Miha Remec

Zelena zaveza

Nad gozdovi roškega krajinskega rezervata je tiho žužnjal srebrnkast samolet. Bilo je poletno jutro, presojne meglice so se vlekle nad krošnjami dreves in zelena preproga gozdov je bila kot pretkana z belimi čipkastimi vzorci. Nekje v dalji se je oglašal zvon, ki pa ga videostikavt Gapa Zakotnik ni mogel slišati; na glavi je imel namreč poveznjeno kombinko, snemalno kamero, vdelano v rumeno čelado, v katere podaljšku nad čelom je zijal objektiv kot njegovo tretje oko. V čeladi so bile nameščene slušalke, iz temena pa je štrlela vibasto zavita antena, s katero je bil povezan z videoomrežjem. Slika, ki jo je sprejemala kombinka, je trepetala na prikazniku, obešenem skupaj s tipkovnico na ramenskih opornikih in naslonjenem na prsi. Gapa je preveril čas. V zgornjem kotu prikaznika se je utrnil izpis: L 2087 M8 D6 U 9.45. Potem je pritisnil na drugo tipko in se povezal s sprejemnico slovenskega videa: pegasto dekle s kostanjevimi očmi in slušalkami na ušesih se mu je nasmehnilo z zaslona.

»Si že kaj staknil, Gapa?«

»Ne še. Samo zvezo preverjam. Krožim nad Rogom. Imaš kakšno naročilo zame?«

»Nobenega naročila ni.«

»Mojca, prošnjo imam: poizvedi pri mojih župnikih, ali je res nekje v Kočevskem Rogu pisatelj Albert Švigelj.«

»Glej ga, od kdaj pa tebe zanimajo pisatelji?«

»Že dolgo iščem tega čudaka, ki še vedno piše in tiska knjige. Skupaj sva hodila v ljubljansko izobraževalnico. Rad bi ga obiskal, ko sem že tu. Velja, Mojči?«

»Velja, Gapa. Poklicala te bom, če kaj izvem.«

Izklopila se je in Gapa se je spet zagledal v zelenilo pod sabo.

Še bolj je upočasnil let in vklopil vbliževalnik: objektiv mu je približeval posamezne dele gozda tako močno, da je na jasah lahko odkrival gobe, ki so rastle med mahom in praprotjo. Vendar Gapa ni nabiral gob. Ostro je opazoval vijugavo cesto, ki je peljala v Črni les, temačno kotanjo, skrito v najbolj gostem kočevskem pragozdu. Čakal je, da se bo spodaj kaj zganilo, čakal je na trenutek, o katerem sanja sleherni stikavt; trenutek, ko bi v omrežje oddal sliko dogodka, ki bi razburil gledalce, politike in morda tudi balkanijsko in evropsko javnost. O tem, da bi njegovo poročilo prišlo na mondovideo, pa je samo pobožno sanjal.

Imel pa je nos, stikavtski nos, in prepričan je bil, da je zdaj na pravi poti, da ni zaman vse stikanje in oprezanje, da ni zastonj drago plačeval zaupnikom skrivnih podatkov o zadevi Črni les.

Videostikavti so bili kot ribiči: bilo jih je veliko, vsi so metali trnke in vsi so brezobzirno hoteli ujeti veliko ribo - dogodek, ki bi jih čez noč pripeljal na konico gledanosti, z več kot milijonskim odjemom. Sreča pa se je običajno nasmehnila samo enemu. Gapu se je zdelo, da zdaj ta nasmeh sreče velja njemu, le preudarno mora zastaviti zadevo: če ne bo kar s prvim udarcem razburkal duhov, če oddaja izzveni v prazno, potem še tako vznemirljiva novica izgubi svojo ost. Velikokrat se mu je že primerilo, da je imel na ploščici imenitno reč in je mislil, da bo prava bomba za ta zadrti slovenski narod, pa je bila le pasja bombica, votel pokec, ki ni nikomur nič pomenil.

Tokrat se mu to ne sme zgoditi. Drugače bo do konca svojega življenja ostal obrobni stikavt, ki brska po krajevnih smetiščih in prodaja s težavo posnete ploščice za nekaj balkov.

Šum v slušalkah ga je zmotil pri razmišljanju. Ozrl se je na topločutni zaznavnik, ki je začel dajati svetlobna znamenja. Naposled se je spodaj, na cesti v Črni les, le nekaj premikalo: ujel je delovanje nekega pogonskega stroja.

Zakrožil je nad cesto v počasnem loku, kot ujeda nad plenom: vklopil je slikovni zapisovalnik in vbliževalnik in začel pregledovati cesto.

Čeprav je bil vajen presenečenj in je kaj takega pričakoval, mu je vzelo sapo, ko je njegova kombinka ujela kačo zeleno pobarvanih strojev, ki so počasi lezli v Črni les. Mrzlično je začel snemati rovnike, rineže, svedre za skale, nakladalnike in velikanske odvozne prekucnike, robotski pratež in samovozne hiše. Na strojih ni bilo nobenega znamenja, nobene pregledne številke ali črke, nobenega reklamnega napisa ne znamenja podjetja, katerega last bi bila vsa ta čudna mašinerija. Vozniki so bili skriti za temnimi stekli in tako ni mogel posneti nobenega obraza. Spustil se je še nižje, da bi le ujel kakšen razpoznavni znak, tedaj pa se mu je v slušalkah oglasil odrezav glas:

»Samolet L osemsto šestindvajset, letiš nad zveznim vojaškim območjem! Izkaži se!«

»Gapa Zakotnik, videosnemalec, izkaznica INF tri, sedem, nič, osem, pet,« je odžebral s svoje prepoznavne ploščice številke, ki si jih ni nikoli zapomnil.

Na pozivni strani je bilo vse tiho. Očitno so preverjali njegovo izkaznico. Presenetila ga je predrznost, s katero so ga ustavili. Nihče na tem svetu si namreč ne želi nakopati jeze videostikavta, saj je videoomrežje nepremagljiva javna moč, ki lahko spodmakne stolček vsakomur, tudi predsedniku države.

Video je lahko spravil na boben podjetja, projekte, da, celo verske skupnosti in interesne združbe niso bile skregane z videostikavti. V pogonu za novicami in škandali so bili sicer res sebični, pripravljeni celo na umazane zvijače, kadar pa je šlo za obračun posameznega stikavta s kom zunaj videoomrežja, so bili takoj složni in niso odnehali, dokler ni bil nasprotnik dokončno potolčen. Zato Gapu ni šlo v glavo, da si kdo upa tako ravnati z njim, pa čeprav je častnik zveznih čet Balkanije. Celo vojaški komisar Evropskih združenih držav bi si najbrž temeljito premislil, preden bi se zameril videostikavtu, pa četudi tako majhne državice, kot je Slovenija.

»Takoj odleti v smeri severozahoda!« mu je zapovedal glas v slušalkah. »Zapusti to območje in se ne prikaži več, ker te bomo sicer sklatili! Jasno?«

»Lahko zvem, čigav ukaz je to?« je osuplo vprašal Gapa.

»Govori ti polkovnik Petar A. Bulatovič. Zdaj pa marš u pizdu materinu!«

V slušalki je škrtnilo. Gapa je lovil sapo in s pritiskom tipke vtisnil ves ta pogovor v pomnilnik kombinke. Usmeril je samolet v zahtevano smer in poklical sprejemnico videa.    ,

»Mojca, zveži me z Davorinom Pilštajnom!« je vzkliknil.

»Takoj; kje pa gori?«

»Vse boš pravočasno zvedela. Zdaj pa pohiti.«

»Takoj, že preklapljam.«

Na prikazniku se je prikazal osivel možakar, ki je imel na krtačo postrižene lase in brado.

»Kaj pa se je zgodilo?« je zvedavo vprašal. Srebrni naočniki so se mu pobliskavali, ko so njegove živahne rjave oči premerjale Gapa.

»Pravkar me je neki zvezni polkovnik poslal v pizdo materino.«

»O, ti kujon, ti! Od kod je pobral to starosrbsko izrazje. Kje pa sploh si?«

»Nekje nad roškimi gozdovi. Davorin, kaže da se je začela operacija Črni les.«

Pilštajn se je zresnil, srepo pogledal Gapa, potem pa zmajal z glavo.

»To ni mogoče. Sam predsednik slovenskega državnega sveta Skok je to zanikal kot natolcevanje Zelene brambe.«

»V Črni les se pomika kolona gradbenih strojev in robotov. Posnel sem jih. Potem so mi zagrozili, da me bodo sklatili. ..«

»Počakaj, Gapa, o čem pa govoriš? Saj nismo več v prejšnjem tisočletju, ko so vojaki pobijali televizijske snemalce! Živimo vendar na urejenem planetu, imamo azorsko in leningrajsko konvencijo. Kdo ti je grozil?«

»Polkovnik Petar A. Bulatovič, ki me je tudi poslal v pizdo materino. Mislim, da sem vtaknil nos v nekaj zelo neprijetnega za zvezno vojsko Balkanije. Zato bi rad takoj oddal vse, kar imam posnetega. Naj bo uspominjeno, če mi vzamejo ploščico ali pa se mi kaj drugega pripeti.«

»Dobro. Mojca te bo preklopila na spominski sklad. Jaz pa se bom nekoliko pozanimal, kdo si je drznil ovirati našega človeka pri delu. Poklical te bom, ko kaj zvem. Zaenkrat se ne izpostavljaj in ostani ob strani. Drži se!«

Spet je imel na prikazniku Mojco; pomežiknila je.

»Daj, da te presnamemo.«

Začel je oddajati v spominski sklad videa vse, kar je posnel nad cesto v Črni les. Mojca je ostala v stiku z njim.

»Saj res, govorila sem z zaupniki zaradi tvojega znanca pisatelja.«

»In kaj pravijo?«

»Izbezali so, da Albert Švigelj vsako poletje res počitnikuje pri nekem biokmetu Matevžu Grilu, po domače Črnolesniku, na Zaklenišču nad Črnim lesom. Kmetijo najdeš na sorednicah ena, povečava, sečišče a pet.«

Zapisal si je in nenadoma se mu je posvetilo, da je dobil še zadnje, kar je potreboval za svojo življenjsko oddajo, vse se je lepo zaokrožilo, z biokmetom in s pisateljem je dobilo človeško plat, ki bo presunila slehernega gledalca.

Zavriskal je, da se je dekle v sprejemnici zdrznila in ga začudeno pogledala.

»Pisatelj in biokmet blizu Črnega lesa! Mojca, saj to je fantastično, fantastično! Kot naročeno. Nocoj te povabim na večerjo h Grajskemu vitezu.«

»Bla, bla, bla! Tja že ne. Presuhljato dohodkovno kartico imaš. Tako. Tvoja oddaja je presneta. Odtipkala ti bom geslo. Ga dam še komu?«

»Pilštajnu, če bi se mi kaj zgodilo. Povabilo na večerjo pa še vedno velja.«

»Bova videla. Živio, sprostiti moram zvezo.«

Pomahala mu je in izginila s prikaznika. Gapa se je zadovoljno muzal in obdržal ukazano smer leta proti severozahodu. Roški gozdovi so se začeli počasi redčiti, odpirale so se jase in travniki.

V dalji se je iz megle prikazovalo Novo mesto: strehe iz kristalovinaste plastike nad zložišči samovoznih hiš so odsevale med strehami, ki so bile prekrite še s starimi strešniki. Z druge strani sta sekali prijazno dolenjsko krajino velecesta in železnica, po kateri je brzel srebrnkast hitron Evrobal.

Gapa si je brundal napev pesmice iz reklamne limanice za sojine rogljičke, ki jo je videoomrežje dan za dnem ponavljalo do onemoglosti. Pokazal bo predrznemu polkovniku, ki misli, da lahko ravna s stikavtom tako kot s svojim zadnjim vojakom! Bo že videl, koga je poslal v pizdo materino! Ukaniti ga mora. Naj misli, da se je ustrašil in odletel. Še nekaj časa bo obdržal to smer, če ga nemara spremljajo s topločutnim zaznavnikom. Banda vojaška! Ne morejo se sprijazniti s tem, da jim je dokončno odklenkalo, da današnji čas nihče več ne potrebuje oboroženih branilcev države in da so samo še fosili, folklorne šeme, ki korakajo v svojih starosvetnih vojaških oblačilih v mimohodih za državne praznike ali pa se gredo smešne vojaške vaje. Zvezne čete Balkanije so zadnjič posegle v dogajanje pred petdesetimi leti, ko je Albanija prekoračila mednarodno določeno kvoto rojstev in je ni hotela zmanjšati. Potem niso imele nobenega opravila več in so samo odžirale prebivalstvu že tako pičlo odmerjeni kruh.

Nad prvim samoletiščem je začel krožiti in se spuščati. Če ga res zasledujejo, bodo prepričani, da pristaja. Letel je tik nad

pristajalno ploščadjo in videl trikotno senco lastnega samoleta, kako polzi čez sivo pepelovinasto ploskev.

Spretno je zakrmaril nad bližnjim travnikom in smuknil v dolino Krke.

Bil je tako nizko, da se je moral izogibati krošnjam vrb, ki so se upogibale nad gladino reke. Zdaj naj pa ga zasledujejo, če morejo. Spet si je zapel Soja, oj a, soja moja in premikal krmilnik po napevu. Potem se je vzdignil in še vedno v nizkem letu zakrmaril nad gozd. Vklopil je samovodilo in na karti poiskal bližnjico do Zaklenišča. Zmanjšal je pogon na najmanjšo moč in tiho kot tatinska sraka jadral nazaj nad Kočevski Rog.

Pisatelj Albert Švigelj je sedel pred stesano brunarico na robu gozda. Sonce je prijetno grelo, zrak je dišal po sveži smrekovini in razen brenčanja čebel, čmrljev in drugih žuželk je bilo vse tiho. Dihal je s polnimi pljuči in z očmi pil prelesti narave, ki je za čudo ni zaznamovalo ne obdobje obilja in umazane tehnologije ne očiščevalna vnema novega časa. Nad njim so se vzdigovale v nebo orjaške, več kot sto let stare smreke, pred njim se je razgrinjala položna jasa, poraščena z brinjem in leskovjem, potem pa se je spet nadaljeval gozd. Oči so se mu kopale v zelenilu in sinjini neba nad Rogom in če ne bi stala spodaj na obrobju jase Črnolesnikova kmetija, bi imel občutek, da poseda v samoti sredi pragozda.

Toplota in ugodje sta mu mezela po žilah, misli so se mu razblinjale kot bele ovčice na nebu. Zdelo se mu je, da čas kolovrati mimo njega in da je na brezčasnem otoku, kjer ga ne more doseči nobeno drugo dogajanje in občutje. Bil je na robu spanca, vendar je dojemal naravo okrog sebe bolj kot kdaj prej, stopil se je z njo in se počutil njen neločljiv del.

Pred njim je bil na mizi ploščat tiskalnik z vloženim zvitkom papirja. Vendar ni bilo na prikazniku nobene črke, nobene besede. Tudi papir je bil prazen. Albert Švigelj od jutra ni napisal niti ene besedice. Ni se mu ljubilo napenjati možganov; dan je bil tako čudovit, narava tako prvinska, tako zelena, nebo tako sinje in mir tako nepopisno miren, da si vsega tega ni mogel skaziti s težaškim pisanjem snemalnega sporedja za videolimanico, ki naj bi pripravila ljudi, da bi z večjo vnemo pili makov osvežilni in pomirjevalni sok opimax.

Pisatelj, ki je hotel živeti, je moral pisati limanice za videoomrežje. S knjigami, ki jih je Švigelj sam pisal in tiskal, še za pisalne potrebščine ni zaslužil. Tiskane knjige so kupovali samo čudaki in starinarji. Ni imel sreče, da bi kakšno njegovo knjigo opazili režiserji videa in jo predelali za videonadaljevanko. Potem bi bil na konju, na njegovo dohodkovno kartico bi kot toča padali balki in če bi nadaljevanka imela dober odjem, bi sledilo naročilo za novo videozgodbo. Zdaj je bil lahko srečen, če mu je pisateljska združba priskrbela zaslužek pri limanicah, pa naj je bilo to delo zanj še tako poniževalno: logosintetični računalnik mu je namreč v odstotkih predpisal, kaj vse mora vsebovati reklama.

Takšen računalniški izpisek, zavarjen v prozorno stanjenko, je ležal na mizi zraven tiskalnika. Na njem je bilo kratko in jasno napisano, naj limanica za osvežilni sok opimax vsebuje trideset odstotkov zdravoživnosti, dvajset odstotkov prestižnosti, petnajst odstotkov spolnosti in prav toliko čutilnosti, po devet odstotkov pa naravoljubja in lepotnosti. Pika. Pri taki mešanici je računalnik zagotavljal največji uspeh reklame med gledalci; pisateljska para pa je morala poiskati način, kako te odstotke izraziti v sliki in besedi. Logosintetični računalnik je potem še enkrat pretehtal izdelek in opravil zadnje izravnave v snemalnem sporedju. Včasih je obrnil vse na glavo in naročniki so vrnili besedilo pisatelju, da se je spet lotil limanice in znova opravljal tlako. To je šlo tako dolgo, da je računalnik dal blagoslov limanici.

Albertu Šviglju je bilo to delo tako zoprno, da ga je večkrat popolnoma izbrisal iz zavesti, tako kot zdaj, ko se je ves posvetil lenobnemu uživanju sončnega avgustovskega dopoldneva sredi gozda, kjer ga ni nič spominjalo na mesto in njegove civilizacijske pridobitve. Čeprav bi si lahko pripeljal na Zaklenišče samovozno hišo, v kateri bi imel na voljo vse ugodnosti urbancev, si je raje dal postaviti preprosto brunarico, v kakršni so včasih živeli gozdarji in lovci: brez vodnoodplakovalnega uredja, brez videorame, brez ozračevanja, brez sončnoplinskega ogrevanja in hlajenja; kuril si je na odprtem ognjišču in celo druga žena Meta je bila zaradi tega v skrbeh za njegov dušni blagor, vsi drugi pa so šušljali, da s tem sprošča onesnaževalno slo in da se hoče spustiti na raven svojih knjig o davni preteklosti.

Imel pa je Albert Švigelj zaradi tega tu zgoraj svoj blaženi mir, kajti nihče med znanci ni tvegal obiska v tako neudobnem prebivališču. Tudi Meta ne. »Boš že moral iz svojega brloga, če me hočeš videti,« mu je rekla ob slovesu. »Mene na Zaklenišče ne bo. Nisem divjakinja ali biokmetica.«

Ni vedel, kdaj je zadremal in kako dolgo je trajal ta rahli omotični sen: še v snu je namreč slišal srako, ki se je razkrakala na obronku gozda, čebele, ki so enakomerno žužnjale, čmrlje, ki so včasih pribrenčali mimo, in vse to je bilo najbolj prijetna uspavanka, kar jih je kdaj poslušal. Zato ga je takoj zdramil oddaljen brneči zvok, ki se ni ujemal z žužnjanjem žuželk.

