nikoli ni prišlo do takih tekem, zato ne kluba ne njegovih navijačev ni mogoče poimenovati za avtsajderje.

Na koncu se vrnimo k Trajčetu Madoskemu iz Tetova: tega, kar je naredil Zelju, si ne bi upal narediti ne Hajduku ne Olimpiji in ne Zvezdi, vendar pa bi si upal Sarajevu. Ampak če bi to naredil Sarajevu, bi o kraji vsaj pisali časniki, tako pa je ta skromni historiografski zapis obenem prva sarajevska sled o tem, kako je Mađoski iz Tetova okradel Zelja.

ČARODEJA ŽOGE

Veste, kdo je bil Svetozar Čiča? Če se ne spominjate tega imena, vam bo težko pojasniti, za kakšnega modela je šlo. Morda bi bilo še najbolj pravilno in umestno reči, da je bil Svetozar Čiča nekakšen Miralem Zjajo,m le da najmanj desetletje pred Zjajem. Zgodba o Čiču se je začela z vrsto pretresljivih reportaž o revnem dečku, ki se je čisto sam prebijal skozi življenje, ki ni imel kaj jesti in za katerega nihče ni skrbel, zato pa ga je Bog naredil za največjega nogometnega genija, kar se jih je rodilo v Jugoslaviji. Nihče ni tako nadarjen kot Svetozar Čiča, nihče nima tako preciznega udarca, nikogaršnje driblanje ni tako neulovljivo in nikogaršnje noge se ne izmuznejo tako urno vsaki obrambi. Svetozar Čiča, nam kaže slika, ima krive rahitične noge, droben, krhek trup in trioglato glavo z dvema ubogima praznima očesoma in je nasploh takšen, da ne bi mogel postati niti visokokvalificiran žepar v mestnih avtobusih Niša in Leskovca. Ampak prav tak, nikakršen Čiča, je idealen za to, da iz njega ustvarimo genija, saj je v naših vizijah genij natanko tak: od Boga in ljudi mu ni bilo dano nič, zgolj to, da bo največji. Potencialni geniji niso nikjer tako bedni in brezvezni kot pri nas in prav nihče razen nas v človeku, v katerem ni ničesar, ne išče sposobnosti čudodelnika.

V času prvih reportaž je Čiča igral v nekem nižjerazrednem vaškem klubu v Srbiji, potem pa so se zanj stepli Partizan in še nekaj prvoligaških klubov.

Nogometaš, znan po tem, da je skoraj sočasno podpisal pogodbo z dvema kluboma.

Ubogi Čiča pa je, kot se zdi, podpisal pogodbe z vsemi, zaradi česar niti ena od teh pogodb ni mogla biti pravno veljavna, tako da so se na prizorišču pojavili odvetniki, politiki in generali, okrog njega so se dajali partijski komiteji, nekaj so razpravljali celo na cekaju, govorjenje o Čičevi genialnosti pa je trajalo, dokler ni ljudi začelo dolgočasiti ali dokler niso našli novega genija, še bolj rahitičnega, še slabotnejšega in še revnejšega od Svetozarja Čiča.

Na koncu so se utrudili celo odvetniki odvetnikovih odvetnikov, sprejeta je bila nekakšna razsodba, tako da je Čiča po nekaj izpuščenih sezonah dobil priložnost zaigrati v družbi najboljših jugoslovanskih nogometašev. Odigral je eno tekmo, v kateri je bil zamenjan, še enkrat je vstopil v igro z rezervne klopi, potem pa nihče več ni slišal zanj. Svetozar Čiča je preprosto izginil iz naše zgodovine, ne da bi enkrat samkrat vstopil vsaj v album Nogometaši in ekipe.

Enkrat sredi osemdesetih se je za nekaj trenutkov prikazal v rubriki Trkamo na vrata pozabljenih vrhunskih športnikov oddaje Indirekt, gledal nas je z istimi žalostnimi praznimi očmi, malo popimplal žogo, Petar Lazovič pa je skomignil in dejal: »Fortuna ga dejansko ni hotela!« Celo v tem podspominu namreč ni mogel sprejeti, da Čiča sploh ni bil genij, ampak da živimo v družbi, ki hoče v nekom, ki je videti in ki govori kot Čiča, videti genija. Kakorkoli že, po tem Indirektu so za Svetozarja Čiča odrske luči za vselej ugasnile. Nekako je umrl za vse nas, ki smo prebirali tiste reportaže v Tempu in še vedno verjeli, da je pravljica o Pepelki povsem realistična zgodba, ki se po svojih večno enakih ganljivih pravilih vsake toliko zgodi po vsej naši domovini.

Svetozar Čiča in vsi čiče geniji obstajajo, dokler se jih spominja zadnji malikovalec, ampak njihova genialnost ni nikjer in nikdar zapisana, navadno ni niti takšnih, ki bi tej genialnosti oporekali, saj se ti Čiča ne spominjajo. V Srbiji je zanesljivo še kdo, ki verjame, da je bil največji nogometni talent, kar jih je videl svet, tako kot se danes v Bugojnu najdejo takšni, ki so vas pripravljeni - o tem sem se prepričal - tri dni in tri noči prepričevati, da je bil Miralem Zjajo genialen igralec, le da se mu ni ljubilo ali pa mu niso dovolili tisti, ki temu oporekajo in že v kali zatrejo sleherno veličino. Nemara res nismo imeli svojega Mozarta, zato pa je na pretek Salierijev, Salieri pa je vsakdo, ki svojčas ni občudoval Čiča in Zjaja in ki svojega življenja ni porabil za pripovedovanje pravljic vsem, ki nikdar niso slišali za Čiča in Zjaja. Majhni vaški nogometni klubi hrepenijo po velikih igralcih. Oči navijačev, ki v deževnih dneh pod črnimi dežniki stražarijo nad kakim Gerdom Müllerjem iz Donjega Dubokega, Bajmoka in Stalača, so pravzaprav oči majhnega sveta, ki še ni izgubil upanja in ni odkril razlogov, zaradi katerih Mozarti pri nas ne uspevajo. Zato jih pustimo pod njihovimi dežniki in tiho smuknimo iz davnih sedemdesetih, ne vnašajmo nemira v njihove drobne duše - se bodo že še vsega naučili, ko jim bodo po igrišču zaorale tankovske gosenice. Sploh pa, če bi se Čiča rodil na Copacabani, bi ti ljudje živeli revnejši za iluzijo več, iluzije pa so, kot vemo, sestre sanj ali plemenite laži. Plemenite, ker jih ne izgovarjamo kot laži, marveč kot čisto resnico. Prav zato je v nekem višjem smislu resnica, da sta bila Svetozar Čiča in Miralem Zjajo čarodeja žoge.

ŠOLSKE FOTOGRAFIJE

Šolske fotografije so bile nadvse cenjene. Običajno sta sredi ure v razred planila dva s fotografsko kamero. Mi smo se razvrstili vzdolž zidu. Najmanjši učenci so stopili na mize, malo večji na stole, največji pa so stali na tleh. Na prvi sliki smo bili vsi resni, na drugi smo se morali smejati. Potem je razredni blagajnik zbiral denar za slike, po sedmih dneh pa je prišel eden od dvojice in prinesel fotografije. Takrat smo videli, da je nekdo nekomu kazal oslovska ušesa, videli smo, kako debeli so nekateri med nami in kako veliko glavo imajo drugi. Vse to smo videli, potem pa smo razredne slike prinesli domov. Mame in tete sojih postavile za steklo kredenc s kristalom, kjer so naše slike stale leta, pogosto vse do dneva, ko smo na kredit kupili nove kredence in omare. Takrat so šolsko sliko spravile v škatlo od moške srajce, med družinske fotografije in slike davnih porok, na katerih nihče več ne prepozna ženina in neveste.

Škatle za moške srajce so bile grobovi spominov. Ko smo jih po dolgih letih odprli, smo dojeli, koliko tega je za vedno izgubljenega in pozabljenega in kako smo se nekoč davno žrli zaradi stvari, ki se jih zdaj ne moremo spomniti. Nenavadno je bilo obraz, ki ni več tvoj, a je nekoč bil, gledati ob obrazu dečka ali deklice, zdaj odraslih ljudi. Nekatere še vedno srečuješ na ulicah, vendar niso videti kot na sliki. Izrazi njihovih obrazov so se postarali bolj kot sami obrazi. Potem se ti zazdi, da je šolska fotografija pravzaprav slika Sveta, ko je bil mlad. Nič ne prikazuje tako daljne in globoke preteklosti kot ta fotografija. Prav nič na tem svetu ni takšna preteklost, kot je preteklost slik našega razreda.

Tretji be razred Osnovne šole Silvija Strahimirja Kranjčeviča se je skupaj z učiteljico Sofijo Ištuk slikal v šolskem letu 1974/75. Po plaščih, ki so vidni v ozadju, sklepamo, da je bila zima. Večina učencev ni pozabljenih, vendar sta dve imeni, ki se ju boš komajda spomnil, morda tri, in eno, o katerem ne veš nič, tako zelo nič, da bi lahko le skomignil, če bi te kdo povprašal po njem. To ime je AnaMarija Medič. Natanko tako piše, z vezajem in s č. Ta AnaMarija je oktobra ali novembra tega leta prišla v 3. b z neke druge šole, odšla pa je po manj kot mesecu dni: njeni strani v šolskem dnevniku sta prekrižani s tenkima črtama, ki ju je učiteljica povlekla ob pomoči ravnila, lenjira ali -joj, kako nora in pozabljena beseda - lenijara. O AniMariji Medič ni bilo več sledi. Verjetno obstajajo ljudje, v katerih življenju in zgodovini se je pojavila, vendar v tem življenju in tej zgodovini o njej ni znanega nič več. V naravi vsake zgodovine je, da je pisana na osnovi ene in edine izkušnje, tako kot je vsaka fotografija posneta samo z enega snemalnega kota. Lahko bi rekli, da se je AnaMarija Medič v zgodovini pojavila le zato, da bi zapolnila mesto na neki razredni fotografiji.

Dve leti pozneje se je razred, zdaj že 5. b, znova slikal. Obrazi so bili že bolj odrasli, na fantih je bilo videti tisti predpubertetni obup in smešni krč, ki nam je preprečeval, da bi se smejali, na deklicah pa sta bila prepoznavna barva in smisel spola, kot da so se te dvanajstletne deklice slikale, da bi komu ugajale. Nekoliko ob strani je strogi obraz učitelja srbskohrvaškega jezika Abdulaha Sahmanoviča, ki je bil strah in trepet generacij učencev. Takoj ko si prišel v peti razred, je bilo tu odgovarjanje na vprašanje, kdo ti predava srbohrvaščino, in ko si rekel - Sahman, je sledil odziv, ki ga je nemogoče obnoviti in ne s čim primerjati.

V sogovornikovih očeh si videl usmiljenje, pomešano z grozo. V tistih letih se je zdelo, da se človeštvo mehanično deli na srečno in nesrečno polovico. Srečni polovici je srbohrvaščino predavala Lazička, matematiko pa Pava, nesrečni pa sta predavala Sahman in Kalaitovička.

Potem ko minejo leta in človek vstopi v svet odraslih ter v svet, v katerem strah in trepet nista več poosebljeni kategoriji, tudi do teh ljudi začenja čutiti nekaj drugega. Ta Sahman, recimo, niti ni bil tako strašen človek. Prej bi lahko rekli, da je bil otožen, da so mu šli neumni otroci na živce in da ni razumel otrok, ki ne uživajo v branju ter ne doumejo, da je Gorski venec nekaj najlepšega in najpametnejšega, kar si je lahko izmislil človek. Sahman je verjel, da knjige razlikujejo ljudi od psov, mačk in medvedov. Rodil se je v Plavah, živel je v Ulici Fadila Jahiča - Spanca, umrl pa je tisto poletje, ko so se učenci 8. b že vpisovali v srednjo šolo. Zaradi nečesa si je v tej zgodovini ključno zapomniti Sahmana kot dobrega človeka. Strogo je skandiral: Ta svet je nasilniku nasilnik, kaj ne bil bi plemeniti dusi Učenci so ga topo gledali, trepetaje pred tem, da jih bo vprašal, kaj pomenijo te besede. Sahman je umrl v morju pri Zaostrogu. Najbrž ga je ubil infarkt. Lepo bi bilo verjeti, da samo dobri ljudje umirajo zaradi srca.

PICERIJE

Prvo pico, ki si jo pojedel, so spekli v Zlati restavraciji v Skenderiji, malo po požaru, ko je vratar pustil vključeno pečko, zaradi česar je neke noči nebo nad Skenderijo in Soukbunarjem tako zažarelo, da je človek pomislil, da od dvorane in trgovinskega središča ne bo ostalo nič in da so se mestni očetje grdo zmotili, ko so verjeli, da je Sarajevo lahko veliko evropsko mesto z lastno športno dvorano in trgovinskim centrom. Ta prva pica je dišala po svežem kruhu in konzervansu iz paradižnika v tubi, pojedel pa si jo v času, ko nisi vedel ničesar o planetarnih smernicah, o tem, da je v drugih mestih in državah pica že čisto normalna stvar in da je prav nihče ne je kot kakšno posebno okusno jed, pač pa gre za nekaj, kar je le malce nad navadnim sendvičem ali malico, ki smo jo vsak dan ob pol enajstih, pred šolskim odmorom, dobivali v pritličju šole. Zate je bila pica čudež. V njej je bilo vse, česar ni bilo v tvojem dotedanjem življenju in česar ni bilo v tvojem mestu, dokler niso odprli Zlate restavracije, prve picerije, za katero si vedel.

Ali so pico pekli še kje v Sarajevu, to zate ni bilo pomembno, kot zate ni moglo biti pomembno, ali je bila Zlata restavracija ravno prvi kraj s picami. Pomembno je le to, da se je tvoja zgodovina pic začela na sobotno popoldne, ko te je mama pripeljala tja in si prvič v življenju na nebu okusil origano. Potrebna bodo še leta, minila bodo leta, preden boš dojel, da je smisel hrane v začimbi in da vsako novo jed prepoznaš po novih začimbah, da je pravzaprav vseeno, ali ješ prepeličja jajca ali nojeva bedra, jastoge iz južnih morij ali meso žalostnih srn iz risanke, gre le za to, da je začimba nova in da je neka nenavadna zel dala jedi okus, ki ga predtem nisi poznal. Vse pa se je seveda začelo z okusom pice v Zlati restavraciji.

Konec sedemdesetih in na začetku osemdesetih so se začele picerije množiti z neverjetno hitrostjo. Pica je postala hrana novega dela mesta. Nikomur pametnemu ni prišlo na misel, da bi jedel čevape na Grbavici in Alipaševem polju ali burek na Vrbaniji in Dobrinji. Tam so poganjale picerije, tako da se je Sarajevo naglo razdelilo na dva dela. Prvi je bil starinski in tradicionalen, drugi je hitel proti Evropi. V starem delu mesta smo jedli to, kar so jedli tudi naši dedje, v novem to, kar se nam je takrat zdelo veliko okusnejše in bolj svetovljansko.

Prva pica v življenju je namreč neprimerljiva s čevapi. Toliko boljša in okusnejša je in njen okus je toliko bliže idealu sveta, v katerem smo odraščali po lastni odločitvi in v skladu z željami svojih staršev. Vsaka naslednja pica je potrjevala, kako ubogi in bedni so čevapi, tako kot je ubogo in bedno vse, kar skuhajo naše mame in virtuozinje med našimi mamami. Šele po stoti in tisoči pici, šele takrat, ko ti začne origano lesti iz ušes, opaziš, da tega ne moreš jesti vse življenje, da to ni ta svet in ta Evropa, pa četudi je, ti je morda ljubše jesti čevape in biti s tem daleč od lastnih idealov.

Toda po tvojem skromnem mnenju so najboljše pice v tej zgodovini pekli v piceriji Capri, v davnih predvojnih časih, ko se nam še ni sanjalo ne o vojni ne o koncu zgodovine in ne o tem, da bo Capri, ko bo vse minilo in se bo naposled začela neka nova zgodovina, postal resna, skorajda elitna restavracija, v kateri nihče, ki da kaj nase, ne bo niti poskušal naročiti pice.

No, in v čem je bil stari Capri tako dober? Ja, v tem, da so bile tam pice takšne, kot so tudi v dobrih picerijah v Firencah, Neaplju ali Rimu, kar boš dojel šele takrat, ko boš odšel v ta mesta in se prepričal, da slabe pice jedo tako v Italiji kot v Bosni, dobre pa samo v Capriju in na izbranih mestih. Capri je bil v resnici duh sveta, duh Evrope, odprta vrata proti Zahodu. Zakaj? Ja, zato, ker so bile tu pice enakovredne čevapom pri Zelju ali v tedanji Petki. Razlika med provinco in svetom je razlika med slabimi in dobrimi čevapi, enako kot tudi med slabimi in dobrimi picami. Zdaj se ti dozdeva, da je v tej zgodovini manjkalo le še malo, še en korak, pa bi bilo Sarajevo za vselej rešeno. Potreben bi bil še en Capri, pa naša zgodovina ne bi bila nikoli pretrgana, kajti toliko je manjkalo, da bi bilo Sarajevo to, kar je tudi vsako drugo mesto. Recimo Frankfurt. Biti Frankfurt pa je dobro, kajti tam se vojne ne začenjajo več.

STOLP

V teh otroštvih je bilo najstrašnejše in povsem nepojmljivo - končati v zaporu. Verjeli smo, da gredo tja le zločinci in hudobni kriminalci, morilci, tatovi ter najskrivnostnejši in najbolj čudni med njimi, tako imenovani »politični«. Kakšno hudodelstvo so zagrešili »politični«, nam ni bilo jasno, ampak to ni bil razlog, da bi kdaj posumili v njihovo grozno krivdo. Imeli smo, to drži, megleno predstavo, da so »politični« končali v arestu, ker so hoteli zrušiti svet, v katerem smo živeli, in iz njega narediti nekaj drugega, ampak mi nismo niti vedeli, kakšni svetovi še obstajajo, in pravzaprav tudi nismo zares verjeli, da obstajajo ljudje, ki niso zadovoljni z našim. O »političnih« je bilo najbolje molčati, če zaradi drugega ne, pa zato, ker so morilci in tatovi veliko zanimivejši, ker je njihov svet, vsaj v naših vizijah, spominjal na film.

Poznali nismo nikogar, ki je bil v zaporu. Če je že kdaj kak oče končal v zaporu, so to skrbno prikrili in prav nikomur se ni niti sanjalo, da bo nekega dne nastopila takšna moda, da se bodo ljudje hvalili s svojimi aresti. Medvede, leve in leoparde smo lahko v živo videvali po živalskih vrtovih naše domovine, živega zapornika pa je lahko povprečen državljan srečal samo na enem in edinem kraju v nekdanji Jugoslaviji. Ta kraj je bil restavracija Stolp.

V drugih državah in svetovih je restavracija, v kateri delajo arestanti, nekaj nepojmljivega. Če bi v Franciji ali Italiji komu padla na pamet tako nora ideja, kot je odpreti lokal, v katerem delajo samo zaporniki, bi ga najbrž stlačili v blaznico, saj je vsakomur jasno, da je takšna restavracija obsojena na bankrot. Noben normalen človek noče, da mu streže natakar morilec ali kuha kuhar, ki je, recimo, poneveril sto milijonov lir.

V Sarajevu je bil Stolp možen le zato, ker so naši meščani v celoti zaupali v pravno državo in njene kaznovalne mehanizme, nekje v globini duše pa so verjeli, da se lahko vsakomur, resda v nadvse nesrečnih okoliščinah, primeri, da konča v arestu. Kakorkoli, Stolp je bil v sedemdesetih in osemdesetih ena najuglednejših restavracij, idealen kraj za bogate ohceti, tovariške večere najpremožnejših podjetij, ekskluzivne rojstne dneve, praznovanja petdesete obletnice poroke, dogovarjanje o nogometnih prestopih in za podobne posle, ki jih je bilo po tradiciji naših krajev nemogoče opraviti brez bogatega in obilnega kosila. In kar je najzanimivejše: nihče se ni slabo počutil zaradi dejstva, da mu strežejo ljudje, ki so ostali brez svobode in državljanskih pravic. Stolp je bil kot nekakšna imenitna, dobro opremljena, bogata in moderna ladja, s katero pluje vesela druščina in se sploh ne vznemirja, ker ladja ni ne na jadra in ne na motorje, ampak jo, nekje globoko pod palubo, poganjajo pravi pravcati galjoti.

V    Stolpu so, tako se vsaj govori, stregli in delali pretežno ljudje, ki so končali v arestu zaradi prometnih prekrškov. Ti ljudje so bili videti čisto normalni. Po ničemer se niso razlikovali od naših očetov, stricev in starejših bratov, kar je bilo - vsaj z otroške perspektive -absolutno šokantno. Preden si prvič v življenju prišel v Stolp, si verjel, da je mogoče kriminalcem zlo razbrati iz oči, da so to nekakšni grdi in namrgodeni ljudje ali da jih vsaj krasijo nasmehi Sicerja iz Zimovanja v Jakobsfeldu. Toda nič takšnega ni bilo. Človek bi se skorajda prestrašil, tako navidezna in neopazna je razlika med svobodo in jetništvom, med zločinom in dobrim delom ... V redu, zdaj bi kdo utegnil reči, da so vse to splošnosti in vsem znane resnice, ampak takrat, v sedemdesetih letih, ni bilo tako. V tistem času je obstajala povsem jasna črta, ki je na eni strani puščala delovne ljudi in državljane, na drugi pa kriminalce vseh vrst. Verjeli smo v to črto, ker so nas v tej veri vzgajali starši in ker je bilo na njej zasnovano vse družbeno življenje. Četudi je bila to laž, je bilo mogoče v njej vsaj mirno živeti.

V    tem trenutku se je skoraj nemogoče spomniti, kaj se je v tistih letih jedlo v Stolpu, gotovo pa je, da to, kar se je jedlo tam, le ni bilo na ravni drugih znamenitih restavracij naše zgodovine. Stolp bo ostal v spominu kot restavracija, v kateri so zaporniki igrali vlogo natakarjev, in nič drugega v zvezi z njo ni pomembno za našo zgodbo. Daj Bog, da bo spet nastopil čas, v katerem bodo tatovi in morilci za otroke daljni in tuji ljudje in v katerem bo tudi kak nesrečnik, ki je pijan povzročil prometno nezgodo, večje čudo od kljunaša.

PAPE

To je bilo leto 1977: glasovalo se je za samoprispevke in posojila, na obroke kupovalo fička, ki je, da si ga spravil »na cesto«, stal nekaj več kot tri milijone starih dinarjev, Safet Sušič pa je debitiral v dresu jugoslovanske reprezentance. Igrali so prijateljsko tekmo proti Madžarom, ki v tistih letih niso bili nič posebnega, kaj več pa ni bila vredna niti naša obramba, z ekscentričnim golmanom in ljubiteljskim slikarjem Petrom Borotom na čelu. Madžari so mu natresli tri komade, kar bi zadostovalo za zrel in čist poraz, če ne bi bilo človeka, ki je Borotovemu madžarskemu kolegu popolnoma sam zabil tri gole, neznani nekdo pa je zabil še četrtega. Tako je torej Jugoslavija na nepomembni tekmi, ki bi jo sicer zlahka pozabili, premagala Madžarsko, na tekmi, ki jo še zdaj pomnimo samo po zaslugi trojnega strelca, debitanta Safeta Sušiča. To, kar je počel na tej tekmi, to, kako je prodiral skozi nasprotnikovo obrambo, pri čemer ni predriblal le igralcev, temveč tudi oči gledalcev, ki nikakor niso mogli zaznati in dojeti, kaj pravzaprav dela Pape, njegovi šusi, ki niso bili močni, zato pa neulovljivi - vse to se je zdelo za domači nogomet še neviđeno in nepojmljivo, navijači NK Sarajevo pa so že naslednji dan po tej debitantski tekmi prisegali, da po Peleju svet še ni videl igralca, kakršen je Sušič. Kljub navijaškemu in značilno bosanskemu pretiravanju se je težko spomniti, kdaj je kak igralec s tolikšnim navdihom odigral tekmo in kdaj je bil kdo toliko močnejši od drugih igralcev na igrišču, kot je bil Safet Sušič na tekmi proti Madžarom.

Druga tekma, ki jo je Pape odigral v »najdragocenejšem dresu«, je bila, formalno gledano, že veliko resnejša. V kvalifikacijah za svetovno ali evropsko prvenstvo - kdo bi se zdaj spomnil, ali je šlo za prvo ali drugo - smo igrali proti Romuniji. Spet je branil Borota in že v četrti minuti mu je Dino iz prostega strela s kakih štiridesetih metrov, skorajda z leve avt črte, zabil gol. Kaj se je dogajalo potem, si ni težko predstavljati: Borota je prejemal same neverjetne gole, selektor ga ni hotel zamenjati s Kataliničem, zato pa je Safet Sušič, spet skorajda sam, vsakega povrnil. Tekma se je končala z izidom 6 : 4 za Jugoslavijo, Pape pa je bil znova strelec treh golov.

Vse bakle v našem grbu, vsi naši bratski narodi z narodnostmi vred so plamteli od vznemirjenja: rojen je bil genij in bil je večji od vseh velikih, znanih in neznanih sinov domovine, ki so človeštvu jemali dih že vse od Tampereja in tiste velike zmage nad Sovjeti. Seveda so v vseh jugoslovanskih časnikih objavili pogovore s Sušičem, polna sta ga bila radio in televizija, ampak naj so si novinarji še tako prizadevali iz njega narediti zvezdnika, je bil še naprej nekako navaden in nekoliko zbegan, podobno kot naključni mimoidoči, ki ga na ulici ustavijo, da bi za televizijsko anketo odgovoril kaj v zvezi z ekonomskimi reformami. Zdelo se je, kot da se Sušič nekomu opravičuje, ker tako dobro zna z žogo.

Seveda: učinek tega je bil, da so zavistneži vseh vrst in barv začeli govoriti, da je Pape pravzaprav zelo zabit človek. Bog mu je torej dal nogometno genialnost, vendar mu je vzel vse drugo. Minilo bo kar nekaj časa, preden bodo doumeli, da so stvari malce drugačne, čeprav nihče ne bo niti poskušal pojasniti, čemu nekateri ljudje, denimo Safet Sušič, nočejo biti zvezdniki kot Goran Bregovič, Dragan Kičanovič ali Zoran Slavnič, ampak si prizadevajo biti čimbolj neopazni in navadni v vsem, razen v tem, kar zares znajo početi in zaradi česar bi javnost hotela iz njih narediti zvezdnike. Morda pa gre samo za to, da se je Sušič zavedal svojih omejitev in je bolje od vseh vedel, da ne more na vsaki tekmi zabiti treh golov, kot je verjetno slutil tudi to, da bodo nastopili takšni časi in takšne tekme, na katerih bo prav on naj slabši na igrišču, takrat pa bodo ravno tisti, ki ga imajo za genija, v njem videli butca.

Nekaj podobnega se je tudi zgodilo. Po še nekaj velikih tekmah je Pape najprej razočaral tiste, ki so menili, da je zmožen nadomestiti slabo kakovost ekipe, v kateri igra, potem se je začelo dogajati, da je bil najslabši igralec na igrišču, njegov padec pa je bil naravnost grotesken na svetovnem prvenstvu leta 1982, na katerem je bil eden najšibkejših v šibki reprezentanci, ki je edinole z odločilno sodnikovo pomočjo lahko premagala nekakšen Honduras.

V poznih igralskih letih je bil spet tisti strašni Pape, in v spominu bo ostal kot največje nogometno ime v zgodovini teh, ki so rojeni prepozno, da bi videli Ivico Osima, in prezgodaj, da bi verjeli v iluzijo, da je Dejan Savičević ali Zvonimir Boban prvi igralec planeta. Nekatere od teh tekem je odigral genialno, zato naša iluzija nosi njegovo ime.

SARAJEVOVIŠEGRAD

Spustil se je večer, iz kotline je slišati tramvajske zvonce, redke avtomobilske hupe in šum, za katerega si domišljaš, da je šum reke, čeprav si se stokrat prepričal, da je Miljacka tiha voda in da je z Mejtaša še nikdar ni nihče slišal. Nekaj časa si misliš, da je ta šum pravzaprav žužnjanje ljudi in da jih slišiš govoriti za zidovi, v vseh teh stavbah, hišah in nebotičnikih od Caršije do Marin Dvora, ki jih vidiš s svojega okna. Sočasno govorijo vsi ljudje tvojega mesta in se med seboj ne slišijo, zato pa jih slišiš ti, zgoraj na vzpetini, ko toneš v sen kakor najmlajše in najljubše Zevsovo dete. Vselej slišiš isto: tramvajske zvonce, avtomobilske hupe in ta šum. Tako je od tistega dneva poleti 1969, ko ste se z Ulice Jugoslovanske ljudske armade preselili na Mejtaš. Svet zori, raste in se spreminja, ti zvoki pa ostajajo.

Ko ležiš z zaprtimi očmi, lahko le po eni stvari veš, katero leto je. Če okrog pol enajstih tam z Bistrika zaslišiš oddaljeni, razvlečeni otožni pisk čira, to pomeni, da je šele minila olimpijada v Mtinchnu, še v šolo nisi začel hoditi in po ozkotirni progi proti Višegradu še vedno vozi ta vlak. To progo je, pravijo, zgradila Avstrija z namenom, da bi začela vojno s Srbijo, s čirom pa je pošiljala strelivo in vojaški material, ampak danes se to zdi čisto neprepričljivo, ker je ta pisk zvok uspavanke in ker je bil ta vlak, s katerim nisi nikoli potoval, zadnji zbiralec pokrajin in zadnja potrditev resnice, da je človek manjši od narave ter od teh hribov in gozdov vse do Drine. Nič več ne bo šlo tako počasi kot čiro, vse, kar gre hitro, vsak avtobus, vsak avtomobil in letalo, pa ponuja človeku iluzijo, da je večji od sveta, v katerem živi.

Tistega leta, ko so odpravili ozkotirno železnico proti Višegradu in je umrla železniška postaja na Bistriku, se je v sarajevskih samopostrežbah pojavila čokolada toblerone. To veš, ker so te takrat za roko vodili čez Bistrik in si prvo rebrce toblerona dal v usta s pogledom na štiri delavce v modrih kombinezonih, ki so vlekli kline iz železniških pragov. Vprašal si jih, kako si drznejo in kako bodo zdaj vozili vlaki, in prav čudno se ti je zdelo, da vlakov ne bo več tam, kjer so bili od vekomaj, in da jih ukinjajo samo zato, ker so počasni. Kakorkoli, ukinitev zadnje ozkotirne proge, ki je povezovala Sarajevo s svetom, je imela okus po čokoladi z medom in mandeljni.

Čokolada toblerone bo v vseh naslednjih letih najboljša čokolada, ki jo je bilo moč kupiti v naših trgovinah, boljša od milke in braca in seke, pa tudi od tistih groznih čokolad, ki jih je proizvajala Zora Sarajevo. Šele veliko pozneje, konec osemdesetih, se bo pojem toblerona izgubil, in dojeli bomo, da je svet, v katerem živimo in ki obdaja našo majhno neuvrščeno državo ter naše še manjše mesto v njej, pravzaprav prepoln čokolad, ki so najmanj enakovredne tobleronu. Ampak to ni bil več čas, ko so bile čokolade pomembne in zgodovinske, zato o tem ne bomo govorili.

Zato pa se bomo spet vrnili nekaj let v preteklost, natančneje v leto 1982, ko je vlada Milke Planinc nekaj šušmarila z uvozom kakavovega prahu in tujih čokolad in ko smo bili množično obsojeni na teror sladkornih ploščic. Te sladkorne ploščice so bile tako nagravžne in ogabne, da se človek po vseh teh letih še njihovega okusa ne more spomniti, pojavile pa so se v času, ko so se zvrstila tudi prva velika pomanjkanja kave. Sosedje so v papirnatih prtičih prinašali sosedom malce mlete kave, dvajsetdekagramski vakuumirani paketek, na katerem je bila podoba črnke z zlatim obrazom, pa je bil dragocenejši celo od spomina na taisti paketek.

S tem prvim pomanjkanjem leta 1982 je v Sarajevu skorajda izginila navada, ki je bila dragocena kot ozkotirna železnica na progi SarajevoVišegrad, to pa je bil običaj kupovanja surove kave, ki se jo je potem pražilo v pečici ali v tistih posebej zasnovanih bobnih. Po Milki Planinc so se ljudje množično navadili kupovati praženo kavo, samo redki tradicionalisti in konservativci pa so še naprej kupovali surovo kavo in sosesko kopali v najlepšem predvečernem vonju, vonju kave, ki se praži za nekaterimi mejtaškimi okni.

Na, tako je svet postal revnejši za dva spokoja: spokoj čirovega piska in spokoj predvečernega vonja po sveži kavi. Spokoj je namenjen temu, da se človek, četudi za kratek čas, ne nadeja nikakršnega zla in nesreče.

BACH MRTVIH RUDARJEV

Ob petnajst čez sedem resna glasba namesto risanke. Ni niti ekonomskopropagandnega programa, ki se je iz neznanih razlogov pred Dnevnikom imenoval spot, po Dnevniku pa opus, čeprav so prikazovali iste oglase in se na zaslonu nikoli ni prikazal napis spot ali opus. Bach, Mozart in Schubert so igrali svojo otožno glasbo, dokler se ni na zaslonu prikazala ura. Takrat je kdo rekel: »No, pa poglejmo, kakšna nesreča nas je doletela!« V stotinah stotin stanovanj je pred stotinami stotin televizorjev na stotine stotin očetov, mam in babic v istem hipu reklo: »No, pa poglejmo, kakšna nesreča nas je doletela!«

Napovedovalec je bil v črni ali temno modri obleki in s črno kravato, napovedovalka v nečem enako črnem. On ali ona je prebirala besedilo: »Danes ob štirih in osemindvajset minut se je v rudniku Raspotočje pripetila huda nesreča ...« Včasih se je rudnik imenoval Aleksinac, včasih kako drugače, toda bistvo je bilo vselej enako. Devetnajst, sedemindvajset, dvaintrideset ... rudarjev je ostalo spodaj, zasutih, zadušenih, sežganih v eksploziji metana, pod zemeljskim plazom, v poplavi. Sledili so telegrami z izrazi sožalja, naslovljeni na družine rudarjev; pisal jim je tovariš Tito, pisala so jim predsedstva republik in centralni komiteji, kamera pa je snemala objokane ženske in svetlolase bosanske otročičke, črnooke aleksinske dečke, otroke, ki so ostali brez očetov, zato pa bodo štipendisti Titovega sklada.

Potem je televizijski dnevnik poročal o »znani solidarnosti naših delovnih ljudi in občanov«, oglašali so se prostovoljni krvodajalci ter dobrotniki iz vseh naših republik in pokrajin. Zadnja rudarska nesreča v naši zgodovini se je zgodila v Aleksincu. Srbija je bila že tuja dežela, vladal ji je človek, ki bo ubil zgodovino vseh naših republik in pokrajin, s srbsko vred, televizijski napovedovalec pa je dejal: »Ne glede na vse je spet stopila na prizorišče znana solidarnost naših delovnih ljudi in občanov.« Ta »ne glede na vse« je pomenil, da smo se znašli le nekaj korakov stran od pekla in da nam je treba le še pogumno korakati, pa bomo povsem solidarno končali.

Bach, Mozart in Schubert niso igrali samo za rudarje. Pri nas so bile še vsakršne druge nesreče. Tako je denimo nekega leta vlak s polno hitrostjo pridrvel na zagrebški železniški kolodvor (pomembno pravilo: v Zagrebu je od vekomaj - železniški kolodvor, v Sarajevu od vekomaj - železniška postaja, ki le takrat, ko hočemo povedati kaj na moč slovesnega, postane -kolodvor!) in trčil z drugim vlakom, pri čemer je umrlo sto petdeset ljudi. Kako leto prej je nad Češkoslovaško eksplodiralo Jatovo letalo in umrli so vsi razen stevardese, ki ji je bilo ime Vesna. Po tem je letalo z ljubljanskimi turisti padlo na Korziko, v hladno Neretvo pa je zletel vlak, ki je vozil iz Sarajeva v Ploče in ga je zadel kamniti plaz. Tako strašansko veliko mrtvih in vsakič enaka glasba: Bach, Mozart in Schubert, najpogosteje posnetek z Dubrovniških poletnih iger. Bog, kaj bi rekli vsi dirigenti in glasbeniki, če bi vedeli, za kaj bodo uporabljali njihove izvedbe in kolikokrat jih bodo ponavljali nad še neizkopanimi grobovi nenadno umrlih ljudi, ki so še včeraj živeli po vseh pravilih družinskega samoupravnega ravnovesja?! In naposled, kaj bi rekel Bach, Mozart ali Schubert, če bi vedel, da bo neka majhna, čudna država njegovo glasbo uporabljala izključno kot dolgočasno podlago za velike tragedije? In kako žalovati za očetom rudarjem ob Bachovih fugah in rekviemih, če pa ta glasba ni bila v nikakršni povezavi z njim in njegovim življenjem? V Jugoslaviji je proletariat umiral ob gosposkih melodijah, ravno takih, kakršne so mu šle najbolj na živce.

V spominu ni ostal prav noben vic o rudarskih nesrečah, kajti takih vicev najverjetneje sploh ni bilo, v njem pa se je ohranil vic, ki je krožil po Sarajevu, potem ko je nad Vrbovcem blizu Zagreba neko letalo razparalo drobovje drugemu, potniki pa so popadali ven in izginili po njivah v bližini predmestja. Vic se glasi: »Kako gre Zagrebčan čez cesto? Pogleda levo, desno in potem še gor.«

NIČ NAS NE SME PRESENETITI

Zadnja vojna med Rdečimi in Modrimi je izbruhnila spomladi 1986 ali 1987, trajala je od sedmih zjutraj do petih popoldne ter se končala s tradicionalno zmago Rdečih in z nacejanjem v prostorih Krajevne skupnosti Mejtaš 2. Ze naslednje leto ni bilo nikomur več do družbene samozaščite. Pripadniki civilne zaščite se niso odzvali na vadbeno mobilizacijo, novička na strani mestne kronike Večernjih novin pa se je glasila: »Prvič v zadnjih petnajstih letih na območju krajevnih skupnosti Mejtaš 2 in Điđikovac ni potekala vaja Nič nas ne sme presenetiti. Aktiva Osnovne organizacije zk v obeh krajevnih skupnostih bosta preučila razloge za odpoved vaje in nastale varnostne posledice.« Novica

je bila podpisana z začetnicama A. z., ki sta obenem slovo naše zgodovine od vaje Nič nas ne sme presenetiti in zadnji spomin nanjo. Morda je na območju drugih krajevnih skupnosti vaja potekala tudi pozneje, vse do leta 1990, vendar o tem ni dostopne pisne sledi, tako da lahko pomlad 1986 ali 1987 zabeležimo kot čas slovesa od zadnje žive oblike izkazovanja kolektivne lojalnosti folklornemu boju vseh naših delovnih ljudi in občanov proti zunanjemu in notranjemu sovražniku.

Modri in Rdeči so bili oblečeni v enake uniforme, sešite iz togega modrega platna, podobnega šotorskim krilom - ločevali so se samo po značkah. Agresor in žrtev sta se torej razlikovala po težko opaznih oznakah, ne pa kot v partizanskih filmih, v katerih so se Nemci in ustaši in četniki in partizani razvidno ločevali po vsakem delu obleke, od nogavic do kape. Razlikovanje po drobnih detajlih, značkah in trakovih okrog rokavov, bo edina stvar, ki bo vajo Nič nas ne sme presenetiti povezovala s prihodnjo vojno, v kateri se vojske prav tako ne bodo jasno razlikovale.

Prvo leto so Modri nameravali vreči v zrak lekarno v Nemanjevi ulici, naslednje leto so bili cilj njihovega zločinskega podviga prostori krajevne skupnosti, tretjič so agresijo usmerili na vrtec na Điđikovcu, Rdeči pa so redno vedeli, kaj bodo napadli Modri, saj sta načrta obrambe in napada prišla z več instanc, menda iz občine. Prav zato Modrim nikoli ni uspelo uresničiti svojih ciljev, vendar se niti niso pretirano trudili, saj je šlo ja le za igro, za katero se je dobro vedelo, kako se bo končala.

Pri vajah "Nič nas ne sme presenetiti" je bilo zanimivo to, da so v njih sodelovali ljudje iz naših krajevnih skupnosti, ki sicer niso imeli ničesar skupnega: mali

zasebniki, direktorji podjetij, švercarji, pijanci, postopači in vsi, ki jih sploh nikoli nismo videvali, razen na dan vaje. Taki so se vse druge dni v letu zadrževali med svojimi štirimi zidovi ali pa so se ukvarjali s posli, o katerih vse do danes nismo izvedeli ničesar.

Narava igre je bila takšna, da je bilo ljudem popolnoma vseeno, ali so Modri ali Rdeči, ali so agresorji ali branitelji. To je bila osnovna razlika med vajo Nič nas ne sme presenetiti ter otroško igro partizani in Nemci. Odraslim je bilo vseeno, na kateri strani so, in zdelo se je, da nimajo preveč pomislekov glede dejstva, da bodo recimo vrgli v zrak lekarno. Igre bodisi niso jemali resno bodisi v življenju niso izbirali strani na osnovi moralnih načel, ampak nečesa drugega, o čemer takrat nismo premogli nobenega znanja.

Vaje Nič nas ne sme presenetiti so nastale na temelju tradicije velikih vojaških manevrov z začetka sedemdesetih (legendarna Svoboda ’72) in paranoje, ki jo je sprožil pojav tiste ustaške skupine na gori Raduša pri Bugojnu. Vaja je dobila novo spodbudo v času Titove bolezni in smrti, ko se je dežuralo po podjetjih in so številni Sarajevčani verjeli, da prav to noč, medtem ko stražarijo v praznem poslopju Unioninvesta in zrejo v redke luči spečega mesta, branijo Jugoslavijo, takrat našo edino domovino. Vaja Nič nas ne sme presenetiti je bila nekakšen obred v čast domovine in njenega trdnega zdravja, torej varnosti.

KANTAVTOR

Zenske iz Ilijaša so na tržnici prodajale sir. Mehki beli kravji sir, zložen na čistih belih platnenih krpah. Nikoli ni bilo nič tako čisto kot te krpe. Nemara le še plenice, v katere bodo čez kako uro zavili dojenčke, rojene leta 1975 ali 1976. Da, v našem času so bile najčistejše stvari bele ilijaške krpe in bele plenice, ki so plapolale po novosarajevskih balkonih kot znamenje neke plemenitejše predaje: smrt se je predala življenju.

Govorilo se je, da je bila poleg teh žensk, ki so prodajale sir, iz Ilijaša tudi Jadranka Stojakovič. Igrala je kitaro in prepevala pesem, ki je bila velika uspešnica teh sezon in po kateri to žensko pomnimo še danes.

V ušesih nam je ostala kot čisti derivat žalosti, skorajda tako čist kot tiste ilijaške krpe, in res, zapeli smo jo samo tedaj, ko nam je to dopustil glas: Vse bi zmogla midva, če le bi dan bil daljši, če le bi našel nekaj časa zame ...

Z Jadranko Stojakovič je v našo zgodovino vstopila neka beseda. To je bila beseda - kantavtor. Po pojmovanju Duška Trifunoviča iz oddaje Na ti je kantavtor človek, ki sam igra in poje lastne ali tuje pesmi: to je - kot bi lahko dejali - upornik, zato je treba ob tem omeniti še Boba Dylana. Skupaj z Jadranko so omenjali Boba Dylana, čeprav ni imela z njim nič skupnega, tudi v njeni podobi in pesmih ni bilo prav nič uporniškega. Igrala je mehko in pela nežno, kot da že v tistem času ni bila od tod, ampak iz neke dežele, v kateri več šteje to, da se češnje pohlevno razcvetijo, kot zmeda, ki nastane, kadar na cvetne lističe pade sneg.

Drugi kantavtor se je imenoval Slobodan Samardžič. Taje pel: Laž ima kratke noge, zato pa ima krila in leti, leti, kakor albatros leti. Njegova kariera je bila manj pomembna. Zunaj Sarajeva zanj še slišali niso, vendar se je občasno pojavljal v čudni oddaji, ki se je začenjala ob petnajst do sedmih, imenovala pa se je Hej, haj, brigade, spet po pesmi, ki je pela o teh, ki s srcem gradijo svojo državo. Slobodan Samardžič je obiskoval gradbišča mladinskih delovnih akcij in prepeval brigadirjem, ker je bilo to ceneje in ker zanj in še enega s kitaro ni bilo potrebno ne ozvočenje ne oder.

Ampak največji in najzanimivejši kantavtor v tej zgodovini je bil Miladin Sobič. Za Diskoton je posnel dva albuma in leta ni sestopil z Venovih top lestvic, ki so razmeroma natančno zrcalile, kakšno glasbo so poslušali ljudje v Sarajevu in okolici, čeprav sta bila ime pevca in naslov pesmi le redko zapisana pravilno, sploh če je bil pevec tujec. K sreči je bil Sobič v tistem času domač, četudi je bil Črnogorec. Ker v njegovih krajih niso ravno poslušali zabavne glasbe, tip, ki je sedel sam in nekaj brenkal, pa je lahko vzbudil le sumničenje, je Miladin Sobič postal sarajevski zvezdnik. Zanj niso vedeli ne v Zagrebu ne v Beogradu in v teh mestih tudi niso prodajali njegovih plošč.

Sobič je prepeval: Mar ne bilo bi lepše na vinograd misliti zdaj, pred zimo ga varovati in se z njim bahati? Potem pa je pel: Prosim zidarja z novogradnje čez cesto, naj z roko da mi signal', ko trola pride in Marija sestopi, da se bom urno ponjo pognal. Ali: Sonce tebi, sonce meni, enkrat tebi, drugič meni. Toda potem je kot največji sarajevski kantavtor moral biti tudi zadnji. Tistega dne, ko je Miladin Sobič za zmeraj odšel iz našega mesta, je ugasnila iluzija, da lahko človek samo s kitaro kaj pove mestu in svetu in da bi to utegnilo biti pomembno. Skupaj z zadnjim kantavtorjem je pravzaprav umrla tudi poezija naše zgodovine, umrli so dnevi vere v pesmi, ki jih je mogoče peti, a so vendarle pesmi po vseh pravilih in zakonih.

Na koncu je tako izginil še človek, ki ni znal ne igrati ne peti, vendar si je bolj kot vse drugo želel biti kantavtor in je hotel, da bi ga njegovo mesto tako doživljalo. Ime mu je bilo Asaf Bešovič, kar slišimo ga, kako enkrat leta 1981 v prazni dvorani Trasa pred dvema, tremi posmehljivci rjove v črno sarajevsko noč: Virginia, mojega rodu ti nisi. Za to si moral imeti korajžo. Lahko je bilo biti Jadranka Stojakovič ali Miladin Sobič in peti pred stotinami ljudi, Asaf pa je na tem svetu prepeval sam.

JUSUF HATUNIĆ

Bilo je davno, še v času, ko je po zemlji hodil Bog, Vladanko Stojakovič pa nas je obveščal, da je Paul Breitner član zahodnonemške komunistične partije, ko se je na stadionu zaslišal pok, kot bi kdo s sekiro udaril po zamrznjenem polenu in ga z enim udarcem razcepil. Tako je zadnji obrambni igralec tuzelske Slobode, Jusuf Hatunič, v eni potezi zlomil nogo mlademu Partizanovemu upu, Zoranu Račiču. Stadion je obnemel, vsi so imeli v ušesih samo ta grozoviti pok, Jusuf se je držal za glavo, dva pa sta na nosilih odnesla Račiča. Odnesla sta ga za zmeraj. Zoran Račič se nikdar ne bo vrnil na nogometna igrišča in bo ostal eden od tistih, katerih imena pomnimo le zaradi nezgode, kajti samo zaradi nezgode so bila tudi pomembna.

Nekaj sezon prej, lahko da je bilo leta 1974 ali 1975, je zadnji igralec Hajdukove obrambe, Ivan Buljan, na čisto navadnem treningu spotaknil najbolj nadarjenega igralca generacije, Ivico Matkoviča; noga je počila, Matkoviča so odnesli in ga niso več prinesli nazaj. Buljan si je takrat pustil rasti brado in se zaobljubil, da se ne bo obril, dokler se Matkovič ne vrne v prvo postavo Hajduka. Bril se ni nekaj let, brado je imel tudi na tisti strašni tekmi, v kateri je Hajduk po splitski zmagi proti St. Etiennu s 4 : 1 v gosteh izgubil z 1 : 5, po tistem pa se je nekega dne preprosto obril, čeprav se Matkovič ni vrnil v Hajdukovo ekipo. No, takrat se Ivice Matkoviča že nihče več ni spominjal.

Tako sta Buljan in Hatunič pokončala igralca, ki sta bila nemara bolj nadarjena, vendar sta pač imela smolo, da sta naletela na pretirano odločna igralca zadnje obrambne vrste in za vedno izginila z nogometnih igrišč. Ivan in Jusuf sta bila enostavno premočna za krhke kosti svojih nasprotnikov, ampak v njuni grobosti ni bilo hudobne namere, ker tudi čas ni bil takšen. V sedemdesetih letih ni nihče namerno lomil nog in rok, pulil srca in ne razbijal glave. Preprosto, tako se je zgodilo.

Deset let pozneje se je nad naše domove že spuščal čuden mrak, mrak, po katerem se ne zdani, zato se morajo oči nanj privaditi, nanj in na vse, kar bo prinesel s sabo kot doto novi zgodovini, v kateri se bodo vsi ljudje spremenili v naše in tuje narode, mi pa jih v tistem gostem mraku ne bomo več niti razlikovali. Takrat je na stadionu Karaburma potekala tekma med ofk Beogradom in Hajdukom. Izid za nobenega od njiju ni bil odločilen, ampak »romantiki s Karaburme« so od prve minute napadali golenice, gležnje in kolena najboljšega Hajdukovega igralca. Pri tem opravilu jim je pomagal sodnik - le kdo bi se zdaj spomnil njegovega imena - ki je ves čas igral slepega epskega pesnika Filipa Višnjica in teatralno mahal z rokami, ne da bi opazil nekega Đorđa Serpaka, kako štema noge Blaža Sliškoviča, jih kleše in lomi, kot da sploh ne bi šlo za človeške noge, pač pa za braški kamen, iz katerega bo on, Đorđe, kot sam Ivan Meštrovič izklesal neminljivo vrednoto naše umirajoče jugoslovanske kulture.

Na koncu ga je tudi izklesal. Približno na sredini drugega polčasa se Blaž Sliškovič ni več dvignil z zelene trave, pritekla sta dva z nosili in ga odnesla z igrišča. Tam je čakal rešilec, ki je Baka odpeljal v neko beograjsko bolnišnico, kjer so mu, kajpada, ugotovili zlom, in v knjigah naših spominov je ostalo zapisano delo Đorđa Serpaka, igralca, ki se je od Hatuniča in Buljana, poleg tega da je človeku namerno lomil in tudi zlomil nogo, razlikoval še po nečem: Serpak namreč v svoji karieri ni naredil prav ničesar, kar bi bilo vredno spomina, razen tega, da je zlomil nogo enemu največjih bosanskohercegovskih nogometnih talentov. To, da sije Sliškovič pozneje opomogel in da je spet naravnost iz kota dajal gole, niti ni več pomembno. Če bi bilo, kot bi si želel Đorđe Serpak, ga nemara ne bi bilo več med živimi.

Toda Jusuf Hatunič, ta je po sezoni ali dveh prešel k Partizanu, prispel do reprezentance in na tisti nori tekmi proti Španiji, ko je Juanito dobil v glavo steklenico, s strelom s svoje polovice igrišča dal gol. Angleški sodnik je gol razveljavil, ne da bi sploh kdo vedel, zakaj. Nemara zato, ker je nesrečni Jusuf premočno udaril žogo in je sodnik mislil, da bi ji utegnil zlomiti nogo.

GRANAP V KEVROVEM POTOKU

Med tisto vojno je bil, tako pravijo, gori na Bjelavah štacunar, bakalin, ki je vsakomur dovolil kupovati na up. Imel je nekakšne knjige dolžnikov, v katere je vpisoval, koliko mu je kdo dolžan, ljudje so plačali, ko so prišli do denarja, ker pa so v tistem času le redko prišli do denarja in še tega je bilo malo, so se tudi njegove knjige povečale in odebelile in so bile že samo po številu strani enakovredne Koranu, Svetemu pismu ali katerakoli že je bila sveta knjiga tega štacunarja. Nihče si ni zapomnil, kdo in kaj je bil ta mož, ampak pomni se, da je v nedogled, natančneje, vse do konca vojne ljudem dovoljeval kupovati na up. Štacuna ni bila bogve kaj, v njej tudi ni bilo dobiti vsega, kar zadostuje za preživetje, zato so Sarajevčani množično tihotapili iz Posavine in Slavonije, ampak tistega, kar je imel, je bilo dovolj za čisto vsakogar, saj je lahko vsakdo prišel v njegove knjige dolžnikov.

V kaj je verjel ta mož in čemu je na očitno lastno škodo dovoljeval ljudem, da so kupovali, kar verjetno nikdar ne bo do konca plačano, bo ostala večna skrivnost, toda jasno je, da je bil štacunar dober človek in da mu je to treba šteti v dobro, čeprav ni živel v tej naši zgodovini. Zgodba o njem je bila živa, to pa je enako, kot če bi bil živ človek sam.

Kaj se je zgodilo potem? Prišlo je do zadnjega zavezniškega bombardiranja mesta. Izginili so ti, o katerih bi lahko dejali, da niso imeli ravno sreče, saj so se mukoma pretolkli skozi ta štiri leta in umrli od roke teh, ki so jih pravzaprav osvobajali. Tako je umrl tudi štacunar, ki je ljudem z Bjelav in vsem, ki so poznali štacuno na Bjelavah, dovoljeval kupovati na up.

Ostale so knjige dolgov, debele kot Koran ali Sveto pismo, toda nikomur od dolžnikov niti na kraj pameti ni padlo, da je komu kaj dolžan. Skupaj z dobrim možem so umrli dolgovi, ki so jih ljudje imeli do njega. Na temelju tega bi bilo mogoče skleniti dvoje: nehvaležni smo in v nič ne verujemo!

Morda pa je nekakšno poplačilo in vračilo dolga vendarle bilo v tem, da je zgodba o štacunarju z Bjelav živela še desetletja in njegovo trgovino priporočala vsem, ki so se v času, ko je izginila, šele imeli roditi.

V naši zgodovini ni bilo takšnega štacunarja, v nobeni štacuni tudi ni bilo mogoče kupovati na up. Med drugim zato, ker smo bili dovolj premožni, da nam ni bilo treba nikomur nič dolgovati, in ker se knjige naših intimnih nesreč ni dalo napisati s številkami in količino denarja. Bili smo nesrečni kar tako, vsak zase. Enako kot smo bili tudi srečni.

Poleg tega naš čas ne pomni bakalnic, v celoti je izginil tudi izraz bakaluk, beseda štacuna pa je dobila popolnoma drugačen pomen. Imela je nekakšen folklorni prizvok in je govorec ni uporabil, če z njo ni želel povedati kaj več od tega, kar se pove z navadno besedo. Strokovnjaki bi rekli, da je beseda postala »slogovno zaznamovana«.

Namesto besed bakalnica in štacuna se je rodila beseda granap. Če je mama po tem, ko so otroci že končali osnovno šolo, znova zanosila, se je reklo, da bo rodila dojenčka za granap. Najmlajši bratje in sestre so namreč vlačili vrečke s kruhom in mlekom, to je bilo nekakšno nepisano pravilo, ki se mu ljudje navadno niso izneverili in je veljalo dlje, kot je normalno. Najmlajši so ostajali najmlajši še takrat, ko so dopolnili osemnajst let. Se takrat so jih pošiljali v granap.

Ta beseda je nastala iz nečesa, kar se je imenovalo Mestno oskrbno podjetje (Gradsko nabavno preduzeče.)Podjetje je poslovalo po vojni, vendar se je z leti utopilo v drugih podjetjih, tako da v našem času zanj ni vedel nihče več. V našem času so bili vsi granapi Upijevi.

V    granapu v Kevrovem potoku je vsa sedemdeseta in polovico osemdesetih let delal poslovodja Ibro. Bil je tako poslovodja kot delovna sila in edini prodajalec. Nizke rasti, osivel, hripavega glasu in večno prijazen je bil ta mož integrativni dejavnik naše mahale. Nismo vedeli, ne kdo je naš predsednik krajevne skupnosti ne kdo nam odvaža smeti ali zaračunava vodo in televizijo, ampak za Ibra smo vedeli vsi, ker je bila njegova zvezda zaščitnica tudi zvezda zaščitnica naše ulice. Hranil nas je, umival in spraševal: »Kako kaj domači?« Pri njem se ni kupovalo na up, ampak to je nepomembno, ker časi niso bili takšni. Za nas je bil enako dragocen, kot je bil za naše očete in dede bakalin z Bjelav, zato blagoslov njegovi duši, če je umrl, in naj ga naš spomin ohranja pri zdravju, če je živ.