Odprl je oči in prisluhnil. Brnenje je prihajalo v valovih in občutek je imel, da se počasi približuje. Velecesta ni bila v tej smeri, pa tudi kakšna druga prometnica ne.

Albert se sicer ni veliko spoznal na tehniko, a se mu je vendarle zdelo, da imajo lahko tak zvok samo težki robotski gradbeni stroji. Kaj bi pa počeli v tem delu Roga in to v zaščitenem pasu? Ni si znal odgovoriti, na njegovo vedro razpoloženje pa je legla senca tesnobe: mislil je, da bo tukaj našel mir, da se bo ognil mestnemu vrvežu in napisal to prekleto limanico, na, pa prihrumi tudi semkaj vsemogočna tehnika.

Slaba volja se ga je lotevala. Tedaj pa se je spodaj pri domačiji prikazal gospodar Matevž Gril in se napotil k brunarici. Imel je veličastno razraščeno črno brado, dolge lase s plešo na temenu, na sebi pa modre prtene kravarice, kakršne je pred sto leti nosilo staro in mlado, zdaj pa samo še kakšen biokmet.

V rokah je imel pleteno košaro. Alberta so na mah zapustile vse črne misli. Matevž je namreč prinašal malico, ta pa je bila za pisatelja vsakič znova pravo doživetje. Nikomur ni zaupal, da ga je bolj kot vse drugo zvlekla sem na Zaklenišče Črnolesnikova hrana, kakršne ni bilo več dobiti v nobenem gostišču, domača hrana, ob kateri mu je želodec predel in so se mu sline delale. Nikoli se namreč ni sprijaznil s sojo in plehkimi kašastimi pripravki, ki so bili le polnilo črevesja in kemično nadomestilo za pravo hrano. Ni ga pritegnilo množično vegetarijansko gibanje, ki je s pravo versko gorečnostjo pridigalo zoper mesojednost, nevredno omikanega človeka, ni ga prepričala Listina združenih narodov sveta, v kateri je bilo jasno rečeno, da lahko človeški rod preživi samo s skrajnim omejevanjem in spreminjanjem prehrane. Globoko v Albertu Šviglju je bil skrit uživaški jedec in pivec.

Naredil se je sicer, kot da ne opazi gospodarja, ki je prihajal z malico. Zatopil se je v tiskalnik, kakor da je sredi dela, slina pa se mu je že nabirala v ustih in komaj je čakal, da bo košara na mizi.

Matevž Gril ni hitel. Približeval se je počasi, da ja ne bi zmotil pisatelja pri delu. Toliko starokopiten je še bil, da ga je pisateljevanje navdajalo s strahospoštovanjem, podobnim tistemu, ki ga je občutil pri maši v cerkvi. Pisatelji so imeli po njegovem božji dar in ljudje z božjim darom so izbranci, ki jih morajo ostali smrtniki spoštovati.

Zato je obstal v primerni razdalji in molče gledal, kako se Švigelj navidezno ukvarja s pisanjem: kmetu se je dozdevalo, da se nad pisateljevo skuštrano glavo zbira svetlikava meglica; v svoji preproščini je bil prepričan, da je to nebeški navdih, ki se je zgrnil nad umetnikom, in tega navdiha za nič na svetu ni hotel pregnati s tako posvetno rečjo, kot je malica. Tiho kot miš, v pobožni drži je torej stal in bil priča ustvarjalnega trenutka.

Rahlo kruljenje v želodcu je opomnilo Alberta, da bo pretvarjanja dovolj. Umaknil je prste s tipkovnice in se ozrl k preplašenemu kmetu.

»Glej ga, kaj bo dobrega, oče Črnolesnik?« je vprašal in se delal, kakor da košare še vidi ne.

»Naj mi mojster oprostijo, da motim,« je pojecljal Gril. »Malico sem jim prinesel...«

Naslavljanje z mojstrom je Šviglju godilo, saj je bila pisateljska veljava že tako omajana, da so celo zmagovalci na ugankarskih preizkušnjah uživali med ljudmi večji sloves. Videoomrežje je kvizarje nenehoma kazalo, pisatelj pa bi moral najmanj posiliti opico v živalskem vrtu, da bi mu posvetili nekaj sekund slike in besede.

Zato so bile Črnolesnikove staroveškosti pravi balzam za Švigljevo pisateljsko dušo.

»Oh, saj ne bi bilo treba,« se je branil, v želodcu pa mu je spet zaigrala himna nagajivih plinov.

»Podpreti se je treba, saj že od svita delate,« je pohitel Črnolesnik in previdno položil košaro na mizo. »Prinesel sem vam srnino v marinadi.«

Šviglja je kar zamrščalo pod temenom, ko je kmet to omenil. Srnina v marinadi! Saj Gril vendar čara. Glavo bi stavil, da na svetu ni kraja, kjer bi ti lahko ta hip postregli z marinirano srno. Tega si niti bogati poslovneži ne pomembniki na najvišji lestvici državnega upraviteljstva ne morejo privoščiti. Srna v marinadi! In to za malico!

Gril je snel prt s košare in ga razgrnil pred Švigljem, ta pa je samogibno odmaknil tiskalnik; kmet je nato postavil na prt glineno posodo in jo odkril. Vonj po kisu, dišavah in divjačini je sprožil pravi orkester v Albertovem želodcu in komaj se je zadržal, da ni kar s prsti planil na ponujeno jed. Počakal je, da je Črnolesnik položil k posodi še pribor in kruh, spečen v odprti pečnici, na pravi žerjavici, katere ogeljčki so se še tu in tam držali skorje. To ni bila lepljiva sojinootrobna pogača, ki jo je mlatil ves svet.

»Naj vam tekne, mojster,« je voščil Gril in umaknil košaro z mize. Tudi sam je stopil v ozadje.

»Pa naj bo,« se je navidezno vdal Švigelj, odlomil košček kruha in ga pomočil v marinado.

Okusil je jed in ni se mogel premagati. Pohlepno je nataknil na vilice kos srnine in ga spravil v usta: topila se je na jeziku in širila trpko sladek okus, pomešan s pravo orgijo začimbnih priokusov.

Pogoltnil je meso in že natikal nov kos. Jedel je čedalje hitreje, kakor da bi se bal za vsak grižljaj.

»Črnolesnik, kako to pripravite?« je vzdihnil, ko je bila skleda že skoraj prazna.

»Meso popečemo in pokadimo na brinovem lesu in ga v kosih položimo v marinado: olje okisamo s pehtranovim kisom, dodamo čebulo in peteršilj, luštrek ne sme manjkati in brinove bobike tudi ne; Liza vedno priloži tudi rožmarinovo vejico. Potem srnina stoji tako dolgo v tej kvaši, da se je dobro navzame in ni več pusta.«

»Joj, čeprav sem sit, ste mi spet zbudili tek...«

»Jejte, mojster, le jejte. Spodaj v dolini tako vsi stradate. Hudi so ti časi, hudi/pri jedi in ljubezni morate skopariti. Kam je prišel ta svet!« Črnolesnik je vzdihnil in privlekel iz košare steklenico in kozarca. Nalil je rdeče vino in nazdravil. »Trčiva, mojster. Vroče je, kozarček cvička se bo prilegel. To vino niti z marinado ni skregano.«

Zven kozarcev pri trku se je razlegel daleč naokoli. Potem sta nagnila. Kislo vince se je zlilo po Švigljevem grlu in kmalu je občutil prijetno omotico. Kmet je še nalil in molče sta vnovič nagnila. Tedaj se je spet zaslišalo zamolklo brnenje v globači pod Zakleniščem.

»Slišiš?« je vprašal Švigelj.

»Slišim,« je prikimal kmet.

»Kaj je to?«

»Ne vem. Nič dobrega. Brnenje še nikoli ni pomenilo nič dobrega. To je pripovedoval moj ded, ki je še slišal ropotuljenje ...«

»Kakšno ropotuljenje?«

»Ne boste verjeli, mojster...«

»Ti mi kar povej, Matevž.«

»Včasih si v tihih nočeh bojda prislonil uho na zemljo in je spodaj delalo tup, tup, tup, tup in potem top. V podzemeljskih tovarnah so menda delali orožje... Vedel pa ni nihče, kaj je to. Črni les je bil prepovedan kraj, vse ceste do sem so bile zaklenjene z verigami. Zato se naš konec še dandanašnji imenuje Zaklenišče.«

»Kaj mi ne poveš. Nikoli nisem tega slišal.«

»Mene pa so kot otroka še strašili, da pod zemljo hudički kujejo nožičke za poredne fantičke. In da šklepetajo okostnjaki.. . Jezus, kaj pa je zdaj to?«

Čez mizo je hušknila senca nizko letečega samoleta in oba sta presenečeno pogledala navzgor; Albertu je obtičal grižljaj v grlu, tako ga je osupil ta prelet. Samolet je jadral brez pogona in zato ni bilo slišati nobenega zvoka; napravil je lok nad jaso in spet preletel brunarico, zdaj že tako nizko, da je bilo slišati šelestenje kril iz kovinske stanjenke.

»Spustil se bo,« je šepnil kmet, kakor bi se bal, da bi ga letalec slišal.

»Menda res,« je pritrdil pisatelj in naposled le pogoltnil košček srnine, ki mu je ostal v požiralniku.

Samolet je izprožil kolesa, se počasi dotaknil travnatega pobočja, podrsal in se ustavil nedaleč od brunarice. Iz prozorne lupine se je skobacal stikavt, ki ga Črnolesnik še nikoli ni videl. Zato se je pokrižal in pomislil, da je bitje s čudno čelado na glavi in škatlo na prsih, oblečeno v oprijemajočo se enodelno obleko rumene barve, priletelo s kakšnega drugega sveta.

»Pa menda ja ni zuzembi...« je prestrašeno šepnil.

»Ni zunajzemeljsko bitje,« je Albert potolažil kmeta. »Videostikavt je. Čeprav je res, da bi tu prej pričakoval zuzembija kot človeka z videa.«

Že od daleč je Gapa spoznal nekdanjega sošolca kljub bradi, starinski flanelasti srajci in platnenemu klobuku, pod katerim je skril dolge lase. Spoznal ga je po izrazitem orlovskem nosu in živahnih očeh barve gozdnega medu, ki so se bliskale pod košatimi obrvmi.

»Ej, Berti, stara sablja!« je klical in mu mahal. »Kje se srečava! Me ne poznaš več?«

V očitni zadregi je Albert odkimaval; s kombinko na glavi ga res ni mogel spoznati, tudi tedaj ne, ko je prišel k mizi in mu ponudil roko.

»Sneti boš moral to bučo z glave, prijatelj,« ga je opozoril.

»Saj res, popolnoma sem pozabil,« se je opravičil Gapa in z vajenim gibom snel čelado s kamero in oramje s tipkovnico in vse skupaj odložil na mizo. tej opremi me res nisi mogel spoznati.«

Zdaj je bil Albert Švigelj v še hujši zagati: tudi brez čelade ni spoznal rusoglavega mladeniča z vodeno sivimi očmi in debelimi ustnicami, ki so bile ves čas ukrivljene v prezirljivem nasmešku.

Nekaj časa ga je Gapa pustil na trnih, potem pa prijateljsko lopnil po ramenu.

»Gapa Zakotnik sem iz zadnjega kulturoslovnega tečaja na ljubljanski izobraževalnici. Zako ste me klicali.«

»O, saj res!« je vzkliknil Albert, kakor da je spoznal mladeniča, v resnici pa mu je bil obraz še vedno popolna neznanka. »Prisedi, Gapa, prisedi.«

Kmet, ki je ves čas gledal prišleca kot zunajzemeljsko bitje, je poskočil, pobral prazno posodje z mize in ga naložil v košaro.

»Morda bi gost kaj prigriznil?« je previdno vprašal.

»Naj ti predstavim gospodarja Matevža Grila, Črnolesnika po domače,« se je obrnil Albert h Gapu.

StikaVt in kmet sta se rokovala in Matevž je to naredil s skrajno previdnostjo, kakor da se boji dotika s človekom, ki je priletel kot kragulj z neba. Na Zaklenišču namreč še nikoli ni pristal samolet.

»Boste marinirano smo ali prinesem kaj drugega?« je vprašal.

»Marinirano srno!« Gapa je cmoknil z jezikom. »Kako morete ubogega urbanca, ki golta plehke kaše in kašice, vprašati kaj takega? Seveda bom srno, v življenju še nisem imel priložnosti, da bi jo poskusil.«

»Cvička se tudi ne boste branili, kaj?«

»Seveda ne, ljuba duša, kdo bi se branil pristnega vinca.«

»No, potem pa grem in bom precej nazaj.«

Gril je pohitel proti domačiji, Albert pa se je obrnil h Gapu:

»Zlat človek, ta gospodar. Biokmet z dušo in telesom.« Frcnil je drobtinico z mize. »Kako pa si me sploh našel?«

»Nič ni skritega za video.« Gapa se je zmagoslavno hahljal. »Miško najdemo v prazgodu, če je treba, kaj ne bi vedeli, kje so naši pisatelji.«

»Ne boš rekel, prijatelj...« Albert je v zadregi ugotovil, da je pozabil stikavtovo ime.

»Gapa,« mu je pomagal obiskovalec.

»Ne boš rekel, Gapa, da so te poslali k meni. Ni slovenskega pisatelja, ki bi bil tako pomemben za video, da bi prišel k njemu snemalec na konec sveta.«

»Odkrito povedano, res sem se oglasil mimogrede. Tu sem zaradi druge zadeve. Sploh veš, Berti, kaj se dogaja v Črnem lesu?«

»Nič nisem slišal, da bi se kaj dogajalo... Pač, že od jutra nekaj brni.«

»Saj to je tisto,« je skrivnostno rekel Gapa.

»In kaj se dogaja?« je radovedno vprašal pisatelj.

Spodaj pri domačiji se je prikazal kmet, otovorjen s košaro, in hitro zakorakal po navkrebrni potki k Švigljevi brunarici.

»Počakajva še na gospodarja,« je predlagal Gapa. »Tudi njega bo zanimalo, kaj se kuha v Črnem lesu. Njega morda še najbolj, saj vseskozi tu živi.«

Albert je mežikal v sonce in tuhtal, kaj neki ima stikavt za bregom. Nič bistvenega se ne more zgoditi v zaščitenem Kočevskem Rogu, nič brez videoreferenduma, v katerem bi sodelovali vsi Slovenci. Takega referenduma pa ni bilo. Rusoglavi mladenič si nekaj izmišlja; videostikavti so vsi pasji, lastnega brata bi žrtvovali za novico, s katero bi se zrinili v najbolj gledane oddaje. Tudi sem najbrž ni prišel samo mimogrede zaradi nekdanjega sošolstva, ampak najbrž nekaj drugega naklepa. Paziti mora, da mu ne bo nasedel. Albert Švigelj je imel video močno v želodcu in vse, kar je od tam prihajalo, je bilo zanj sumljivo.

Prisopihal je Črnolesnik. Brez besede je postavil pred stikavta lončeno posodo s srnino, mu odrezal kos kruha in napolnil kozarec.

Pri tem se je na daleč izogibal čeladi z oramjem in tipkovnici s prikaznikom na mizi. Te novoveške naprave so se mu upirale, še videorame ne bi imel pri hiši, če bi si lahko omislil kakšno drugo zvezo s svetom.

Brez obotavljanja se je stikavt lotil jedi; mlaskal je z debelimi ustnicami in vmes srkal vince.

»Božansko!« je vzdihoval. »Kakšen samosvoj okus! Oče Črnolesnik, kje ste sploh dobili srno?«

Kmetova lica, ki so štrlela iz kocinja, so postala škrlatno rdeča. Gledal je v tla in mencal, kajti srno je uplenil brez dovoljenja uprave roškega krajinskega rezervata, to pa je bilo hudo kaznivo. Postalo mu je žal, da je sploh omenil srno; za urbanca bi lahko bila srnina tudi pes ali mačka v marinadi. Prekleto, da je zinil!

»Brez skrbi, nihče ne bo zvedel,« je zagotovil Gapa, ko je opazil kmetovo zadrego. »Zanima me samo, kako ste jo?«

»Z lokom,« je s tresočim se glasom priznal Matevž. »Nimam strelnega orožja, prisežem ...«

»Tudi če bi ga imeli, me to ne zanima. Srna je odlična. Smem še malo?«

»Le, le,« se je oddahnil kmet.

»Preden ste prišli, sva s pisateljem govorila, da se nekaj dogaja spodaj v Črnem lesu. Veste vi kaj o tem?«

»Nič ne vem, nič nisem slišal. Tudi zanima me ne. Ded in oče sta mi polagala na srce, naj kmet prideluje zdravo hrano, politiko pa prepusti urbancem.«

»Potem niste slišali brnenja?«

»A brnenja? Ja, brnenje pa sem res slišal. Zdaj je potihnilo.«

»In kje približno je po vašem potihnilo?«

»V Črnem lesu ...«

»No, vidite!« je vzkliknil Gapa in položil roko na kmetovo ramo. »Nekaj se dogaja v Črnem lesu in vi, ki tu živite, o tem nič ne veste.«

»Ne bodi skrivnosten, Gapa,« se je vmešal Albert. »Povej že, kaj pomeni ta ropot?«

Stikavt si je pomenljivo obrisal usta, popravil kuštrave lase in z ovlaženim prstom poravnal košate obrvi; to je počel vsakič pred nastopom v videoomrežju, pa mu je prišlo v kri.

»Draga moja prijatelja, pod rit vama nameravajo nabasati ostanke jedrke iz Krškega, pa ne samo teh, iz vse Evrope bodo semkaj zvozili radioaktivne odpadke, sodčke z biološkimi bojnimi strupi, bombe s kužnimi klicami, vse pogubne ostanke iz prejšnjega stoletja bodo odložili v Črnem lesu.«

Opazoval je učinek svojih apokaliptičnih besed; to je bil prvi preizkus, kako bo razkritje operacije Črni les delovalo na gledalce. Žal mu je bilo, da nima vklopljene kombinke, da bi posnel kmetov obraz, ki se je zmaličil v eno samo grozo, pa pisateljeve oči, ki so srepele vanj.

»Kristus pomagaj,« je šepnil Črnolesnik.