MUZEJ REVOLUCIJE

V    drugem osnovne so nas peljali v Muzej revolucije. Zadaj, na dvorišču, je stal velik top, moški z brki pa je pripovedoval, v katerih bitkah vse je streljal ta top. Tisočič je enolično pripovedoval isto zgodbo, tako da smo pomislili, da je to streljanje topov nekaj popolnoma normalnega in navadnega: normalno kot šolski zvonec, prihod tramvaja in vse druge reči, ki so dolgočasne, ko o njih razmišljaš, še dolgočasnejše pa postanejo takoj, ko o njih spregovoriš. Ampak morali smo poslušati brkača, ker se je spodobilo in ker je učiteljica Aida Alibegovič s strogim pogledom skrbela, da smo tudi ob tej priložnosti spoštovali red.

Nato pa so nas peljali noter. Spet topovi in mitraljezi, vendar ne pravi, ampak na slikah. Potem fotografije partizanskih enot, ki so osvobajale Sarajevo, očala in nalivniki umrlih ilegalcev, prašna pištola in zemljevidi, ki so prikazovali, kakšna je bila dežela med vojno. Toda videti je bila enaka kot danes: isti hribi in reke, ista Istra in ista Makedonija z Albanijo, to čudno državo, zavlečeno v drob domovine, ki je bila metafora za vso revščino tega sveta in stalinizem. Krožil je vic: »Kaj reče napovedovalec na začetku albanskega dnevnika? Dober večer, tovariš predsednik!«

Brkač je komentiral slike, zemljevide in predmete, pri fotografiji, ki je bila zanimiva in iz katere bodo nastale številne grde sanje, pa je šel samo mimo. Prikazovala je velikega, strahovito debelega moža z očali, ki si je poskušal s prsta sneti prstan. V obraz je bil ves spačen, ker ga ni mogel sneti in ker je bilo od tega prstana odvisno njegovo življenje. To ni nikjer pisalo, vendar je bilo razvidno, da je tako.

Ampak brkača ta slika ni navdihnila k predavanju o revoluciji. Na njej ni bilo nobenega junaštva. Prikazovala je zgolj strah, strah pa smo lahko razumeli bolje in natančneje od sleherne revolucije. Revolucija je bila enolična zgodba in nekaj, brez česar nismo mogli živeti, ampak če bi nas kdo vprašal, čemu je pravzaprav namenjena revolucija, mu ne bi vedeli povedati. Rekli bi mu samo, da je bila z revolucijo premagana buržoazija in pregnani okupatorji. No, to ni bil noben odgovor, in to smo vedeli že v drugem razredu osnovne šole.

Ta slika se je pogosto vračala v sanje in niso je mogle izriniti niti prve grozljivke, celo tista grozljiva nadaljevanka, v kateri je nastopala Metuljčica, ne. Težko si je zamisliti kaj strahotnejšega od človeka, ki poskuša sneti prstan, ki si ga je davno tega nadel na prst, še v času, ko ni bil tako debel, zdaj pa ga mora v hipu sneti, ker bo sicer ob glavo.

Ta slika je pravzaprav prikazovala Jasenovac. Takrat tega še nismo vedeli, ampak časa je bilo dovolj, bomo že še izvedeli, vsak po svoje. Taborišče niso živi okostnjaki, ki jim nismo podobni, niti ni taborišče bodeča žica, taborišče tudi niso ustaši in Nemci nad odsekano glavo kakega nesrečneža. Taborišče je človek, ki si poskuša s prsta sneti prstan. Tisti, zaradi katerih mora to storiti, so nevidni, kakor tudi tisti, ki so ga spravili v smrtni strah. Medtem ko gledamo to sliko, se nam zaradi nečesa dozdeva, da smo krivi.

Na drugi strani reke in nato navkreber, blizu Muzeja revolucije, je bil spomenik na Vracah. Od tam se je mesto najlepše videlo, kajti le od tam ni bilo opaziti, da je Sarajevo razdeljeno na staro mesto, zgrajeno v nekih počasnih časih, in novo mesto, ki je raslo, kot smo rasli mi. Samo z Vrac je bilo Sarajevo videti kot eno samo mesto in samo z Vrac je bil viden čas, ki je v njem počasi mineval ter za sabo puščal jasno in čisto sled. Gledano s tega kraja čas deluje tolažilno, saj za sabo ne pušča smrti, ampak hiše in na sleherni od njih znak, kako so živeli in o čem so razmišljali tisti, ki so jih gradili.

Na spomeniku so bila zapisana imena ljudi, ki so jih od leta 1941 do 1945 ubili ali pa so umrli za svoje mesto. Neskončna vrsta imen .in prümkov in med njimi brezštevilni Judje. Morda je bilo eno od zapisanih imen ime človeka, ki si poskuša sneti prstan. Lahko si le upal, da ni tako, da ta moški ni bil iz našega mesta ali da mu je uspelo sneti prstan, zaradi česar je ostal živ. Kot otrok v resnici verjameš, da je dovolj sneti prstan, pa ti bodo tisti, ki so ti ta prstan hoteli odvzeti, podarili življenje. Bilo bi tolažilno, če bi bilo to vero mogoče ohraniti.

KAKO SO POČITNIKOVALI STARI SARAJEVČANI

Če bi bilo le več milosti, če že ni bilo pameti, in se ne bi vsi skupaj znašli pregnani iz lastnega življenja, bi študentje nekega dne nemara pisali diplomska dela na temo »Kako so počitnikovali stari Sarajevčani«. Ampak s tem seveda ne bo nič. Vsa naša priznana preteklost se je zgodila še pred našim rojstvom, za stare Sarajevčane pa veljajo samo tisti, ki so živeli in umrli v Bašeskijevem času, in tisti, ki so živeli v enako davnih časih, s katerih so ljudje v celoti oglodali našo pravo preteklost. Zato diplomsko delo »Kako so počitnikovali stari Sarajevčani« ne bo nikdar napisano.

Toda če bi bilo drugače in bi še naprej živeli to, kar smo začeli, bi lahko vzeli primer S. V. Ta šestnajstletnik se je na začetku julija 1981 odpravil na morje z desetimi jurji v žepu. Ostal bo najmanj tri tedne, čeprav za ta denar ni mogoče kupiti niti avtobusne vozovnice do Ploč. Iz gostilne Pošta ga spremljajo posmehljivi pogledi teh, ki so imeli več denarja, vendar manj poguma, zato so se to poletje odločili za zapijanje na sarajevskem asfaltu, prepričani, da bo poletij in morja še veliko, zakaj bi torej človek brezveze trpel. V nasprotju s S. V. so verjeli, da je vsak dan zadnji v življenju in da izgubljenega časa nikoli ni mogoče nadomestiti.

S. V. se je vrnil z morja po mesecu dni in z osmimi jurji v žepu. Ni znano, za kaj je porabil tista dva jurja, vendar je jasno, da so bili njegovi življenjski stroški nižji od življenjskih stroškov državljana Burkina Fasa, najrevnejše države na svetu. Zgodba o S. V. se je spremenila v legendo, o kateri se bo govorilo vso zimo, vse do naslednjega poletja, ko se bo kdo drug z desetimi jurji odpravil na morje in postal sezonski junak uličnega Pantenona, ki se je tako zelo približal bogovom, da čuti veter, ki ga ustvarja trepet njihovih trepalnic.

Pomen teh skrajnih primerov in pomen mitov, ki so se rojevali okrog njih, je bil namreč v tisočih petnajst, šestnajst- in sedemnajstletnikov, ki so odhajali na morje z nekaj več denarja v žepu, a še vedno s tako malo, da je ni bilo tako poceni turistične ponudbe, ki bi jim omogočila ostati na morju več kot tri dni. Ostali pa so najmanj tri tedne. Celo tisti, ki bi lahko prišli do denarja in katerih očetje bi na široko odprli denarnice, če bi le vedeli, s kakšnim drobižem gredo njihovi otroci na morje, celo takšni so si prizadevali doseči ideal totalne morske bede.

Na začetku osemdesetih se je najpogosteje hodilo v Makarsko, Ston ali Trpanj. Pol Sarajeva se je preselilo v te kraje, v katerih je bilo na stotine naših počitniških hišic, ki so bile, poleg plaž in divjih kampov, glavne tarče S. V. in njemu sorodnih adolescentov in puber tetnikov. Poiščeš sošolkin vikend, recimo v Brocah pri Stonu, se, kao, brezveze oglasiš pri njej, vključiš ves svoj šarm, izkoristiš vse šarmerske potenciale, prodajaš zgodbo, ki je to sezono v špilu, ona pa se ne more in ne more načuditi temu čudežu, kako brezvezen si bil v Sarajevu, zdaj si pa tako super. Pri njej ostaneš čim dlje, po možnosti globoko v noč, potem pa pogledaš na uro, se primeš za glavo in se navidez zasekiraš, ker si, evo, vse zamudil. Takrat te ona povabi, da prespiš, poglej, koliko prostora je, ti malo cincaš, rečeš, saj lahko tudi na plaži, ampak od veselja si že ves iz sebe, kajti če prenočiš enkrat, boš prenočil vsaj še desetkrat, potem pa pot pod noge do naslednje žrtve.

Tudi problem prehrane ni bil veliko večji. Spet se na koga prišlepaš, kupiš pol kile kruha, zdenka sir in carnex pašteto ali pa naletiš na kako ribiško noč, na kateri brezplačno delijo ocvrte sardele. Resnici na ljubo, utegnilo je biti tudi drugače, in nikjer se ni stradalo, kot se je utegnilo stradati na morju. Ampak o tem nihče ni govoril, saj bi bila takšna pripoved pod častjo. Omeniti velja le eno od najbrž tipičnih zlaganih, vendar ilustrativnih zgodb s počitnic: »Pridem v Zaostrog, tam pa se je na pomolu zbrala skupina hašišarjev, bilo jih je vsaj dvajset, če ne še več. Kupijo kruh, za kaj drugega nimajo denarja, pa ga pomakajo v morje in jejo. Pri bratu, prav pomakajo ga v morje in jejo.«

No, tako so počitnikovali stari Sarajevčani! Tujine in blagostanja so se učili na morju, ne vedoč, da bodo ta znanja v življenju še potrebovali. Toda to so bili dostojanstveni ljudje, ki so verjeli, da so julija in avgusta boljši od preostanka sveta, in ni jim bilo težko sneti kake Beograjčanke, še manjša težava pa si je bilo izmisliti, da so sneli Beograjčanko. Če verjamejo v Boga, danes molijo k njemu, naj jim vrne to, brez česar so ostali. Ampak Bog ne da je tega, čemur se je človek sam odrekel. Bog ljudem ne varuje spominov.

BLAMAŽA IN BLAMIRANI

Ko je človek v tistih časih stopal čez hišni prag, se je bal samo enega: da bi se blamiral. Ne blamirati se, ne izpasti tepec in ne dati okolici povoda za zafrkavanje - to je bil prvi življenjski imperativ, temelj socialne zavesti Sarajeva in prvo, česar si se naučil od življenja, ko si začel naokrog hoditi sam, brez spremstva očka in mame. Ljudje so počeli vse živo, da se le ne bi blamirali, največje blamaže pa so doživljali prav zaradi tega paničnega, endemičnega sarajevskega strahu, strahu, po katerem se je to mesto razlikovalo od vseh drugih mest na svetu. Lahko bi celo dejali, da so se življenjepisi ljudi oblikovali v znamenju tega strahu, da so nadarjeni postajali še bolj nadarjeni, ker so se bali, da se bodo blamirali. Pred blamažo pa si se najbolje branil z agresijo, blamiranjem drugih ali z igranjem ravnodušnosti do vsega, do česar nikakor nisi bil ravnodušen. Ko je recimo Kusta dobil zlato palmo in je po telefonu rekel, ja, evo, ravno menjam parket pri Mladenu Matericu, kao, dol mu visi za to palmo, je bil to tipski primer odziva Sarajevčana, ki se je ustrašil blamaže.

Če je bilo človeku recimo ime Miljenko in je stanoval natanko na polovici poti med Osnovno šolo Miljenka Cvitkoviča in Osnovno šolo Silvija Strahimirja

Kranjčeviča, je že v osmem letu starosti vedel, da se mora s kremplji in zobmi boriti, da ga ne bodo slučajno vpisali v šolo Miljenka Cvitkoviča. Že takrat je lahko vedel, kaj se mu bo zgodilo, če se samo za en dan prikaže v šoli z napačnim imenom, in že takrat ga je nezgrešljivo vodil instinkt, ki je večno spremljal Sarajevčane našega časa in ki se ga največkrat niso niti zavedali. Pravzaprav so se ga zavedeli šele potem, ko so nekaj mesecev živeli v drugih mestih in vsi začudeni ugotovili, da tam prav nihče ne preži na njihov napačni korak in se tudi ne veseli zelo, če se, vsaj po sarajevskih merilih, slučajno blamirajo.

V    teh drugih mestih in bratskih republikah so verjeli, da so Sarajevčani strašansko duhoviti ljudje in da so se zmožni zafrkavati brez prestanka in v ubijalskem ritmu. Če je v tem prepričanju že bila nekakšna resnica - in bila je samo, če si se primerjal z nekom, ki je recimo prihajal iz Zagreba, Ljubljane ali kakega podobnega mesta - se je ta duhovitost izbrusila v letih hudih muk zaradi smeha na tvoj račun. Komur se nikdar niso odkrito in grobo posmehovali, nikdar ne bo znal zasmehovati ljudi in jih spravljati v smeh.

V    bistvu je bilo vse predmet zajebancije in z vsem, kar je človek bil, se je lahko blamiral. Sočasno je bil to prečudovit čas individualizma, saj si bil sam pred svetom in vsakdo je bil sam pred teboj. Bil si svet, ne da bi bil pri tem tudi narod, čreda, zaščiteni pripadnik česarkoli že. Ko smo postali pripadniki, in to je bilo takrat, ko se je naša zgodba končala ali pa se je še končevala, smo obenem postali tako zaščiteni kot tudi prezrti. Ali pa smo padli pod zaščito prezira pripadnikov česa drugega. V novih časih ni več strahu pred blamiranjem, zajebancija na tuj račun pa je le še folklorni ostanek nekega prejšnjega življenja in je nedolžna kot črnobele grozljivke, v katerih ne verjameš ne Godzilli ne Godzillini žrtvi.

V sedmem razredu je oddelek razrednika Hrvoja Filipoviča dobil novega učenca, tipa, ki je dvakrat ponavljal in mu je bilo ime Slobodan Vukovič. Ko ga je razrednik vprašal, iz katere šole prihaja, je Slobodan Vukovič povedal, da je prišel iz Osnovne šole Slobodana Vukoviča, zaradi česar je ves razred, sploh fantje, od smeha končal pod klopmi. Razrednik se seveda ni smejal, ampak je začel ponorele učence za ušesa vleči s tal, vendar niti njemu ni bilo čisto vseeno, saj je tudi sam razumel, kaj je smešno v tem, da je Slobodan Vukovič prišel iz šole Slobodana Vukoviča. Je danes sploh še kdo, ki bi se temu smejal? Četudi je, bi se smejal le zato, ker se spominja, da so bile takšne reči nekoč dejansko smešne in da so bile toliko bolj smešne, ker si vedel, da bosta blamaža in sramota tistega, ki se mu smeješ, toliko večji, kolikor glasneje se mu boš smejal.

Nekoč davno je Johnny Cash pel pesem o dečku, ki mu je oče nadel žensko ime. Zaradi tega so malega vse otroštvo trpinčili in odločil se je, da bo ubil očeta. Ko ga je po dolgih letih le zgrabil, ga je vprašal, zakaj mu je nadel takšno ime. »Da bi se v življenju znal boriti, sin.«

Sarajevo je v tistih letih vsem svojim dečkom nadelo takšna imena, ti pa so se, četudi se niso naučili boriti, naučili spominjati se, srečni v svoji preteklosti.

SLEPEC

V    sanjah se vračajo tudi tisti, ki jih ne bomo nikoli več videli, na katere smo pozabili, v budnosti se niti ne spomnimo, da sploh obstajajo, potem pa pridejo, navadno tik pred prebujenjem, in nam popolnoma izpolnijo dan. Mislimo nanje, bebavo se smehljamo, na vprašujoče poglede skomigamo, saj je nemogoče povedati, to je nemogoče pojasniti, s temi gosti iz sanj lahko samo preživimo dan in jih na koncu -tokrat nemara za zmeraj - spet pozabimo. Nihče, ki jih ni videl, jih nato pozabil, potem pa so se mu vrnili v sanje, ne ve, zaradi česa so ti ljudje pomembni. Pravzaprav so pomembni le zato, ker so se čudežno prikazali, potem ko so bili pozabljeni. O teh, ki si jih pozabil, ne moreš razmišljati, kot tudi ne moreš preživeti lastne smrti, in ko se k tebi nenadoma vrnejo tisti, ki jih ni bilo, se ti zazdi, da je bil nocoj ta svet za hip manj smrten.

V    sanje se ti recimo zavleče tisti slepec. Se njegovega imena ne veš in zanj tudi nikoli nisi vedel, ampak vsi bodo takoj vedeli, za koga gre. Pojavil se je na začetku sedemdesetih, morda že prej, ampak takrat si ga začel videvati, ker je bil to obenem čas, ko si spoznaval svoje mesto. Ni bil prvi slepec v tvojem življenju, bil pa je prvi, ki ni nosil temnih očal in sta se mu videli tisti beli krogli namesto oči. Obraz brez oči je bil strahovit, ker je bil to obraz brez vsakega izraza. V tebi je porajal strah, v odraslih predvsem sovraštvo. Naučil se boš: sovražili so ga, ker ni nosil očal in ker je s tem odkrival to, česar se ne sme videti ali kar je bolje ne videti, če naj človek spokojno živi.

Takrat je utegnil imeti trideset let. Nosil je temno modro obleko, bil je zelo suh in imel je redko črno brado. Takrat ni beračil. Samo hodil je po ulicah centra, s tisto svojo palico je trkljal ob zidove in vsi so se mu umikali s poti. Bil je tak čas: ljudje niso tekali za lahkim dobrim delom, niso jemali slepcev pod roko, jih vodili čez cesto in tlačili v tramvaj. To bodo počeli veliko kasneje.

Pozneje si ga pogosto videval, vendar v vmesnem času nisi nikoli pomislil nanj. Z leti je bila njegova obleka vse bolj umazana, pogosto se je opotekal po ulicah in kmalu se ni vedelo, ali je moški bolj slep ali bolj pijan. Ko izrečemo kaj takega, zveni kot strašanska grobost, vendar si ne lažimo, vsaj ne v spominih: ta moški se je večini ljudi gnusil. Sploh starejšim.

Ko si ga videl prvič, je imel deset prstov. V to si povsem prepričan, toda po desetih letih so mu začeli manjkati prsti na eni in nato še na drugi roki. Nisi jih štel. Nihče jih ni štel, ampak zdelo se je, da ima iz leta v leto manj prstov. V tem obdobju je začel nositi črna očala, najbrž ga je k temu kdo nagovoril, ampak ti prsti so se ljudem zdeli grozovitejši od njegovih praznih očesnih zrkel. Dobronamerneži so verjeli, da gre za kako bolezen, pri kateri človeku odpadajo prsti, tisti z več domišljije so mislili, da si zaradi nepopisne groze, ker je slep, sam seka prste, zlobneži so kleli skozi zobe, ker to počne, in menili, da je vse, ampak prav vse posledica alkohola. Hudobni ljudje so vedno zaljubljeni v tuje hibe, ta zaljubljenost pa je v našem mestu večja kot kjerkoli na svetu. Tuja hiba je vedno dober povod za psovko.

V bistvu je bil ta mož samo eden od sarajevskih beračev. Toda ti se spominjaš časov, ko ni beračil in se tudi ni opotekal zaradi alkohola, ampak je bil le slep in je to vsem kazal. Miloščino so mu dajali samo tisti, ki so si upali stopiti k njemu, k njemu pa so si upali stopiti samo takšni, ki so se nagledali smrti ali pa na smrt niso bili občutljivi.

Nanj si se spomnil, ko si na začetku osemdesetih prvič prebral Sidranovo pesem Slepec poje svojemu mestu. Nanj se spomniš vsakič, ko jo prebereš. Pesem je romantična in tolažilna podoba nečesa strahotnega, zato si si zamišljal, da jo je Sidran napisal prav temu človeku. Napisal jo je, da bi nečemu strahotnemu dal človeško mero. Ali natančneje: da bi pogledu na nekaj strahotnega dal človeško mero.

Po teh sanjah te je prevzela nežnost celo do tega moža, ki si se ga vedno bal, čeprav si že kot otrok vedel, da ti ne more nič. Pozabljeni, živi in mrtvi, so vedno dobri gostje sanj. Pozaba je pametnejša od smrti, kajti iz pozabe se sem in tja kdo tudi vrne. Iz smrti se ne vrne nihče. Brez Boga je prav vsaka smrt neumna.

POTRESI

Dvakrat je izginilo mesto: prvič Skopje, nekega leta malo pred našim rojstvom, in drugič Banjaluka: v dveh naletih, 26. in 27. oktobra leta 1969, je mesto skorajda izginilo. Skozi meglo trepetajo televizijski obzorniki, slika na črnobelem televizorju poskakuje, solze na obrazih deklet in moški, ki se pred porušenimi domovi prijemljejo za glavo, pa ne delujejo več tako pretresljivo. Zdaj se že dozdeva, kot da je bilo vse to zelo davno, zato človek v sebi ne najde žalosti za tako daljne dogodke. Potres v Banjaluki je bil v spominu davnejši od druge svetovne vojne. Ali pa gre morda za to, da smo kot še čisto majhni otroci te slike gledali na televiziji, zaradi česar se nam niso zdele resne in grozne, tako kot ni resno nič, dokler to samo gledaš na televiziji in v črnobeli tehniki. Nismo bili iz Banjaluke, svet pa je bil še vedno tako velik in širok, da je bilo za nas otroke daleč vse, kar ni bilo naša ulica, naša pot do morja in naše morje v enem in edinem dalmatinskem mestecu.

Takoj ko se je podrla Banjaluka, je tja prispel tovariš Tito. Obiskoval je šotore z nesrečniki, ki se takrat niso imenovali ne pregnanci in ne begunci, ker potres ni bil delo človeka, ampak narave, pregnanci in begunci pa so, kot se bomo naučili pozneje, dobili ti imeni, da bi z imeni obtežili vest teh, ki so jih preganjali. Potres ni imel zavesti, tovariš Tito pa je bil za ljudi mogočnejši od potresa, objokane ženske so se dotikale njegovih ramen, kot da tam sedijo angeli, brkati moški kot iz zgodb Petra Kočiča pa so tovarišu Titu poljubljali roke. Naslednji dan je Oslobođenje pisalo: »Prišel je tovariš Tito! Ob ognju govorimo, kako je bil tukaj tovariš Tito. Jok starke ob prvih Titovih besedah: 'Dragi moji Krajišniki!' Govorijo: 'Dokler imamo našega Tita, bo tudi Banjaluka. Toda tudi vojska je Titova, in policija ... vsi mi smo njegovi, Tito pa ne bo dovolil, da bi Krajišniki ostali brez Banjaluke.'«

Potem se je gradilo, delovni kolektivi iz vseh naših republik in pokrajin so se vključili, da bi zgradili Banjaluko in ljudem vrnili porušene domove. Ranjenci so bili po bolnišnicah od Zagreba do Sarajeva, sčasoma pa se bodo tudi oni vrnili na domove. Samo mrtvi se ne vrnejo. Nanje ljudje pozabijo z minevanjem časa ali

ob še večjih nesrečah, sredi katerih noben potres devete stopnje ni več kakšna posebna katastrofa. Ampak vse do konca in do vojne, ko so tako besede kot tudi imena spremenili pomene, bo veljalo, da sta Banjaluka in Skopje mesti, ki ju poznamo po potresih, in kadar pomislimo na potrese, se najprej spomnimo nanju.

V naših časih je Banjaluka samo enkrat z nečim zasenčila svojo potresno karizmo. To je bilo takrat, ko je Rokometni klub Borac pustošil po Jugoslaviji in leta 1975 šele v finalu Pokala evropskih prvakov izgubil proti vzhodnim Nemcem. Če se zelo zamisliš in poglobiš, se boš nemara spomnil teh imen: Unčanin, Selec, Boro Golič, Momo Golič, Jelič, Karalič, Radenovič ... In največjega golmana Abasa Arslanagiča, ki je brez slehernih težav ubranil sedemmetrovke velikih in strašnih ruskih medvedov. Pa Zorana Popovskega, ki je, kadar je žogo prejel Nebojša Popovič, vedno, ampak prav vedno govoril - doktor Nebojša Popovič. Ti pa si zijal v televizijo in si še vedno imel tako zdravo domišljijo, da se ti je zdelo čudno, ker doktor Popovič ne igra v beli zdravniški halji.

Zadnji pravi potres je 15. aprila 1979 prizadel Črnogorsko primorje. Legenda pravi, da je sarajevski fotograf Slavko Erič takrat na lastne oči videl, kako se cesta cepi na dvoje, vendar, kot ponavadi, v aparatu ni imel filma.

V tem potresu ni bilo mrtvih, zato pa je nastala orjaška gmotna škoda. Pod nujno so bili izglasovani samoprispevki in razpisana so bila posojila za obnovo črnogorskega primorja, ki so jih ljudje vplačevali še leta, morda vse do konca naše zgodbe in zgodovine. Vsake toliko je televizija objavila reportažo, ki je razvidno pokazala, da so lepe stare dalmatinske hiše v Kotorju in Tivtu še vedno porušene, zato se moramo še malo potruditi,

naj recimo vsak zaposleni vsake tri mesece podari po en dnevni zaslužek, da bodo popravili, kar je pokvarila naravna stihija. To je že bilo obdobje dvomov, zato so ljudje potihoma sumili, da pol Črne gore prav lepo živi od teh naših dnevnic, samoprispevkov in posojil in da jim ne pade na pamet, da bi popravili tiste hiše, kajti če bi jih, bi ostali brez svojega dohodka za brezdelje.

Malo po potresu se je po Sarajevu širil vic: »Kako Črnogorec drka? Tisto reč vtakne v zemljo in čaka na potres.«

SRCE IN JUGOSLAVIJA

Kaj ste čutili, medtem ko je med praznovanjem petinštiridesete ali katere že obletnice bitke na Kozari zbor Abraševič prepeval: Prej bomo umrli, kakor svojo zemljo dali? Kje je bila domovina in kje srce, ko je tisti beograjski pesnik žalostnega maja 1980 grmel z zaslona: Kdo si Grmeču reči drzne, Tita ni in mi smo še, Grmeču, ki njemu osebno je poročal? Danes je težko vedeti odgovore na takšna vprašanja, četudi je človek popolnoma iskren in mu je do zgodovinske resnice toliko, kolikor mu je do vsakega, ampak prav vsakega leta njegovega življenja. Težko je vedeti, ker pomni samo glava, srce pa je brez pameti in ga je težko na kaj spomniti. Oglasi se samo, ko nenadoma in kot strela z jasnega, mimo vsake notranje cenzure, do njega pride vest iz prejšnjih časov.

Recimo takole: pelješ se s tramvajem, ravno si zamišljen, ko od nekod pridejo do tvojih ušes športne

novice. Najbrž ima kdo prižgan tranzistor ali pa, medtem ko stojite pred semaforjem, slišiš radio iz kakega avta. Če ne poslušaš teh novic in misliš na kaj svojega, kaj ti poreče srce, ko do njega pride informacija, da se bosta jutri tam in tam srečali reprezentanci Jugoslavije in Hrvaške ali - da bo stvar še močnejša -Jugoslavije ter Bosne in Hercegovine? V drobcenem delcu sekunde bo srce poreklo: glej, saj igra Jugoslavija! Samemu sebi ne boš verjel, lastnemu srcu pa boš zaželel infarkt, kajti glej ga, kakšno je: zanj je Jugoslavija še vedno Reprezentanca in Domovina, Hrvaška, Bosna, Makedonija in tako naprej pa so še naprej besede iz regionalnih kronik, kmetijskih oddaj in poletnih obmorskih prepirov.

Zgodovina srca je edina avtentična človeška zgodovina. Vse drugo so zgodovine civilizacij, narodov, plemen in njihovih idej, zato v njih ne moreš najti živih prijateljev, sorodstva, pozabljenih obrazov s televizijskih zaslonov, mrtvih čeških turistov, ostarelih galebov z Makarske riviere in Mostarčanov, ki govorijo, kot da se posmehujejo vsemu svetu. Srce vse te pozna še potem, ko jih je glava že pozabila, tako kot srce pozna Jugoslavijo, to besedo, ki tebi pomeni že nekaj desetega, nekaj kot grenak mandelj, ki je grenak tebi, srcu pa ne in mu nikdar ne bo.

Zdi se ti neverjetno, da si prepeval to himno, da si to počel pogosto in da zagotovo nobene himne več ne boš pel tolikokrat, kot si Hej, Slovani. Prvič si jo zapel, ko so te sprejeli med pionirje. Takrat nisi vedel, kaj pomeni tisto prazne vaše proti nam so steke, sploh pa ti ni moglo biti jasno, kaj pomeni črna zemlja naj pogrezne tega, kdor odpada. Mislil si, da je govor o četnikih in ustaših, ampak ni ti šlo v glavo, da je to tudi njihova domovina, saj so te učili, da je Jugoslavija domovina teh, ki jo imajo radi, torej teh, ki do nje čutijo to, kar pomni srce, ko zasliši verz: Prej bomo umrli, kakor svojo zemljo dali.

Pravzaprav gre za nekaj preprostega, nekaj, za kar je Bog poskrbel, da je natanko takšno, kot je, ali pa je za to nemara poskrbelo naključje, ki naj nam pokaže, da Bog le obstaja. Ko smo namreč peli to himno in klicali prekletstvo nad izdajalce svoje domovine, smo to prekletstvo klicali tudi nadse in nad svojo prihodnost. Naše odpadništvo bo nenaklepno, a bo vseeno odpadništvo. Odpadniki smo postali v trenutku, ko smo prenehali peti to himno ali ko smo jo prvič odpeli s prepričanjem in nagovorili srce, naj besedo Jugoslavija občuti tako, kot jo občuti.

Živeli smo v času brez zvijačnosti. Ali pa smo morda bili generacija, ki ni prepoznala zvijačnosti svojih staršev in njihove generacije, prav te generacije, ki nas je silila k ljubezni do Jugoslavije in ki je Jugoslavijo krvavo razdrla ter pregnala v smrt ljudi in njihove spomine. Za nas je bila naša domovina lahna kot papirnata zastava, za generacijo naših staršev je bila težka kot top. Nismo bili v partiji, nismo dobivali stanovanj in kreditov za avto in nismo zmogli narediti ničesar, kar bi bilo v našem interesu. Nismo se kurbali z Jugoslavijo, naši starši pa so se. To smo jim veliko lažje pripravljeni oprostiti, kot lastnemu srcu oproščamo občutje do Jugoslavije.

Ganljiv je otrokov glas, ko poskuša povedati kaj resnega, ko poskuša reči to, kar je slišal od odraslih, ali to, kar so si odrasli izmislili kot modrost ali lepoto. No, še zdaj se lahko spomniš svojega glasu, ki 29. novembra 1974 pred vso šolo deklamira: Da biga slišalo, Zagorje se je Avali približalo, morje stolpu Nebojševemu ... Ali: Ko govori, kot da padajo zvezde ... Če s prav tem glasom poskušaš reči kaj novega, ti ne bo uspelo, ker si izgubil vero v velike besede, ki jih ne razumeš. Mera sleherne vere je enaka meri čistega spomina. Le tisti s čistim spominom je pravi vernik.

OZBILJNO PITANJE

Morda je tu in tam še najti kak zid na Koševu, nemara v Ulici kralja Tomislava, morda na dvoriščnih pročeljih hiš v Ulici Matije Gubca ali pa kje drugje in v kakem drugem delu mesta stoji zid, ki hrani zbledel grafit z napisom: resno vprašanje. Veljalo bi ga vsaj poslikati, če ga že ni mogoče zakonsko zaščititi in razglasiti za kulturni spomenik. Ta grafit je star sedemnajst ali osemnajst let in je eden od desetin ali stotin enakih napisov, ki so se neko noč prikazali na sarajevskih pročeljih kot del posebne marketinške akcije, kakršne se je lotil Zlaja Arslanagič pred koncertom svojega benda Ozbiljno pitanje, ki bi moral biti v Kuku, Steleksu ali na kakem podobnem kraju.

Legenda pravi, da koncerta ni bilo, Zlaja in njegove glasbenike pa so poklicali na milico, kjer jim je bilo rečeno, da ne bodo dobili dovoljenja za špil, dokler s sarajevskih ulic ne bo izbrisano tudi zadnje resno vprašanje. Takrat smo se prepričali, da celo milica ni vedno tako butasta in neobveščena ter da njene metode niso vedno omejene na pendrekanje in vlečenje za ušesa. Ali pa se je morda le zgodilo kaj drugega, morda zgodba sploh ni resnična, kajti vse do danes so vendarle ostali vidni sledovi nekaterih od teh grafitov. Napisi po zidovih trajajo dlje od bendov, sem in tja celo dlje od človeških življenj.

Po štali z grafiti je šel Zlaja Arslanagič v vojsko. Ozbiljno pitanje je za vedno razpadlo, ne da bi v naših glasbenih občutjih zapustilo vsaj najmanjšo sled. Pozneje je Zlaja nekaj mesecev igral z Elvisom in Meteorji ter jim napisal nikdar posneto in zdaj že popolnoma pozabljeno pesem, ki je pela: Sarajevo spi (tu pride pozabljena beseda) in šablonske vzore, Sarajevo spi sto let, ponavlja vedno iste fore. Sporočilo pesmi je bilo, da nihče ne bo nikoli predramil Sarajeva, in takrat je to delovalo hudo resno in intelektualno, ker je bil tak tudi njen avtor.

Pozneje se je Zlaja oprijel komerciale, ustanovil je Crveno jabuko, zaslovel, napisal žalostno in nostalgično pesem o obleganju Sarajeva in odšel čez lužo. Ni se hotel vrniti, niti takrat ne, ko so ga povabili, naj s Crveno jabuko znova, v novih razmerah in časih, pobere denar. To je bilo dejansko v redu in dosledno, ne glede na vzgibe. Pravzaprav je bilo kot v pesmi Borisa Bizetiča iz sedemdesetih let: Stare ljubezni nikdar ne kliči, saj rekla ti bo z otožnostjo v glasu, s slovesom sem se sprijaznila, naj se zdaj še z enim, le da v drugem času?

Toda ker čas mineva in se leta spominov nalagajo eno na drugo, zgodovina naših življenj pa je celovita, saj je v njej vse enako davno, tako tisto, kar se je dogajalo leta 1980, kot tisto, kar se je dogajalo leta 1989, so razlike med zgodbo o Ozbiljnem pitanju in zgodbo o Zlajevi Crveni jabuki čedalje manjše. Tako prva kot druga je že zdavnaj končana, za sabo pa sta pustili le dve bledi sledi. Prva je na zidu, druga v grozno stari pesmi o dežju in oknu, ki jo poje Dražen Ričl Zijo. Zdaj se prav nihče ne ukvarja veliko s tem, kaj je bila alternativa in kaj komerciala, saj ne prvo ne drugo ne zadeva novih življenj. Tista stara so kot zidovi v sveže prepleskanem stanovanju, o katerega pravi vsebini pravzaprav ne vemo ničesar in tudi nihče drug ne bo vedel več, z izjemo pleskarja, ki bo čez deset, dvajset let strgal barvo in natanko vedel, kako in s čim so bili pobarvani ti zidovi. Ampak njega to pravzaprav ne bo zadevalo, kakor tudi tistih, ki so prišli pozneje, sploh ne zadeva, kaj je bilo Ozbiljno pitanje.

Verjeli smo v resne stvari in mislili, da lahko nekako vplivamo na svoj svet. Enako kot smo mislili, da ni nič banalnejšega od Mirzinega jata in pesmi Apsolutno tvoj ter nič naivnejšega od Ljubiša Račiča, ki je igral Smoke on the Water in skupaj s kitaro naredil premet nazaj. Potem pa so se nam lastna življenja porogala z uničenjem sleherne razlike med tem, kar je bilo neumno, in tem, za kar smo verjeli, da lahko spremeni svet.

To, kar utegne zaboleti, če se človek res zelo zamisli, pa je, da se ne more spomniti niti ene same pesmi in niti enega verza skupine Ozbiljno pitanje, obenem pa se vendarle spominja celo pesmi Mirzinega jata. Kar je bilo pomembno, včasih ne obstaja več. Vidiš samo ta bend. Zlaja Arslanagiča, kako nekaj besno igra na kitaro in pošilja nekakšna na moč resna sporočila, vidiš sebe, kako jih gledaš, in veš, da si ti tisti, ki jih sliši, vendar ti danes s tistim seboj ne uspe vzpostaviti stika. Kaj ti je ta človek, ki se ga spominjaš, ta človek, ki si ti sam pred osemnajstimi leti? To je dejansko zelo resno vprašanje, najbrž najresnejše, ki ga lahko zastavi osebna zgodovina.

DESNICA BRANE

Branko Ćopić je v eni od svojih pesnitev opeval, kako se je šolal neki Desnica Brane. Slo je za grozljivo slabega učenca, ki mu ni šlo niti pri enem samem samcatem šolskem predmetu, pri zemljepisu pa je bil prav najslabši. Potem je prišla vojna. Brane je bil plemenitega srca, zato je oblekel partizansko uniformo in se odpravil branit rodno geografijo, o kateri ni vedel ničesar. Tako je hodil od enega kraja do drugega in od ene velike bitke do druge ter se naučil imena rek, vasi, mest in gora. Desnica Brane je na koncu seveda moral umreti in za njim je ostalo le ime, vrezano v šolsko klop, ter spoznanje, da je v trenutku smrti geografijo obvladal bolje od vsakega piflarja.

Copičeva pesnitev je bila silno žalostna in žalostna je še danes, takoj ko se človek spomni nanjo. Enako žalostna je geografija, ki jo z leti pozabljamo in o kateri otroci, rojeni za nami, že ne vedo ničesar. Toronto in Melbourne sta danes veliko bolj znana od Mrakovice in Ljubin groba, kajti v Torontu in Melbournu nemara živita ujec in stric, na Mrakovici in Ljubin grobu pa živi samo pogrebna in pokopališka geografija, geografija Copičevih pesnitev in spominov načeloma zelo pozabljivih generacij.

V tretjem razredu osnovne šole smo se recimo učili tudi o kraju, ki se imenuje Matič poljana. Tam je neke vojne zime zmrznila četa proletarcev, zato so dvajset let pozneje na Matič poljani postavili spomenik, pravzaprav so v zemljo zabodeni grobo klesani kamni, razporejeni v kolono ljudi, tako da vsak od njih simbolizira po enega zmrznjenega partizana. Ja, tudi to smo se učili v šoli, ampak pravi čudež je, da je lekcija ostala v spominu še po četrt stoletja, ne glede na vse tisto življenje in resnične dogodke, ki bi morali iz glave izbrisati virtualno geografijo revolucije in narodnoosvobodilnega boja.

Veliko bolj znani kraji so bili Sutjeska, Neretva, Lijevče polje, Prozor in planina Konjuh, ob kateri hodi četa proletarcev in nosi mrtvega tovariša, husinskega rudarja. No, naša največja težava z geografijo je bila v tem, da resnične reke in gore sploh niso bile podobne rekam in goram, ki so v zgodovini naših življenj nosile njihova imena.Tako smo pravzaprav imeli dve Neretvi. Čez prvo se je vil most rešitve, ki ga je Tito porušil, da bi ukanil okupatorje in domače izdajalce, vzdolž druge Neretve pa je vozil vlak proti morju, mi pa smo kukali skozi okna kupejev in poskušali nagovoriti oči, naj v tej resnični reki vidijo Tita in partizane, naj vidijo nore tifusarje in bitko sto na enega, ampak oči niso mogle videti ničesar od tega. Za nas je bila to navadna globoka in zelena voda, to je bila navadna reka, ki bo veliko pozneje, takrat ko bosta Toronto in Melbourne postala kraja naše čustvene geografije, reka naših življenj, zadnja reka proti morju, večja in bolj neverjetna od Neretve, o kateri smo se na sledi Desnice Braneta učili v šoli.

Ali pa Husino, mitska vas naše generacije, ki pravzaprav niti ni bila vas, temveč mitsko prebivališče knapov s črnobelih slik, ki so nam prinesli svobodo, pred njimi pa še tistega Jura Keroševiča, ki je bil pred kraljevim jugoslovanskim sodiščem obsojen na smrt in se sploh ni bal umreti, saj je razmišljal le o svobodi in idealih delavskega razreda, ne pa o življenju. Zdelo se nam je, da takšne vasi ne more biti na zemljevidu našega sveta, če pa že je, je enako lepa in žalostna, kot je lepa in žalostna pesem o planini Konjuh. Toda takoj ko so nas prvič odpeljali v Tuzlo in nam je učiteljica s prstom pokazala kraj resničnega življenja husinskih knapov, je bil naš šok tolikšen, da smo si v glavi nemudoma zamislili dva povsem ločena svetova, enega, ki ga gledamo z lastnimi očmi in v katerem je to grda, revna vas, ter drugega, ki je samo v nas in v katerem je ta kraj po meri pesmi o mrtvem rudarju.

Pesnitev o Desnici Branetu zdaj ne obstaja, ker je otroci ne berejo več in ker se nihče več ne razjoče nad usodo slabega učenca in dobrega partizana. Tako kot geografija, ki jo opeva, obstaja v spominu in je spremenjena toliko, kolikor smo se spremenili kot ljudje. Zato je zaman vsakršno spominjanje, zaman je listanje starih knjig in časnikov, tako kot tudi prepevanje pesmi o rekah, partizanih, gorah in rudarjih. Vse, kar se o tem lahko reče in sme reči, je že v spominu, in tam je to treba tudi shraniti, takšno, kakršno je ostalo, ker je le takšno resnično in ker samo tako nič ni neumno in banalno.

OLIMPIK EKSPRES

Pred olimpijado so na progi BeogradSarajevoPloče uvedli strašansko hiter vlak. Vlak se je imenoval olimpik ekspres in ni imel kupejev, ampak si v njem sedel kot v letalih. Nad vhodom je bil televizor, ki je prikazoval posebne programe, nove filme, naravne lepote Jugoslavije, zimska tekmovališča, plese in običaje naših narodov in narodnosti ter vse, kar smo sicer lahko gledali na normalni televiziji, ampak to je bilo nekako lepše, slovesnejše in resnejše. Vsake toliko so prišle stevardese z brezplačno pijačo in sendviči, ti pa si verjel, da bodo nekega dne takšni vsi vlaki v naši državi, vendar si se bal, da bo do takrat minilo veliko časa in da boš grozno star, da boš morda imel celih trideset let in v vlakih ne boš več užival.

Tudi gledano od zunaj se je olimpik ekspres razlikoval od drugih vlakov. Bil je srebrn in aerodinamične oblike - ali pa se ti je le dozdevalo, da je aerodinamičen, ker je bil srebrn - vlekla pa ga je lokomotiva, ki je bila videti zelo moderna in, vsaj na prvi pogled, kot lokomotive japonskih vlakov, kakršne si videl na televiziji in ki so drveli s hitrostjo milijon kilometrov na uro.

Pravzaprav je bil olimpik ekspres na zunaj celo lepši od modrega vlaka, s katerim se je nekoč vozil tovariš Tito. Ko je zapeljal na sarajevsko železniško postajo, smo bili končno obsijani s to dolgo obetano nam boljšo prihodnostjo, in vedeli smo, da potrebujemo le še malo potrpljenja, pa bo vse naše življenje podobno temu vlaku.

Celoten vozni red je bil prilagojen olimpik ekspresu in njegovi hitrosti. Od Sarajeva do Ploč se je prišlo v dveh urah in pol, prišli bi še prej, če nam spotoma ne bi bilo treba čakati tistih grdih in smešnih zelenih vlakov iz naše preteklosti. Tako je bilo do olimpijade in še nekaj mesecev, vse do konca poletja 1984.

Potem so se začele stvari spreminjati. Najprej so stevardese prenehale prinašati sendviče, potem so pijačo zaračunavali, kot pijačo zaračunavajo v vseh drugih vlakih, nato so se pokvarili televizorji, na koncu pa je postal olimpik ekspres čisto navaden vlak, ki je bil resda še naprej hitrejši od drugih vlakov, ampak nismo ga več imeli radi, ker nas je vse v njem spominjalo na lepe, neizpolnjene obljube. Takšen je bil vse do začetka vojne. Pravzaprav vse do dneva, ko je umrl skupaj z železniško progo med Beogradom in Pločami, kot včasih umrejo nežive stvari, ki so sestavljale življenje.

Včasih se zazdi, da bi bilo vse drugače, če bi olimpik ekspres ostal tak, kakršen je bil v prvih mesecih svojega obstoja. Če bi stevardese še naprej raznašale brezplačne sendviče, če bi televizorji delovali in bi ta vlak ostal čudež med vlaki, nemara tudi življenje ne bi razpadlo tako, kot je razpadlo. Včasih se zazdi, da bi bilo treba le nekaj reda in vztrajnosti, pa bi se izognili vsemu, čemur bi se, kot verjamemo zdaj, morali izogniti in čemur s skupnim in nepreciznim izrazom pravimo vojna. Nismo blizu resnici, če rečemo, da vojne ne bi bilo, če bi olimpik ekspres ostal tak, kakršen bi moral biti, ampak plemenito je v to verjeti. Plemenitost vere je pri takšnih rečeh pomembnejša od resnice.

Ob prihodu na sarajevsko železniško postajo je televizor olimpik ekspresa redno predvajal sintetizatorsko različico pesmi Kad ja pođoh na Bentbašu.

V turističnem pomenu to ni mogel biti zadetek v črno. Pesem je bila žalostna, in čudno je, če te mesto, v katero prihajaš kot turist, na vratih pričaka z otožno pesmijo. Ampak to ni pomembno in tudi nikoli ni bilo, sploh ker Sarajevo nikdar ni premoglo vesele pesmi. Se tista o sarajevskih agah, ki pijejo vino, ni sarajevska, ampak iliška.

Kad ja pođoh na Bentbašu je bila tudi zadnja odjavna pesem Televizije Sarajevo. To je bilo že smiselno, kajti televizijski program ni namenjen turistom, žalost pa je pot do tega, da se človek zamisli nad sabo in svojimi rokami. Sarajevska televizija je tako nehote pozivala Bosance, naj se zamislijo nad sabo.

GVIDO IN DŽENARO

»Sir Oliver« se reče natanko tako, kot se piše: »sir« kot travniški sir in ne »s:«, kot bi rekel, kdor ni živel tega življenja. Enako dobro se ve za Bleka Steno, medtem ko Black Stena ne bi pomenilo nič. Zdaj se lahko mečeš ob tla in se sklicuješ na znanje tujih jezikov, ampak pri nas se je »petit beurre« vedno bralo »petit ber«, tako kot se je infarkt, vsaj zunaj strogega središča Sarajeva, po vsej Bosni imenoval - infrakt.

Zaradi omenjenih jezikovnih pravil bomo tudi imeni mož, za katera je konec sedemdesetih in na začetku osemdesetih vedela vsa Bosna in vsa Jugoslavija, navedli tako, kot sta se izgovarjali, saj ju nikoli nismo videli zapisanih. Gre za Italijana Gvida Pankvaldija in Dženara Olivijerija.

Tisti, ki se ju spominjajo še danes, in takih je najbrž manj kot aktivnih govorcev japonščine v Unskosanskem kantonu, so verjetno pripravljeni plačati kosilo človeku, ki se še spomni Gvida in Dženara, mah, kaj plačati kosilo, tudi izročiti častni doktorat iz spominjanja. Gvido Pankvaldi in Dženaro Olivijeri namreč spadata med like iz naših življenj, ki so temeljito izginili, ne da bi za sabo pustili kako sled, prav ničesar, na kar bi se lahko prilepila smola spomina.

Prvi je bil videti gospod, ampak eden tiste vrste gospodov, ki na roki nosijo po pet ali šest zapestnih ur in so bili, če že niso diplomirali iz nebolečega puljenja denarnic iz tujih žepov, vsaj vodniki po hiši strahov v cirkusu Moira Orfei. Drugi je bil debel in sodčkast, tipičen lastnik tržaške prodajalne s konfekcijo za Vzhodnoevropejce s konca sedemdesetih. Ampak Gvido in Dženaro se nista ukvarjala s takšnimi posli. Ali pa se vsaj v obdobju, ko sta vstopila v naša življenja ter je vsaka bistriška mamka, slavonska snahica in mejtaška viklerica vedela za oba, nista ukvarjala z omenjenimi posli. Ta možakarja sta bila sodnika pri igrah brez meja, tradicionalni prireditvi, ki je bila v nekem obdobju bolj priljubljena od Evrovizije in nogometa ter se je selila iz mesta v mesto vzdolž srednje, južne in jugovzhodne Evrope. Vsakič se je tekmovalo v novih športih, športi pa so bili eden bolj usekan od drugega, tako da se človek z zgodovinske razdalje lahko sprašuje, kdo so bili ljudje, ki so iz sebe voljno delali bedake, ko so z gumijasto kostjo med zobmi preplavali bazen ali pa preoblečeni v izumrlo ptico dodo plezali po namiljenem jamboru. Povrhu so skakali od sreče, ko sta jim Gvido in Dženaro v modrih suknjičih in z umetnima nageljnoma v gumbnicah izročala pokale za osvojena prva mesta.

No, zgodovinska distanca je namenjena samo temu, da zgodovino očisti življenja ter jo omeji na svetišča, grobove in datume, ki zaznamujejo, kdaj se je kaj zgodilo prvič. Ljudje, ki so sodelovali v Igrah brez meja, so bili podobni nam, pravzaprav našim starejšim bratom in očetom, ki bi se prav tako maskirali v kokoši, če bi jim le bilo rečeno, da je to potrebno za zmago. Tako je bilo to takrat in tako je nemara še danes, vendar le v svetu, s katerim nimamo nič več. Vrhunec Iger brez meja je bil tistega leta, ko je prvič zmagala naša ekipa. Če spomin ne vara, je bila to ekipa Kragujevca, zmagali pa so nekje v Italiji ali Avstriji.

V zadnjem televizijskem dnevniku je napovedovalec brez sleherne ironije prebral novico o še enem uspehu naših športnih ekip in ljudi, ki so vse hendikepe nadomestili s tradicionalno bojevitostjo. Sploh se nismo vprašali, ne tedaj ne kdajkoli, zakaj imamo prav mi vse te hendikepe, če pa bi brez njih lažje zmagovali, sploh ker zanje tako ali tako ne ve nihče razen nas. Kakorkoli, tistega večera so se Kragujevčani borili za vse nas, vsa Jugoslavija pa je skupaj z njimi metala pisane plastične obroče na rog tistega gumijastega nosoroga.

Že naslednjo sezono so bile rojene Igre na snegu, morda se je prireditev imenovala tudi kako drugače, bistvo pa je bilo v tem, da so tekmovalci to, kar so počeli poleti, začeli počenjati še pozimi. Namesto kokoši v olimpijskem bazenu smo zdaj imeli kokoši na smučeh, Dženaro Olivijeri in Gvido Pankvaldi pa sta zaradi tega prišla tudi v Sarajevo. Jahorina je bila tako gostiteljica njunega cirkusa, ki bo pozabljen prav tako, kot je pozabljen vsak cirkus, ko odide iz mesta.

Dženaro Olivijeri in Gvido Pankvaldi sta takrat morda odšla za vedno. Potem ko Igre brez meja niso bile več modne in jih je zamenjala druga prireditev, v kateri nismo več sodelovali, tudi ni bilo več potrebe po takšnih sodnikih. Toda še naprej so blaženi časi, v katerih so bili prevaranti videti natanko tako kot prevaranti.

ZVON

Obstajajo zgodbe, ki jih povemo sekundo prej, preden jih pozabimo; obstajajo zgodbe, ki jih povemo po tem, ko smo jih že pozabili ali pa smo mislili, da smo jih pozabili; izvlečemo jih iz nekega črnega vodnjaka, pa zablisnejo z lepoto izgubljenega življenja, z lepoto naključno najdene strani Oslobođenja z rubriko Kronika, recimo z dne 12. oktobra leta 1983. Ampak obstajajo tudi zgodbe, ki jih pripovedujemo že stotič in so vsakič drugačne, ne da bi pravzaprav vedeli, zakaj se nam zdijo tako pomembne, in vsakič nam je žal, ker jih ne pripovedujemo prvič, kajti mislimo, da jih bomo prav tokrat povedali najbolje, ampak tega nihče ne bo opazil, saj smo jih povedali že devetindevetdesetkrat.

Takšna je zgodba o Zvonu. O tem neuglednem kletnem klubu, v katerem so do konca naše zgodovine vrteli jazz, so bila napisana že številna književna dela, pesmi ter pripovedke in o Zvonu je bilo slišati povsod, do koder segajo ti glasovi. Toda ta zgodba ni nikoli dokončana, ker tudi ne more biti, saj je postala zamenjava za nekaj, kar je za vselej in nepovratno umrlo na začetku aprila 1992, torej v dneh, ko smo življenje prenehali živeti za spomine in se ni več dogajalo nič, česar bi se veljalo spominjati zaradi njegove lastne notranje lepote.

Človeku, ki je imel v zakupu Zvon, je bilo ime Vedran Muftič. To je bil črnolas in neobrit brkač, eden tistih ljudi, ki študirajo in si ustvarjajo fino meščansko kariero in poslušajo dobre plošče, dokler nekega dne ne dojamejo, da bi bilo še najpametneje odpreti kafič. Ampak Vedran je bil v nečem izjema: njegov kafič je bil vse to, kar je pravzaprav bil on sam, in s tem kafičem se ni izneveril ničemur iz svoje preteklosti.

Človeku, ki si je izmislil Zvon, je bilo ime Saša Bukvić. Od jutra do popoldneva je bil slaščičar v slaščičarni Jadranka. Od popoldneva do večera je bil kipar in konceptualni umetnik. Zvečer pa je bil galerist in kavarniški človek. Močan je bil kot mati zemlja in trd kot njegov prümek. Samo takšen je lahko počel vse, kar je počel, in živel v globokem prepričanju, da umetnost odrešuje svet in da razen umetnosti nič drugega ni zares tehtno. Saša Bukvić je bil po osebnostni strukturi pravzaprav duhovnik, tisti, ki nikdar ne odneha, ki ve, da se zaradi vere izplača utišati vsak dvom, in se zaveda, da se bo brez njega njegovo svetišče sesulo.

Saša Bukvić je na najmanjšem prostoru, ki si ga je mogoče zamisliti, na zidu, ki ni bil širši od štirih metrov, ustvaril galerijo Zvon. Na teh štirih metrih so razstavljali najpomembnejši sodobni jugoslovanski umetniki. Razstave so se menjavale vsaka dva tedna, Zvon pa je bil najpomembnejša sarajevska galerija. Najpomembnejša zato, ker so ti štirje metri vsakemu slikarju narekovali, naj na miniaturnem prostoru prikaže ves svoj svet in ga predstavi občinstvu, ki je tudi bilo nekakšno umetniško delo. Sestavljali so ga izgubljeni študenti likovne akademije, alkoholiki, zaljubljeni srednješolci in srednješolke, tajnice iz podjetja v soseščini, psihiatrični primeri, gnili bosanski pesniki, sem in tja kak angel in samomorilec ter množica anonimnežev, ki so v Zvonu začeli doživljati umetnost kot nekaj, kar je nadvse pomembno in od česar se živi enako, kot se živi od zraka.

No, to je bilo pomembno, zaradi tega je bil Zvon pomemben, zato o njem tolikokrat ponavljamo iste zgodbe in zato je Zvon ta nepovratno izgubljena življenjska dragocenost, dragocenost, ki je ne bomo nikjer in nikdar več našli. Kajti, da se bomo razumeli, umetnost je resda nekaj na moč pametnega in pomembnega, umetnost je vzvišena in umetnost je pizdarija, definitivno pa ni kot življenje. Za nekatere je manj pomembna od življenja, za nekatere je pomembnejša od življenja, za nikogar pa ni prav kot življenje.

V Bosni se je zgodovina konceptualne umetnosti začela z likovno skupino Zvon. Ti ljudje so se potapljali v Ukrini in to snemali na video, stali so v izložbi Alhosa in igrali izložbene lutke ter kot pločevinasti duhovi lebdeli nad Miljacko.Toda največji in najpomembnejši koncept je bil koncept tega zadimljenega kafiča, ki se s spodobno besedo imenuje klub ali galerija.To konceptualno dejanje, dejanje Vedrana Muftiča, Saše Bukvića ter skupine natakarjev in točajev, si je prislužilo mesto v umetniški in čustveni zgodovini Sarajeva.

ATENTAT V BEOGRADU

Ko se od časa do časa spomnimo, kakšni ljudje smo bili, se nam skorajda zazdi, da to sploh nismo bili mi. No, recimo tistega leta, ko je v Beogradu nek obupanec streljal na turškega veleposlanika in je vse mesto zdrvelo lovit atentatorja. Človek je bežal, nič mu ni bilo jasno, za njim pa so drli besni družbeno zavedni državljani. On že ne bo pred očmi naše države, kar tako, iz čistega miru, ubil veleposlanika. Pravzaprav je nepomembno, da je šlo za veleposlanika. Če bi streljal na kogarkoli, bi ljudje enako planili za revolverašem, ga ujeli in predali ljudski milici. Takšni smo bili ljudje, dokler se nismo nekoliko spremenili in postali kot vsi drugi ljudje, čeprav velja, da smo postali hujši od vseh drugih.