»To ni mogoče, Gapa!« je razburjeno vzkliknil Albert. »Ne verjamem ti. Za podrto drevo, za uplen srne moraš imeti dovoljenje uprave roškega krajinskega rezervata, po tvojem pa naj bi tukaj nastalo evropsko odlagališče strupnin, ne da bi javnost kaj vedela. Ne pripoveduj mi pravljic.«

»Počakaj, oglej si tole,« je rekel stikavt in povlekel k sebi čelado s prikaznikom.

Zavrtel je ploščico in vklopil sliko. Na zaslonu so se prikazali gradbeni stroji, ki jih je zjutraj posnel na cesti v Črni les.

»Kaj praviš k temu, Berti? Davi sem to posnel. Kam gre vse to? Kaj bo počelo toliko strojev in robotov v osrčju Roga? Povem ti, da bodo razširili neko opuščeno vojaško skladišče v skalovju Črnega lesa.«

Odločno je Albert odkimaval.

»To ni res,« je ponavljal. »To ni res! Za mostiček čez zaščiteno Sočo je bil v Sloveniji splošni videoreferendum; ne bodo zdaj zgradili tega pošastnega odlagališča brez javnega soglasja.«

»Bodo ga. Z videoreferendumom ne bi nikoli dobili soglasja. Zato so Črni les razglasili za zvezno vojaško območje in delajo skrivaj. Poslušaj tole.« Gapa je zavrtel še pogovor s polkovnikom Bulatovičem. »Si zdaj še v dvomih, Berti?«

»Še. To bi bilo v nasprotju s temeljnim državnim zakonikom in mednarodno zakonodajo. Čemu bi Balkanija sprejela tak tvegan projekt?«

»Balk.« Gapa je pomencal s palcem in kazalcem. »Za vsem tem tiči denar. Balk nenehno drsi navzdol, zanj dobiš komaj še četrt pankuja; balkanijsko gospodarstvo je na psu, do vratu smo v dolgovih. Črni les pa bo prinašal čiste pankuje: shranili bomo vso svinjarijo Evrope in lepo pobirali skladiščnino. Niti s prstom ne bo treba nikomur migniti in poplačali bomo stoletne dolgove, spet bomo lahko gradili veleceste in ekotovarne, vojaštvo bo dobilo nov vir dohodkov, spet...«

V kombinki je rezko zabrlizgalo in Gapa si jo je hitro poveznil na glavo in vključil zvezo. Mojca ga je gledala s prikaznika in mu požugala s prstom.

»Pilštajn bi rad govoril s tabo,« je rekla. »Kako to, da nisi na običajni zvezi?«

»Ne morem imeti te ponve vseskozi na glavi, Mojca. Jem. Kaj, tega pa ti ne morem povedati. No, zveži me s starim.«

Po kratkem preklopu so se zabliskali Pilštajnovi naočniki na prikazniku.

»Gapa, zvezna vojaška uprava se ti skesano opravičuje.«

»Ni mogoče. Polkovnik Bulatovič osebno?«

»Ne*, njegovi predstojniki. Okarali ga bodo za tisto pizdo materino in grožnjo, da te bo sklatil. Lepo pa so nas prosili, naj s tvojimi posnetki ne vznemirjamo gledalstva, ker je baje vse skupaj samo vojaška vaja.«

»Pa jim verjameš?«

»Ne.« Pilštajn se je zvito nasmehnil in si pomel roke. »Ogledal sem si tvoje posnetke in vse skupaj mi res smrdi. Kje si zdaj?«

»Skrivaj sem se vrnil na Zaklenišče nad Črnim lesom.«

»Ostani, kjer si, in še kaj izbezaj.«

»Bom. Poskusil se bom pritihotapiti k strojem.«

»Bodi previden. Mislim, da te bom lahko vključil v omrežje zvečer, ko je odjem največji. Direktorij videa mi je zaupal to zadevo in poslej se boš oglašal samo meni in nikomur drugemu. Velja?«

»Velja, Davorin.«

»Še nekaj.« Pilštajn je spet poblisknil z naočniki in se velikodušno namuznil. »Na tvojo dohodkovno kartico sem pravkar nakazal dva milijona balkov.«

Gapu se je kar zavrtelo v glavi, ko je to slišal, in ostal je nem, z odprtimi usti.

Za dva milijona balkov je povprečen stikavt moral delati najmanj eno leto, njemu pa jih je Pilštajn nakazal, še preden je šla oddaja v omrežje.

Urednik mu je pomahal in zginil s prikaznika, Gapa pa je še vedno lovil sapo.

»Čestitam,« se je oglasila Mojca. »Nenadoma se koplješ v denarju. Ti pretopim balke v pankuje?«

»Seveda, Mojca,« se je naposled le zbral. »In to čimprej, saj veš, kako stoji balk.«

»Natipkaj mi svojo odprtnico računa, pa bom uredila.«

»Kaj pa praviš zdaj o večerji pri Grajskem vitezu?« je zmagoslavno vprašal in tipkal geslo.

»Mogoče bom le sprejela povabilo. Drži se!«

Poslala mu je celo poljub in Gapu je zaigralo srce. Pa je le omajal drugače neomajno Mojco, ki jo je brez uspeha oblegal trop videostikavtov. Sijal je od zadovoljstva, ko je snel kombinko. Pisatelj in kmet sta med njegovim pogovorom s Pilštajnom obzirno molčala. Albert je uganil, da je fant zvedel ugodno novico, sam pa je bil še vedno osupel in ogorčen nad možnostjo, da bi si kdo drznil v Kočevskem Rogu odlagati strupeno dediščino z vse celine. Stikavtu ni verjeti; želi se samo znebiti brezimnosti z najbolj nezaslišano zgodbo. Najbrž bi se rad vsaj enkrat pojavil v videoomrežju na konici gledanosti.

»Klicali so me iz videosporeda,« se je pohvalil Gapa. »Urednik za ekologijo mi je zagotovil, da bodo šli z vestjo o Črnem lesu v omrežje zvečer, ko bo največ gledalcev. Še pred oddajo mi je nakazal dva milijona balkov, kar se ne zgodi kar tako. Stari je pravi Žid in mu denar zlepa ne gre iz rok. Vidita, da gre za resno stvar...«

Zamolkel pok je pretresel mirno ozračje in še dolgo odmeval po globelih okrog Črnega lesa. Kriče so sprhutale srake, jata škorcev se je dvignila z obronka gozda in preletela brunarico. Albert se je spogledal s kmetom, ki se je prestrašeno oziral čez vrhove smrek.

»Slišita? Se je že začelo. Oče Črnolesnik, poznate kakšno skrivno pot v Črni les?« je hlastno vprašal Gapa in se začel pripravljati za odhod.

»Poznam, samo po njej nikoli ne hodimo. Včasih so bile vse poti tja dol zaklenjene, Črni les pa je še dandanes zaprt kraj.«

»Od koga zaprt?«

»Ne vem. Od vojske, oblastništva nemara ... Meni je zabičal oče, očetu pa ded, da se v grapo ne sme...«

»Črnolesnik, peljali me boste tja. Skrivaj moram narediti posnetke, če so začeli dela.«

»Nikar me ne silite na prepovedano zemljo; vam je vseeno, vi boste'odšli, jaz pa sem tu doma.«

»Saj zato, ker ste tu doma, mi morate pomagati,« je jezno rekel Gapa. »Vam bodo zvrtali kužno luknjo pod hrib, vaša biokmetija bo šla po zlu, ne moja. Zganite se, človek božji!«

»Bojim se ...«

»Srne upleniti pa se niste bali!« je siknil stikavt in ga prebadal s pogledom.

Drobne potne kapljice so se zaiskrile na Črnolesnikovem čelu. Begal je s pogledom kot zver, ki se je ujela v past. Vedel je, da s tem urbancem ne gre češenj zobati in da ga bo mirno prijavil upravi krajinskega roškega rezervata. Tako je, če je človek dober s tujcem.

»No?« je bil nestrpen Gapa.

»Dobro, pritisnili ste me ob zid. Peljal vas bom v Črni les,« je skozi zobe spregovoril kmet. »Prav mi je, mar bi vam rekel, da jeste mariniranega psa...«

Sonce se je pomaknilo visoko nad Zaklenišče in na vso moč pripekalo. Zrak na jasi se je segrel in k sreči je pihljalo iz gozda, drugače bi Albert Švigelj težko prenašal opoldansko vročino. Še vedno je sedel pred tiskalnikom, ni pa se dotaknil tipkovnice. Njegove misli so bile drugje.

Poldruga ura je že minila, odkar sta Gapa in Črnolesnik odšla v grapo. Ni mu bilo všeč, kako je sošolec, če je sploh sošolec, prisilil kmeta, da mu je kazal pot. Podlo je izrabil gostojubnost gospodarja.

Kaj drugega pa bi lahko pričakoval od videostikavta? Imajo moč, kakršno ima le redkokdo, večkrat se vedejo kot nadljudje, nič jim ni sveto in ničesar se ne bojijo. Včasih se človek lahko vpraša, ali v državah sploh še vladajo vlade ali vlada video. Albert je do obisti sovražil to poslikovljenost sveta, v kateri beseda in misel vse bolj izgubljata veljavo, povsod pa se vsiljuje slika: videoizobraževanje, videočasopis, videogodba, videošport, videoreferendum... video, video, video. Ljudje so se navadili na plehke slike tako kot na sojo in kosmiče iz morskih alg; s povratnim odjemnim signalom je videoomrežje ugotavljalo gledanost oddaj in se po njej ravnalo; gledalci so imeli občutek, da sami izbirajo spored, da ga s skupno voljo oblikujejo, v resnici pa so izbirali samo med tistim, kar jim je ponudil video. Video je skoraj popolnoma izrinil s prizorišča pisatelje, ki se mu niso hoteli podrediti, potisnil jih je v popolno brezimnost in osamo, tako da so nekateri iz obupa na cesti delili svoje doma natiskane knjige, a jih ljudje niti zastonj niso marali. Drugi so se prilagodili in se začeli ukvarjati z videoknjigo, ki je bila še najbolj podobna nekdanjemu stripu: na ploščici je bilo posneto siromašno besedilo, ki so ga spremljale podobe.

Ogorčeno je Albert odrinil tiskalnik in pljunil v travo. Razumljivo je, da od Gapa ne more pričakovati obzirnosti. Videostikavti so brez vesti in časti. Če ga kmet ne bi peljal v Črni les, bi ga prijavil zaradi srne. Črnolesnika bi lahko doletel izgon iz rezervata, če ne kar prisilno delo, tako strogi so bili zakoni o varovanju zavarovanih krajin. Zato se je zdela Šviglju tembolj nemogoča misel, da bi si kdo upal v srce krajinskega rezervata odložiti en sam sodček strupenih ostalin iz prejšnjih časov.

Zamahnil je z roko in odlomil košček kruha. Pomočil ga je v goščo marinade in se spet lotil jedi. Bilo je vse tiho, celo žuželke so utihnile v opoldanski pripeki. Le smrečje je zašumelo, kadar je skozi igličevje potegnila sveža sapa.

Glasno se mu je spahnilo po kislem. Moral bo popaziti na svoje kilograme; na Zaklenišču se vsakič še dodatno zredi in to mu ni v prid. Debeluhe gledajo vedno bolj postrani; ljudje tekmujejo, kdo bo bolj špilast in preklast, videoomrežje je polno limanic za kaše, ki ohranjajo vitkost, in opozoril, kako pogubna je prenajedenost za človeka in človeštvo.

Albert se je sicer požvižgal na opozorila videa, ni mu pa bilo všeč, kadar je moral prestaviti zaponko pasu za luknjico naprej, ker se mu je nabralo dodatno salo okrog trebuha. Nosil je sicer raztegljive univerzalke, vendar rejenosti ni mogel skriti ne sebi ne drugim.

V črevesju so mu zaropotali vetrovi in glasno se je olajšal; prav takrat je spodaj v grapi odjeknila nova zamolkla eksplozija.

V zadregi se je presedel, kakor da bi bil sokriv pri tem zahrbtnem in zloveščem poku, ki je surovo zmotil lenobno tihoto poletnega poldneva. Spodaj pri kmetiji je začel bevskati Čaro,

Črnolesnikov šarplaninec, spet so se vznemirili ptiči in iz gozda je bilo slišati krike šoj.

Pok je potrdil, da se v Črnem lesu res nekaj dogaja, in Alberta je zaskrbelo. Kaj če si Gapa le ni vsega izmislil? Grozljivo bi bilo, da bi začeli v osrčju Roga res kaj graditi: to bi pomenilo konec zakonitosti; v teh nezanesljivih časih pa je planetarna zakonitost še edino zagotovilo posamezniku, da se ne bo svet spet spremenil v norišnico iz prejšnjega stoletja.

Zamahnil je z roko, kakor da hoče odgnati nadležne črne misli; prelep dan je bil, da bi človek črnogledil. Pomiriti pa se le ni mogel. Najraje bi šel na sprehod v senčni gozd, pa je bilo prevroče, povrhu pa ga je dajala sapa. Tudi tega je bilo krivo salo, ki se mu je prevešalo čez pas. Le nekaj korakov navkreber, pa je imel srce v grlu in sopel je kot zračna črpalka. Res je skrajni čas, da shujša. Začel bo kar z jutrišnjim dnem.

Tako je že neštetokrat sklenil, drugo jutro pa mu je Matevž prinesel zajtrk, ki se ga ni mogel ubraniti, in s hujšanjem ni bilo nič. Na Zaklenišču ne bo nikoli zgubil niti kilograma.

Nad domačijo se je vzdigoval dim: Liza kuha obed, in kdo ve, s kakšno dobroto bo postregla. Je spekla pišče ali kunca, je naredila lovski golaž ali peče sirovo gibanico v peči? Kuha juho iz lisičk, ki jih je nabrala na obronku?

Nič ne bo s hujšanjem. Samo misel na vse te slastne domače jedi ga je tako prevzela, da je začel požirati sline. Tedaj pa je zagledal Matevža in Gapa, ki sta prilezla iz gozda. Kmet je zavil h kmetiji, stikavt pa k Šviglju pred brunarico. Zasopihan in prepoten je odložil čelado in naprsno tipkovnico s prikaznikom.

»Oglej si tole, Berti,« je rekel, potisnil predenj prikaznik in pognal ploščico.

Albert je gledal, kako padajo stoletne smreke, kako gradbeni stroji odrivajo skale in kako se vrtalne čeljusti zajedajo v zemljo; videl je eksplozijo, ki je raztreščila betonsko steno, za katero je zazevala velikanska luknja v skalovje, videl odkopne robote, ki so širili vhod v podzemno jamo. Videl je vojake v skrivalnih oblekah, ki so stražili dostope in s topločutnimi iskali tipali po nebu nad Črnim lesom. Nemo je strmel v prikaznik in ni prišel do besede niti tedaj, ko se je ploščica odvrtela.

»Še dvomiš o tem, kaj se dogaja v Črnem lesu?« je vprašal Gapa in si brisal potno čelo.

»Saj to je nezaslišano...« je zajecljal Albert, ki je komaj verjel svojim očem.

»Odprli so neko staro zazidano podzemeljsko votlino. Črnolesnik pravi, da je to najbrž tista luknja, v kateri je imelo vojaštvo svojčas skrito tovarno in skladišče bojnih raket.«

»Kaj boš zdaj s tem, Gapa?«

»Že nocoj bodo ti posnetki na slovenskem videosporedu; boš videl, kako bom podkuril zvezni vojaščini, našim pezdljivim politikom in nesposobnim gospodarstvenikom, pa Zeleni brambi in naravovarstvenikom, ki vtikajo nos v vsako smet, Črni les pa so prespali. Stavim, da bom že jutri v balkanijskem videoomrežju, da bo oddajo prevzelo evropsko omrežje in morda tudi svetovno. Samo s Črnolesnikom mi bosta morala pomagati.«

Švigelj ga je presenečeno pogledal.

»Kako naj stikavtu pomagata neznan pisatelj in biokmet?« je vprašal.

»Brez skrbi.« Gapu so se zvito svetlikale oči. »Postavil vaju bom na okope, ves svet bo sočustvoval z vama. Berti, ti ne veš, kaj vse zmdre video.«

»Že, vendar ne vem, kaj bi lahko naredili...«

»Si bomo že kaj izmislili. Najprej mi pomagaj, da skrijeva samolet pod drevesa. Ne smejo me odkriti pred oddajo.«

Pot do samoleta je bila za Alberta hudo naporna. Zdelo se mu je, da je iz sence stopil v razbeljeno peč. Po hrbtu so se mu začeli zlivati potočki znoja. Čeprav samolet ni bil težak, saj je bilo ogrodje iz lahke kristalovine, prevleka pa iz kovinske stanjenke, se je pisatelj temeljito zasopihal, preden sta letalo skrila pod drevesne krošnje in ga pokrila z vejevjem. Še pri mizi ni prišel do sape.

»Kilogrami,« se je opravičeval in si brisal potne srage. »Prekleti kilogrami. Shujšati moram...«

Kakor da bi ga kdo ošinil z bičem, je Gapa poskočil, preskočil klop in objel presenečenega pisatelja. Gledal ga je kot razodetje, začel nežno otipavati njegov zaliti podbradek, potrepljal ga je po trebuhu in uščenil v salo, pri tem pa je postajal vse bolj navdušen.

»Shujšati!« je vzkliknil. »Seveda moraš shujšati, Berti! To je že nespodobno, kako si rejen!« Kot pajek okrog žrtve je plesal okrog pisatelja, ta pa ni vedel, čemu se je fant tako oprijel njegovega shujševalnega namena.

»Berti, ti potrebuješ ostro shujševalno kuro, ni res?«

»Res je. Vsi dosedanji poskusi so mi spodleteli.«

»Poslušaj, kaj se mi je posvetilo.« Gapa je sedel k Albertu in mu začel zaupno šepetati: »Svoje shujševanje boš povezal s protestom...«

»Kakšnim protestom?« je prestrašeno vprašal Albert.

»Protestom zoper evrosmetišče v Črnem lesu. Po videu boš razglasil gladovno stavko, dokler se stroji ne umaknejo.«

»Počakaj, Gapa, gladovna stavka je nekaj drugega kot hujšanje. Mislim, da temu nisem kos...«

»Ne delaj si skrbi. Strli jih bomo v nekaj dneh, nekaj dni posta pa je dobro za začetek vsakega radikalnejšega shujševanja.«

»Kaj pa če ...«

»Misliš, če jih ne stremo v treh dneh?« Gapa je pomirjevalno potrepljal pisatelja po ramenu. »Potem boš pač nadaljeval shujševalno kuro, za javnost pa boš še naprej gladovno stavkal.«

»Pomeni, da bi jedel?«

»Skrivaj in seveda omejeno.«

»Gapa, to ne bi bilo častno!« je ogorčeno vzkliknil Albert.

»Pa je to, kar nameravajo narediti v Črnem lesu, častno? Je častno, da hočejo Sloveniji skrivaj podtakniti vso jedrsko in biološko nesnago Evrope? Berti, spopasti se moramo z njimi z vsemi močmi, in protestno stradanje je zelo učinkovito sredstvo, na katero smo že pozabili. V preteklosti je bilo veliko znanih gladovnikov, ki so s svojim protestom dosegli svoje. Gladovna stavka, če jo obnoviva pri zadevi Črni les, bo močno odmevala doma in po svetu.«

»Kakorkoli že, Gapa, vendar mislim, da se je treba boriti pošteno!« je odločno rekel Švigelj in samogibno pomočil skorjo kruha v marinado; preden je ugriznil, pa je nekoliko počakal, kakor da tehta, ali bi jedel ali ne.

»Samo o možnostih razglabljava,« je stikavt silil v pisatelja. »Mislim, da bo boj kratek: po javnem razkrinkanju ne bodo vztrajali v Črnem lesu. Skoraj nič ne tvegaš, če razglasiš gladovanje. Nihče ne bo od tebe zahteval, da moraš do konca, če se vse skupaj izjalovi.«

»Bilo bi pošteno in častno držati besedo.«

»Nikar, Berti, nikar,« je vzdihnil Gapa. »Najbolj pošteno in častno je, da se upreš tej črnoleški svinjariji, da dvigneš svoj glas, ki ga bo video ponesel med ljudi. Trije milijoni Slovencev in Polslovencev bodo takoj s tabo. Postal boš narodni junak: i, golorok posameznik, ki je stopil na pot povampirjeni vojaški mašineriji in poslovni zaslepljenosti. Berti, moraš to narediti!«

»Ne bi zmogel...« Albert Švigelj je jezno žvečil skorjo kruha. »Vse drugo, gladovne stavke pa ne.«

»Berti, boš videl, da bo šlo.« Gapa si je poveznil kombinko na glavo in v pisatelja se je zazrl objektiv kot stikavtovo tretje oko. »Ploščica se vrti, Berti. To je tvoj zadnji grižljaj.«

»Ne! Počakaj! Nisem privolil!« je vzkliknil Albert in se izogibal objektivu.

»Ne kvari posnetka, Berti. Želiš morda, da te prikažem Slovencem kot revo, ki se zaradi grižljaja kruha ne upa vzdigniti glasu zoper evrosmetišče, medtem ko pa biokmet brez pomisleka napove protestno gladovanje?«

»Ti si pošast, Gapa. Izmislil si si gladovnika in ga boš imel,« je vzdihnil pisatelj.

»Tako je, Berti. Pretežko sem se prikopal do te oddaje, da bi mi jo karkoli skalilo. Imel bom gladovnika; če to ne boš ti, bom prisilil Črnolesnika. Pokonci glavo, Berti, stran s tem mevžastim izrazom; odločen bodi, v sliki si. Pst! Zdaj začneva snemati še zvok.« Gapa je spremenil glas. »Pisatelj Albert Švigelj, Zaklenišče nad Črnim lesom je vaš drugi dom, tu ustvarjate. Kaj pravite k temu, kar se dogaja v Črnem lesu?«

Negotovo, kakor da ne ve, ali gre zares ali pa se Gapa samo šali, je Švigelj švigal z očmi in se presedal. Šele ko mu je stikavt pod mizo močno stopil s pohodnim čevljem na boso nogo, je odgovoril.

»Nimam besed. Vse, kar bi rekel, je premalo.«

»In kaj nameravate narediti, mojster?«

Švigelj je zgubal čelo in pomolčal, Gapa pa mu je mrzlično dajal znamenja, naj nadaljuje.

»Kaj naj naredi posameznik zoper povampirjeni vojaški stroj in ponorele poslovneže?« Nenadoma je Alberta spreletelo, da ga poslušajo tisoči in tisoči ljudi, da ga tudi vidijo, in v njegovi notranjosti je nekaj vzdrhtelo, odprl se mu je čar govorstva; ljudje ga niso brali, zaman je bilo vse njegovo pisanje, zdaj pa ga poslušajo. Z utripajočim srcem je z vznesenim glasom nadaljeval: »Zoper računalniško vodene stroje in robote, zoper mrtvo gmoto lahko golorok posameznik postavi samo svoje življenje, nič drugega.«

»Mojster, boste legli pred gosenice samokopov?«

»Ne, to ne,« je odgovoril Švigelj in vstal. Čutil je mravljince v temenu, ko je dvignil roko z razprtima kazalcem in sredincem v znamenje zmage in prisege. »Zavezujem pa se: dokler se ne umakne zadnji stroj in zadnji vojak iz Črnega lesa, dokler ne bo Kočevski Rog spet zeleno srce Slovenije, tako dolgo ne bom užil grižljaja hrane!«

Gapa je ustavil snemanje in navdušeno zaploskal.

»Čudovito, Berti, to bo vžgalo. To bo presunilo gledalce. Odlično si zaigral.«

»Nisem igral,« je užaljeno rekel Albert.

»Potem je še bolje, potem je sploh bomba. To bo čudovit zaključek oddaje. Samo še sestavim vse skupaj, povežem in oddam videosporedu.«

Počasi je prikrevsal k brunarici Črnolesnik. Kadar je dolgo hodil, je začel šepati na levo nogo. Pleša se mu je svetlikala na soncu in njegov puščavniški obraz je bil utrujen.

»Liza ima pripravljeno kosilo,« je naznanil. »Ocvrla je domačega piščanca, spekla pehtranovo potico, za solato pa je pripravila redkvico s kuminovim kislim prelivom. Pridita.«

Skoraj pri vsaki besedi je Albertu pokrulilo v želodcu. Vstal je izza mize, vendar ga je Gapa obzirno potisnil nazaj na klop in sam vstal.

»Že grem,« je rekel gospodarju. »Najina pot v Črni les me je pošteno zlakotovala. Mojster pa ne bo jedel.«

»Ne bo jedel? Kaj pa je narobe?« se je začudil kmet.

»Mojster sploh ne bo več jedel,« je pomenljivo oznanil Gapa. »Dokler ne bo zadnji stroj in zadnji vojak zapustil Črnega lesa, bo naš pisatelj protestno gladoval.«

»Bog z vami, mojster, če ste tako sklenili,« je spoštljivo rekel Matevž.

»Bog in video,« je pristavil Gapa.

Albert Švigelj pa je požiral slino in pri sebi preklinjal video, skladišče strupnin, ki so ga začeli graditi prav tu, in samega sebe, ker je tako zlahka šel na limanice videostikavtu.

VIDEOSPORED  L 2087 M 8 D 6 U 20.35

ODJEM: 975.709 RASTE ZVOK: Napovedovalčev glas: »V nocojšnji oddaji V gorišču videa se nam oglaša samostojni snemalec Gapa Zakotnik.« SLIKA: Nepregledni zeleni gozdovi.

ZVOK: Glas Gapa: »Letim nad zelenim srcem Slovenije, nad Kočevskim Rogom. Čudovit je pogled na ta naš krajinski rezervat, zaščiten po balkanijskem in mednarodnem zakoniku.« SLIKA: Cesta, ki se približuje.

ODJEM: 985.324 RASTE ZVOK: »To je cesta, ki pelje v Črni les, v osrčje Roga. Še niste slišali za Črni les? Zapomnite si to ime. Nekateri so mislili, da zanj nikoli ne boste zvedeli, da bodo prikrili črnoleško pustolovščino. Poslušajte pogovor, ki sem ga posnel v samoletu:,Zapusti to območje in se ne prikaže več, ker te bomo sklatili!1 - ,Lahko zvem, čigav ukaz je to?‘ - .Govori Petar A. Bulatovič. Zdaj pa - marš u pizdu materinu!' Prav ste slišali. V letu 2087 nas nekakšni A. Bulatoviči še vedno pošiljajo nazaj v maternico, v zarodek, v nič. Pustimo to, da ne bo kdo dejal, da pogrevam zgodovino in netim narodnostno nestrpnost. Bolj vas bo zanimalo, kaj nam je hotel prikriti vrli zvezni častnik.«

SLIKA: Po cesti lezejo težki gradbeni stroji: vrtalniki, rineži, samokopi, nakladalniki in odvozni prekucniki. Vse je pobarvano s skrivalno zelenomarogasto barvo. Vbližanje na spremljevalna vozila.

ODJEM: 997.010 RASTE ZVOK: »Vsa ta mašinerija se vali v Črni les. To nam je hotel prikriti zvezni častnik, tega slovenski gledalci ne bi smeli videti, da se ne bi vprašali, zakaj vse to rine v Črni les.«

SLIKA: Še vedno nepregledna vrsta vozil.

ZVOK: »Mislili so, da so se me znebili, polkovnik A. Bulatović je bil prepričan, da mi je srce padlo v hlače, da sem se skril v maternico, pa se je uštel.«

SLIKA: Debele smreke padajo. Vrtalne čeljusti vrtajo v zemljo. ZVOK: Brnenje. Eksplozija.

SLIKA: Betonska zagrada se podira. Odpira se podzemeljska votlina. Samokopi širijo odprtino.

ZVOK: »To sem skrivaj posnel v Črnem lesu. Dobro si oglejte! Sem noter nameravajo pokopati radioaktivne ostanke krške jedrke, pa ne samo krške - iz Združenih evropskih držav naj bi zvozili v Kočevski Rog vse pogubne ostaline, ki se jih niso mogli znebiti: sodčke z bojnimi plini, bombe s kužnimi klicami, sarkofage s stroncijevimi palicami in še in še.«

ODJEM: 1,080.000 RASTE '    SLIKA: Vojaki v skrivalnih oblekah stražijo ob delovišču.

ZVOK: »Vem, osupli ste, ne verjamete. Še včeraj je bil to nori načrt balkanijskih poslovnežev in vojske, o katerem se je sicer šušljalo, verjel pa nihče ni, da mislijo resno. Tudi biokmet Matevž Gril, po domače Črnolesnik, čigar domačija stoji nad Črnim lesom, najprej ni verjel.«

SLIKA: Črnolesnik osuplo zmajuje z glavo.

ZVOK: »Oče Črnolesnik, kaj pravite zdaj, ko ste videli na lastne oči, kaj se dogaja v Črnem lesu?« - »Bog nam pomagaj, če za to ne bodo kaznovani... Kmeta izženejo iz rezervata, če poseka eno samo drevo brez dovolilnice, kdo bo pa za to odgovarjal?« SLIKA: Črnolesnikova domačija na Zaklenišču. Kure brskajo, pes veselo skaklja po dvorišču. Liza pride na prag z jerbasom, polnim krompirja.

ZVOK: »Vaša kmetija bi po tem načrtu stala na strupninskem smetišču Evrope. Se boste sprijaznili s tem?«

SLIKA: Črnolesnik jezno žuga s pestjo.

ZVOK: »Ne bom! Dovolj so pretrpeli moji predniki, ko jim je pod ritjo ropotala vojaška tovarna! Če še velja kakšen zakonik, potem bom terjal svojo pravico, in če to ne bo pomagalo, bom vzel sekiro in šel nad te preklete robote!«

ODJEM: 1,950.000 RASTE SLIKA: Brunarica na robu gozda. Pred njo sedi za mizo pisatelj Albert Švigelj.

ZVOK: »Še nekdo živi na Zaklenišču. Predstavljam vam slovenskega pisatelja Alberta Šviglja, ki se vsako poletje umakne mestu in tu zgoraj v miru ustvarja svoja dela. Tudi on je ogorčen.«

SLIKA: Vbližan Švigljev obraz, na katerem odseva skrb in srd.

ZVOK: »In kaj nameravate narediti, mojster?« - »Kaj naj naredi posameznik zoper povampirjeni vojaški stroj in ponorele poslovneže? Zoper računalniško vodene gradbene stroje in robote, zoper mrtvo gmoto lahko golorok posameznik postavi samo svoje življenje in nič drugega.« - »Mojster, boste legli pred gosenice samokopov?« - »Ne, to ne.«

SLIKA: Švigelj vstane in dvigne roko v znamenje prisege. ZVOK: »Zavezujem pa se: dokler se ne umakne zadnji stroj in zadnji vojak iz Črnega lesa, dokler ne bo Kočevski Rog spet zeleno srce Slovenije, tako dolgo ne bom užil grižljaja hrane!« SLIKA: Vbliževanje na pisateljevo roko, ki se dviga pod vrhove smrek, pod bele oblake na nebu. Razblinjenje. Gapa v ospredju, nastopa v neposredni oddaji.

ZVOK: »Videli ste in slišali. Za mostiček čez Sočo smo imeli v Sloveniji splošni videoreferendum, evropsko odlagališče posebnih odpadkov pa nam hočejo postaviti v osrčje krajinskega rezervata brez naše vednosti!«

SLIKA: Gapa udarja s pestjo po mizi.

ZVOK: »Kje je zdaj Zelena bramba? Kje so usteži, ki imajo polna usta zelenila, na okopih nad Črnim lesom pa stojita kmet in pisatelj, sama zoper jekleno strojno moč vojaštva? Slovenci, ju bomo pustili sama?«

SLIKA: Mavričen blisk.

ZVOK: Pok.

SLIKA: Steklenička, iz katere šine curek, spreminjajoč se v ozvezdja.

ZVOK: »Cockta - pijača dveh tisočletij.«

ODJEM: 907.000 PADA

Gledalci ne marajo limanic,« je rekel urednik Pilštajn, ko je opazil, kako naglo se je zmanjšala gledanost oddaje. »Imeli pa smo fantastičen odjem, blizu dveh milijonov, toliko, kolikor je videoram v Sloveniji. Gapa, čestitam ti.«

Tudi tehniki pri izhodni mešalni mizi so se rokovali s stikavtom, ki je bil še vedno ves rdeč v obraz in razburjen. Srce mu je močno utripalo in usta je imel suha.

Pilštajn se je sklanjal nad prikaznikom dežurnega urednika in prebiral prispela sporočila iz sprejemnice.

»Prvi odmevi so že tu.« Zvito se je nasmehnil in v očeh mu je odsevala zelenkasta svetloba z zaslona. »Oglasil se je urad za informacije slovenskega državnega sveta, ki hoče takoj dati sporočilo za javnost. Klicalo je tudi poveljstvo zveznih čet, ki protestira, ker nismo najprej prebrali njihove objave o vojaških vajah v Kočevskem Rogu. Iz minute v minuto pa se množijo ogorčeni klici gledalcev, ki zahtevajo pojasnila. Gapa, zadeva je stekla in zdaj ne moreva več nazaj. Začelo se bo tehtanje moči. Misliš, da bo tvoj protestnik zdržal?«

»Bo,« je samozavestno zagotovil Gapa. »Natanko toliko mahnjen je, da ne bo odnehal.«

»Upajva.« Pilštajn je prepustil prikaznik dežurnemu uredniku. »Pojdiva. Moraš se spočiti po napornem dnevu. Zjutraj bodi spet tam na preži, vse drugo pa prepusti meni. Direktorij mi je dal proste roke, na voljo imam vse proste snemalce, zavohali so, da gre za veliko reč.«

»Me veseli, da so tako bistroumni.«

»Podporo direktorija pa bom imel tako dolgo, dokler nama bodo naklonjeni gledalci in sreča; če nama spodrsne, naju ne bo nihče več pobral. To moraš vedeti.«

»Vem.«

»Potem se zavedaš, da tudi tvegava.«

Gapa je pokimal in pri sebi mislil, da Pilštajn ne tvega veliko. Črni les mu je brez truda padel v naročje. Proslavil se bo, še glavni direktor videodirektorja lahko postane; kadar pa stvari spodletijo, je vedno glavni krivec stikavt, ne pa urednik.

Na hodniku je Pilštajn obstal pred vrati svoje sobe.

»Bodi previden,« je položil na srce Gapu. »Saj res: za nocojšnjo oddajo sem ti nakazal še milijon balkov. Upam, da je plačilo primerno.«

»Seveda je. Prisrčna hvala.«

Poslovila sta se. Gapa je v dvigalu ugotavljal, da Pilštajn ni še nikoli preplačal nobene videovesti. Balka več ni dal, kot je bila novica vredna. Že ve, zakaj je dal tri milijone balkov za Črni les. To je.. . koliko pankujev je že? Danes še ni utegnil pogledati tečajne lestvice na zaslonu in mu ni bil znan zdrs balka glede na svetovni vrednostni bon. Kakorkoli že, tudi tri milijone balkov ni majhna vsota, čeprav mora odšteti samoprispevek stikavtskemu združenju in plačilo zaupnikom. Večerjo z Mojco pa si vsekakor lahko privošči.

V predverju videa jo je poklical po videofonu. Bila je v domači oprijeti pletenini, nepočesana in nenaličena.

»Kako je, Mojca?« jo je vprašal. »Greš na večerjo ali ne?«

»Najprej ti moram čestitati za oddajo.«

»Hvala. Torej greš na večerjo?«

»Ne vem, ali vabilo še velja...«

»Seveda še velja! Si mislila, da ne bom držal besede? Pripravi se, Mojca, čez deset minut bom pri tebi.«

Skozi steklena drsna vrata, ki jih je odprl s prepustno kartico, je stopil iz poslopja videa. Zunaj je bila topla poletna noč. V zraku je bil sladkast vonj, ki ga je vedno znova spominjal na razpadajočo crklino. Tega vonja se Ljubljana ni in ni znebila; vzdigoval se je iz nekdanjih odlagališč smeti in vse odplinjevanje in razsmrajevanje je bilo zaman.

Prestopil je na drčnik, polzeči trak, ki ga je odnesel proti zahodnemu delu mesta. Tu in tam je mimo spolznila človeška postava na nasproti tekočem drčniku, drugače je bilo mesto pusto; le redke luči so gorele, razsvetljena so bila samo križanja drsečih pločnikov.

Po hudi napetosti med oddajo se je Gapa naposled sprostil. Kipel je od samozadovoljstva: dosegel je, kar večina videostikavtov nikoli ne bo: nastopil je v času, ko je pred videoramami največ gledalcev, zaslužil je tri milijone balkov in zdaj si lahko privošči večerjo in Mojco.

Namuznil se je. Kdo ve, kaj je bilo na tem dekletu, da so se vsi tako poganjali za njo? Nič ji sicer ni manjkalo, oprsje je celo imela bohotno, kar je bilo spričo večine deskastih žensk velika prednost, vendar kakšna posebna lepotica ni bila. Morda oči. V očeh se ji je skrival nekakšen hudiček, nekakšen plamenček, ki je podžigal moške, da so kot vešče rojili okrog nje. Nekaj pa je bilo čudno. Pri vseh oboževalcih na videu ni bilo enega, ki bi se lahko pohvalil, da je Mojco povaljal. Z vsemi je bila prijazna, vsem je dajala kanček upanja, z nikomer pa se ni zares spečala.