Veleposlanik ni bil ubit, zato pa je bil ubit mladenič z imenom Željko, ki ga je atentator ustrelil trenutek prej, preden so državljani ujeli njega. Ta Željko je padel na braniku neobstoječega sveta, sveta, ki skrbi, da ni naključnih mimoidočih, kajti ko kdo strelja v enega od njih, je enako, kot bi streljal v vse nas. Zgodbe o svetu, za katerega je padel Željko, danes zvenijo banalno in verjamemo, da so lažne. Je potemtakem laž tudi to, da je bil človek ubit, ker je opravljal delo, za katero ni bil usposobljen?

Popolnoma vseeno je, da je to Željka stalo glave, toda mar ne bi bilo zanimivo, če bi vstal od mrtvih v ta naš svet in v čas naše druge zgodovine? Koliko časa bi potreboval, da bi se znašel, da bi spremenil navade in običaje, da bi začel teči samo še kar tako in da bi imel več razumevanja za atentatorje in manj za veleposlanike? Odgovore na takšna vprašanja si lahko le zamišljamo, čeprav je v naši izkušnji in našem življenju nekaj, kar bi z veliko zanesljivostjo potrdilo, da bi se Željko zelo hitro spremenil. Strašansko pomembno bi bilo izvedeti, kdaj smo iz enega sveta prešli v drugega in kdaj je naša preteklost postala preteklost nekih tujih, neznanih in neresničnih ljudi.

Je bilo to leta 1977 ali 1979, ko je prišlo do tistega velikega potresa v Bukarešti? Potres je bilo čutiti tudi v Sarajevu; nihali so zidovi, v kopalnicah so iz kozarcev padale zobne ščetke, zibali so se lestenci. Prav zares smo se prestrašili, ampak še huje je bilo, ko so isto noč pri zadnjih večernih televizijskih poročilih povedali, da je v Romuniji ostalo pod ruševinami na stotine ljudi, da med njimi nemara ni preživelih ter da je v nekem domu književnikov umrla skupina pomembnih in dobrih romunskih pesnikov. V naslednjih mesecih so književne revije in časopisi objavljali pesmi naših pesnikov, posvečene mrtvim bukareškim pesnikom. Pesmi so bile hlinjene in slabe. Govorile so o izgubljeni mladosti, ranjenih muzah in mrtvih Orfejih ter bile izpolnjene z rodilniškimi metaforami, metaforami, ki so namenjene le temu, da čisto navadne besede postanejo podobne gobelinom in da so nam všeč enako kot gobelini.

Potres v Bukarešti smo občutili kot nekaj svojega, nekaj, kar nas zadeva in je vredno iskrene človeške žalosti. Le da o tej žalosti nismo mogli reči ničesar določnega. Morda smo se zaradi te nedoločnosti pozneje tako zlahka in hitro spremenili, ne da bi se zavedali svojih majhnih in velikih žrtev za svet in življenje, od katerega smo odstopili.

To je bilo zadnje obdobje poezije. Dobre ali slabe, vseeno je. Toda to je bil čas, ko je bila poezija še lahko pomembna. Pomembna je bila iz razlogov, podobnih tistim, zaradi katerih je Željko tekel za atentatorjem. To je bil konec let, v katerih so bili možni celo pesniški maratoni. Tako je recimo konec šestdesetih v dvorani Delavske univerze Dura Dakoviča nekdo recitiral od jutra do teme in vse do naslednjega jutra - in ves ta čas so se našli ljudje, ki so ga poslušali. Lepo bi bilo vedeti, kaj je recitiral, ampak ne glede na to, kateri in kakšni so bili njegovi verzi, je dejstvo, da bi se jim danes smejali. Smešne so besede, od katerih so nekoč mladim študentkam vrele solze iz oči, medtem ko so jih njihovi fantje stiskali za dlani ter se grizli v ustnice, da ne bi še njim spolzela po licih solza izdajalka in jih iz moških preobrazila v palčke. Smešno je celo pomisliti na te verze, kakor je smešno pomisliti na sebe, s katerim nimaš ničesar več, na sebe, podobnega črnobelim filmskim obzornikom, ki so jih v kinu predvajali pred začetkom filma. Smešenje tudi Željko, smešni so celo mrtvi romunski pesniki. Toda v tem smehu ni nobene zlobe, razen morda zlobe do samega sebe. Iluzije so nemara lažne, zaradi česar utegnejo iz življenja narediti laž, ampak ko so enkrat izgubljene, postanejo dragocene.

NA KONCU SVETA

V to mesto se je prihajalo samo kazensko. Na pokopališču svetega Jožefa je nagrobnik, ki to potrjuje. Pod kamnito ploščo in obrisom angela sta pokopana hrvaški pesnik Silvije Strahimir Kranjčevič in njegova žena Ella. V Sarajevo ju je pripeljal njegov nesporazum s svetom, ki mu je pripadal in ki ga bo pozneje slavil kot svojega, čeprav ga je očitno zavrgel, ko ga je Kranjčevič najbolj potreboval. Svoje svetove potrebujemo samo, dokler smo živi. Če pa raj ne obstaja, nam je vseeno, pod katero zemljo ležimo in čigavi črvi nas žrejo. Zato samo živi potrebujemo svoje svetove in zato so strašne usode teh, ki so v našem mestu živeli in umirali kazensko.

Skupaj z Avstrijo so prišli kovčkarji iz vseh delov monarhije. Za te reveže je bila Bosna obljubljena dežela in z Bosno so bili kaznovani zaradi svoje revščine. Umirali so in pokopavali so jih pod čudnimi nagrobniki, na katerih so bili čudni nemški napisi v gotici, ki vse do danes priklicujejo neko drugo, boljšo in srečnejšo usodo. Priklicujejo rojstne kraje, iz katerih se je kazensko prihajalo v Sarajevo.

Po letu 1945 so ljudi kaznovali s Sarajevom, ker so med vojno kaj malega zajebali. Prihajali so zagrebški violinisti, ker so igrali Paveliču, profesorji, ker so predavali pod ustaši, in zdravniki, ker so zdravili v državi generala Milana Nediča. Njihova kazen je bila strašna, ker je bila nepravična. Kazen je bila še hujša za mesto, v katero so ljudje prihajali kazensko. Le tisti, ki so ga vzljubili, takšni pa so se vedno našli, in ki so mu za večno podarili svoje duše, le ti so dojeli, da zgolj Bog kaznuje s pregnanstvom, ljudje pa druge ljudi s tem, ko jih ženejo v pekel, pogosto pošljejo v zemeljski raj. Kovčkarji in pregnanci, ki so vzljubili mesto, so bili nagrajeni z njegovim spokojem.

Iz Sarajeva se je odhajalo po uspeh in srečo. Z vseh njegovih železniških postaj so odhajali otroci tega mesta in se največkrat niso več vrnili. Raztreseni po svetu, skupaj s svojimi zlatimi palmami, Nobelovimi nagradami, profesurami in velikimi karierami, z zločini, zapori in revščino, z novimi domovinami in izbranimi identitetami, so bili ti otroci predmet sarajevskih pouličnih in kavarniških zgodb. Njihove duše so lebdele nad Miljacko, še preden jim je uspelo umreti. V mestu se je o njih grdo govorilo, toda v njihovi duši je kot zibel nekega minulega sveta ostajal ljub spomin. Ni ga mesta, iz katerega se je odhajalo toliko kakor iz Sarajeva, in ni ga mesta, ki bi tako dobro pomnilo kakor Sarajevo.

To, kar se bo dogajalo po naši zgodovini, ko se bo začela vojna in se bo pol mesta razbežalo na vse štiri strani sveta, bo le nadaljevanje iste zgodbe, čeprav bomo vsi verjeli, da se dogaja nekaj novega, nekaj, česar ni bilo še nikoli. Ampak tako je bilo vedno in vedno je bilo enako, le da se je mera žalosti in nesreče spreminjala enako, kot so se spreminjali časi. Nekega davnega leta 1878 se je s kovčki prihajalo z Dunaja, iz Zagreba in Bratislave, leta 1992 pa se bo brez kovčkov prihajalo iz Srebrenice, Višegrada in Novega Pazarja. Ampak zgodba je spet enaka in enaki so ljudje v njej. Razlikujejo se le po imenih, jeziku ter vrsti pregnanstva in kazni. Spet bodo nekateri vzljubili mesto, drugi bodo v njem umirali nesrečni kot v zaporu, Sibiriji ali najhujši temnici na svetu. Tiste, ki bodo prosili svoje poražene sanje, naj Sarajevo požge grom, naj ga skupaj z njimi potopi povodenj in naj se prebudi stari ugasli vulkan ter pošlje v nebo to strašno mesto, bodo samo zidovi ločevali od onih, ki bodo hvalili Boga, ker jim je podelil to blaženost in mir, to čudežno mesto, v katerem čas mineva tako zlagoma, da lahko svoje življenje razdeliš na tisoče dobrih dni. Nekateri bodo umrli nesrečni, ker sojih pregnali v Sarajevo, nekateri bodo živeli srečno, ker so jih poslali v Sarajevo in s tem kazen spremenili v nagrado.

Sarajevo je bilo vedno na koncu sveta in bo vselej ostalo tam. Svet se premika v levo in desno, na vzhod in zahod, to mesto pa je čisto zmeraj na koncu. Iz tega dejstva izhajajo vse nesreče in vsi čari. Razlogi, zaradi katerih je Sarajevo ljubljeno ali neljubljeno, so enaki. Zato ga je tudi doletelo največje sovraštvo in zato ga v srcu varuje velika ljubezen. Ta ljubezen je večja od mesta. Beseda Sarajevo je kot beseda Cordoba, beseda Granada, beseda Lizbona in beseda Monastir. Do teh besed ne moreš biti ravnodušen, kot si ravnodušen do drugih besed in drugih mest, iz katerih se je odhajalo in v katera se je prihajalo iz normalnih človeških razlogov.

GRENADIRMARŠ

Poleti 1878 so konjeniki barona Filipoviča prinesli v Sarajevo nove navade, srednjeevropsko melanholijo, prostitucijo, Evropo in grenadirmarš. Domačini so se nekoliko upirali, vendar so hitro popustili, kajti med turškim dertom in avstrijsko melanholijo pravzaprav ni bilo kakšne posebne razlike, cesar pa, tako kot tudi sultan, ni bil naš prvi sosed, zato se je človek zlahka privadil tako prvemu kot drugemu. Naši ljudje so sprejeli vse in se vsemu privadili, le da so zdaj eni menili, da sta njihova vera in oblast zamenjali vero in oblast tistih drugih. Seveda niso imeli prav, kajti ne Istanbul ne Dunaj si ni vzel Bosne zaradi vere in ne zato, da bi Bosancem pomagal pri njihovem večnem špetirju okrog tega, čigava vera je boljša in čigavo svetišče naj bi bilo bližje Bogu. Bosno so vzeli, ker so jo potrebovali, tako kot je Bosna potrebovala njih, da bi jo naredili boljšo in bolj svetovljansko. Koje bil glavno mesto Bosne, je bil Istanbul planetarni New York, tako kot je bil tudi Dunaj planetarni Istanbul, ko se je odločil vzeti k sebi Bosno.

No, ko so kristjani dočakali svojega cesarja, so dobili še grenadirmarš. Ta pompozna in mogočna beseda je označevala siromaško jed, pripravljeno iz krompirja, čebule in riža. Grenadirmarš je v celoti sestavljala beda, in to beda brez domišljije, ki ničesar ne prikriva in zaradi nje nič ni lažje in znosnejše. Ampak ta nedostojanstvena jed je imela mogočno ime, skozi katero so odmevali dunajski valčki, državna moč in starodavna kultura teh, ki so jo pripravljali in jedli. Ja, sosedje so takrat verjeli, da so boljši in kulturnejši in da se od muslimanov razlikujejo prav po tem, da so v sebi zbrali celotno izkušnjo edine prave civilizacije tega sveta, evropske civilizacije. Za njeno bit so bili prikrajšani samo zato, ker so bili reveži na obrobju vseh svetov, zato pa so se varovali z imenom, ki bo marširalo skozi vso našo zgodovino in izginilo tik pred njenim razpadom.

V Sarajevu so grenadirmarš pripravljale naše babice, tetke in ujne, sami starosvetni ljudje, ki so družbeno bogastvo sprejemali kot nekaj začasnega, na kar se ne gre preveč ozirati, saj bo zagotovo znova nastopil čas revščine, ko se bomo varovali zgolj z imeni. Zaman je bilo naše tarnanje in zaman je bila sprememba, ki se je zgodila v naših srcih in čustvenih slovarjih: nam grenadirmarš ni zvenel kot nekaj mogočnega, ampak smo ga doživljali kot še posebno poniževalno obliko mučenja, ki si jo je izmislil Hitler osebno. Enaki so se nam zdeli še šmoren in kajzer šmoren in ajnpren župa, zato nam ni padlo na pamet, da bo skupaj z odhodom naših babic, tetk in ujn s tega sveta izginil tudi grenadirmarš, zadnja živa sled nekega bednega viteštva.

Soseda muslimana se ni pogostilo z grenadirmaršem, čeprav v grenadirmaršu ni bilo ne svinjine ne svinjske masti; le zakaj naj bi človek izvedel za našo bedo in revščino tega dne. Kakorkoli, tudi on nas nikoli ni silil s halvo in rahvanijo, tema najbednejšima bosanskima sladicama, ki sta, enako kot grenadirmarš, pričali o naši bosanski revščini. Kristjani so bili čuvaji ene, muslimani pa druge plati iste bede. Toda ta beda je bila vendarle beda neke civilizacije in ne beda sveta, ki nima ne korenin ne imena. Sele v svoji dobi bomo videli, kaj se zgodi, ko reveži namesto grenadirmarša, šmorna, rahvanije in halve začnejo jesti napolitanke jadran. Te napolitanke so bile le na prvi grižljaj in prvi zalogaj manj odvratne od tradicionalnih bosanskih pomij, ampak sčasoma dojameš in občutiš, da ni ničesar ogabnejšega in brezupnejšega, kajti ko enkrat začneš kositi pašteto carnex in večerjati napolitanke jadran, nikdar več ne boš imel meščanskih in družinskih obredov ter tradicij - in upanja, da bodo ti' enkrat boljši in bogatejši.

Svet je preklet z reveži. Reveži gradijo babilonske stolpe in žalijo Boga. Reveži pripravljajo baklave, ki so v sedemdesetih zavladale našemu malomeščanstvu, ki so bile babilonski stolpi našega sveta. Užalili smo Boga ali pa smo užalili lasten svet, zato smo ostali prekleti in definitivno sami, brez svojega Istanbula in brez svojega Dunaja.

Včasih se ti utegne ponoči, v tistih ledenih, bistrih in čistih večerih, kakršni so v Sarajevu izredno redki, skozi spanec zazdeti, da po tlaku in zaledeneli zemlji, ki je ohranila vse sledi, tam, s Trebeviča, marširajo grenadirčki in širijo vonj po zapečenem krompirju, rižu in čebuli. V tem spancu te pečejo oči in ti tečejo solze, čeprav ni čas za žalost.

NEDELJSKO POPOLDNE

Nedelja, popoldan je, nogometni dan. Nekje mame likajo očetom pravkar oprane robce, sobe dišijo po škrobu, naloge iz matematike se pišejo same od sebe, zbrana je vsa družina in ni stvari, za katero ne bi vedeli časa in kraja. Iz tranzistorja je slišati panični glas Mirka Kamenjaševiča, glas Jova Dimitrijeviča, glas Eda Pezzija, iz Zagreba pa se oglaša kolega Ivo Tomič, čigar rimani deseterci z imeni nogometašev spravljajo v smeh očete, ki se živo čudijo, kako je lahko športni reporter takšen pesnik, ne opažajo pa, da jim izid tekme v Zagrebu iz nedelje v nedeljo ostaja neznan. Tomič ga je najbrž spesnil, ampak pomniš verze, ne tistega, kar verzi govorijo.

Nedelja popoldne je bil čas, ko smo se učili dolgočasja in drobnih nevroz. Ko bomo odrasli, bomo o prvem in drugem vedeli vse, vendar se ne bomo spominjali, kdaj se je pravzaprav začelo. Nedelja je čas, ko se začenjaš zavedati ponedeljka, najslabšega in najhujšega dneva v tednu. Nedelja je pravzaprav ponedeljek, in to vedo naši živci, ki drhtijo in v trebuhu sprožajo alarme, in vse je nekako slabo in grozno. Pred nami sta vse trpljenje in bridkost osnovnega šolanja in trajala bosta vse do petka popoldne, petek pa je s perspektive nedeljskega popoldneva oddaljen bolj, kot je lahko katerikoli dan daleč od drugega. V enem od teh let smo v nedeljo popoldne zboleli na živcih in postali odrasli ljudje.

Na televiziji je Nedeljsko popoldne z Dunjo Lango in Mičem Orlovičem ali s Sašem Zalepuginom in Helgo Vlahovič. Mame med likanjem z enim očesom gledajo oddajo in z drugim robce. Bog ne daj, da bi jim zdaj kdo ugasnil televizor ali da bi si drznil opaziti, kako nesmiselno je sočasno brbljanje radia in televizorja, zaradi česar ti bo za vekomaj ostala frustracija od mešanja glasov: histerije Mirka Kamenjaševiča in depresije Dunje Lango. Bit bosanskega matriarhata je bila v tem, da so mame poslušale Nedeljsko popoldne, bit bosanskega patriarhata pa v tem, da so očetje sočasno poslušali nogometne prenose.

Ampak dobro, tako boš v življenju vsaj imel pojasnilo za cveke iz matematike in morda boš nekoč kakemu ameriškemu psihiatru prodal dobro zgodbo o rodnem kraju svojih fobij in nevroz. Preteklost je tudi namenjena temu, da se ima človek nekega dne s čim opravičiti. Recimo, ti robci! V naslednjih kdove koliko letih nisi videl človeka, ki bi se useknil v pravi robec, in tudi ženske, ki na nedeljsko popoldne možu lika robce, nisi srečal. Papirnati robci so povsem osvojili svet. Potem ko so uporabljeni, jih zavržemo. Nihče se jih ne bo spominjal, ker se je nemogoče spomniti čisto določenega papirnatega robca. Mečeš jih, pozabljaš in naučen si, da tako mora biti, da ne more biti drugače in da se nimaš ničesar več spominjati.

Ko pa so bile tekme končane in vsi robci zlikani, ko se je končalo Nedeljsko popoldne in so bile z napačnimi rezultati dokončane vse domače naloge iz matematike, je bilo nedelje konec. Po dnevniku so prikazali kakšno domačo dramsko serijo, stari Safet Pašalič pa je komu v sanjah govoril: »Sinko Tale, osliček moj ljubi, življenje je en velik travnik, po katerem se pase govedo!« Ali pa je govoril kako drugače. To ni več pomembno. Začenjal se je tisti pravi ponedeljek, mi pa smo se pripravljali na čas, ko bo prav vsak dan ponedeljek in ko bomo svoje mame in očete zamenjali pri nesmiselnem in neskončnem opravilu - prenašanju celotnega sveta na svojih plečih.

Ali pa stvari le niso tako patetične. Morda gre le za to, da smo svoja življenja jemali preveč resno in se preveč navezali na spomine. Rojevali smo se in odpirali svoja srca v mestu, obdanem s samimi pokopališči: izgubljenih in izginulih stvari, mrtvih poštarjev, pozabljenih sosedov, ugaslih nogometnih lig in vsega, kar dela človeško srce podobno hribu, pod katerim je bilo rojeno. Človek ima pravico do žalosti, celo kadar ni žalosten. Bog se ne jezi na žalost. Žalost je daleč od sleherne oholosti.

TETA ALMASA

Ni je reči, na osnovi katere bi teta Almasa mogla vstopiti v zgodovino naše dežele. Edina knjiga, v kateri je bilo lahko zapisano njeno ime, je bil telefonski imenik, v časnikih pa se je lahko znašla edinole tako, da je umrla. Živela je na Sepetarevcu številka 21, z Jadranko, gluhonemim dekletom iz Mostarja, ki jo je vzela na stanovanje, dokler se je šolala v mestu. Jadranka se je čez nekaj let naučila brati z ustnic in govoriti tako, da skorajda nisi opazil, da je gluhonema. Teta Almasa ni prikrivala ponosa, čeprav Jadranka ni bila ne njena sorodnica ne pomočnica, Jadrankini starši pa so verjeli, da je njihova hči spregovorila po zaslugi tete Almase, četudi ni bila logopedinja ali karkoli temu podobnega.

Teta Almasa je bila iz Rogatice, od koder je kot dekle bežala pred četniki in prispela v Sarajevo. V Sarajevu se je poročila, pokopala moža in se oglasila na časopisni oglas, da bi k sebi vzela nekogaršnjega gluhonemega otroka. To je bilo njeno življenje. Živela ga je brez prav veliko odločitev in brez jasne smeri, ki vodi ljudi, katerih imena ostanejo zapisana v zgodovini. Redno je hodila v džamijo in se postila med ramazanom, vendar je med postom kuhala kosila za dekle iz Mostarja. Ta podrobnost bi najbrž prišla v nebeško zgodovino, če bi takšno zgodovino pisali.

Tako kot povsod so sosesko sestavljale različne vere in nevere. Teta Almasa se je obiskovala in kramljala s takšnimi, ki niso kukali izza zaves, da bi videli, kaj počnejo drugi, s takšnimi, ki tujih otrok niso sredi igre polivali z vodo, in s takšnimi, ki niso opravljali več, kot je normalno. Takšnih je bilo med ljudmi vseh ver sepetarevske soseske le malo.

Redno se je obiskovala s sosedo, ki ji je pravila Babica, čeprav je bila Babica od tete Almase starejša samo deset ali petnajst let. Babici je šlo to malo, ampak samo malo na živce. Vabili sta se ob družinskih praznikih, govorili sta o različnih rečeh, vendar največkrat o draginji na tržnici, ki ji je teta Almasa pravila - dragotinja. Beseda dragotinja je najbrž služila poudarjanju nepoštene in umazane plati dejstva, da so bile cene visoke.

Teta Almasa je imela rada tovariša Tita, Babica pa ni dovolila, da bi kdorkoli rekel kaj proti tovarišu Titu. Teta Almasa ga je imela iskreno rada, Babica ga je imela rada zato, ker je verjela, da greš v nasprotnem primeru v zapor. Ker pa je menila, da greš, če Tita ne maraš, v zapor popolnoma zasluženo, je mogoče reči, da med teto Almaso in Babico, vsaj kar zadeva odnos do Tita, ni bilo razlike.

Kadar naj bi prišla teta Almasa, je Babica umaknila z mize vse, kar je bilo kakorkoli povezano s svinjino. Babica je imela tudi vnuka, ki je zelo hitro dojel to pravilo, vendar se je sam pri sebi spraševal, zakaj jemo svinjino, če pa je v tem nekaj nespodobnega. Pozneje se je prenehal spraševati, zgodba o svinjini, umikanju svinjine z mize ter kuhanju v ločenih loncih in pekačih pa se mu je zazdela podobna zgodbi o seksu. Zdelo se mu je odvratno, kadar smo se pred tujci začeli hvaliti, kako smo drug pred drugim skrivali svinjino, ker smo tako strašansko večkulturni in živimo v sožitju. Če smo, je to naša stvar in ne nekaj, o čemer bi morali govoriti tujcem.

No, nekoč pa Babici le ni uspelo umakniti z mize slaščic, imenovanih salnjaki. Prišla je teta Almasa, vnuk ji je ponudil kolačke, njej pa ni uspelo niti iztegniti roke, ko je Babica zavreščala »Ne!« in se kot Peter Borota vrgla nad krožnik s salnjaki. Teta Almasa je razširila oči, sklenila roke in rekla: »Aman jarabi, a še slaščice pripravljate iz svinjine!«

O tem dogodku se je govorilo še leta in vsem se je zdel smešen, vendar samo ljudem iz Sarajeva. Če ga je človek povedal komu iz Zagreba ali Beograda, je samo prazno gledal, nič ni štekal in tudi smešen se mu ni zdel. So zgodbe, ki jih je treba pripovedovati samo svojim. To so zgodbe o seksu in svinjini. Pred drugimi je treba molčati in se vsak dan znova učiti molčanja. Molk je ščit spominov in tega, kar smeš predati samo bližnjemu.

Teta Almasa je bila bližnji. Umrla je pravočasno, da ni videla in slišala ničesar od tistega, kar ni bilo za njena ušesa. O dekletu Jadranki ne vemo več nič drugega kot to, da živi v Mostarju. Če ima dobrota kak smisel, je bila tudi ona s kom tako dobra, kot je bila z njo teta Almasa.

RAJŠI 'MAMO JUREKA OD NAJBOLJŠ'GA BUREKA

Se hudič nemara sem in tja kaj preplača, ampak dušo vedno kupi poceni. Vzame jo za majhen denar in odide, ne da bi se nameraval še kdaj vrniti. Hudič nikdar ne kupuje dvakrat na istem kraju, tega, kar enkrat kupi, nikdar ne preproda, in kupljenega ne vrne za nobeno bogastvo tega sveta. V njegovi skrinji za vekomaj ostanejo duše stvari, duše misli, duše besed in duše ljudi. Kadar potrebujemo kako besedo, a je ne moremo uporabiti, ker je postala prazna in banalna, vemo, da je ta beseda prodala dušo hudiču. Pravzaprav so njeno dušo prodali tisti, ki so jo izgovarjali in pisali po nepotrebnem.

Na tej naši olimpijadi se je vse ujelo in vse je bilo po meri velike, od boga dane sreče, le še kdo od naših bi moral dobiti medaljo. Ampak Primož Ulaga, največji jugoslovanski adut, je verjetno zamrznil od strahu in je bil na tekmi v smučarskih skokih tako kratek, da bi si skoraj zlomil vrat. Po mestu se je grenko govorilo: Ulaga - zgaga. Potem se je na slalomsko stezo podal Jure Franko in po dveh vožnjah osvojil bronasto medaljo. Bili smo srečni, najsrečnejši v športnem svetu, saj smo verjeli, da nas je Jure Franko nekako naredil nesmrtne. V tistih časih je bil šport najzanesljivejši, če ne celo edini gospodar nesmrtnosti. Kot da smo se med spremljanjem tekem in tekmovanj pripravljali, da se bomo nekega dne odpravili v cerkve in džamije ter pri Bogu prosili za to, kar so nam nekoč dajali Mate Parlov, Matija Ljubek, Slavko Obadov, Momir Petkovič in Jure Franko, človek, ki je Rajsko dolino in vse doline okrog Sarajeva obsijal z zrnom jugoslovanske nesmrtnosti. Ampak takrat je hudič prišel po svoje. Ob smučarski stezi se je pojavila skupina Sarajevčanov s transparentom, na katerem je pisalo: »Rajši 'mamo Jureka od najboljš'ga bureka!« Njihova slika je obšla Jugoslavijo, skupaj z običajno opombo o neusahljivi bosanski duhovitosti. Nekatere ljudi je rima Jurekburek nepopisno razveselila, nam pa je bilo to ljubo. Prodali smo dušo in sploh se nam ni zdelo pomembno, da je bila rima smešna in zabavna prav Jugoslovanom, ki smo jih imeli za trajno ozdravljene vsakršne duhovitosti, recimo Zagrebčanom.

Lepo smo potrdili predsodek, da Bosanci jedo samo burek in čevape ter da zanje nič pod nebeškim svodom ni tako pomembno ter sveto kot burek in čevapi. Mnenje, da so burekdžinice naša edina gledališča in svetišča, se je izkazalo za pravilno, kot je pravilno tudi to, da smo smešni celo takrat, ko se ne zajebavamo. Ampak še nekaj je, kar je huje od tega: privolili smo biti po lastnih merilih neduhoviti, samo da bi se nam drugi smejali na osnovi svojih meril. Evo, to je bila ta prodaja duše.

Veliko let pozneje bo nekdanji Malkolm Muharem v Novem Sadu v svoji novi vlogi, vlogi neformalnega četniškega vojvoda, rekel, da si je on osebno izmislil Novi primitivizem, in to samo zato, da bi se zajebaval na račun muslimanov. To je bedarija, vsi vemo, da je bedarija; naši spomini, in spomini so včasih najzanesljivejše priče, potrjujejo, da je to bedarija. Ampak to nikakor ne pomeni, da Malkolm Muharem ni blizu resnici. Bedarija je samo v tem, da ni šlo za muslimane, pač pa za Sarajevčane, in da ni bil problem v Novem primitivizmu, temveč v tem, kar je nastalo iz Novega primitivizma. Nastajali pa so butasti vici in topoumne rime, ki se nikomur v Sarajevu niso zdeli smešni. To so bile rime o Jureku in bureku.

Burek je bil in ostal navadna jed. Burek je bil nekaj več od tega edinole za tiste, ki so v Sarajevo prihajali na ekskurzije. Zanje je bil burek nekaj pomembnega in včasih so vse nas gledali skozi luknjico na skorjici bureka. Ti vici so bili smešni, dokler niso prenehali biti vici. Ko smo začeli resno uporabljati predsodke, smo prodali dušo hudiču. Ko vam bodo danes v kakem daljnem mestu in v kaki tuji jugoslovanski deželi polnili glavo z burekom, ko bodo od vas zahtevali, da govorite hecno, kot govorijo Sarajevčani, kadar srečajo drug drugega, in ko niti ena beseda, ki ste jo zmožni izgovoriti, ne bo zvenela prepričljivo, se spomnite trenutka, ko ste hudiču prodajali dušo. Spomnite se recimo zgodbe o Juretu Franku, ki v spominu izgublja čar, kakršnega bi morala imeti, samo zaradi idiotskega transparenta, samo zato, ker smo za hip pozabili, da sta tudi veselje in žalost nekaj vredna, medtem ko trivialnost in neumnost odvzameta ceno vsaki človeški meri.

88

Na travnati strmini pred Mejtaškim observatorijem in Domom tabornikov še zdaj rastejo zanikrni borovčki. Ni znano, koliko jih je, kajti le kdo bi jih štel in za koga bi njihovo število utegnilo biti pomembno, vendar je znano, da jih je bilo leta 1981 natanko oseminosemdeset. Toliko jih je bilo posajenih med lokalno akcijo pionirjev in pogozdovalcev, in sicer v čast oseminosemdesetim letom tovariša Tita. Tito je resda umrl leto prej, vendar je nekdo menil, da je pomembno z gozdom zaznamovati, kako dolgo je živel človek. Pionirji in mladinci so vzeli v roke krampe in lopate, kopali so vso soboto in nedeljo, v ponedeljek pa je Oslobođenje prineslo novico, da se je mladina Sarajeva oddolžila Titu, čeprav je njen dolg velik in ga je nemogoče poplačati s krampom in lopato. Naslednjo zimo se je nekaj sadik posušilo; minilo je še leto dni in nekdo je ponoči skrivoma posekal dva, tri borovčke, najbrž v čast božiča ali novega leta; v naslednjih letih je izginilo in se posušilo še nekaj borovcev, dokler na koncu nismo pozabili, v čigavo čast so bili posajeni in koliko jih je bilo na začetku.

V obdobju vojnih kriz z ogrevanjem borovci pod Mejtaškim observatorijem niso utrpeli škode. Tako ubogi in zanikrni, na očeh vsakega ambicioznejšega ostrostrelca in prav nič podobni resnemu drevju so ostali tu in poleti 1999 dočakali polnoletnost. Ko jih je človek videl, ne bi rekel, da so že zreli za vojsko, tako majhni in neugledni so ostali.

Veljalo bi preučiti, kaj je preživeli preostanek oseminosemdesetih borovcev za tovariša Tita motilo pri rasti. Je zemlja pod Mejtašem slaba, so temu drevju kake druge, nevidne korenine posrkale vse minerale ali pa so bile sadike nemara poškodovane in so jih podtaknili sovražniki naše socialistične družbe ter z njimi dolgoročno sabotirali spomine na tovariša Tita? Najlaže bi bilo reči, da so borovci namerno zavračali rast v nevihtnih časih, kot je to zavračal Grassov mali bobnar. Ampak zatrdno je mogoče reči, da ti borovci zdaj ne bi bili živi, če bi izkazali pripravljenost za preobrazbo v odrasla drevesa.

V tistih letih se je na vse strani sadilo za tovariša Tita. Sadilo se je vrtnice in topole, borovce in hraste, ciklame, narcise, tulipane in vse drugo rastlinje, ki ga je bilo mogoče posejati ali posaditi. Če bi vztrajali pri tem sajenju, bi naša država postala amazonski pragozd ali rajski vrt, o naših ljudskih običajih pa bi snemali filme. Namesto tega smo vse pozabili. Zdaj ne vemo niti tega, kateri gozdovi so zrasli iz oseminosemdesetih sadik za tovariša Tita, in tudi cvetličnih vrtov se nihče ne spominja.

Sadilo se je tudi v geometrijskem zaporedju črk, ki sestavljajo njegovo ime. Gledano iz zraka, z višine, je Bosno ponekod še zdaj mogoče prepoznati po Titu. Nekateri gozdiči so izpisani s črkami njegovega imena, vendar to z zemlje ni opazno, ampak samo z neba. Mnoge bistvene stvari so vidne samo z neba. Z neba je vidno vse, kar nas dela manjše od mravelj, naš svet pa preglednejši od čisto majhnega mravljišča.

Danes bi lahko rekli, da številka oseminosemdeset za nas ni bila srečna. Nepomembno je, kaj si je kdo mislil o Titu, še manj pomembno je, kaj si kdo o Titu misli danes. Ne gre zanj, temveč za nas, mi pa smo s številko oseminosemdeset ostali sirote v svojem svetu. Res je, danih nam je bilo še deset let, kot da nam jih je dal Bog, da iz sebe poskusimo narediti kaj pametnega, vendar nam nič pametnega ni prišlo na misel. Tako smo tudi dokončali svojo zgodbo. Sajenje oseminosemdesetih borovcev za tovariša Tita v mejtaškem in tudi v drugih primerih ni bila le neumna ceremonija. Zelenje, to so pljuča mesta, in morda bi ves Mejtaš zdrsel vzdolž Dalmatinske, če bi bili bregovi plešasti in korenine ne bi zadrževale prsti. Tako vsaj trdijo tisti, ki se spoznajo na drevje ali pa ga imajo samo radi. Tako so trdili nekdanji pogozdovalci.

Simboli imajo svoje življenje, to življenje pa se razlikuje od življenja ljudi, čeprav je pogosto njegova zvesta podoba. Življenje simbolov je zvesta podoba tega, kar so ljudje, takole, gledano počez, naredili s svojimi življenji. Tudi majhni in ubogi, zanikrni in bedni mejtaški borovci za tovariša Tita so podoba nečesa. Morda bi jih danes le veljalo prešteti. Recimo zato, da bi videli, koliko let ima naš novi, rahitični Tito in koliko še manjka, da na srečo in zadovoljstvo vseh nas postane Tito. Nemara pa le ni treba iti tako daleč: tudi rastline imajo pravico do lastnega življenja in morda jih ne bi smeli vznemirjati.

PRI ŽELJU

Sta dve enakopravni, enakovredni tolmačenji in sta dve podobi neskončnosti. Na prvi, z začetka drevoreda, ki vodi proti izviru Bosne, na še posebno jasen dan vidim neskončnost kot točko, v kateri se v veliki daljavi izgubljata dve vrsti dreves in se spreminjata v to, za čimer ni ničesar razen te točke. Proti njej se peljemo v kočijah, zgodnja jesen leta 1974 je, in topot kopit po asfaltu zveni, kot bi po cesti padali nebeški kostanji. Nemogoče je verjeti, da je za to točko še kaj, da je tam izvir Bosne in da smo namenjeni prav tja. Na koncu te hipnotične poti je lahko samo točka, v kateri vse izginja, če je do nje sploh mogoče priti in če ta vožnja ni sama sebi namen - sebi, svoji lepoti in našemu užitku.

Na drugi podobi, v moškem frizerskem salonu v pravkar zgrajeni Skenderiji, ki še diši po svežem betonu, svežem jeklu in svežih itisonih, smo dve ali tri leta poprej neskončnost videli v ogledalih. V prvem ogledalu, tistem pred nami, je bilo drugo ogledalo -tisto za nami, v tem pa je bilo spet prvo ogledalo. In tako v neskončnost. Tu nismo zaradi striženja, ampak zaradi teh ogledal. Brivec se imenuje Mustafa, vendar zanj neskončnost ne obstaja ali pa se zanjo ne zmeni več.

Pozneje doumeš, da je ta zgodba le tvoja in da so drugi o neskončnosti vedeli že vse, zato so vanjo tudi prenehali verjeti. Kočije so namreč prispele do izvira Bosne, tista točka pa se je preprosto razblinila, v nekem trenutku je ni bilo več, in pred tabo se je razprl prehod. Ne glede na to, kolikokrat v življenju boš šel k izviru Bosne, boš vsakič nenehno strmel naprej in poskušal prepoznati korak in hip, v katerem se točka neskončnosti preobrazi v prehod. V tem hipu, ki ga ne boš nikdar naselje nekaj bistvenega. To je namreč kraj, kjer se gre pod mavrico. Zaradi tega koraka je cesar Franc Jožef tudi posadil ta drevored natanko tako, z izginjajočo točko neskončnosti.

Z leti so se ti ogledala, v katerih se v modernih frizerskih salonih utapljajo druga ogledala, zagnusila in začel si zahajati k čisto navadnemu brivcu. Njegov lokal je bil na drugi strani mosta Cobanija, natanko na vogalu pred prehodom za pešce. Lokal se je imenoval Pri Zelju, lastniku je bilo ime Dragan Salipur in na glavi je imel najgršo pričesko mesta Sarajeva. Videti je bil kot kapetan veteranske ekipe Rudarja iz Ljubije.

Pogosto je bil mačkast, in ker je živel na Ilidži, ni mogel hoditi domov na kosilo in počitek, ampak je na majhnem kuhalniku sredi lokala pogreval nekakšne golaže. Nekoč je kot svojo življenjsko zgodbo povedal nekaj, kar je bilo pravzaprav vic: prejšnjo noč da se je tako napil, da je med mesečno hojo po kuhinji namesto zrezka vzel iz kastrole tisto krpo, ki se imenuje scotch bright, in jo poskušal pojesti, a ga je potem žena v zadnjem hipu rešila zadušitve.

To je Dragan Salipur pripovedoval svojim strankam in mimoidočemu občinstvu, ki se je pri njem oglašalo le zato, da bi ga videlo. Strigel je odlično, ampak zate to ni bilo pomembno. Prav k temu brivcu si prihajal zaradi njegovih zgodb in zato, ker si se še vedno odločal, kaj hočeš postati v življenju. Možnost, da bi bil mačkast možakar, ki si na kuhalniku pogreva kosilo, se ti je zdela privlačna. Dragan Salipur je bil zate debeli Marlon Brando. Dozdevalo se ti je, da bi morda lahko postal tak, da je to lažje in bolje, kot pa se truditi z življenjem, kakršno so ti iz vsega srca priporočali starši. Tvoj brivec je bil tvoja uresničitev neskončnosti. Bil je tista zastrašujoča točka, v kateri se končujejo vse stvari.

K Zelju je vedno zahajal Zika Ristič, nenavaden star gospod z otroško pričesko. Zika Ristič je bil avtor črnobelega udarniškega sveta, ki so ga na televiziji prikazovali med državnimi prazniki in ob velikih jubilejih revolucije. Nikoli nisi videl, da bi ga strigel Dragan Salipur, in česa takšnega tudi nisi hotel videti. Avtorji naše revolucije in obnove se ne strižejo kar tako. Ti samo hodijo gledat, kaj je novega pri brivcu.

Zika Ristič je neke strašne zime zmrznil. Ni zmrznil, kot so zmrzovali Titovi proletarci, ampak je zmrznil, kot v groznem vremenu zmrzne človek, ki je sam. Njegova smrt te je zabolela drugače, in zdelo se ti je, da je ta smrt drugačna od vseh drugih smrti, za katere veš. Kako je mogel starec z otroško pričesko umreti kar tako?

Brivnice Pri Zelju ni več, ves svet pa je odrasel do neprepoznavnosti. Neskončnost je izginila, kakor hitro smo se privadili podobam neskončnosti. Ni več mačkastih brivcev, ki bi na kuhalniku pogrevali golaž, vse manj je tudi tistih, ki vedo, kaj pomeni scotch bright.

POT NA MESEC

In tako se ljudje podajo v napačno smer, se vrnejo in nikomur ne priznajo, da so zgrešili smer, zašli in se znašli nekje, kamor se pravzaprav niso odpravili. Zdi se, da je bilo tako tudi z odhodom na Mesec leta 1969. Verjelo se je, češ, glej, pa smo na Mesecu, in zdaj gremo na Mars in na Jupiter in potem kdove kam, dokler ne bomo našli kraja, ki nas bo naposled zadovoljil. Začeli so snemati vesoljske serije, filme o človeških kolonijah na planetih, po nekaj tisoč svetlobnih let oddaljenih od Zemlje, in to je trajalo vse do spoznanja, da je imel odhod na Mesec vseeno več opraviti s povsem zemeljsko politiko kot z zvezdami.

Tisto noč so Armstrongove prve korake spremljali milijoni Jugoslovanov. Neposreden prenos je gledalo vse, kar je lahko gledalo, ampak šele danes, s solidne zgodovinske razdalje, je mogoče reči, da pravzaprav ni bilo kaj videti. To je bil mračen mrak na nekem neuglednem kraju bogu za ritjo, in v tem mraku nismo odkrili ničesar, česar ne bi že videli, ničesar, kar bi bilo vredno neposrednega prenosa.

Toda moški, ki je komentiral dogodek, je bil razburjen čez sleherno mero. Vpil je, glas se mu je zatikal v grlu, grgral je in vriskal ter očitno doživljal najmogočnejše trenutke svojega življenja. Ime mu je bilo Milivoje Jugin. Naša javnost je zanj prvič slišala nekaj dni pred pristankom na Mesecu. Ta človek je postal prvi in za zdaj tudi zadnji vesoljski komentator ter nedvomna kozmična avtoriteta naših življenj. Kar je rekel, je bilo za nas zakon. Glave nam je napolnil z nalezljivim optimizmom, popravil je bedni učinek črnobele slike razdevičenega Meseca ter nam z globokim prepričanjem obljubil, da bomo vsak čas videli Mars in druge planete in da ni nemogoče, da bomo nekega dne tudi sami, ja, prav mi, ki to gledamo, obiskali Mesec.

Tisto noč je Jugoslavija verjela Milivoju Juginu. Verjelo mu je Sarajevo in verjel mu je vsak človek. Ali skoraj vsak. V naslednjih dneh, mesecih in letih se je naš vesoljski komentator pojavljal v televizijskih oddajah, tistih jutranjih, izobraževalnih, pa na okroglih mizah o obetih človeškega rodu in v spektaklih z lahko glasbo Milovana Iliča Minimaksa, ki mu je Juginov optimizem prišel še kako prav. Morda je to le gledalski vtis ali poznejša mitologizacija resničnosti, ampak zdi se, da je bil Jugin iz leta v leto bolj potrt. Kot da se je pri vesoljskih programih nekaj zalomilo. Sloves in avtoriteta vesoljskega komentatorja sta trajala deset let. V osemdesetih letih je bilo ime Milivoja Jugina skorajda v celoti pozabljeno in zanj so vedeli le redni bralci Galaksije in ljudje, ki se poklicno ali kar tako ukvarjajo z zvezdami. Zgodba o pristanku na Mesecu je odšla v daljno preteklost, preteklost, v kateri so imeli moški nenavadne pričeske in ogromne zalizce, ženske pa so hodile v krilih nad koleni ter v tistih groznih čevljih kričečih barv in debelih podplatov, ki bodo spet prišli v modo dvajset ali več let pozneje. Četudi je človeštvo pristalo na Mesecu samo takrat in četudi smo to gledali na lastne oči, se nam je nekako zdelo, da smo zgodbo o Mesecu prerasli. Začeli smo se obnašati, kot da smo že zdavnaj bili tudi na Marsu. Pravzaprav si nismo hoteli priznati, da nas je Milivoje Jugin izneveril.

Šele z demokracijo v osemdesetih letih ali z odraščanjem, ki se je zgodilo v istem času, smo izvedeli šokantno resnico: v našem mestu so ljudje, ki ne verjamejo, da je Človek v osebi Neila Armstronga sploh pristal na Mesecu! Nekatere stare mamke so zamahovale z roko, češ da je kaj takega nemogoče in da je vse nas prevarala televizija. Nekaj podobnega so menili posamezniki tiste vrste, s katerimi se pogovarjate petnajst minut in šele v šestnajsti dojamete, da so popolnoma nori in da jim je policija v kočnik vgradila prisluškovalno napravo za branje misli. V vsakem primeru je stvar mentalne higiene, da človek verjame, da je bil Neil Armstrong na Mesecu, čeprav je vmes postalo nedokazljivo, da mentalna higiena sploh čemu služi.

Milivoje Jugin je pomemben, ker je bil najbolj čudna avtoriteta v zgodovini naših življenj. Bil je avtoriteta za zvezde, vesoljski Mladen Delič, galaktični Edvard Kardelj in Mohamed Ali Rimske ceste. No, enkrat v življenju smo imeli tudi to, enkrat smo verjeli, da smo sopotniki zvezd in da nas mora nekdo poučiti o odnosih z njimi.

ZRINJSKI

Kakšna je bila vloga opere v kulturnem življenju starih Sarajevčanov? Odgovor je odvisen od tega, o kako starih Sarajevčanih govorimo. Opera v naših življenjih ni pomenila nič, kot tudi ne balet. Od vseh sarajevskih oper in baletov ostajajo v spominu Sokrat Kajevič, Gertruda Munitič ter krhki romunski mladeniči in dekleta, ki so po kafičih okrog narodnega gledališča zapij ali svojo žalost in o katerih se je govorilo, da so še sinoči igrali črne in bele labode ter da jih z neba občuduje sam Čajkovski in jim pošilja tople slovanske pozdrave. Mogoče bi nam moralo biti zaradi tega žal, ampak resnično nismo operni in baletni naraščaj. To nas je nekako obšlo, razen ko so nas takrat v osmem razredu peljali na Traviato in nekaj let prej na Era z onega sveta, ki ga pomnimo le po grandioznem kupu sena, pod katerim so čivkale nekakšne vesele starinske kmetice.

Toda samo deset let pred nami je bila opera v Sarajevu nekaj, o čemer so čisto resno razpravljali partijski komiteji. Najprej je nekomu padlo na pamet, da z namenom narodne enakopravnosti in splošne kulturne ravni postavi na sarajevski oder hrvaško domoljubno opero Nikola Subič Zrinjski, v kateri je do podrobnosti opisano, kako je ta narodni junak padel v junaškem boju s Turki. V tem ni nihče videl ničesar čudnega in problematičnega, kajti opera afirmira in potrjuje naš večstoletni boj proti tujim zavojevalcem.

Tako je šla brez težav mimo premiera, pa prva, druga, tretja in deseta ponovitev, potem pa so začeli na Zrinjskega množično prihajati navijači. Seveda so se najprej pojavili mladeniči, ki so ploskali in skandirali glavnemu liku na njegovi poti v junaško smrt, kar je nepopisno najedalo milico, ki je vedno dobro vedela, v katerem grmu tiči zajec in samo čaka priložnost, da se bo začel ukvarjati s sovražno propagando ter spodkopavati socialistično ureditev in enotnost vseh naših narodov in narodnosti.

Tako je milica začela pri izhodu iz narodnega gledališča legitimirati ljudi, o čemer bodo legitimirani pozneje pripovedovali zgodbice otrokom in vnukom.

Toda čez čas se je sovražnik prikazal še z druge strani. Drugi mladeniči, ki jih je bilo nemogoče razlikovati od tistih prvih, so začeli skandirati v trenutkih, ko so nastopili glavni negativci opere, torej Turki, kar je prve mladeniče grozovito razkačilo, zato so takoj, ko je Zrinjski znova prišel na prizorišče, z balkona še glasneje vpili, ploskali, tarnali in padali v trans.

Komiteji so pravilno sklenili, da sovražnik nikoli ne počiva - ne le, da ne spi, ampak tudi z leve in z desne prihaja v gledališče ter tam ščuva kmete, delavce in pošteno inteligenco. Uradna zgodovina bo najbrž zapisala, da so se v času prikazovanja opere Nikola Šubic Zrinjski primerili prvi manjši mednacionalni nemiri v Sarajevu, ali pa bo - če bo pametna - zatrdila, da je zgodba o turških okupatorjih, ki so nam jo pripovedovali od zibelke do groba, škodovala bratstvu in enotnosti naših katolikov in muslimanov.

Toda z naše perspektive in s stališča naše zgodovine uradna zgodovina ne v enem in ne v drugem primeru ne bo imela prav. Veliko verjetneje je namreč, da so stari Sarajevčani uživali, ko so drug drugemu pljuvali v skledo in za vsako ceno navijali za nasprotno ekipo. Kakšen boj pa bi bil to in kakšna bi bila tekma, na katero bi prišli samo eni navijači, in kakšni ljudje bi to bili, če bi dovolili, da nekdo kar tako navija za Zrinjskega, Turki pa odhajajo s prizorišča poscani od strahu! Sarajevo nikdar ni prenašalo ene same resnice in se je bilo vedno pripravljeno boriti proti njej z drugo, čeprav ni nikdar iskreno verjelo ne v eno in ne v drugo, zaradi česar je danes težko sprejeti, da je bilo komurkoli bodisi do Zrinjskega bodisi do Turkov.

Sele pozneje se bodo ljudje prepričali, da jim je zares veliko do tega, ampak takoj ko se bodo prepričali, bodo izstopili iz naše zgodbe in vstopili v neko drugo zgodbo, ki ne bo več povezana s Sarajevom, vendar bo žal odločala o njegovi usodi. Zdaj bi kdo lahko porekel, da bi nam bilo nemara bolje, če bi stari Sarajevčani gledali druge opere in balete, ampak to ni res. Vedno se od nekod prikažejo navijači, in če že ne morejo navijati za Zrinjskega in Turke, potem navijajo za čebelico in čmrlja. Nato pa milica od vseh po vrsti zahteva osebne izkaznice.

ILIJA

Ni zelo znano, pa vendar je znano, da je svetniku zaščitniku Bosne ime Ilija. To je tisti Gromovnik, ki ureja stvari s strelami in je bil zadolžen za nebeško elektriko, preden sta se pojavila Tesla in Edison. Na temelju dejstva, da Bosno brani tako vzkipljiv in bojevit svetnik, bi bilo mogoče sklepati, da je to dežela, ki se je vsi bojijo, dežela, v katero nihče ne bo vdrl, iz silne bojazni, da ga bo spražila strela z jasnega. Ker pa ni tako, je moč verjeti, da je sveti Ilija medtem spremenil naravo in da nam je o tem že poslal sporočilo, vendar ga nismo najbolje doumeli ali pa ga sploh nismo bili zmožni prebrati.

No, kakšno bi recimo utegnilo biti sporočilo svetega Ilija Bosni! Pred desetimi leti je nek izjemno nor pesnik iz Zagreba prišel v Sarajevo po pesniških opravkih. Njegovi sfuzlanosti smo se smejali, on pa je, ves bradat in žarečih oči, recitiral svoje pesmi o vagini, vulvi in Stari zavezi. Le kdo bi ga resno jemal, medtem ko vpije in skaklja po Sarajevu, starejše ženske pa se sprašujejo, ali je pijan, drogiran ali pa je morda stopil hudobcu na rep?

Edini, ki ga je jemal resno, je bil neki sarajevski pesnik. Ta se je tako strahotno ujezil na zagrebškega kolega, da je začel na sleherno njegovo besedo izstreljevati po tri svoje in na sleherno njegovo norost izvajati po tri svoje. To je trajalo vse popoldne in večer, vse do pozno ponoči. Zagrebški norec se je utrudil in mu je pojemala sapa, tako da je že postajal normalen, zato je ves začuden opazoval sarajevskega kolega in se spraševal, kaj mu je in odkod mu tolikšna energija, ampak ta se ni predal, s prstom mu je mahal pred nosom, izgovarjal nenavadne besede in mu grozil, kot grozijo angeli, ko zagledajo koga, ki na travniku razpihuje regratove lučke.

Mi smo se seveda smejali in nič nam ni bilo jasno. Bili smo srečni v svojem smehu, srečni zraven te dvojice, ki se je borila na nevidnem bojišču, v bitki, ki ji nismo poznali ne namena in ne smisla, dokler ni eden premagal drugega in dokler se ni zagrebški pesnik čisto umiril, postal navaden in se spremenil v enega od nas.

Sarajevskemu pesniku je bilo ime Ilija Ladin. Tisto noč je vse sile tega sveta in vse muze uporabil za igro, katere pravega cilja ne bomo nikdar doumeli. Zmagal je, ne da bi o tem poročal en sam časnik, o tem tudi nihče ni napisal niti vrstice. Leta smo poskušali obnoviti ta dogodek, a tudi to ni šlo, ker nihče od nas ni bil zmožen ponoviti ene same Ilijeve besede, teh besed pa je bilo več, kot se je jih je kdajkoli znašlo na enem mestu.

Usoda se je poigrala z Ilijem, ko so mu pri krstu dali to ime. Namesto da bi pošiljal strele in grome, je varoval regratove lučke na polju in vsako zverco, ki je šla mimo njih. Nedolžen tako zelo, kot ljudem ni dano biti nedolžen, je Ilija Ladin hodil po svetu kot kontrapunkt svojega imena in uspelo mu je nadnoreti norega zagrebškega pesnika, pa čeprav je bil samo malo nor, vsekakor veliko manj od kolega.

O svetnikih vemo zelo malo, o angelih le neznatno več. Tako tudi o pravi naravi svetega Ilija Gromovnika, pooblaščenega zaščitnika Bosne, ne vemo bolj ali manj ničesar, morda pa so nas svete zgodbe slepile in morda je bil ta Ilija izrezani Ilija Ladin. Kakorkoli, le kdo bi lahko z gromi in bliski branil to deželo, če pa je to dežela, ki jo je največkrat treba braniti pred njo samo ter njenimi odpadniškimi sinovi in hčerami? Lahko bi bilo požgati ves svet, ker ji je naredil kaj žalega, ampak kako požgati njo, ker je kdove kolikokrat dvignila roko sama nadse? Zato je Bosni dano, da je njen zaščitnik svetnik, o katerem se samo govori, da upravlja z gromi, v resnici pa bolj skrbi za lučko zadnjega regrata na polju. Ali pa tu sploh ne gre govoriti o svetnikih in zaščitnikih, ampak moramo ostati pri ljudeh in tem, s čimer so izpolnili svojo življenjsko dobo.Tako je nekoč davno Ilija Ladin kupil avto; nabavil sije spačka, četudi ni imel vozniškega dovoljenja in tudi ni načrtoval,

da ga bo kdaj dobil. Spaček je zgnil na Ilijevem dvorišču, pesnik pa je o tem dogodku napisal pesem. Ta pesem pojasni vse: koliko so za človeka pomembne posvetne stvari in kako je mogoče uporabne stvari uporabiti za različne namene in kako je popolnoma upravičeno kupiti avto samo zaradi ene pesmi in preživeti življenje, da bi jo človek napisal. Kar pa zadeva bitko z zagrebškim pesnikom, bodi rečeno le še tole: morda je bil Ilija nekoliko ljubosumen, ker smo celo iz Zagreba povabili pesnika, čeprav smo tu že imeli njega. Ljubosumje ni značilno za svetnike, za angele pa je.

ĆAMIL

Sovražili smo kmete, smejali smo se njihovim naglasom, in bog ne daj, da se je v razredu kdaj pojavil nov učenec - kmet, z zobmi smo ga raztrgali ali ga, kar je bilo verjetneje, linčali z besedami, to pa se je v tistih letih zdela grozovitejša usoda, kot če te nekdo razbije na licu mesta. Če se je kmet prikazal na tekmi, smo ga prepoznali med deset tisoč navijači, če je v temi vstopil v kino, smo ga prepoznali po vonju, če smo ga srečali na taborjenju, smo se mu posmehovali v obraz, češ, on tega itak ne šteka. V vsakem primeru je bilo v Sarajevu ali v družbi Sarajevčanov skrajno nepriporočljivo biti kmet.

Le kdo bi zdaj vedel, zakaj je bilo tako in kaj nas je tako motilo pri teh ljudeh, kajti mestni papki niso bili nič boljši od kmetov, pravzaprav so bili veliko slabši, vendar nas večinoma niso motili. Doma nas niso vzgajali, naj sovražimo kmete, tudi na televiziji nam niso govorili, da so meščani boljši od kmetov. Te nestrpnosti nas je najbrž naučila ulica, tega, zakaj je to storila, pa že ni več mogoče pojasniti, ker tudi te ulice ni. Ulice umirajo z vsako generacijo, namesto njih prihajajo druge ulice, ki nosijo ista imena, v njih so iste hiše in enake vonjave, tako da nikoli nihče ne opazi, da so lepega dne umrle.