Sveto je bil prepričan, da čaka samo pravo priložnost in se bo oklenila prvega, ki bo imel dovolj denarja na dohodkovni kartici. On ga zdaj ima in imel ga bo še več. Nocoj jo bo položil, pa naj se svet obrne. Ves mesec se je toliko ukvarjal s Črnim lesom, da za ženske ni imel časa. Oprezal je kot skobec nad Kočevskim Rogom . ..

Postava, ki se je prikazala na nasprotnem drčniku, se je nenadoma obrnila, stekla nazaj in skočila Gapu za hrbet.

Stikavt se je nagonsko vrgel na tla in naredil nekaj prevalov naprej.

»Ej, kaj pa ti je, občan?« se je začudil neznanec. »Samo neregularno sem zamenjal drčnik.«

»Prestrašil si me s svojo vratolomnostjo,« je zamrmral Gapa in se skobacal na noge.

»Najbrž gledaš v videoteki preveč kriminalk iz starih časov. Danes nikogar več ne napadajo.«

Ni odgovoril. Someščana bi težko prepričal, da se upravičeno boji napada. Po oddaji bi to bilo sicer nesmiselno, vendar je vojska vsega zmožna.

Prineslo ga je na cilj. Stopil je z drčnika in se napotil k ograjenemu zložišču samovoznih hiš, kjer so bili v večnadstropno kovinsko ogrodje vstavljeni posamezni bivalni zabojniki, priklopljeni na skupno odplakovalno in energetsko omrežje. Vzpel se je po stopnicah na drugo raven, poiskal Mojčino številko in pozvonil.

Bila je že pripravljena. Prikazala se je na vratih, oblečena v tesne prilegajoče se hlače, stkane iz mavričnih odsevnih niti, in ohlapno belo bluzo, prepasano s srebrnim kovinskim pasom. Sprednji del bluze je bil iz tanke presojne mreže, skozi katero so se videle jedre prsi.

Gapa je skoraj ni spoznal. Lase si je nafrfrala s trdilcem: štrleli so ji v koničastih pramenih okrog glave, da je bila podobna ježici. Sicer mu je bila veliko bolj všeč njena vsakdanja pričeska, vendar ji je polaskal:

»Mojca, fantastična si!«

»Saj ne grem vsak dan na večerjo h Grajskemu vitezu,« je veselo rekla in se oprijela njegovega komolca. »Ta lokal sem doslej videla samo na videorami...«

Na grad sta se pripeljala s premičnimi stopnicami pod prozornim plastičnim nadstreškom. Grajsko poslopje je ostalo takšno, kot so ga uredili v razsipniškem obdobju pred več kot sto leti: prevladovalo je pravo steklo, beton, kamen in kovina.

Očitna je bila tudi zmeda slogov in arhitekturna neuravnovešenost; prav to pa je privabljalo na ljubljanski grad mnoge arhitekte z vsega sveta, da so se tukaj seznanili z arhitektonskim Babilonom, ki si ga nihče več ne privošči. Današnji arhitekti so dosledno spoštovali in ohranjali vse staro, sodobna bivalna naselja pa so postavljali po enotnih merilih in pravilih.

Pri vhodu je Gapa oddal zadolžnico in vstopila sta v jedilnico. Tukaj niso varčevali z lučmi in ves prostor je bil razsvetljen s steklenimi lestenci in stenskimi žarometi. Steklo se je bleščalo, Mojčina obleka je žarela v soju luči in se mavrično prelivala. Bila sta nekoliko oslepljena, ko sta sledila natakarju v starinski livreji. Peljal ju je k leseni mizi za dva, zraven kamina, v katerem je plapolal elektrostatičen ogenj. Nad lesenim napuščem je visel zares star viteški ščit, pod njim pa prekrižana meča. Natakar je ponudil jedilnik v usnjenem ovitku, a ga Gapa ni vzel.

»Zanima me, ali lahko dobiva srno v marinadi?« je vprašal.

Možakar v livreji je najprej začel spreminjati barve, potem pa se je prisiljeno vljudno nasmehnil.

»Občan se najbrž šali,« je rekel.

»Občan se ne šali.«

»Potem moram povedati, da kaj takega nimamo.«

»Pa kaj podobnega?« Gapa ni odnehal.

»Imamo fazana s kruhovim cmokom in brusnicami.«

»Divjega fazana?«

»Ne. Iz fazanarije Dolsko.«

»Kaj praviš, Mojca, bova fazanerijskega fazana?«

Dekle je v zadregi svaljkalo platneni prtiček pred sabo. Nikoli še ni jedla ne srne ne fazana.

»Kakor ti hočeš,« je odgovorila.

»Potem bova pač fazana,« je naročil. »Sladico, če je brez soje in kalčkov.« Natakar je pokimal. »In steklenico albanske črnine.«

»Še kaj?« je vprašal natakar. »Morda kavo po sladici? Pravo afriško mešanico, danes smo jo dobili po posebni zvezi.«

»Si slišala, Mojca? Seveda bova kavo. To bi bilo zaenkrat vse.«

Natakar se je globoko priklonil in odhitel po debeli preprogi, ki je dušila korake. Tudi govorjenje redkih gostov se je izgubljalo pod kamnitimi oboki.

»Gapa, kako si se spomnil na srno?« je vprašala Mojca.

»Ker sem jo danes že jedel,« je odgovoril in neprikrito občudoval Mojčino oprsje: v svetlobi luči namreč mrežasta tkanina ni ničesar več skrivala in temne obrobe bradavic so prišle še bolj do izraza. Pogled je vabila tudi temna vdolbina med dojkama.

Fanta je spreletavala prijetna mrščavica, ko je pasel oči na tej bohotni razčlenjenosti.

»Srno si jedel?« ga je presenečeno vprašala, bradavičice pa so ji kar brstele spričo Gapovih ognjevitih pogledov.

»Nisem ti mogel tega prej povedati, ko sem se oglašal z Zaklenišča.« Zaupno se je sklonil k dekletu in si ogledal njeno oprsje še z drugega snemalnega kota. »Kmeta bi ta srna drago stala, če bi kdo zvedel, da jo je uplenil v krajinskem rezervatu. Mojca, čudovite prsi imaš ...«

»Hvala.« Zardela je do ušes. »In kakšna je bila srna?«

»Kakšna pa si ti, Mojca?« je vprašal in jo nesramno pogledal v oči.

Povesila je pogled in ni odgovorila. Gapa se je nejeverno smehljal: vse prej je pričakoval kot sramežljivo deklico, ki zardeva in poveša pogled.

»Srna je bila odlična,« je naposled rekel. »Res pa je, da bi mi Črnolesnik lahko podtaknil tudi psa in rekel, da je srna.«

»Še nikoli prej nisi jedel srne, kaj?«

»Ne srne ne psa. Črnolesnik obžaluje, ker tega ni izkoristil. S srno sem ga dobil v pest. Ve, da ga lahko ovadim, zato mora zdaj plesati tako, kot jaz hočem.«

»To pa ni lepo,« je očitajoče rekla Mojca.

»Lepo ali ne lepo, kaj bi pa naredil drugega? Za to oddajo potrebujem Črnolesnika, sama si videla ...«

Natakar je pripeljal na servirnem vozičku večerjo. Razpostavil je starinsko srebrno posodje, odprl črnino in zaželel gostoma dober tek. Še vedno pa je nedoumljivo opazoval Gapa, saj se mu v vseh dolgih letih natakarovanja ni primerilo, da bi gost vprašal po srni v marinadi. Večina je bila zadovoljna že s pristnim govejim zrezkom ali piščancem.

H Grajskemu vitezu so ljudje prihajali enkrat ali dvakrat v življenju, po poroki ali pa po upepelitvi bližnjega svojca, drugače pa so mlatili sojo, otrobe in nadomestke brez okusa. Mnogi niti vedeli niso, da srna obstaja, zato je bil natakar toliko bolj presenečen, da si je rusoglavi patron zaželel kaj takega.

Z globokim poklonom se je umaknil in odpeljal voziček, Mojca in Gapa pa sta se lotila fazana v brusnični omaki. Med jedjo sta molčala in se vsa predala prehranjevalnim užitkom. Šele takrat, ko je Gapa napolnil z vinom kristalni kupi na pecljih, ki sta pri trku tenko zazveneli, je rekel:

»Na zdravje, Mojca! Tudi fazanerijski fazan ni slab.«

»Ne vem, ker nikoli nisem jedla česa boljšega,« je skromno rekla dekle in srknila požirek vina.

»Tudi albanček se prileže, primerno trpek je.« Gapa si je spet začel pohotno ogledovati Mojčino razgaljeno oprsje. Sklenil je, da jo bo zdaj odpeljal v Mučilnico, videobar v grajskem stolpu. Bil bi greh, če ne bi premečkal tako jedrih dojk.

»Sladica,« je z narejeno prijaznostjo rekal natakar in odložil krožnika. »Orehova torta s smetano. Tudi kava je tu. Zaključimo vašo zadolžnico?«

»Ne še. Šla bova v Mučilnico.«

»Potem vama želim še naprej prijeten večer.«

»Hvala,« je posmehljivo rekel Gapa. »Zelo ste bili prijazni, fazan je bil čudovit, čeprav moram povedati, da je marinirana srnina vendarle boljša.«

S sunkovitim poklonom se je natakar obrnil na petah in brez besede odšel. Prepričan je bil, da se gost norčuje iz njega, to pa ni bilo prišteto k zasoljenemu računu za večerjo.

Torta je bila sočna in dobro oslajena, kava je opojno dišala in Gapa je plaval na valovih prešernega ugodja, ki ga je pridno zalival z albančkom.

»Ubogi moj gladovnik,« je svetohlinsko vzdihnil. »Za kaj vse je prikrajšan!«

»Tudi to ni lepo od tebe,« ga je opozorila Mojca.

»Ne morem pomagati, ampak ob torti sem nehote pomislil na mojstra Alberta. Ko bi vedela, kako rad je! Upam, da se bo vse to kmalu končalo in bo lahko spet veselo papal. Mojca, počasi se bova odpravila v Mučilnico.«

»Ne vem, ali sem primerno oblečena ...«

»Misliš reči slečena,« je obešenjaško zinil Gapa, dekle pa je spet zardela.

V    videobar se je prišlo po polžastih, kamnitih stopnicah, ki so jih razsvetljevale plinske bakle. Vonjalo je po smoli in kletni zatohlini, kar je burilo domišljijo obiskovalcev. Mojca je stopala navzdol negotovo, prestrašeno, kakor da bi jo Gapa res vlekel k mučenju. Bil je že nekoliko okajen, misel, da jo pelje v pravo mučilno celico, pa ga je začela vznemirjati. Stiskal ji je potno roko in ji dihal za ovratnik.

V    kleti je bilo okroglo preddverje z vhodi v mnoge plesalne celice, ki so imele z železjem okovana vrata. Gapa je potegnil Mojco v prvo celico, nad katero je utripala zelena luč. Vrata je zapahnil s starinskim železnim zapahom.

Plesna celica je bila res celica. Na eni strani je bila čez vso steno nameščena videorama, drugi zidovi so bili kamniti, obokani strop iz opeke pa so osvetljevale skrite luči in tako je bila v prostoru skrivnostna razpršena svetloba. V kamnu so bili pritrjeni okovi in klini iz kovanega železa, visele so starinske verige in neke druge čudne, bržkone mučilne priprave.

V    celici je odmevala stereofonska glasba v menjajočem se umirjenem in divjem ritmu. Pri vratih so obiskovalci imeli tipkovnico, s katero so uravnavali glasnost, lahko pa so se tudi povezali s sliko iz drugih celic ali pa vložili lastno ploščico z videosporedom. Gapa je mimogrede tipknil na neko tipko in na videorami se je prikazala slika iz neke druge plesalne celice. Imel si občutek, da se je odgrnil zastor in da med celicama sploh ni zidu: tam na drugi strani je vneto plesal prileten moški z mladostniško plesalko, ki je odložila skoraj vse, kar je imela na sebi. Zvijala se je po taktu glasbe pred soplesalcem, ki je vse bolj pozabljal na ples. Raje jo je požiral z očmi in otipaval.

»Mojca, kaj čakava!« je vzkliknil Gapa in ji z velikopotezno kretnjo potegnil bluzo čez glavo. »Glej, kako so drugje že dobre volje.«

Tudi sam je slekel rožnato srajco in privil dekle na kosmate prsi. Ni se branila, poslušno se je pustila voditi pri plesu, pustila je, da jo je božal po hrbtu in iskal zadrgo oprijetih hlač. Pustila je, celo pomagala je, da je potegnil hlače z nje, in ostala je samo v spodnjih trikotkah, ki so imele barvo kože. Gapa si je rekel, da mora biti fin, in je pustil to malenkost na njej; o pravem času jo bo že slekel.

Plesala sta stisnjena, ona je zapirala oči, on pa opazoval par na videorami, ki je nehal plesati in se prepustil razmnoževalnemu gibanju. Stegnil je roko in preklopil na drugo sliko: v celici je plesala samotna ženska, najbrž plesalka videobara, ki si je vsa prepotena prizadevala vznemiriti moškost pri gledalcih. Gapu sicer to ni bilo potrebno: Mojci je med plesom že ves čas neprikrito dokazoval svoje brumno stojaštvo.

Mojca je tudi to dokazovanje sprejemala brez odpora. Ker se tudi vročih poljubov po ramenih in prsih ni branila, je bil Gapa prepričan, da je nastopil trenutek za petelinji skok. Z enim samim gibom je hotel potegniti tisto malenkost z dekleta in si odpreti vhod v rajsko votlino užitkov, a se je uštel: trikotne hlačke se niso premaknile z bokov, naj jih je še tako vlekel navzdol. S tresočimi se prsti je začel iskati gumbe, zadrgo ali kaj podobnega, kar je preprečevalo slačenje te krpice. Naposled je odkril majhen kovinski zaklep na boku, ki pa se je očitno odpiral samo z geslom. Škrtnil je z zobmi in zadihano vprašal Mojco:

»Pa menda je ne nosiš deviških hlačk?«

Samo namuznila se je in vedel je, da je to to: deviške hlačke, o katerih je slišal, ni pa verjel, da jih ženske res uporabljajo.

»Odpri tega hudiča!« je jezno rekel.

»Ne bom, Gapa.«

»Zakaj ne?«

»Ne bom šla do konca.«

»Do kod pa?« je bevsknil.

»Do koderkoli, samo do konca ne. Tudi tebi ne bom dovolila. Morala bi ti povedati že prej: sem članica spolnovzdržniške združbe ...«

Zavrtelo se mu je v glavi, moral je sesti na ležišče. Z izbuljenimi očmi je bolščal v videoramo, na kateri je barska plesalka ohala in ahala, se ščegetalčkala in zvijala v nasladnih krčih.

»Jezus, Mojca...« je vzdihnil. »In prav vate sem se moral zatrapati. ..«

NOČNI VIDEOSPORED L 2087 M 8 D 6 U23.45

ODJEM: 125.320 PADA SLIKA: Napis: V gorišču videa - odmevi. Napovedovalec s temnimi naočniki bere:

ZVOK: »Poveljstvo zveznih čet Balkanije sporoča, da bo v dneh od šestega do osemnajstega avgusta imelo v zvezni državi Sloveniji na območju Kočevskega Roga prevozno taktične in operativne vaje. Vsako drugačno tolmačenje teh vaj pomeni načrtno vznemirjanje javnosti in spodkopavanje obstoječe družbene ureditve.«

SLIKA: Napovedovalec vzame drug list in bere.

ZVOK: »Urad za informacije slovenskega državnega sveta obvešča javnost, da je državni svet odobril izvajanje vaj zveznih čet na območju Kočevskega Roga, kar je v skladu z njegovimi pristojnostmi, določenimi v zakoniku, potrjenim z dvestosedeminsedemdesetim videoreferendumom leta dva tisoč trünsedemdeset.«

SLIKA: V srebrni ponvi se peče slasten zrezek. Zajček odvrže korenček in priskaklja k ponvi.

ZVOK: »Tudi zakrknjeni rastlinojedci se ga ne branijo!« Cvrčanje.

SLIKA: Pločevinka. Vbližava na napis: MESOJAokus pravega mesa!

ODJEM: 78.220 PADA

V gozdu za Švigljevo brunarico so se začeli oglašati ptiči: najprej posamezni žvrgolinčki, tem pa so se postopoma pridruževali drugi krilatci s svojimi vižami, in naposled je ves zbor čivkal, crlikal, grulil in žgolel budnico kot za stavo. Nad krošnjami dreves se je začel belikati dan.

Ptičje petje se je vpletlo v Albertove sanje kot nekaj prijetnega, razveseljujočega, kot napoved sončnega dne, zaradi katerega se splača zbuditi in odpreti oči.

Potem pa se je oglasil želodec: kruto, neizprosno in silovito. Občutil je neznansko luknjo v sebi, kakor da bi imel v trebuhu Postojnsko jamo, in ta praznota je zahtevala zapolnitev.

V hipu se mu je sanjska zavest zbistrila in ostro se je zavedel, da strada, protestno strada in da je sinoči stikavt Gapa oznanil ta stradež vesoljni Sloveniji. Mar bi vso stvar prespal! Pred tako odločitvijo bi si moral vzeti čas za premislek; danes, s tem rudnikom v trebuhu, s to glodajočo gladjo, ne bi nikoli razglasil gladovne stavke.

Obrnil se je v postelji, lakota pa se je obrnila z njim in ga začela glodati z druge strani. Vrag naj pobere Gapo in njegove štrene; zakaj bi se moral pisatelj z gladovanjem bosti z zvezno vojaščino in oblastništvom? Kaj ga naposled vse to briga? Saj so tu drugi, ki skrbijo za varstvo narave, v državnem svetu imajo zastopnike, naj oni nosijo glavo naprodaj, naj se izpostavijo, naj napovedo gladovno stavko, njemu pa dajo mir!

Lakota je rovarila po Švigljevih notranjih organih in se prirovarila v možgane. Lepo ga je izkoristil sošolec, če je sploh sošolec. Ljudje pri videu so pretkani in čisto mogoče je, da nista nikoli hodila v skupno izobraževalnico, da sploh nista sošolca in da se mu je tako samo približal. Kako je samo zagrabil shujševanje!

Albert je odprl oči in pogledal k nogam. Pod plahto se je bočil trebuh, ki ga je vselej spravljal v slabo voljo. Res se bo moral znebiti tega sala, ampak hujšanje je njegova zasebna zadeva! Nihče mu ne more določiti, kdaj in kako dolgo se bo odpovedoval jedi, še najmanj pa potuhnjeni stikavt, ki hoče imeti svojega videogladovnika.

V    drobovju se mu je nekaj premaknilo in zbudilo splošno kruljenje, zavijanje in ropotanje po trebuhu. Moral bi kaj prigrizniti, da bi se umirila ta bioplinarna v njegovem telesu.

Še pred svitom je Črnolesnica potihoma vstala, odvezala Čara in se odpravila v gozd pregledovat gobišča. V prvi jutranji svetlobi je najlažje nabirala gobe: klobuki so pri svitanju zažareli v bledi belikavici in Liza je kot za šalo nahajala na jasah gobane, bisernice, dežnikarice in druge užitne gobe pa tudi strupnice.

To jutro bera gob ni bila najboljša in Liza se je kmalu vrnila.

V kuhinji je podtaknila ogenj in pristavila vodo za čaj. Iz platnenih vrečic je v čajnik po ščepcih natrosila materine dušice, pelina in tavžentrože, dodala nekaj brinovih bobik in vse skupaj prelila s kropom.

V    kuhinjo je prištorkljal v lesenih coklah Črnolesnik in si čehljal brado.

»Dobro jutro!« je pozdravil ženo.

»Bog daj,« je odpozdravila. »Dobro, da si vstal. Za pisatelja pripravljam čaj, a ne vem, ali ga lahko osladim z medom ali ne?«

»Po mojem ne bi bilo prav. Mojster so sklenili, da ne bodo več uživali hrane, med pa je hrana.«

»Potem pač čaja ne bom sladkala. S police si vzemi latvico kislega mleka in kruha. Mojstru nesem čaj.«

»Le nesi.«

»Bog ve, kako se bo vse to končalo?« je vzdihnila, medtem ko je pripravljala pladenj. »Vso noč nisem zatisnila očesa. Da so še tebe spravili na video in da si tam grozil s sekiro...« r

»Ja s čim pa naj grozim, ljuba duša?« je vprašal kmet.

»Sploh ti ne bi bilo treba groziti, Matevž.«    v

»Saj veš, da me ima stikavt v rokah zaradi srne. Ne morem pomagati, tako je. Končno pa mi tudi ni vseeno, da hočejo spraviti v Črni les vso tisto ogabo. Kdo naj se postavi temu po robu, če se ne bomo mi na Zaklenišču? Nesi mu zdaj čaj, Lizfi.«

Ženska je odšla molče in gube skrbi so se ji še bolj zarezale v čelo.

Švigelj jo je videl skozi okno, kako prihaja navkreber. Naglo je skril zavitek prepečenca, ki ga je našel v omari. Pravkar ga je hotel odpreti in použiti reženj. Sveta zaradi tega ne bi bilo konec. Zakaj bi prenašal to neznosno lakoto?

Ni pa želel, da bi ga Liza zalotila pri hrustanju. Bilo bi skrajno nerodno že prvo jutro požreti besedo, ki jo je dal pred vso Slovenijo.

Črnolesnica je potrkala in Albert ji je odprl vrata. Gledala ga je sočutno, z vlažnimi očmi.

»Dobro jutro, mojster,« je spoštljivo pozdravila. »Prinesla sem čaj, ki vam bo lajšal gladovanje.«

»Lepo od vas, Liza. Zunaj ga bom popil,« je rekel Albert in stopil iz brunarice.

Črnolesnica je postavila pladenj na mizo pred brunarico in natočila skodelico še kadečega se čaja.

»Popijte, dokler je topel,« je svetovala.

Pisatelj je sedel za mizo, naredil požirek in obraz se mu je bolestno skrivenčil. Čaj je bil grenak in trpek. Potihoma je preklel to brozgo in pomislil na žgance, kislo mleko, skuto, maslo, na med in doma skuhano marmelado, na vse, kar mu je drugega hkrati Liza prinašala za zajtrk. Najraje bi se razjokal sam nad sabo, tako opeharjenega se je počutil.

»Mojster, zakaj delate to za nas?« je vprašala kmetica, ki je opazila njegovo stisko.

»Ne delam to za vas,« je odločno rekel Albert in naredil krepak požirek čaja. »Za Slovenijo delam, torej tudi zase, Liza. Ne bodo nam spet nekaj podtaknili, ne bodo prav tukaj odlagali strupene ostanke nespameti iz preteklosti. Slovenija ne bo smetišče Evrope!« Razvnel se je, lakota se mu je nenadoma polegla in v temenu je začutil mrščavico ponosa. »Zato to delam.«

Sonce je posvetilo čez vrhove smrek in obsijalo Šviglja s svojimi žarki. Lizi se je zdel kot cerkvena podoba, kot svetnik z dolgo brado in lasmi, božji človek, mučenik, ki je vzel pezo grešnega sveta nase.

»Bog vam bo poplačal, mojster,« je rekla in posmrknila. »Molila bom za vas.«

Liza se je začela umikati zadenjski, tako kot je odhajala izpred oltarja v cerkvi, in se šele čez čas obrnila.

Ganjen je gledal za njo in zazdelo se mu je, da ta kmečka ženica ponazarja Slovenijo, Slovenijo z vso preteklostjo: njen tisočletni boj s pokrščevalci in potujčevalci, ki so tu vseskozi kaj odlagali: svoje ideje, navade, kulturo in nekulturo, svoje izrodke - Slovenija pa je ostala Slovenija. In zdaj hočejo odložiti v to deželo strupene odpadke iz vse Evrope!

Sveta jeza ga je prevevala, ko je v dolgih požirkih pil trpki čaj, tako huda jeza, da se mu je gladovniški punt nenadoma zazdel smiseln in pravilen. Pokazati je treba, da so še Slovenci, ki so pripravljeni za ceno življenja povzdigniti glas proti takemu naravoskrunstvu.

Zdaj se je spodaj v Črnem lesu spet oglasilo zamolklo brnenje strojev, ki je zmotilo jutranji mir in še bolj razkačilo Alberta. Torej sinočnja oddaja na videu ni nič zalegla. Kljub temu, da so razkrinkani, vojaki nadaljujejo svojo umazano raboto. Roboti polkovnika Bulatoviča glodajo v drobovje Roga, da bi naredili prostor za strupeno kukavičje jajce!

Razburkana čustva so naposled le zbudila Albertovo pisateljsko žilico, ki je že dolgo bila pokopana v globinah njegove duševnosti. Začutil je potrebo, da ubesedi prekipevajoče misli, da naposled le napiše besedilo, ki ga bo slovenski narod bral.

V navalu navdiha je vstal in pohitel v brunarico po narekovalnik, katerega pa je imel spravljenega v predalu skupaj z zavitkom prepečenca. Ob pogledu na prepečenec mu je nenadoma uplahnil ves leposlovni navdih in se umaknil surovim želodčnim podnetom. Roka se mu je tresla, ko je pretrgal ovitek in iz njega izbezal opečen keks.

Zadnji hip se je premagal, da ga ni nemudoma pohrustal. Saj vendar ne more biti tak suženj želodca, da niti en sam dan ne bi zdržal brez hrane! Oči Slovenije so uprte vanj, on pa bi glodal prepečenec! Z odločno kretnjo je spravil keks v žep in vzel iz predala narekovalnik. Zbrisal je s ploščice domislice, ki jih je posnel pri sestavljanju videolimanice za opimax, in se vrnil na svojo priljubljeno klopco pri mizi ob lesenjači.

Zamislil se je. Najprej mora iztuhtati naslov. Moje stradanje. .. Stradal sem za Slovenijo... Ali pa: Roški gladovniški zapiski. Zvenelo bi starosvetno.

»Naslov,« je rekel v narekovalnik. »Roški gladovniški zapiski.«

Izklopil je in zbrisal. Ni mu zvenelo dobro. Moralo bi biti bolj osebno. Spet je pognal ploščico.

»Naslov,« je narekoval. »Zapiski roškega gladovnika.«

Tako. To je že precej bolje. Začeti mora v dnevniški pripovedni obliki. Kaj pa, če bo res v treh dneh vsega konec in se bodo odpovedali črnoleški pustolovščini? Potem ne bo z dnevnikom nič. Vse pa kaže, da ne mislijo zlahka odnehati. Vojska je trdoživa, zato se je obdržala še sedemdeset let po zadnjem vojaškem spopadu in petinšestdeset let po planetarni razorožitvi.

»Prvi dan stradanja,« je narekoval.

Potem se mu je ustavilo. Besede, s katero bi začel zapiske, ni bilo. Strmel je v oblake, ki so se v veličastnih kopah kopičili nad roškimi gozdovi, v listje, ki je trepetalo v rahli sapi, v kanjo, ki je dostojanstveno krožila pod oblaki.

Začetne besede pa ni bilo.

Limanice so ga popolnoma skvarile. Manjkal mu je odstotkovnik, ki mu je določal, koliko odstotkov narodovega zavedništva naj bi vsebovalo besedilo, koliko domoljublja, koliko premišljevalstva, dvogovorov in samogovorov, koliko opisov narave ... Ubili so mu ustvarjalnost, ga spremenili v računalniški dodatek; ne more več ubesediti navdiha, ki ga je občutil in ki zdaj splahneva s tem jalovim iskanjem prve besede.

V resnici pa navdiha sploh ni bilo več. Alberta je spet začela zvijati lakota in vsemu premagovanju navkljub so se njegove misli začele vrteti okrog keksa v žepu. Stiskal ga je kot talisman, kot rešilno bilko, kot zadnjo oporo pred neznosnostjo lakotovanja.

Nenadoma se je v njem kakor prenapeta struna utrgala vsa načelnost, neki drug, živalski človek se je skotil iz praznega želodca in se prerinil v zavest: Albert je pohlepno potegnil iz žepa keks, da bi ga pohrustal, vendar je zastal z odprtimi usti. Na jaso se je namreč v pristajalnem loku spustil bel štirisedežni samolet, se zakotalikal po travnatem svetu in obstal blizu brunarice. Na njegovem jajčastem trupu je bil napis: ZEBRA.

Prepaden je Albert stlačil keks nazaj v žep. Lepa reč, le malo je manjkalo, pa bi ga Zelena bramba odkrila s keksom v ustih.

Drsna vrata samoleta so se odprla in Švigelj se je komaj zadržal, da ni očarano zažvižgal: na trato je namreč stopilo žensko bitje v strupeno zeleni, prilegajoči se pohodni obleki, ki ni skrivala nobene telesne prednosti lastnice; celo prsne bradavice so se lepo brbunčile pod svetlikajočim se blagom. Še nekaj je pisatelja čisto očaralo: njeni lasje. Imela je starosvetno dolge lase, kar je bilo dandanes redkost, in bili so zamolkle bakraste barve. Prihajala je k brunarici z mičnim lahkotnim korakom in Albert je zasvojeno strmel v pregib njenega mednožja, kjer se je med hojo začrtovala prikupna razpokica. Švigelj je bil pač jedi, pitju in ploditvi vdan, ploditvena sla pa ni bila zadnja na lestvici njegovih pregreh, saj je v hipu pozabil na tisti preklemanski keks in gladovno luknjo v trebušnem mehu, vse čutenje pa se je paslo na pregibu med nogami ženske, ki je prihajala.

V oči jo je pogledal šele tedaj, ko je bila že čisto blizu, in tudi zelenkaste oči so ga takoj osvojile, še bolj pa velike čutne ustnice, ki so izražale nekaj trpko nesramnega, magnetičnega za k podložništvu nagnjenega moškega.

»Čast mi je, da se vam predstavim, mojster,« je rekla z globokim glasom in mu ponudila roko. Stisk je bil odločen, a vendar prefinjen. »Doktorica Romana Kogovšek, načelnica Zebre.«

Za obiskovalko je prišel plečat spremljevalec, očitno njen varuh.

»S Hugom sva vas težko našla. Morala sva leteti brez računalniškega vodenja. Kočevski Rog ima od včeraj zakrit signal. Lahko prisedem?«

»Seveda,« je pohitel Albert. »Vesel sem vašega obiska.«

Sedla je, za njo pa se je postavil mišičnjak Hugo. Nekaj časa je molče opazovala pisatelja, potem pa se ji je v očeh ukresal prešeren nasmešek in se ji razlezel tudi na ustnice.

»Prinašam vam izraze globokega spoštovanja in strinjanja naše organizacije z vašim protestom. Ste včlanjeni v Zebro?« je vprašala in se še vedno smehljala.

»Nisem,« je odvrnil Albert, oči pa so mu uhajale v izrez nad Romaninimi prsi, kjer se je na zlati verižici premikal stožčast višek iz zlata in dragocene slonovine, znamenje in orodje zarkočutniške združbe. »Moje načelo je, da umetnik ne sme pripadati nobeni verski ločini ne klubu, ne društvu ali združbi, ne organizaciji ali stranki.«

»Spoštovanja vredno načelo.« Romana je opazila, kaj Alberta zanima, zato se je nagnila čez mizo in mu odkrila razgled v globine svojega bujnega oprsja. »Vprašala sem zato, ker ste ravnali tako, kot bi bili že dolgo član Zebre. Za vašo odločitev je bila potrebna zelenobrambovska zavest in miselnost. Kot posameznik ste se postavili po robu vojaški nespameti in državni lakomnosti.«

»Vsak Slovenec bi najbrž ravnal enako, če bi se znašel tu, kjer sem,« je skromno dejal, čeprav mu je Romanina hvala nadvse godila.

»Mojster Švigelj, povedat sem vam prišla, da niste več sami.

V Kočevski Rog se je odpravilo na tisoče zelenobrambovskih pohodnikov. Z vseh koncev Slovenije prihajajo. Pohitela sem, da bi bila tukaj pred drugimi.« Albert je vprašujoče pogledal načelnico Zebre. »Čez noč ste namreč postali politično pomembni, Albert; saj vam lahko rečem Albert, kaj?« Švigelj je prikimal. »Razni ljudje bodo prihajali k vam, da bi se okoristili z vašo odločitvijo in vas izkoristili za svoje namene. Zato pravim, da sem pohitela sem. Želim si zagotoviti vašo pripadnost k Zebri.«

S poželjivim pogledom je Albert sledil zobčkom velike rumene zadrge, ki je od vratnega izreza potekala skoraj do Romaninega mednožja, in predstavljal si je, kako bi povlekel razpiralko in izluščil prsi iz zelenega oklepa obleke. Ta hip bi najraje pripadal tej mikavni ženski in to željo je strumno potrjeval tudi politično neodvisen ud med njegovimi stegni.

»Pripadam samo Sloveniji, svoji deželi,« je svetohlinsko izjavil.

»Drugega tudi ne pričakujemo od vas,« je rekla Romana in mu hvaležno stisnila roko. »Dovolite samo, da vas zavarujemo pri vašem plemenitem protestu, da ga ne bi izrabile temne sile.« .

»Nisem v nevarnosti,« se je upiral Švigelj.

»Ste, dragi mojster. Stavim, da je že na poti k vam zastopnik slovenskega državnega sveta, ki vas bo poskusil prepričati, da nehate s protestom, prikazali se bodo predstavniki čudnih druščin in združb, ki se hočejo dokopati do nastopa na videu. Sprejmite našo zaščito, potrebujete jo ... Uh, kako vroče postaja.« Romana je potegnila razpiralko zadrge in odkrila prsne oble skoraj do bradavic, kakor da je s posebnim čutom zaznala Švigljeve skrivne želje. Nagnila se je spet čez mizo in leva dojka ji je ušla iz razporka: bela, zajetna, z veliko temno bradavico, dojka, ki bi lahko podojila vse materinega mleka željne slovenske sinove. »No, mojster,« je zaprosila in mu močno stisnila roko.

»Sprejemem varstvo,« je hripavo dejal Švigelj in se s trdo moškostjo vdal.

Spodaj v Črnem lesu je spet bevsknila eksplozija in odmevajoč lajala po roških hribih in doleh, kakor da bi po vsej deželi hotela razglasiti Švigljevo zeleno zavezo.

V gozdu, ob cesti v Črni les, je skrit med grmovjem oprezal stikavt Gapa. Samolet je prikril na bližnji poseki, sam pa se je prikradel skoraj do prvih vojaških straž. Tu se bodo morali zelenobrambovski pohodniki, ki so ponoči odrinili iz Novega mesta, srečati z vojaki, in tega srečanja nikakor ni hotel zamuditi.

Čas si je krajšal s poslušanjem ploščice, ki mu jo je sinoči podarila Mojca. Po večerji in plesu v Mučilnici jo je spremil do zložišča in še enkrat poskusil premagati njeno spolnovzdržniško čednost, vendar je bilo vse zaman; edino, kar je dobil od nje, je bila ploščica, ki jo je založila spolnovzdržniška združba in je imela naslov Kako nadzorujemo izbrizg semena.

Vložil je ploščico v zvokovno režo in v slušalkah kombinke se mu je oglasil prijazen ženski glas:

»Orgazem in izbrizg moškega semena sta dva posebna procesa, ki se največkrat dogodita sočasno, lahko pa ju zavestno ločimo, saj izbrizg nadzoruje posebno živčno središče. Tako imenovani suhi orgazem je dosežek spolnega mojstrstva in najglobji dokaz ljubezni do ženske.« Glas je premolknil, Gapa pa je nejeverno zmajeval z glavo. »Prednosti: s suhim orgazmom lahko najbolj elegantno urejamo nadzorovanje rojstev brez škodljivih protizanositvenih sredstev, zaljubljencem pa je zagotovljen višek naslade. Kako doseči popolno nadzorstvo izbrizga semena? Stari vzhodnjaški modreci, učitelji taoizma in indijske tantre so predpisovali dolgotrajne vaje, pravilno izbiro jedi, molitve, prižiganje kadilnih palčic, dolgotrajno spolno vzdržnost in druge obrede pred telesno združitvijo moškega in ženske. Najbolj vpeljan način doseganja orgazma brez zunanjega izbrizga semena je tehnika zadrževanja: moški je nenehno varno oddaljen od točke, kjer se sprošča izbrizg, kar doseže s trikratnim plitvim potiskom uda v nožnico in enim globokim, ves čas pa umerjeno diha skozi nos. Ob nevarnosti izbrizga je treba nekaj sekund nepremično počivati, šele nato pa nadaljevati z opisanimi gibi. Drugi način je tehnika stiskanja korena spolovila med modi in zadnjikom: ko nastopi nevarnost izbrizga semena, se s trisekundnim pritiskom in petnajstsekundnim počitkom izognemo izbrizgu, potem pa lahko ljubezensko igro brez skrbi nadaljujemo.« Tudi pripovedovalka si je vzela nekoliko počitka, potem pa je zaključila: »Igre na meji izbrizga omogočajo resnične slasti, naslada se vzpenja do neslutenih višin, med moškim in žensko pa se stke posebno globoka zveza. Po vztrajnih vajah dosežemo končni cilj: orgazem brez izbrizga semena, o tem pa več na drugi ploščici, ki jo je izdala Spolnovzdržniška združba Slovenije, Kocbekova 3, Ljubljana.«

Gapa je izvrgel ploščico in krepko pljunil v mah.