Potem smo v šoli dobili za domače branje kako kmečko knjigo. Tisti, ki niso brali knjig, niso prebrali niti te, tisti pa, ki so brali, so po njej pljuvali iz dna duše in urbanega prepričanja, ki je v človeku strašno močno, če mu je šestnajst let in se piše leto 1982. Uboga profesorica je bila zadovoljna s tem pljuvanjem, saj ji je bilo do tega, da učenec knjigo vsaj prebere. No, recimo 7.godbe Čamila Sijariča.

Te zgodbe so bile popolnoma kmečke, kmečki so bili liki, kmečko je bilo vzdušje, kmečke so bile vse pisateljeve literarne in življenjske fascinacije. V njih je bil recimo stavek, v katerem se je avtor vprašal, kako bi lovec zmogel streljati na medveda, ki opazuje sončni zahod. Joj, kako se nam je to zdelo glupo in kako smo se trudili, da bi se smejali pisatelju in lovcu in medvedu. Kar je najhujše, v tistih dneh se je Camil Sijarič prikazal še na televiziji in govoril tako, kot so govorile njegove zgodbe in kot, tako smo si mislili, govorijo kmetje, kadar niso dovolj pametni, da bi se sramovali tega, da so kmetje.

Ja, tisti, ki smo tudi sicer brali, smo prebrali vse te kmečke knjige in kmečke zgodbe v njih, ampak bilo je, kot da jih ne bi. Pravzaprav bi bilo bolje, če bi pametneje zabijali čas in pustili, da minejo leta in da nas mine ta zapičenost v kmete, če bi počakali na smrt svojih ulic in na čas, ko se bomo spravljali s sabo in z vsem svetom ter popravljali vse, kar smo pokvarili v puberteti. Ta čas pa je za šestnajstletnike iz leta 1982 nastopil že po treh, štirih letih.

Prav takrat sta v Jugoslaviji vstopila v najširšo modo latinskoameriška književnost in magični realizem. Prebirali smo Sto let samote in zgodbe nekakšnih čudnih pisateljev, ki so pisali o vaških norcih, ki najdejo rudnike diamantov, o grdih mačehah in krčmaricah sredi pragozda, in vse se nam je zdelo nekam čudno. Kot da smo o vsem tem že nekaj vedeli in kot da je ta izumetničena norost ali naivnost nekaj, kar nam je veliko bližje, kot so nam govorili ustvarjalci latinskoameriške mode.

Potem pa se je Camil Sijarič znova prikazal na televiziji, govoril je čisto tako, kot je govoril prejšnjikrat, toda to ni bil več govor kmeta, temveč govor književnega junaka, ki je pomotoma padel iz neke daljne čezmorske knjige. Ni ti ostalo nič drugega, kot da znova prebereš prav te zgodbe in po njih še vse Camilovo, da prebereš vse stavke, ki si se jim smejal, in bilo te je sram, saj se kdo morda še spominja, kaj si govoril šolske jeseni 1982.

Camil Sijarič je tako postal in ostal pisatelj z iste police kot Gabriel Garcia Marquez. Zdaj se lahko sestanejo vsi književni teoretiki in praktiki tega sveta, vpijejo, da Camil ne spada zraven, zavijajo v luno in se tolčejo s pestmi po glavi, ampak tako bo ostalo. Camil je prvi gavčo bosanske književnosti, vitez sandžaških pamp in kramljač iz predmestja Buenos Airesa, ampak odreči se spominu na svoje sovraštvo do kmetov in vsega, kar je bilo v pubertetniški viziji kmečko, bi bila izdaja lastne preteklosti. Kakorkoli, kaj pomeni streljati na medveda, ki opazuje sončni zahod, najbolje vedo tisti, ki so se temu nekoč prisiljeno smejali. Camil Sijarič je nedolžen umrl malo pred koncem teh časov. Umrl je pred stavbo centralnega komiteja, pod avtom, čeprav avta v svoji književnosti skoraj nikoli ni omenil. Nihče ne pozna obraza svoje smrti; od kače strupenjače umrejo tisti, ki niso živeli s kačami, od avtomobilov pa tisti, ki se zanje niso zmenili.

Camil je bil pisec zgodovine, takšne, kakršna je tale naša, zgodovine, ki se je zgodila in minila, on pa jo je reševal z veščim čudenjem. Verjel je, da njegov svet rešuje samo čudenje, kar je nadvse poučno. Svojemu življenju se je veliko bolje čuditi, kakor ga obžalovati.

PAPRICA

Ideal ženske lepote je bil približno takšen: v višino meri kakih meter petinsedemdeset, lahko je tudi nižja, višja pa nikakor ne; dolgi plavi lasje, katerih konice so bile čez noč navite na debele plastične navijalke ali pa obdelane s trajno žarečo frizersko pripravo, ki se je imenovala figaro; oči, naličene v vseh odtenkih modre in zelene, več odtenkov, bolje je, in kot z markerjem podčrtane z debelim črnim svinčnikom; ustnice, namazane s karseda rdečo šminko, ki nujno sega čez robove ustnic, da bi se zdele čim večje; obraz, prekrit s svetlim pudrom, vendar z rdečilom na licih, ki se končuje nekje pri ušesih. Takšna ženska je morala biti tudi temeljito okrašena: od uhanov, verižic in ogrlic do zapestnic in prstanov na vsakem drugem prstu.

Taka je bila torej konec sedemdesetih in na začetku osemdesetih videti popolna mrha. Objektivno gledano je bolj spominjala na kakega nemškega transvestita kot na antično Venero, ampak to je že čisto druga zgodba.

Kaj pa ideal moške lepote? Ne, v našem času ni bilo ideala moške lepote. Ja, lep je bil recimo Zdravko Colič, ampak vsak moški, ki je kaj dal nase, je o njem govoril, da je peder. V Sarajevu v tistih časih ni bilo dobro biti lep. Če nič drugega, si utegnil koga izzvati in jih fasati. Lepih moških k sreči ni bilo prav veliko, kajti takšni se bodo pojavili šele z delitvijo na pankerje in šminkerje ter s pojavom prvih moških, ki bodo zmožni mrtvo hladno priznati, da se ukvarjajo z manekenstvom.

No, to je bil že čas, ko je bila moška državljanska vojna pri koncu in so se začenjali spreminjati ideali vseh lepot.

Zato pa je obstajal ideal moške grdote. Do zelo grdih smo čutili nekakšno spoštovanje, ampak le pod pogojem, da grdota ni pomenila kake slabosti ali manjvrednosti. Če si bil grd, a si premogel držo, si bil v tistih letih lahko faca. V nekem obdobju je bil takšna faca igralec Vlado Gačina; poleg grdote je premogel prümek, ki se nam je zdel prav primeren za takšnega človeka. Če se je v razredu o kom govorilo, da je grd kot Vlado Gačina, je moral biti pripravljen na neskončno trpljenje in večletne poskuse, da svoj videz izniči brez pomoči estetskih kirurgov. Vlada Gačina si namreč spoštoval, vendar si bil brez slehernega spoštovanja do vseh, ki so bili podobni Vladu Gačinu.

Proti koncu Gačinovega življenja se je pojavil nekdo, ki bo prevzel njegov ideal grdote in čigar videz bodo cele generacije pomnile vse do današnjega dne. To je bil Rade Paprica, nogometaš Zelja. Grdota tega

Fočana je, v nasprotju z Gačinovo, učinkovala povsem neznačajno. Paprica je namreč imel obraz, ki je prenesel manj mimike kot doprsni kip narodnega heroja. To je bil nespremenljiv obraz kake naše snahice, ki se je, glej no, preslikal na lik Zeljevega igralca. Naj se je veselil gola ali obžaloval izgubljeno priložnost, Rade Paprica je bil videti popolnoma enako.

Ta mož je veliko dal svojemu klubu. Nekaj sezon je igral odlično, potem pa se je k sreči izgubil, tako da ga naše oči niso nikoli več videle. Verjetno je bil edini igralec Zelja, ki ga njegovi navijači, najbrž prav nihče med njimi, nikoli niso imeli iskreno radi. Zakaj? Jah, zato, ker je bila zajebancija nasprotnikovih navijačev na račun njegovega fizičnega videza vedno vredna neprimerljivo več kot vsi goli, ki jih je dal v življenju. Čudno: celo po Zeljevi zmagi v mestnem derbiju je bilo dovolj, da ti je kak Pitar opisal in pričaral, kakšen je Rade Paprica, pa si že utihnil ali navidez superiorno zamahnil z roko in kot papagaj ponavljal izid tekme, zavedajoč se v duši in srcu, da si v tem besednem dvoboju izgubil in da pod nebeškim svodom ni močnejšega argumenta od Papričevega videza.

Nogometaši, kot je bil Paprica, so bili tudi v drugih mestih, gledališča drugih mest pa so hlepela po moških, ki bi bili videti kot Vlado Gačina, ampak med igralci jih ni bilo. Toda nikjer drugje kot v Sarajevu ni bila moška grdota tako fascinanten pojav, skoraj enako fascinanten kakor ženska lepota. Nasploh se ni nikjer toliko razpravljalo o videzu kot v Sarajevu in nikjer se niso ljudje s tolikšno pozornostjo, žarom in željo poskušali spremeniti v mesto, v katerem živita samo dve vrsti: strašansko lepe ženske in neverjetno grdi moški.

CIRKUS PLAC

Tam, malo naprej od kraja, kjer obrača enica, ko vozi ljudi s torbami in kovčki iz mesta, prav tam, kjer človeka prvič pograbi žalost, ker je odšel zdoma, in se jezi na to žalost, saj ni še niti sedel na avtobus ali vlak, prav tam je bil nekoč na levi strani proge travnik, ki so mu naši dedje in babice pravili Cirkus plac. Pozneje so tu zgradili marsikaj: razkošne stanovanjske stavbe, Holiday Inn, podoben velikemu poštnemu nabiralniku, v katerega bo dobro razpoloženi Bog nekoč odvrgel oznanjenje, pa parkirišče in še nekakšne betonske reči, ki se jih človek ne more spomniti, čeprav vsak dan hodi mimo njih. Toliko tega je bilo zgrajenega, da na koncu od Cirkus placa ni ostalo niti ime, kar je za Sarajevo nenavadno, saj so številne stvari in kraji v tem mestu ohranili ime tudi po tem, ko so izginili. Morda je Cirkus plac izginil zato, ker ime ni zvenelo sarajevsko, ljudje ga niso mogli popačiti, popraviti in zasukati ter ga tako z jezikom narediti za nesmrtno.

Nekoč davno, ali pa je bilo le malo pred našim rojstvom, so na tem travniku skoraj vedno stali cirkuški šotor, ringelšpil, lunapark ter hiša strahov in zabave. Medrano, Opus ali veličastne zvezde Sovjetskega cirkusa. Tu so bili, pravijo stari, še skoki na trapezu brez zaščitne mreže in bradate ženske, vsakršni črnci in italijanski cirkuški mojstri, ki so govorili naš jezik natanko tako, kot naš jezik govorijo cirkuški mojstri iz zgodb. Cirkus plac je bil eden od najzabavnejših krajev v Sarajevu, naš Disneyland in Las Vegas z nedolžnim kockanjem in veliko sladkorne pene.

V sedemdesetih letih je cirkus prihajal dvakrat na leto. Bil je veliko revnejši kot v zgodbah naših starih, in vse okrog šotora se je zdelo nekako ubogo in bedno: prastari in zarjaveli avtobusi, kakršne smo sicer videvali edinole v redkih televizijskih reportažah iz Albanije; rožnati vojaški tovornjaki iz druge svetovne vojne, s katerih se je luščila barva ter razkrivala njihov pravi namen in pomen; živalske kletke, ki so spominjale na kletke iz grozljivk, naokrog pa neskončno blato ali pa ubita, poteptana rumena trava, kot bi šle čeznjo vojske utrujenih Hanibalovih slonov.

Pravzaprav se je cirkus na Cirkus placu zdel takšen, ker je njegov čas minil in ker niti Sarajevo ni bilo več mesto, v katerem bi bil lahko cirkus čudo, ampak očetje in mame so kot iz navade ali pa iz nostalgije vodili sinove in hčerke gledat požiralce ognja, baletke in akrobatke na trapezu. V svojem prvem cirkusu v življenju smo uživali in sploh nismo pomislili, da bi utegnil biti zadnji. Ali vsaj zadnji v Sarajevu. Morda gre človek v kakem Parizu, Londonu ali Moskvi še enkrat v cirkus, ker nemara verjame, da je tam to nekaj čisto drugega in da je ta starinska in izgubljena iluzija toliko večja od našega prvega cirkusa, kot so vsa ta mesta večja od Sarajeva.

Ni jasnega razloga, zaradi katerega je v naši generaciji malo takšnih, ki so šli v cirkus več kot enkrat. Nostalgija naših staršev najbrž ni bila dovolj močna ali pa jih je razočarala mera našega navdušenja. Zanje so bile akrobatke na trapezu nekaj več in nekaj pomembnejšega, ker je bil takšen čas, v katerem so odraščali. Ta čas je bil zadnji čas cirkusa, čas, po katerem so cirkus placi začenjali izginjati v vseh mestih sveta.

Nekoč se je na sarajevski Cirkus plac prihajalo iz vseh delov srednje Bosne. V teh zelo davnih letih je bil cirkus edini kraj, kjer je človek lahko videl slona ali žirafo. Od takrat je ostala navada lepljenja cirkuških plakatov zunaj mesta, na najbolj nenavadnih možnih mestih, na drevesnih deblih sredi kakega gozda na poti proti Olovu ali na stebrih mostov in nadvozov nove ceste proti Zenici. Ti plakati so ostajali po mesece, leta, skorajda desetletja, dokler niso umrli naravne smrti plakatov, ki preminejo v razmerah raznovrstnih naravnih nezgod. Morda bi kak raziskovalec utegnil celo danes na zidu kje pri Busovači najti sled plakata iz leta 1977.

Cirkus plac je bil mesto največjih čudežev v obdobju, ko je bilo to še sarajevsko predmestje in je, kot so govorili naši dedje in babice, samo malo naprej rasla koruza in so zeleneli vrtovi ob starih poletnih hišah, v katerih so preživljali svoja zadnja leta cesarski častniki, vezirski pisarji, zakladniki, prevozniki in tedanji brezdelneži, mračni in molčeči, ker stoletjem niso mogli oprostiti njihovega minevanja. Ti ljudje so se najbrž zgražali nad cirkusom, ker se jim je zdel neumna novotarija, sleparija za nove meščane in njihove smrkave otroke. Ampak če človek malo bolje premisli, ti ljudje niti niso živeli tako zelo davno in tudi njihove vile niso bile zravnane z zemljo dosti pred nami, toda od cirkusa so bili starejši vsaj za toliko, kolikor smo danes od njega starejši mi.

BONBONJERE

Bonbonjera opera je bila najbolj znana in najrazkošnejša bonbonjera našega časa. Na rdeči škatli, obloženi z imitacijo žameta, je bilo z zlatimi črkami in s prefinjenim rokopisom napisano njeno ime. Kot še čisto majhen fantek si mislil, da v tovarni Josip Kraš dela ena imenitna teta z visoko sivo pričesko in očali, ki na vsako bonbonjero z zlatim črnilom izpisuje besedo opera, vendar si se že takrat čudil, kako je mogoče, dajo vsakič napiše enako, z enakimi viticami na črki o.

Opera je bila znak največje pozornosti, ki so jo naši starši izkazovali zdravnikom, medicinskim sestram in različnim ljudem, ki so jim naredili kako uslugo. Kot znak nekoliko manjše pozornosti so jim podarili bonbonjero griotte, bajadera ali romanca, v posebnih primerih tudi bonbonjero zrinjski, na kateri je bila podoba hrvaškega narodnega junaka, ki dviga sabljo, pod njegovimi nogami pa je nekaj, kar spominja na bombo z vžigalno vrvico, kakršno si videval v risankah in je navadno eksplodirala mačku Tomu v obraz.

Tudi tvoji starši so v znak posebne pozornosti dobivali bonbonjere. Mama se je na svoj rojstni dan vrnila iz službe z najmanj dvema operama in nekaj griotti, očka pa je z bonbonjerami pomembno potrjeval svoje poslovne uspehe in dejstvo, da je v delovnem kolektivu grozno priljubljen in cenjen. Se zavite v bel papir so bonbonjere spravljali v shrambo. Spremljal si jih s hrepenečim pogledom in nepojmljivo se ti je zdelo, da je kje svet, da kje obstaja mesto in v njem dom, v katerem vsako bonbonjero prepustijo otrokom, ker le otroci poznajo njeno resnično ceno in ker le otroci razumejo, da so bonbonjere namenjene temu, da se iz njih jemlje bonbone in se jih poje, najprej tiste najboljše z rumeno kremo, potem tiste s koščki želeja na vrhu, nato tiste s češnjo v alkoholu, potem pa po hierarhiji okusa še vse preostale.

Toda bonbonjere so imele v našem svetu popolnoma drug namen. Spravljali so jih v shrambe, kjer so ležale mesece, dokler ni bilo treba nekomu izkazati pozornosti. Ta nekdo je slovesno prevzel bonbonjero in jo najbrž spravil v svojo shrambo, z namenom, da bo po nekaj mesecih izkazal pozornost in spoštovanje naslednjemu nosilcu. Enkrat kupljena bonbonjera je tako zamenjala številne lastnike in na njeni poti so jo spremljale številne hrepeneče otroške oči. Naposled jo je kdo celo odprl in pojedel, ampak to nikoli nisi bil ti, vsaj če je šlo za opero.

Pri nas doma se je bonbonjere odprlo le, če se je nevarno približal iztek roka uporabnosti, zaradi česar si verjel, da je rok uporabnosti na bonbonjerah namenjen zgolj temu, da se bonbone enkrat poje. Ampak opera tega roka nikoli ni dočakala v shrambi, saj so se vedno našli takšni, ki se jim je bilo treba z opero za kaj zahvaliti. Tako si dojel, da je v svetu odraslih in v našem mestu zahvaljevanje na moč pogost pojav, toda šele veliko pozneje boš doumel, da hvaležnost ni iskrena in da ljudje drug pred drugim prikrivajo, da imajo polne shrambe bonbonjer, četudi to pravzaprav vedo vsi in se vsem zdi nekaj popolnoma normalnega.

Če je bilo treba hvaležnost izkazati komu iz kakega drugega mesta, iz Zagreba ali Beograda, niso vzeli iz shrambe opere, ampak so lepo šli v samopostrežbo in kupili največjo škatlo rahatlokuma, tistega, izdelanega v tovarni Zora, na katerem je bila razglednica Sarajeva, vselej malce zamaščena, ker je rahatlokum izpustil sok. Ampak ljudje iz drugih krajev so ob takem darilu navadno od sreče popadali na rit ali pa so se samo pretvarjali, da so srečni, ker so menili, da ne bi bilo ravno vljudno, če ne bi pokazali največjega možnega navdušenja nekomu, ki ti podari razglednico svojega kraja. Zaradi tega rahatlokuma so imeli radi Sarajevo, enako kot so imeli radi vice o Muju in Hasu. Sarajevo je bilo zanje nekaj ljubega, vendar neresnega, nekaj, kar je presladkano in ni ne prefinjen čokoladni bonbon ne pecivo, do česar pa je treba čutiti neizmerno naklonjenost. Sarajevčani so bili vesela bitja, ustvarjena preostanku sveta v veselje, znani pa so bili le po nekakšnih brezveznih stvareh, recimo po žeparjih iz zagrebških tramvajev, ki so lahnih rok izmikali denarnice in navadno končali na postaji milice v Đorđevićevi ulici. Gostje iz Zagreba so o tem govorili kot o dobri šali, očka in mama pa sta se kislo in posiljeno nasmihala ter najbrž nista vedela, čemu jima je težko pri duši in čemu jima je nepopisno žal, ker gostom iz drugih krajev nista podarila opere, prav tiste, ki jo hrepeneče gledaš in je od tebe oddaljena bolj, kot bo kdaj kako bogastvo. Bila sta kaznovana, ker sta podarjala rahatlokum s fotografijo lastnega življenja in s tem sladkala to, kar je bilo že sicer pretirano sladko, tako sladko, da v resnici sploh ni bilo priljubljeno.

BIBA BRIFER

Prvo, kar bi zagledal, če bi te časovni stroj vrnil v tisti čas, bi bil naš človek, ki presega človeške zmožnosti. Kateri človek bi to bil in o kakšnih konkretnih zmožnostih bi bil govor, na tem mestu sploh ni pomembno. Če bi se vrnil v preteklost, bi ga videl, kako zardeva od silnega napora, kako se mu možganske vijuge upogibajo in zvijajo kot starozavezne kače in kako zavija z očmi, ko poskuša narediti nekaj, kar nasprotuje zdravemu razumu in zakonom človeškega telesa. Okrog njega pa bi videl vse nas, kako trepetamo od silne treme, držimo preznojene pesti in stisnjenih zob navijamo, kajti to, kar počne, to preseganje človeških zmožnosti, je pravzaprav nekaj, kar bo proslavilo vse nas in s čimer bodo naša življenja dobila nekakšen nov smisel, skoraj enako pomemben kot tovariš Tito, gibanje neuvrščenih in fičko na kredit.

Eden od teh, ki so presegali človeške zmožnosti, je bil Biba Brifer, možak brez ene same dlačice na glavi, možak brez trepalnic; prvič se je pojavil v oddaji Nedeljsko popoldne, ki so jo tisti teden oddajali iz novosadskega studia. V rokah je držal goli žici, priključeni na elektriko, in se smehljal televizijskemu občinstvu. Potem je kot električni prevodnik pomagal skuhati jajce in ga s slastjo pojedel. Dejansko je bilo trdo kuhano. Tisto popoldne je pol Jugoslavije govorilo o Bibu Briferju, druga polovica pa je o njem govorila naslednjo nedeljo, ko je Biba Brifer skozse speljal električni tok in tako vključil gramofon.

Po tem skorajda ni bilo zabavne oddaje, v katero ga ne bi povabili kot gosta. Vsakič se je priključil na električni tok in počel vse, kar počne tudi najbolj

navadna žnora ali žica, skozi katero teče električni tok. Ampak vseeno smo bili vsi fascinirani, saj je bil pred našimi očmi človek, ki presega človeške zmožnosti, in sploh se nam ni zdelo pomembno, da to preseganje ni imelo prav nikakršnega uporabnega smisla in da z Bibom Briferjem kot narod, kot Jugoslovani, nismo mogli zmagati, saj nihče ni tekmoval v priključevanju na električni tok.

Nato so se zvrstili strokovnjaki z različnih področij, ki so mesece pojasnjevali, zakaj Bibu Briferju uspeva, da ga elektrika ne ubije. Njihova mnenja so se večinoma razlikovala, ampak to je bil samo dodaten argument v korist prepričanju, da Biba dela čudeže in da so ti čudeži strašansko pomembni in da nas nekako delajo za izvoljeno ljudstvo. Po svoje je bil Biba Brifer kot Mujo iz vicev o koncentracijskih taboriščih, ki je podjebaval Švabe, ko so ga poskušali zadušiti s plinom.

Potem se je Biba Brifer odločil oditi v Ameriko in sesti na električni stol. Na tem mestu je zgodba že prešla v sfere, ki se izmikajo vsakršni faktografiji in dokazljivi resnici, pa čeprav samo televizijski. Biba se je namreč znova pojavil v Nedeljskem popoldnevu in postavljaško naznanil ljudstvu, da se je z Američani že vse dogovoril - šlo je za honorar v znesku milijon dolarjev - in da bo vse prenašala televizija, seveda ameriška. Povedal je še, katerega dne bo sedel na električni stol, ampak ko je nastopil ta datum, se je nekaj zapletlo, spektakel je bil preložen, najbrž zato, ker ni bilo dovolj elektrike, zato je Biba spet stopil pred javnost in jo obvestil o novem datumu.

To je bil njegov zadnji nastop v javnosti. Biba Briferja nismo nikoli več videli na televiziji in nikoli več ni pred našimi očmi z golimi prsti držal žic, polnih elektrike.

Toda človeški spomin je daljši od televizijskega, naša naklonjenost do vseh, ki presegajo meje človeških zmožnosti, pa je bila tolikšna, da nismo mogli kar tako sprejeti, da je Biba enostavno izginil. Tako se je začel glas o njem širiti od ust do ust in od zanesljivih virov do celotnega narodovega telesa. Razvedelo se je, da je Biba Brifer sedel na električni stol, vendar so ga Američani zajebali, tako da ni bilo televizijskega prenosa, ampak so vse skupaj izkoristili za nekakšne eksperimente, Biba pa imajo zdaj v ujetništvu v svojih laboratorijih. In v to so verjeli vsi.

Toda že čez mesec ali dva so zanesljivi viri sporočili, da je Biba dejansko sedel na električni stol in da ga je električni tok ubil, pa ga zato ni več. Obljubljeni televizijski prenos je medtem utonil v pozabo. Biba Brifer je junaško padel, morda tudi zato, ker so skozenj spustili močnejši električni tok od tistega, ki ga spuščajo skozi svoje obsojence. To je bila čisto dovolj dobra zgodba, da nas je popeljala do pozabe.

Ampak bili so še drugi, ki so nas proslavljali s preseganjem človeških zmožnosti. Obstajali so svetovni prvaki v žretju palačink, Krajišniki, ki so brez vsake pomoči pojedli celega vola, pa takšni, ki so lahko celo uro ostali pod vodo. Zaradi nečesa smo potrebovali takšne ljudi in nihče razen njih ni mogel okrepiti našega ponosa, da smo to, kar smo, ko pa bomo prenehali biti to, kar smo bili, bomo vse pozabili, to, česar ne bomo pozabili, pa bo laž, zato še dandanes ne vemo, ali je Biba Brifer zares presegal meje človeških zmožnosti in bil prevodnik navadne, vsakdanje elektrike. Toda to bi bilo dobro vedeti, a tudi: ali smo to bili mi, ko smo ga izbuljenih oči gledali iz svojih foteljev, ali smo to bili mi - ali pa so bili to kakšni drugi mi?

VELJKO ROGOŠIĆ

Vsak čas bo konec prvega televizijskega dnevnika, nogometni dan je, vendar se športna poročila ne začnejo z izidi prve zvezne lige. Splitsko pristanišče, ljudje na obali, strašansko veliko ljudi na obali ploska in skandira »Veljko, Veljko«, razburjeni glas Eda Pezzija pa obvešča televizijsko gledalstvo, da bo v splitsko pristanišče vsak čas priplaval naš veliki maratonski plavalec Veljko Rogošič, potem ko je plaval, plaval in plaval ter priplaval od otoka Visa vse do Splita. Kamera lovi plavalca, ta pa, kot vselej na koncu, plava delfina, brki so se mu povesili do brade, podoben je mrožu s konzerve sardin eva, široko odpira usta, lovi zrak, in evo, vsak hip bo priplaval do obale, nekdo mu bo podal roko, morda bo to predsednik mestnega partijskega komiteja ali pa kak star prvoborec. Veljko se bo povzpel na obalo, neka ženska ga bo poljubila na lice, potem bo Edo Pezzi vprašal Veljka Rogošiča, ali je bilo težko, on pa bo odgovoril, da ne, čeprav je imel krizo pri petnajstem kilometru, in dodal, da to zmago posveča ... Komu ali čemu jo posveča, smo pozabili, vendar dobro pomnimo, da je svoje zmage vedno čemu posvečal in da je to posvetilo raznežilo ženska srca, v moških pa vzbujalo rahlo ljubosumje, vendar tega nikoli niso priznali, kajti tudi zanje je bil Veljko Rogošič kralj. Ta človek je čisto sam plaval z enega konca Jadrana na drugega, spremljali so ga gliserji in ribiške barke, včasih ga je spremljala ladjica prve pomoči, ampak nikoli ni nihče plaval skupaj z Veljkom Rogošičem. Takrat skupinski plavalni maratoni niso bili v modi in vsak maratonec je plaval sam. Na drugem koncu sveta so plavali neki

Američani in Mehičani, vendar o njihovih imenih in podvigih nismo vedeli prav ničesar, pa tudi zanimali nas niso. Veljko je bil naš človek. Nikogar ni dražil, saj je plaval sam, nikomur ni mogel biti konkurenca in nihče ni mogel navijati proti njemu.

Veljko Rogošič je bil čisto navaden človek. Zdel se nam je podoben ljudem, ki so nam v Bristu, Podaci ali Zaostrogu oddajali sobe in ki so ves dan posedali v konobi, ko pa je sonce zašlo, so šli balinat. Za Sarajevčane je bila to tipična podoba Dalmatinca, enako poenostavljena, kot je bila z dalmatinske perspektive tipična podoba Sarajevčana. Eni drugim smo se zdeli enaki, tako kot so za belce enaki vsi Kitajci, vendar v tej enakosti ni bilo nič grdega. Bili smo si vzajemno simpatični in bil je en sam Dalmatinec, ki ga je Sarajevo neusmiljeno sovražilo: Ivica Šurjak, Hajdukova enajstica, ki sta mu vselej žvižgala tako Koševo kot Grbavica.

Rogošič je vsako sezono plaval nov, še zahtevnejši maraton, ampak ta, ki ga je odplaval od Visa do Splita, se je zdel najbolj impresiven. Po tem podvigu je Veljko Rogošič posnel reklamo za pipi, v kateri je, kot so pač nalagale tedanje oglaševalske smernice, povedal nekaj v smislu, da mu pipi pomaga plavati tako dobro in tako daleč. To reklamo so na televiziji predvajali še leta, dokler ni Ana Sasso postala miss Jugoslavije in posnela reklame z joški pod mokro majico. V reklami Anna Sasso ravno prihaja iz morja. V nasprotju z morjem, v katerem je plaval Veljko, je bilo to morje čisto majhno, poleg tega pa ni bilo najbolj jasno, zakaj je, ko je šla v morje, imela na sebi majico.

Američani so Veljku Rogošiču predlagali, naj plava z ene na drugo obalo reke pod Niagarskimi slapovi.

Veljko je vprašal, ali je to že kdo naredil, Američani so mu odgovorili, da ne. Potem je vprašal, ali je to sploh mogoče in ali ga bo pogoltnil vrtinec, Američani pa so odgovorili, da verjamejo, da je to resnično nemogoče in da ga bo vrtinec najbrž pogoltnil. Veljko Rogošič je dejal: »No, če je pa tako, ne bom plaval.« Američani so se temu grozno čudili, saj je šlo za veliko dolarjev. Takrat nam ni bilo jasno, zakaj se Američani čudijo, če Dalmatinec raje izbere, da bo ostal živ, kot da bi zaslužil dolarje. Ni nam bilo jasno, saj nismo vedeli, kaj si ti ljudje mislijo o nas. To nam bo postalo jasno v enem od naslednjih življenj, ampak tedaj bo prepozno, saj bodo takrat mnogi od nas že postali Američani.

SLIVOV SOK

Kokto so si izmislili v petdesetih letih, v času črnobelih filmskih obzornikov in pubertetniških dni našega socializma. Takrat se še nismo niti rodili, zato kokta ni mogla biti pijača naše mladosti, kot je namigoval televizijski oglas. Kokta je prej spominjala na arheološko izkopanino iz mladosti naših staršev, polnjena v tiste debelušne, hrapave stekleničke, ki so se zdele manjše, kot so pravzaprav bile, je bila kokta simbol časa, v katerem je vladalo verjetje, da lahko ustvarimo svojo socialistično kokakolo, boljšo in bolj zdravo od prave kokakole, saj je, kot so zatrjevali v oglasih, izdelana iz šipkovega soka, vendar so se širile govorice, da kokto izdelujejo iz neke kemikalije, pridobljene iz nafte.

Ker pa je med šipkom in nafto večina vseeno izbrala nafto, se je morala Partija sprijazniti, da je bolje uvažati izdelke z Zahoda, kot izgubljati čas s prepričevanjem ljudstva, da so škodljivi, ogabni in strupeni ter vsekakor manj kakovostni od naših socialističnih izdelkov. V tem je bila nemara tudi največja razlika med jugoslovanskim in vsemi drugimi socializmi: ruski in romunski komunisti bi se raje ubili, kot da bi nehali prepričevati ljudstvo o tem, česar niti eno ljudstvo nikoli ne bo verjelo.

Slovenci so bili temeljiti ljudje in so težko odnehali, kadar so začeli, in če so jim že rekli, naj naredijo socialistično kokakolo, so se potrudili in jo tudi naredili, ampak čeprav ta socialistična kokakola ni premagala ameriške, je Slovenci niso prenehali izdelovati. Konec sedemdesetih so debelušne stekleničke zamenjale nove in sodobnejše stekleničke in spet so začeli z oglaševalskimi kampanjami. Kokto so pred kamerami pile napol gole lepotice in smučarski skakalci, čeprav je bilo nejasno, kdo so ljudje, ki v gostilni naročajo kokto. Če ni šlo nekako takole: zahtevaš kokakolo, kelner pravi -nimamo, zahtevaš pepsikolo, kelner pravi - nimamo, na koncu pa piješ kokto, kajti, evo, to pa imajo.

Kokta vseeno ni bila edina pijača, s katero so poskušali premagati kokakolo. V sedemdesetih letih je Beograjska industrija piva (bip) dala na trg kvas in ga pospremila z oglaševalsko kampanjo, v kateri je bilo videti vesele Ruse s krznenimi kučmami na glavah, kako nazdravljajo s kvasom bip, in nasploh so se zdeli, kot da bi lahko za malico pojedli vse tiste rahitične manekene iz oglasov za kokakolo. Rečeno nam je bilo, da je kvas strašansko zdrava pijača, dostavljali so ga v vse samopostrežbe, bil je cenejši od kokakole, in vendar

je doživel žalostno usodo in konec osemdesetih čisto potihoma izginil s trga.

Na začetku osemdesetih se je pojavila traubisoda, pijača iz grozdja, ki so jo izdelovali po nemški licenci in so jo oglaševali kot pijačo za vse generacije. Ampak tudi traubisoda je ni odnesla nič bolje od kvasa bip, zato se zdaj prej spomnimo njenega imena kot okusa.

Potem se je čisto tiho, brez posebnega vika in krika, na trgu pojavil najbolj navaden slivov sok, izdelek Bosanke iz Doboja. Ni bilo mišljeno, da bi bil slivov sok tekmec kokakole in polnili so ga v grde stekleničke z najgršo nalepko na svetu. To je bil edini slivov sok na našem trgu, ki so mu vladali najrazličnejši Fructalovi sokovi, in če že nisi pil kokakole, si zahteval Fructalov sok, če pa v kakem Kladnju ali Olovu v gostilni niso imeli Fructalovega soka, si mislil, da si na koncu sveta in da ti ni pomoči. Kakorkoli, do pojava Bosankinega slivovega soka ti ni padlo na pamet, da bi pil sokove bosanskih proizvajalcev, iz preprostega razloga, ker so bili ogabni.

Ta sok ni bil ogaben in je resnično imel okus po slivah. Po svoje je bil boljši od večine jugoslovanskih sokov in prek njega smo izvedeli povsem neverjetno resnico. Direktor Bosanke iz Doboja je v plačani reklamni oddaji, ki so jo predvajali med polčasoma nogometne tekme, ponosno povedal, da je Jugoslavija največja proizvajalka sliv na svetu in da devetdeset odstotkov jugoslovanskih sliv pridelajo v naši republiki. No, le kdo bi vedel, ali je bilo to sploh res, ampak zvenelo je lepo. Če bo svet potreboval slive - mi smo tu.

LICENCE

V začetku sedemdesetih je na trgu prišlo do prve velike ekspanzije licenčnih izdelkov. Pojavil se je evrokrem, italijanski licenčni izdelek jugoslovanske izdelave, sprva v štirioglatih plastičnih škatlicah po petinsedemdeset gramov, potem pa tudi v kozarcih, lončkih in majcenih škatlicah, ob katerih si dobil še plastično žličko, kakršna je tista za sladoled. Pol evrokrema je bilo rjavega, pol belega; rjavi je bil seveda okusnejši, tako kot je vsaka čokolada vedno okusnejša od tistega, kar ni čokolada. Po tem, kako so otroci jedli evrokrem, se je dalo opaziti razlike v njihovi individualni psihologiji. Eni so najprej pojedli rjavega in šele potem belega. Deset let pozneje sta se na trgu pojavila uvožena izdelka nutella in kinderlada, ki sta bila v celoti rjava, tako da je zgodba o psihologiji postala odvečna.

Mame so sprva doživljale evrokrem kot nekaj luksuznega in - seveda - nezdravega. Zdel se jim je drag, čeprav ni bil dražji od marmelade in džemov, ki so, to je bilo samoumevno, veljali za neprimerljivo bolj zdrave za rast in razvoj otrok kot pa evrokrem. Miniti bo moralo celo desetletje, preden se bodo ti predsodki naposled porazgubili, evrokrem in sorodni izdelki, ki so v naše kraje prišli po njem, pa dobili enake pravice kot slivova marmelada. Do takrat se bomo nepopisno namučili in na veliko izgubljali živce s starševsko trmo. Evrokrem je bil eden od simbolov našega boja, čeprav nismo niti opazili, ko je na začetku osemdesetih tiho izginil s trga.

Sočasno z evrokremom so se v prodaji pojavili tudi prvi licenčni pralni praški. Namesto plavega radiona, edinega detergenta iz mladosti naših staršev, so prišli novi izdelki s čudnimi imeni in z lepo oblikovanimi logotipi, ki so, če bi človek verjel oglasom, prali vse, kar se je lahko umazalo, in dišali po eksotičnih vonjavah tropskih dežel, o katerih nismo vedeli ničesar, razen da so skupaj z nami v gibanju neuvrščenih. Najdlje je šla Soda So iz Tuzle, ki je začela po italijanski licenci proizvajati pralni prašek ava in ga v televizijskih reklamah oglaševati v tujem jeziku. Spiker je suvereno deklamiral: »Everamente bianco. Certificato di qualita Miralanza.« Po vsej Bosni so babice, snahice, stare vešče, viklerice, gospe in ostale izbuljenih oči ter napol odprtih ust gledale televizijski oglas in se nikakor niso mogle načuditi. Ava je prala vse in govorila izključno tuje jezike.

To je bil čas, ko so pralne praške pakirali v platnene vrečke po tri kilograme. Ko je detergent porabila, je gospodinja vrečko razparala in tako je nastala kuhinjska krpa. Te krpe so se po najbolj znanem domačem pralnem prašku, faksu helizimu, imenovale fakskrpe. Zaradi prihranka pri repromaterialu so pozneje začeli detergente pakirati v plastične vrečke, fakskrpe pa so še leta ostajale v gospodinjstvih in morda jih je kje najti še danes. V času sušenja kuhinjskih krp bi se bilo treba le ozreti po balkonih in preveriti, ali je na kateri še viden napis faks helizim, ava ali nord.

Od tistega časa je za bosanske gospodinje nepojmljivo, da bi kupovale kuhinjske krpe. Dobivali smo jih brezplačno, zakaj bi jih torej zdaj kupovali? Namesto kuhinjskih krp, ki so naprodaj, so v rabi raznovrstni priročni kosi platna, kar je pravzaprav zgodovinski dolg času, ko so detergente prodajali v vrečkah iz blaga. Licenčno obdobje je trajalo do sredine osemdesetih in prvih velikih liberalizacij uvoza. Takrat so licence ugašale druga za drugo in naše samopostrežbe so začele spominjati na samopostrežbe v kateremkoli evropskem mestu. Pojavili so se čudni izdelki, za katere ni nihče vedel, čemu služijo, svet detergentov pa se je razdelil ter razslojil na desetine posebnih praškov in tekočin, na mehčalce volne, osveževalce barv in čudodelne detergente, ki čistijo samo madeže od čokolade, in tiste druge, ki čistijo samo madeže od krvi. Namesto enega faksa helizima, ki je pral vse, je povprečno gospodinjstvo potrebovalo že deset različnih izdelkov, pranje perila pa je postalo visoko cenjena umetnost, umetnost dobre izbire v samopostrežbi.

FLORA IN FAVNA

Dlani smo imeli oranžne, rumene in zelene od praška, ki si ga lahko v tistih letih kupil v vseh samopostrežbah. Oranžnega z okusom pomaranče, rumenega z okusom limone in zelenega z okusom grenivke. To je bil prašek za pripravljanje sokov: zmešal si ga z vodo, in to je bil potem sok, ampak takrat ni nihče pripravljal teh sokov. Prašek smo stresali na dlani in ga lizali. To je bilo boljše od vsakega soka. Na vprašanja iz zgodovine smo odgovarjali z oranžnimi, rumenimi in zelenimi jeziki. Starši so slutili, da prašek ni zdrav, vendar se večinoma niso vznemirjali, saj je bil poceni.

Potem so se v nekem obdobju pojavili »preslikači«. Na notranjem ovitku žvečilnega gumija je bila sličica, recimo nosoroga, potem pa je bilo treba navlažiti hrbtišče dlani, nanj položiti sličico, močno pritisniti in jo potem počasi odlepiti. Prvih nekaj sekund je bila videti kot prava tetovaža. Kupiš deset žvečilnih, vsakega odviješ in ga daš v usta, potem pa na roke preslikaš deset sličic. Žvečiš ogromen žvečilni gumi in po rokah si ves pisan. Barve se že kmalu zapacajo, ampak to je nepomembno, saj že misliš na kaj drugega in si že pri kakem drugem, enako resnem opravilu.

Izmenjuješ recimo sličice Flora in favna. Album si že skoraj zapolnil, vendar ti manjka najredkejša med vsemi sličicami, tista, na kateri je ptica govnačka. Te ptice še nihče ni videl drugje kot v albumu Flora in favna, ampak najpomembnejša je, ker je najredkejša, zato ostane v spominu še po tem, ko pozabiš večino teh živali in rastlin in ti izpuhti iz glave ta najboljši učbenik biologije tvojega celotnega šolanja. Divji pes dingo, kljunaš, alpski svizec, kivi, ježevec, emu, indijsko govedo gnu, tapir in rakun - vse to so bile živali iz albuma Flora in favna, če pa jih boš še kdaj v življenju videl, če jih boš videl celo v živo, bo to le ponaredek izvirnika, ker so bile te sličice prve v življenju in ker so živali in rastline, vsaj kar zadeva tebe, na osnovi njih tudi nastale.

Ampak vsi niso zbirali sličic zato, da bi jih lepili v albume. Nekateri so jih zbirali le zato, da bi jih imeli več in da bi nevedneže in naivneže izropali v igri polvse ali slikabelo, ki smo jo igrali na dvorišču Osnovne šole Silvija Strahimirja Kranjčeviča, dokler ni prišel strašni Sahman, otrokom odvzel sličic in jih strgal, najbrž zato, da bi v prihodnjih ljudeh ubil vsakršno nagnjenje do iger na srečo.

Pisani prašek z okusom južnega sadja, preslikači iz žvečilnih gumijev ter sličice Flora in favna so začetku sedemdesetih let dali barvo, okus in vonj. Se zdaj pomnimo boleč in otečen jezik, ves razžrt od citronske kisline, mame, ki nam z grobimi ščetkami ščetkajo roke in z njih sledi preslikačev, umazano vodo, ki odteka v črno brezno na dnu kadi, redki pa nemara pomnijo tudi veselje zaradi govnačke, srečo, ki so jo občutili, ko so med ravnokar kupljenimi sličicami zagledali to ptico. Njena resnična vrednost je nerazložljiva in neprimerljiva. Ko človek odraste in začne bogastvo meriti z denarjem, si ni več zmožen zamisliti količine denarja, ki bi zadostovala, da bi pojasnil srečo zaradi ene same samcate govnačke. Preprosto ni denarja in ne zaklada, s katerim bi se lahko primerjala, saj se je govnačka pojavljala v času, ko si bil brez vsakršnega velikega in resnično globokega strahu, ki bi ti utegnil pokvariti srečo ob bogastvu. Samo človek, ki se ne boji, je lahko resnično bogat. Samo deček je lahko bogat, če mu usoda pošlje sličico govnačke. To pa se zgodi enkrat samkrat in nikdar več, zato potem postane merilo možne življenjske sreče, sreče, zaradi katere nekateri ljudje molijo k Bogu in zaradi katere obstaja nebeško kraljestvo, v katerem ni več strahov in v katerem odrasli zbirajo sličice Flora in favna, vsakdo dobi govnačko ter vsakdo z dlani liže oranžni, rumeni in zeleni prašek.

Zgodbe o raju se spreminjajo iz generacije v generacijo. Če ne bi bilo religij in svetih knjig, bi raj obstajal, vendar bi bil drugačen ter zasnovan na zasebnih človeških občutjih in kolektivnih občutjih ljudi, ki so nekaj časa preživeli skupaj, potem pa so se razpršili na vse strani sveta in odšli tja, kjer jih nihče ne more razumeti. To je nemara samo sosedna ulica, toda vsakdo je neskončno daleč. Zato je treba pojasnjevati stvari, spregovoriti o govnački in o prašku, iz katerega se zameša sok, kakor hitro človek odraste in pozabi, čemu je v resnici namenjen ta prašek.

MALI ZMAJ

Novica o smrti Malega zmaja ni prispela do naših krajev. Bruce Lee je bil živ na slehernem koraku, v vsaki šoli in razredu ter v srcu vsakega dečka, ki je verjel, da je možno s trojnim saltom nazaj in z desetimi udarci na sekundo rešiti vse težave, takšnih, ki so to verjeli, pa je bilo veliko, nemara več, kot jih je kdajkoli verjelo v kakega drugega čudodelnika.

Filmi Brucea Leeja so igrali v vseh sarajevskih kinih, z izjemo treh elitnih (Romanija, Dubrovnik in Tesla), v katere nikdar niso imeli dostopa, najdlje pa so jih vrteli v kinih Prvi maj in Igman. Kolektivni spomin je kino Prvi maj za vekomaj poistovetil z Malim zmajem, kljub temu da so v njem predvajali še druge, čisto drugačne filme, ampak ni ga bilo junaka, ki bi bil kot Bruce Lee. To, kar je bil za Kumrovec Tito, je bil za Prvi maj Bruce Lee, in če bi obstajala pravica, če bi se spoštovalo spomine ljudi in spomine kina, bi se kdo že spomnil pred tem kinom postaviti spomenik malemu Kitajcu iz Hongkonga, ki se je v Bosni rodil šele po svoji smrti.

Njegova najbolj znana filma pri nas sta bila V zmajevem gnezdu in Na zmajevi poti. Enega od njiju, ni več pomembno katerega, so dokončali po smrti Brucea Leeja, zato ga v nekaterih prizorih zamenjuje dvojnik, ki so ga ves čas snemali v hrbet, da občinstvo ne bi opazilo prevare. Vsi so vedeli, da to ni več Bruce Lee, a so se delali, kot da je. To je bilo edino popuščanje fikciji, za katero se je sicer verjelo, da je resničnejša od resničnosti in da moraš le dovolj močno verjeti, pa se boš iz tega sveta preselil v svet Malega zmaja.

V imenu te vere se je začela množična domača proizvodnja nunčak, orožja, s katerim je Mali zmaj uničeval neprimerno bolje oborožene nasprotnike. Vzeti je bilo treba dve palici z okroglim profilom, kos verige, s kakršnimi so na vaških dvoriščih privezovali pse, in dva debelejša žeblja. Prvi konec verige si z žebljem pribil na eno palico, drugi konec pa na drugo. Tako izdelane nunčake so bile kot nalašč za to, da samemu sebi razbiješ čelo ali si izbiješ sprednje zobe, ampak to generacij predpubertetne mladine ni oviralo, da ne bi v skladu z nesmrtno koreografijo Brucea Leeja po ves dan mahala z nunčakami. Dečki so upali, da bodo nekega dne tako zelo obvladali nunčake, da bodo neranljivi in naposled pripravljeni, da komu razbijejo betico, ampak ta dan nikoli ni nastopil, zato so nunčake za vedno ostale orožje za samopoškodovanje.

Ambicioznejši so izdelovali še drugo kultno orožje Malega zmaja, kovinsko zvezdo, katere kraki so bili ostri kot britev. Bruce Lee jo je z razdalje petdesetih metrov zalučal v sovražnika, ki se mu je zvezda vsakič zabila v sredino čela, potem pa je sovražnik zavil z očmi in se z bolestnim krikom zvrnil na hrbet. Pri nas so te zvezde najpogosteje izdelovali iz pločevine za žlebove in niso imele druge vloge, kot da so jih ponosno razkazovali sošolcem ter jih brez konca in kraja poskušali s polmetrske razdalje zabiti v šolska vrata.

S prihodom Malega zmaja se je spremenila tudi koreografija razrednih pretepov. Dečki so posnemali Brucea Leeja, tudi za ceno, da jih razbije kdo, ki ni tako pogosto hodil v kino ali pa je dal več na svojo krvoločnost kot na legendo o neuničljivem vzhodnjaškem borcu. Seveda je vsak posnemovalec svoje bojne gibe in prijeme potrjeval še z ustreznimi kriki, ki so zveneli kot dretje pragozdnih ptic, čeprav bi morali služiti zastraševanju nasprotnika ali biti - kot v našem primeru - potrditev estetskih nazorov in filmskih nagnjenj.

Legenda je trajala pet, šest let, potem pa je bilo z domačo proizvodnjo nunčak konec in znova je prevladala dobra stara nasilniška koreografija s svojo temeljno prvino, čelno v nasprotnikov nos. Mali zmaj je preživel samo na Gorici in v drugih ciganskih naseljih po Bosni, iz katerih je bilo še dolgo, skoraj do vojne, slišati krike, umazani fantki pa so še dolgo mahali z nunčakami. Cigani zlahka sprejemajo mode in trende, vendar jih le stežka pozabijo. Ne sramujejo se včerajšnjega sebe, kot smo se ga vedno sramovali mi.

Nekega decembra se v parku pred kinom Partizan, na snegu, črnem od smoga, v somraku, zaudarjajočem po slabem premogu in žveplu, zraven začudenega doprsnega spomenika Jovana Skerliča dvanajstletni cigo čisto sam, v tanki zeleni jopici bori proti nevidnemu nasprotniku. Ali pa se bori proti Skerliču, le kdo bi to vedel. Piše se recimo leto 1982 in skrivnost je, zakaj um pomni to podobo, ampak pomnil jo bo za vedno.

RUSKA SOLATA

Za zaledenelimi okni je jasen dan. Če bi zdajle zaprl oči, na vse pozabil in jih spet odprl, bi se ti zdelo, da je zunaj konec julija. Tako modro je nebo, zrak se zdi kristalno čist in prosojen; kot da nismo v Sarajevu in kot da ni zadnji dan decembra, nedeljsko jutro, ura je deset, v hiši pa mir in gluha tišina, v kateri se ne more zgoditi nič, nihče v takšni tišini nič ne počne, le mama morda para jopico, kajti to je edino neslišno opravilo na svetu.

Čez pet ali deset minut bo v kuhinji zavrela sarma, prva novoletna, in to bo prvi pravi zvok tega dneva, zvok, ki bo trajal in te blago popeljal iz enega v drugo leto tvojega življenja. Prižgeš televizor, prednovoletni program je, Zana, kot bi jokala, poje »kot sveže mleko dehti dan«, po belem prizorišču pa begata kameri, ki ju vodita očesi Miljkoviča in Dimitrijeviča, prvih pravih avtorjev naših videospotov. Po Zani se prikaže skupina Bioritam, nekaj grozno sarajevskega, neuspešnega, kot so lahko neuspešni le Sarajevčani, tip z nasvedranimi svetlimi lasmi si nadene jezno faco in prepeva o tem, kako so mu ukradli denarnico. Ta spot skupine Bioritam se bo na naši televiziji vrtel še leta, vsakič, ko se bo pojavila kaka luknja v programu, in vsakič, ko televizijski uredniki ne bodo vedeli, kaj predvajati - dokler ne bo neke sezone preprosto izginil, ne da bi za sabo pustil kako sled razen drobcene brazgotine v kolektivni nostalgiji. Človeku se je namreč ljubše spominjati celo slabih in neumnih, vendar nedolžnih podob in glasov, ker je prav te temeljito pozabil in ker v spominu sploh niso več tako slabi in neumni. Temu zdaj tudi služijo skupine Bioritam in Radio, Bonton baja, Super 98, Sonori iz Bajmoka, S vremena na vrijeme, Naya in Parlament. Spominjajo na ta prednovoletni dan, nemara ob koncu leta 1981 ali 1982, ter na čas, ki smo ga prebili med gledanjem skozi okno in čakanjem, da zavre sarma in da se na vse strani razširijo zvoki, ki nas bodo popeljali v prihodnost. Tišina je dolgotrajna, toda le po tišini vemo, da naše življenje ni tako zelo kratko, po tišini in po čakanju v čakalnicah, pred okenci, s pogledom na ulične in kolodvorske ure, ki stojijo, kot stoji čas v Bergmanovih filmih. Sicer pa je življenje kratko in v njem le malo prostora za spominjanje.

Potem ko zavre sarma, se od nekod prikaže mama, prikažejo se majoneza, korenje in grah, kuhana jajca in vse drugo, kar je potrebno za rusko solato, kajti ni novega leta brez ruske solate, te jedi, ki je najogabnejša od vseh prav zato, ker jo neprebavljeno še dneve videvamo po mestnih ulicah in pred hišnimi vhodi. Ze v otroštvu si izoblikoval predsodek, da se po novem letu ne bruha zaradi alkohola, kajti niti eno ulično kozlanje ne spominja na alkohol, vsa pa so videti kot ruska solata.

Ko nastopi popoldne, te mama pošlje po zadnjem histeričnem nakupu. Zenske v belem že pomivajo tla, neki brkač tolče po zaklenjenih vratih in kaže na prazne pivske steklenice, blagajničarka odmahuje z roko in nekaj vpije, on se jezi, potem pa ji nameni tiste proseče sarajevske nasmehe, pred katerimi popusti celo najtrše srce, nasmehe, ki so nemara res napolnjeni z lažmi, vendar jim iz bojazni pred umazano vestjo vsakič podležeš. Brkač hvaležen vstopi, v kovinsko košarico tlači svoje pire, veliko pirov, toliko pirov, kot jih je treba, da ne bo ravnodušen do novega leta in da ne bo izpadel butelj pred lastnim televizorjem, ki se tako zelo veseli in vsake toliko pokaže Miča Orloviča, kako visoko v zrak dviga kozarce s penino, potem pa še Cuneta Gojkoviča, ki prav vsako novo leto prepeva Kafu mi draga ispeci, podbradek pa mu drhti v ritmu vibrata, tako da pevčeva glava ni več glava človeka, ampak postane glasbilo, recimo nekakšen eksotičen afriški boben v obliki debelušne vesoljčkove glave.

Novoletna sarma bo trajala še dneve. Reklo pravi, da je sarma najboljša sedmi dan. To seveda ni resnica, vendar tudi ni mišljeno kot resnica, temveč kot uteha, utehe pa so vedno laži. Uteha za domače, ki bodo še dolgo jedli novoletno sarmo, je toliko učinkovitejša, ker bodo vsi vedeli, da v stiski niso sami in da je v dneh po novem letu mesto polno teh, ki ne jedo nič drugega kot sarmo. Sreča, da še nikomur ni padlo na pamet, da je ruska solata najboljša sedmi dan. Medtem ko mečejo ostanke ruske solate v straniščno školjko, vsi pomislijo, Bog, kako so sploh lahko jedli kaj takega, in govorijo, da je ne bodo nikdar več, ampak te obljube bodo trajale do naslednjega novega leta, ko bodo, spet brez razmišljanja, iz jajc, korenja, graha in majoneze pripravljali najbolj tradicionalno med vsemi tradicionalnimi jugoslovanskimi novoletnimi jedmi. Dokler bo Jugoslavija, bo tudi ruska solata, pozneje pa bo pač tako, kot bo komu usojeno.

Table of Contents

UVOD K SLOVENSKI IZDAJI

ČEMU SE SPOMINJATI

OSLOBOĐENJE

SPREJEM V PARTIJO

KLUB PISATELJEV

NESKONČNOST

BLAGOVNICA

EMAESESA

ČAVKA

ČASOPISI ZA SEDENJE

DOM PISATELJEV

MOŠE

TISTI LJUDJE

PEJAKOVIĆ

TROJA

MEJE

ZA SVAKU LIJEPU RIJEČ

LETA 1973

SAMO EDEN JE HASE

ČE BI BIL TITO ŽIV ...

VLOGA MILKE PLANINC PRI IZGINOTJU ČOKOLADE

DŽEMA, ŽILAVKA IN KITAJCI

DIREKTOR

BOŽJI LJUDJE

POMANJŠEVALNICA

PROFESOR

MEJTAŠANI

STRAUSS Z GRBAVICE

OČETJE

BESEDA MLADIH

BOLEZNI

PROTA ZIMONJIĆ

DRVARSKA ULICA

ČRNI BISER

KOKAKOLA

KOMŠO

MUNCHEN 74

POSTAVANJE PRED OLOMANOM

OD ROMANIJE DO IGMANA

CERKEV, DRINA IN DEVETKA

OLIMPIJSKI SNEG

VLADO MEDAN

ŠOLSKI IZLET

AVTSAJDER

ALIJA

DEMIR KAPIJA

MOMO IN UZEIR

STOCK

HAUSMAJSTER

MAĐOSKI IZ TETOVA