»Prekleti norci,« je precedil skozi zobe. Le kako je Mojca zašla med te čudake? Saj je drugače videti povsem normalno dekle.

Sicer pa se zaradi tega ne bo žrl. Z denarjem, ki mu ga je prinesla zadeva Črni les, si lahko privošči vse hiše naslade, lahko si najame dekle za veseljičenje in se požvižga na spolnovzdržniško mrcvarjenje svojega možanca. Ne bo se trapil z zadrževanjem izbrizga; ko mu bo prišlo, mu bo prišlo, pa pika. Ne bo hodil po svetu z otečenimi jajci tako kot danes.

V slušalkah mu je čivknilo in na prikazniku se mu je smehljala Mojca, spet normalno počesana, pegasta in s hudičkom v očeh. Takoj ko jo je zagledal, ga je uščenilo pri srcu, in vse naklepanje je šlo po vodi, kajti to dekle ga je popolnoma osvojilo.

»Gapa, kje si?« je vprašala.

»Čepim v zasedi in poslušam spolnovzdržniške pridige.«

»Zvezala te bom s Pilštajnom.«

Vznemirjenost na Pilštajnovem obrazu je bila tako očitna, da je Gapa zaskrbelo.

»Bojim se, da sva ugriznila prevelik zalogaj,« je skrušeno rekel urednik. »Zelena bramba po vsej Sloveniji je na nogah in slovenski državni svet je priporočil videodirektoriju, da vse skupaj zagladimo.«

»In?«

»Direktorij omahuje, saj na drugi strani pritiskajo gledalci, ki hočejo zvedeti resnico o Črnem lesu.«

»Torej?« je nestrpno vprašal Gapa.

»Izkoristila bova to omahovanje in postavila vse na kocko: na lastno odgovornost sem sklenil, da bo šla tvoja oddaja neposredno v omrežje.«

»Edino pravilno, Davorin.«

»To bova pa še videla. Če bo oddaja dovolj razkačila javnost, potem direktorij ne bo tvegal zapore poročanja o črnoleškem škandalu. Drugače pa se nama slabo piše. Vedi, da hodiva po noževem rezilu.«

»To že ves čas vem.«

»Kaj se zdaj tam dogaja, Gapa?«

»Prihajajo zelenobrambovci. Pričakujem, da se bodo spopadli z vojaškimi stražami. Dobil boš posnetek.«

»Ne pozabi, da bo šel posnetek naravnost v omrežje. Imel bom samo petsekundno sito.«

»V redu, Davorin.«

»Srečno, Gapa. Upajva na najboljše. Še nekaj: zaupniki so zvohali, da se je načelnica Zebre navsezgodaj odpravila na Zaklenišče k tvojemu pisatelju. Najbrž hoče pristaviti svoj lonček; popazi, črnoleško zadevo je začel video in video jo bo nadaljeval, Zelena bramba lahko samo asistira.«

»Brez skrbi, ne bom spustil štren iz rok. Srečno!«

Spet je imel Mojco na prikazniku; zapeljivo ga je gledala in poželenje mu je zagomazelo po hrbtenici v trtico.

»Zate moram imeti ves čas odprto zvezo,« je rekla.

»Mojca, ko bi imela zame odprto še kaj drugega...« je vzdihnil.

»Potrpljenje, Gapa,« ga je tolažila. »Trkati je treba, pa se bo odprlo.« Nagajivo mu je pomežiknila in se odklopila.

Stisnil je zobe in potlačil slo. Rad bi vedel, s čim mu je zavdala, da ga zdaj vrti kot smrkavca in ga bo naposled spravila še v tisto zagamano protibrizgaško združbo.

Postalo mu je vroče in snel si je čelado; gozdni ptički so žvrgoleli in prvič jim je zavzeto prisluhnil in pri srcu se mu je milo storilo. Kaže, da se je res zatelebal.

Ni pa dolgo poslušal blagozvočnih žvrgolinčkov; v daljavi se je oglasil prešeren vrisk, ki je dolgo odmeval v črnoleški grapi, potem, pa se je zaslišal vsesplošen juhuhu. Nobenega dvoma ni bilo, da prihajajo zelenobrambovci, ki si z ukanjem dajejo pogum. Vrli slovenski fantje in dekleta so obdržali staro alpsko navado in vriskali, kadar so jih očarale gore, kadar so bili okajeni in kadar jim je hotelo srce zlesti v hlače.

Tokrat je bilo zanesljivo krivo zadnje: težko je korakati v mračno grapo in čakati, kdaj te bodo straže naskočile. Tudi Gapovo srce je jelo hitreje utripati; začelo se je, poti nazaj ni več, sprožili so se dogodki, ki ga bodo dvignili na sam vrh ali pa pokopali.

Poveznil si je kombinko na glavo, vklopil snemanje, preveril samogibno nastavitev ostrine in vbliževalnik, primerjal izrez slike na prikazniku in vklopil zvok. Doslej še ni oddajal naravnost v videoomrežje. Redki stikavti so to dosegli in ni si želel zaradi kakšnega tehničnega spodrsljaja zapraviti priložnosti.

Vriskanje se je približevalo in Gapa se je splazil med grmovjem do ceste, ki je bila razrita od gosenic gradbenih strojev. Izza prvega ovinka je zavihrala zastava Zebre s pokončno slovensko trobojnico in zelenim lipovim listom na belem polju.

Poklical je videosprejemnico.

»Mojca, preklopi me na izhodno mešalno mizo!« je vzkliknil.

»Sprejemamo te, Gapa,« je zaslišal Pilštajna v slušalkah. »Prekinjamo redno oddajo. Pazi, v omrežju si!«

Gapa je vbližal zastavo in začel poročati:

»Oglašam se s ceste v Črni les, kjer vojska gradi evropsko odlagališče posebnih odpadkov. Prihajajo protestni pohodniki Zelene brambe iz Novega mesta. Takoj ko so sinoči slišali, kaj se dogaja v Kočevskem Rogu, so odšli na pot, da podpro gladovno stavko slovenskega pisatelja Alberta Šviglja.«

Snemal je skupino fantov in deklet v zelenih srajcah, z belimi planinskimi klobučki na glavah, ki so strumno korakali po cesti za zastavonošo.

Vbližal je prenosno tablo na kateri je bil napis:

ČRNI LES

- SLOVENSKA VEST! Pa drugo, z napisom: OHRANIMO SNAŽNO TO DEŽELO - DRUGE NAMREČ NIMAMO!

»Tako je, druge dežele nimamo,« je slovesno spregovoril Gapa. »Z nobenim denarjem ni mogoče odtehtati snažne okolice.«

Pohodniki so zagledali stikavta ob cesti, magično oko videa je strmelo vanje, zato so strnili vrste in začeli zlogovaje klicati:

»Črni les - slovenska vest!«

Vsak se je hotel pokazati kameri in Gapa je snemal kričače, snemal zastave in napisne table, snemal pesti, ki so žugale. Nenadoma pa mu je za hrbtom nekaj žvoknilo in začelo šušteti. Obrnil se je in oko kombinke je ujelo rumeno pločevinko, iz katere je sikal dim. Obdržal jo je v sliki, čeprav se je naglo umikal.

Vzklikanje razjarjenih pohodnikov je začelo trgati vsesplošno kihanje. Kihal je tudi Gapa in pri vsakem kihljaju se je slika stresla; še vedno se je zadenjsko umikal, da bi razširil obzorje objektiva in se izvlekel iz oblaka kihavca.

»To je ...« Kihnil je. »To je napad vojske ...« Spet je kihnil. »Napad na miroljubne pohodnike...« Še en kihljaj.

Vse je bilo zaman. Ni mogel poročati. Obstal je za deblom debele bukve in usmeril kombinko v zmešnjavo na cesti. Naj govori slika. Vbliževal je posamezne pohodnike, ki so se zvijali v napadih kihanja, okrepil je zvok in s skrajnimi napori poskušal utišati lastno kihavico. Mrzlično je razmišljal, kako je vse to videti na velikih zaslonih videoram. Tisti hip, ko bi postalo vse skupaj smešno, bi pogorel. Stikavti so se najbolj bali nasprotnega učinka svojih oddaj; poročati o hudo resni zadevi in zbujati smeh, to je bilo zadnje, kar si je želel. Vrli pohodnik, ki mu med kihanjem odleti planinski klobuček na tla, ne more delovati resno.

Na srečo vojaki polkovnika Bulatoviča niso bili toliko pretkani, da bi ostali pri kihavcu. Iz gozda se je zaslišalo rezko povelje:

»Elektroudarnim batinama udri!«

Gapu se je odvalil kamen s srca. Vse skupaj je spet postalo resno: iz grmovja so planili vojaki v zeleno marogastih skrivalnih oblekah in z dolgimi črnimi palicami v rokah naskočili kihajoče zelenobrambovce. Palic niso vihteli, ampak so se z njimi samo dotikali pohodnikov. Pri stiku s palico je električni sunek vrgel nesrečneža na tla, kjer je še dolgo trzal in hlastal za zrakom. Gapa je lovil celotno prizorišče, na katerem so se kihanju pridružili še kriki in stoki elektrošokiranih žrtev. Vrli zelenobrambovci so se začeli umikati. Proti vojakom je zletel prvi kamen.

»Gledate divjaški obračun zvezne vojske s pohodniki Zelene brambe,« je z dramatičnim glasom poročal Gapa. »Kaj podobnega bi lahko videli samo še na videotečnih posnetkih spopadov med režimsko policijo in demonstranti. Vendar gledate dogodek, ki se dogaja v Balkaniji ta hip. Mehkači bijejo slovenske fante in dekleta ...«

»Gapa, to zadnje ni šlo v omrežje,« je zaslišal Pilštajnov glas. »Škoda bi bilo vse skupaj pripeljati na narodnostni imenovalec. Zdaj pa se nemudoma umakni od tam, da jih ne skupiš.«

»Razumem, se že umikam.«

»Bila je fantastična oddaja. Dosegli smo odjem več kot petsto tisoč gledalcev, kar je za dopoldne rekord.«

»Imaš še kakšno naročilo?« je vprašal Gapa in se čedalje hitreje umikal.

»Bilo bi dobro, da se oglasiš pri Albertu Šviglju, da ti ga ne speljejo...«

»Dogovorjeno. Zdaj pa moram prekiniti.«

Pohodniki so po krajšem ravsu pokazali pete in začeli brezglavo bežati v gozd. Gapa ni imel druge izbire, kot da se tudi sam obrne in jo jadrno pobriše.

S kombinko na glavi in tipkovnico na prsih je bilo to zelo zapleteno, saj ga je oboje oviralo pri begu čez drn in strn. Lovil je sapo in nenadoma pomislil, kaj bi bilo, če bi ga zdaj kdo drug snemal; bežeči stikavt v vsej opremi bi zbudil vsesplošen privoščljivi posmeh videogledalstva, ki v vse bezajočim stikavtom nikoli ni bilo preveč naklonjeno.

Oddahnil si je šele na poseki, kjer ga je čakal samolet. Pohodniki so se razkropili na vse strani in vojaki jim najbrž niso sledili, saj se je spet slišalo ujedljivo vriskanje.

Gapa se je skobacal v samolet in takoj odletel. Strah in občutek nebogljenosti sta ostala na tleh in spet je bil samozavestni videostikavt, ki mu nihče nič ne more.

Sonce je bilo že visoko, ko se je Črnolesnik napotil k Švigljevi brunarici. V košari je nesel malico za gosta, čeprav je imela Liza pomisel, da utegne hrana skominati mojstra, ki je šele začel gladovnijo. Gostje so gostje, je vztrajal Matevž, na Zaklenišče prihajajo tako poredkoma, da jih res ne more pustiti lačnih in žejnih. Urbanci sicer niso več poznali gostoljublja, oče Črnolesnik pa se ga je držal tako kot vseh drugih starih šeg.

Mišičnjak Hugo je s prenikavim pogledom premeril kmetovo košaro, kakor da bi njej bil peklenski stroj.

»Dober dan vam želim!« je pozdravil Matevž in začel zlagati iz košare skodelo kravjega sira s primešanim sesekljanim drobnjakom, v peči pečene hlebčke kruha in steklenico z vinom. »Malo boste prigriznili.«

»Vi ste najbrž biokmet, ki je tako pogumno podprl našega pisatelja,« je rekla Romana in stisnila kmetu roko.

»Najbližji sem Črnemu lesu,« je pojecljal, zardel in sramežljivo povešal pogled. »Pod mojo kmetijo hočejo spraviti strupene odpadke. Kako naj to mirno gledam?«

Albert Švigelj je molče strmel v jed na mizi in vse njegove misli so se sesule na sirček in krušne hlebčke; pogovoru sploh ni mogel slediti.

»Zanesljivo ste ud Zelene brambe,« je nadaljevala Romana in si zvedavo ogledovala kmetove prtene hlače.

»Kako bi rekel...« Črnolesnik je mencal, se prestopal in si čehljal brado. »Tu zgoraj smo bolj sami zase, zato nisem ud ...«

»Biokmet, ki ni v Zebri, saj to je neverjetno!« je vzkliknila načelnica. »Hugo, takoj mu daj pristopnico! Okarala bom tukajšnjega poverjenika Zebre.«

Varuh je segel v obbedrni žep in ponudil zmedenemu Črnolesniku zelen kartonček. Ta ga je začel obračati in ni vedel, kaj bi z njim. Tedaj mu je Hugo položil težko roko na rame in ponudil pisalo; brez besede je kmet vedel, kaj mora storiti: podpisal je in se tako zapisal med ude Zelene brambe.

»Tako,« je rekla Romana in se nasmehnila. »To je zdaj urejeno in lahko se posvetimo prigrizku.«

Preden pa se je dotaknila jedi, si je odpela zlato ogrlico s stožčastim obeskom in jo tako spremenila v žarkočutno nihalo. Z levico se je dotaknila kruha, v desnici pa s palcem in kazalcem mirno držala nihalo; stožec je nekaj časa miroval, potem pa se je začel počasi vrteti v smeri urnega kazalca. Enako je preizkusila sirček in tudi pri tem se je nihalo zavrtelo tako kot prvič.

»Preizkušam biološko ustreznost in vrednost živil,« je pojasnila svoje početje Šviglju, ki je še vedno molče požiral hrano z očmi. »Žarkočutje mi pomaga pri zdravem prehranjevanju, pri izbiri zdravil in ugotavljanju zemeljskih in kozmičnih sevalnih točk, ki neugodno vplivajo na človeški organizem.« Pripela si je nihalo okrog vratu in stožec se ji je spet ulegel v tesen med prsnimi oblami. »Hrana na mizi mi popolnoma ustreza.«

Trpko je Albert pomislil, da bi tudi njemu ustrezala, brez žarkočutniškega preverjanja. Opazoval je, kako si Romana z lahkotnimi gibi nanaša sirček na lepo zapečen hlebček kruha, in požiral je sline. Potem je zbral omajano voljo in odtrgal pogled od hrane; kot bi se utapljal, so se njegove oči oprijele stožca med načelničinimi prsi.

»Vam je že kdo pregledal z bajanico prostor, kjer imate ležišče?« ga je vprašala. »Ni? Zgodi se namreč, da si postavite posteljo na križno sevalno točko, in če se tej pritakne še sevanje podzemeljskega vodnega toka ali zemeljskega preloma, potem je človeški organizem v hudi nevarnosti. Želite, da preverim, kako je postavljena vaša postelja?«

Odlomila je košček namazanega kruha in ga z uglajeno kretnjo potisnila med čutne ustnice. Žvečila je komaj opazno, tako kot pač pristaja načelnici Zebre, organizacije, ki je med svojimi cilji imela tudi zmerno uživanje hrane in vegetarijanstvo.

»Z veseljem, že lep čas slabo spim,« je rekel Albert in vstal od mize. »Zdaj pa se moram opravičiti. Na svoj redni sprehod grem.«

Po kruhkih je posegel tudi mišičnjak Hugo, ki pa ni znal prikriti požrešnosti. Zato je Albert sklenil, da se ne bo več mučil in požiral sline pri tej pojedini, pa tudi v črevesju ga je črvičilo.

»Hugo, kaj ko bi spremil mojstra?« je predlagala Romana.

»Nobenega spremstva ne potrebujem,« je zamrmral Albert. »Na sprehodih želim biti sam.«

»Verjamem,« je dobrohotno rekla Romana. »Vendar se morate zavedati, da ste postali naš politični atribut. Oblastništvo bo hotelo preprečiti vaše protestno gladovanje in zmožno je vsakršne umazane poteze. Lahko bi vas ugrabili in začeli umetno hraniti.«

»Samo do bližnje jase stopim,« je vztrajal Albert. »Pogledal bom, ali je ponoči zrastla kakšna gliva. Takoj se vrnem.«

»Naj bo, ampak res morate paziti nase,« ga je posvarila načelnica Zebre in si vzela drug kos kruha. »Sprejeli ste naše varstvo in zdaj smo odgovorni za vas.«

Naglo je odšel in v primerni razdalji pustil prosto pot plinom, ki so se mu nabrali v drobovju. Lepa reč, je pomislil, pa tako varstvo, da še prdniti ne moreš. Zanimalo ga je, kako bo, če še naprej ne bo več jedel: ga bodo še vedno napenjali vetrovi, mu bo še kar naprej krulilo po želodcu? Če nič ne ješ, najbrž tudi ničesar ne izločaš.

Še enkrat se je temeljito olajšal vetrov, otipal v žepu rešilni keks in se napotil ob senčnem robu gozda. Globoko je dihal in poslušal pomirjujoče ptičje ščebetanje.

Neprijetno ga je zmotilo, ko je nenadoma zaslišal žužnjanje samoleta v zraku, podobno brenčanju nadležnega obada. Kaj na Zaklenišču ne bo več miru, se bo ta samotni kraj spremenil v samoletišče?

Nameraval se je skriti v gozd, a je bilo že prepozno. Samolet je pristal in iz. njega se je skobacal Gapa: pohitel mu je naproti, izpred brunarice pa se je z dolgimi koraki približeval mišičnjak Hugo. Kazalo je, da se oba naprezata, kateri bo prej pri njem.

»Hej, Berti!« je vpil stikavt in mu mahal.

Ni se zmenil zanj. Sploh mu je bilo zoprno, da ga kliče Berti. Le kje je staknil tega Bertija? Naj je še tako napenjal spominske zavoje v možganih, ni se mogel spomniti, da bi ga kdo v izobraževalnici klical Berti. Živa duša ga ni tako klicala, ne prva žena ne druga.

»Berti, me slišiš?« je vprašal Gapa, ki je bil že popolnoma blizu.

»Hej, kaj bi pa rad, občan?« je grozeče vprašal Hugo, ki je tudi prispel do pisatelja.

»To zanima tudi mene.« Gapa je prestrelil z očmi mišičnjaka. »Berti, kdo pa je ta zagovednež?«

»Ne vem. Nekakšen varuh načelnice Zelene brambe,« je nasajeno odvrnil Albert.

»Mojster je v našem varstvu,« je še vedno samozavestno rekel Hugo in izbočil spodnjo čeljust proti stikavtu.

»Kaj ne poveš!« Gapa se je začel na ves glas smejati. »V vašem varstvu... Pa veš, da se repenčiš pred Gapom Zakotnikom, posebnim poročevalcem videa, ki je razgalil črnoleško svinjarijo in razglasil mojstrovo protestno gladovanje?«

»Oprostite, nisem vedel...« Hugova napadalna brada se je povesila.

»Zdaj veš. Mojster ne potrebuje varstva pred mano. Sploh pa bi silake, kakršen si, potrebovali spodaj v Črnem lesu, kjer se udje Zelene brambe spopadajo z vojaštvom. Trda jim namreč prede.« Gapa je z roko odslovil poparjenega mišičnjaka. »Pusti naju sama, z mojstrom bova snemala pogovor za video. Počakaj! Povej načelnici, da bo morda tudi ona lahko rekla kakšno besedo. Naj se pravočasno naliči.«

Hugo je pokimal in odšel. Stikavt je s prezirljivim pogledom spremljal silaka in rekel Albertu:

»Veliko mišic, malo pameti. Tako, sama sva. Kako ti gre stradanje, Berti?«

»Zakaj me vseskozi kličeš Berti?« je jezno vprašal Albert.

»Te nismo vsi sošolci klicali Berti?«

»Ne bo držalo. Še nihče me ni nikoli klical Berti.«

»No ja, te bom pa jaz.« Kakor da je zadeva opravljena, je prijel pisatelja za ramena in ga obrnil k sončni svetlobi. »Ostani tako, čudovit izrez je.« Opazoval je sliko na prikazniku in se nekoliko oddaljil, da bi dobil v ozadju več zelenja. »Berti, občutek imam, da si čez noč shujšal. Sploh imaš izrezan obraz za mučenika; lica ti morajo še malo uplahniti in boš kot novi Kristus. Takega te potrebuje video.«

»Ni mi do šale, Gapa.«

»Je tako hudo?«

»Lahko ni. Še zlasti ne, če vsi okoli tebe prežvekujejo.«

»Zakaj pa skrivaj ne pohrustaš kakšnega keksa?« je šepnil stikavt in izbrisal samodejno snemanje, da ne bi ostalo to na ploščici.

»Povedal sem ti že, da mislim resno. Pa tudi če bi hotel pogoljufati, za to nimam priložnosti: venomer mi je kdo za petami.«

»S tem se moraš sprijazniti, Berti. Postajaš slovenski junak, protestni gladovnik, mučenik za svojo deželo; še v zgodovino prideš.«

Albert je vedel, da stikavt ne misli resno, a si le ni mogel kaj, da mu ne bi godilo. Tedaj pa ga je usekal brencelj v vrat in lopnil je z vso močjo krvosesa.

»Upam, da ne snemaš, kako se otepam obadov?« je prestrašeno vprašal.

»Brez skrbi, ne snemam še. Nekam nasajen si.«

»Kaj pa misliš, da bom poskakoval od navdušenja?« Pahnil si me v to pustolovščino, ki se vse bolj zapleta. Rekel si, da bo v treh dneh vsega konec...«

»Dan več ali manj, to pri tvoji dieti ne igra nobene vloge.«

»Ne govori o dieti!« je vzkipel Albert. »Sam vidiš, da gre za vse kaj drugega. Zeleni so že tu in me hočejo pobarvati; Gapa, Slovenci se med seboj že od nekdaj farbamo.«

»Počakaj! Snemal bom!« je vzkliknil stikavt in vklopil sliko in zvok v kombinki. Nastavil je izrez. »To bo sijajno! Ponovi od: zeleni so že tu.«

»Zeleni so že tu,« je Švigelj še bolj povzdignil glas in se strupeno zazrl v objektiv na stikavtovi čeladi. »Po vsej sili me hočejo pobarvati zeleno; Slovenci se med seboj že od nekdaj farbamo: imeli smo bele, črne, modre, rdeči so oblastovali - zdaj nastopa čas zelenih. Barve se sicer spreminjajo, vsem pa gre vselej za eno in isto: za oblast! Ne pustim se pobarvati! Dovolj je pleskanja, dovolj so to deželo uničevali raznobarvni naprednjaki, dovolj so nam metali pesek v oči nosilci svetle bodočnosti, konjeniki težke industrije, malikovalci tehničnega napredka.

Za vsemi so ostajale strupene ostaline, okužene vode, zadušen zrak!« Albert Švigelj je čutil, kako se mu besede rojevajo iz praznega želodca in dvigajo kot milni mehurčki do jezika, kjer pokajo in se v mavrični bakladi razsipajo v omrežje videa; to je bilo nekaj drugega kot s pisanjem: vsaka izrečena beseda je bila nekakšna bomba, katere razpočenje je olajšalo govorca.

»Prosim, nadaljuj!« je vzkliknil Gapa in vbližal pisateljev obraz.

»Poglejmo samo, kam nas je vse to pripeljalo! Kam nas je pripeljalo politično pleskarstvo - do pluralistične oblasti po vzorcu Evropskih združenih držav, oblasti, ki naj bi bila brezbarvna, a nas dejansko spet pleska. Kako bi drugače lahko ta slovenska oblast dopustila, da v času, ko je s pomočjo videa vse prebivalstvo parlament, vojaštvo skrivaj odpira v Kočevskem Rogu, v krajinskem rezervatu, evropsko odlagališče posebnih odpadkov? Nihče me ne bo namreč prepričal, da si je to privoščilo zvezno vojaško poveljstvo Balkanije, brez vednosti in privolitve slovenskega državnega sveta!« Albert je zajel sapo in še povzdignil glas. »Tako naj bi Slovenija spet postala odlagališče, kajti v naši deželi so tujci vseskozi kaj odlagali: vero in nevero, kulturo in nekulturo, ideje in puhlice. Čas je, da slovenski človek, ki je previharil vse viharje, ki ga nikoli niso pobalkanili in ne poevropili, čas je, da reče svoj končni - ne! Ne, tudi za ceno odcepitve ne bomo postali evropsko odlagališče odpadkov!« Zadnje besede je izrekel z jezno zamaknjenostjo in žuganjem z dvignjeno pestjo.

Gapa je ustavil kombinko.

»Berti,« je rekel iskreno presenečen, »ti si boljši govorec kot so vsi naši jecljavi politiki. Oster kot laserski žarek. To bo nocoj v konici novic. Čudovit nastop zoper slovensko barvitost in politično pleskarstvo. Ljudem bo všeč, da protestiraš sam zase in da si izrekel magično besedo: odcepitev.«

»To besedo že vse predolgo zamolčujemo,« je rekel Švigelj. »Čas je, da jo kdo izreče.«

Obrnil se je in odločno odkorakal nazaj k brunarici. Samotni sprehod mu je šel po zlu. Imel je občutek, da ga je Gapa posadil v vrtiljak, ki se je začel vrteti, in zdaj ne more več stopiti na tla.

Naproti jima je že hitela načelnica Zebre, vsa nasmejana in naličena. Hugo jo je spremljal v spoštljivi razdalji.

»Glej, no, kakšna zelena vila!« je vzkliknil Gapa. »Na njenih zelenih oblinah bi se paslo vsako normalno moško bitje. Poglej, Berti, vbližal bom njene predrzne ustnice; kaj ne kličejo k čutnim užitkom, naličene z lesketajočim se vijoličastim rdečilom? Zanimiv izrez, pustiva tako, moško gledalstvo se bo naslajalo, žensko zgražalo. Potem bom začel oddaljevati.«

Ustnice na prikazniku so se raztegnile v še bolj prijazen nasmešek. Romana je opazila, da jo stikavt snema.

»Doktorica Kogovškova,« je vprašal Gapa, »ste slišali, da vojska v Črnem lesu tepe zelenobrambovce?«

»Pravkar so me obvestili o tem.«

»S kihavcem so jih razgnali, z elektroudarnimi palicami pokosili. Razkropili so jih na vse vetrove.«

»Vem, razbili so novomeško udarno skupino.« Ustnice na prikazniku so se začele oddaljevati. »Prihajajo pa novi pohodniki, v Črni les koraka Zelena bramba iz vse Slovenije. Podprli bomo mojstrov protest.«

»Čeprav mojster ni vaš ud?« Zdaj je Gapa zajel v snemalno polje ves Romanin obraz in se igral z vbliževalnikom: z vsako njeno besedo je približal ali oddaljil kakšen delček obraza.

»Res ni naš ud, vendar smo sklenili z njim zavezo: ne bomo ga pustili samega na okopih, njegov boj je naš boj!«

Gapa je oddaljil sliko in na prikazniku so polzele zelene krošnje dreves, modrina avgustovskega neba, kopasti oblaki, ki so se vzpenjali nad roškimi gozdovi. Na izhodni mešalni mizi je treba kot zvočno ozadje vklopit kakšno staro, otožno slovensko pesem, je pomislil, in slovenska srca bodo vztrepetala.

Ozrl se je k domačiji in oko kombinke je ujelo Črnolesnico, ki je prihajala od hiše. Saj je kot v kakšnem videotečnem filmu

kmetico z ruto na glavi, s prteninastim krilom in predpasnikom.

V mislih je že gledal oddajo.

»Kosilo je pripravljeno!« je zaklicala Liza in Gapa je z vzdihom pomislil, da kvari zvočno idilo tega prizora.

VIDEOSPORED L 2087 M 8 D 7 U 20.40

ODJEM: 1,105.986 RASTE SLIKA: Po jasi prihaja Črnolesnica. Vbližanje na njen zaskrbljeni, z gubami prepredeni obraz in ostri pogled.

ZVOK: Otožna slovenska pesem iz prejšnjega stoletja. Gapov glas: »Pred vami je biokmetica, gospodinja z Zaklenišča. Boj Alberta Šviglja je tudi njen boj. Slovenci, ali ni naposled ta boj tudi boj nas vseh? Ni prišel čas, da končno rečemo s svojim pisateljem: ne! Ne boste nam vsilili evrosmetišča!«

SLIKA: Kovinsko lesketajoči se mlin za mletje odpadkov. ZVOK: Šum turbopogona. Odmevajoč, kovinski glas: »Ekomlini meljejo hitro in zanesljivo, meljejo vse. Ekomliniv vsaki družini!«

ODJEM: 1,001.345 PADA SLIKA: Napis: Pogovor dneva. Urednik Davorin Pilštajn sedi za mizo z mlajšim moškim v karirastem suknjiču in s pikapoloničasto kravato. Pilštajn se obzirno smehlja.

ZVOK: »Spoštovani gledalci, gledali smo osupljive posnetke našega posebnega poročevalca Gapa Zakotnika iz Črnega lesa. Zato smo povabili v video velecenjenega predsednika slovenskega državnega sveta občana Gregorja Skoka, da bi povedal svoje mnenje o nezaslišanih črnoleških dogodkih. Žal pa ima naš predsednik baje tehtnejše opravke in je poslal pred kamere šefa državne informacijske pisarne občana Danila Kljuna.« SLIKA: Pilštajn se narejeno pokloni gostu, ki si samozavestno popravlja kravato.

ZVOK: »Občan Kljun, gledali ste barbarski obračun vojske s pohodniki Zebre, slišali pretresljive besede pisatelja Alberta Šviglja in izjavo doktorice Romane Kogovšek. Kaj lahko rečete na vse to?«

ODJEM: 1,052.279 RASTE SLIKA: Danilo Kljun v ospredju. Njegov pogled je prezirljiv, nastop nadut. Izrez pikapolonične kravate. Izrez prepoznavne znamkice uslužbenca državnega sveta. Izrez prstov, ki bobnajo po mizi.

ZVOK: »Prvič: zvezna vojska ima zakonito pravico do neoviranih vaj kjerkoli na ozemlju Balkanije. Drugič: kdo pa sploh je pisatelj Albert Švigelj? Je kdo že opazil kakšno videoploščico z njegovim besedilom?«

SLIKA: Mimo drsijo naslovnice Švigljevih tiskalniško natisnjenih knjig: Duh z Barja, Izkoženci, Krimske pripovedke, Legenda o aktivistu Janezu, Blejski zapiski, Poti na Triglav. Pilštajnovi naočniki poblisknejo, ko se obrne h Kljunu.

ZVOK: »Mojster je natisnil veliko knjig.«

SLIKA: Kljun zamahne z roko.

ZVOK: »Natisnil! Kdo pa dandanes še bere natisnjene knjige? Se ta goreči zagovornik zelenila sploh zaveda, koliko gozdov so v človeški zgodovini uničili pisatelji s svojimi papirnatimi knjigami? Pragozdove bi lahko imeli. No, pustimo to. Nekaj drugega hočem povedati: ta neznani občan pisatelj si očitno hoče pomagati do vidnosti s politiko, ker se mu to s pisanjem ni posrečilo.«

ODJEM: 735.982 PADA SLIKA: Pilštajn kaže Kljunu odjemno številko na prikazniku. ZVOK: »Oprostite, občan Kljun, opomniti vas moram, da odjem slike skokovito pada. Gledalci naju ne marajo več gledati ne poslušati.«

SLIKA: Prsti, ki nemirno mečkajo pikapoloničasto kravato.

ZVOK: »Samo še to povem, pa čeprav vsi preklopijo na drug spored: daleč je že čas, ko so se slovenski pisatelji vmešavali v politiko in solili pamet državnemu vodstvu, kako naj vodi javne posle. Tega naj se zaveda vrli gladovnik in raje piše svoje tiskalniške knjige, naj trati še naprej dragoceni papir za svoje spisovanje, politiko pa pusti pri miru! Še o Zeleni brambi: naj skrbijo za ozelenitev zložišč samovoznih hiš, za regrat na travnikih, ne pa da prirejajo protestne pohode tja, kamor ni treba!«

ODJEM: 477.234 PADA SLIKA: Zameglitev, nato se pokaže prijazna napovedovalka z odkritimi prsi, ki vrže gledalstvu poljubček.

ZVOK: »Ne želite več poslušati govoričenja in občanu Kljunu smo zaprli kljunček. Zdaj bo na vrsti videoerotična nadaljevanka

V slogi je moč. Otročički spat! Ni primerno, da gledate, kako vas delajo, in to skupinsko. Še prej pa limanica Rdečega križa.« SLIKA: Moški na operacijski mizi. Postavna zdravnica v prozorni halji se z laserskim skalpelom dotakne dveh točk na njegovih dimljah.

ZVOK: Moški olajšano vzdihne.

SLIKA: Pokrita moškost se mu strumno vzboči. Objame zdravnico in jo potegne na operacijsko mizo, kjer se pod srebrno stanjenko začneta živahno spolno udejstvovati.

ZVOK: Šelest stanjenke in šepet: »Zdaj občujeta brez skrbi... Sterilizacija ne boli, poseg je neškodljiv in ne vpliva na moško zmožnost, je trenuten in zastonj.«

SLIKA: Utripajoče geslo: »Še vedno nas je preveč, da bi nam bilo vsem dobro!«

Poletni dež je škrebljal po strehi brunarice in Albert Švigelj je gledal skozi odprto okno, kako kaplje kapljajo z napušča in kako se podijo megle nad vrhovi smrek. Bil je sam, čeprav je načelnica Zebre pustila na Zaklenišču Huga, da bi bedel nad njegovo varnostjo. Mišičnjak je prespal na kmetiji in se še ni prikazal.

Albert bi se lahko brez skrbi odteščal s keksom in nihče ne bi vedel, da je prelomil postno zavezo. Vendar ni čutil potrebe po hrani. Še včeraj ga je lakota pestila na vso moč, zjutraj pa se je zbudil brez jame v želodcu, svež, dobre volje in sproščen. Kakor da bi se glad utrudil in se umaknil iz telesa in misli. Blagoroval je dež, ki je začel padati ponoči, saj se mu je zdelo, da mu je sprememba vremena prinesla to olajšanje. Opazil je, da nima več napihnjenega trebuha, pa tudi želodčna in črevesna muzika je ponehala. Najbrž se je znebil nekaj kilogramov od najmanj dvajsetih, ki jih je imel preveč. Pogosto je premišljeval o teh odvečnih kilah: dvajsetkilogramski nahrbtnik je za človeka hudo breme, še posebej če ga nosi na sebi noč in dan. Ni pa imel prave volje, da bi kaj ukrenil. Zdaj je bil v to prisiljen in po treh dneh stradanja se je prvič odlično počutil: v žilah mu je plala nekakšna lahkotnost, vsa črnogledost se je razjasnila in po dolgem času je spet občutil ustvarjalni navdih. V narekovalnik je kar sipal besede in napolnil s svojimi zapiski skoraj polovico ploščice.

Zdaj si je vzel majhen predih in gledal skozi okno.

V zapiskih je zamolčal vse tisto, kar bi skalilo zvišene cilje njegovega protesta zoper evrosmetišče. Slabo vest zaradi tega si je lajšal s tolažbo, da so pač ti zapiski namenjeni javnosti, da bodo nemara prišli celo v zgodovino, in zato v njih ne more obelodanjati, kako ga je h gladovnemu protestu prisilil stikavt Gapa in kako hude skušnjave je imel v prvih dneh posta. Razvrednotil bi resnobo gladovnije in on sam bi bil klovn v burki, ne pa narodni junak. Tudi tega ni priznal, da so ga v zavezo z Zeleno brambo pritegnile mlekonosne prsi načelnice Zebre, ne pa ekološka zavest. Doktorica Romana se je poslovila z obetavnim pogledom in zagotovilom, da ga ne bo zapustila v sili: če bi jo potreboval, naj kar pokliče. Skoraj vsilila mu je baterijski videofon, saj se ga je z vsemi štirimi otepal: v svoji brunarici namreč ni maral nobene sodobne pridobitve. Z Gapom sta ga prepričala, da je zdaj temeljni človek v zadevi Črni les in da mora biti povezan vsaj z njima, ki pa ga ne bosta po nepotrebnem nadlegovala.

Kakor nalašč se je prav ta hip oglasila nova pridobitev s predirnim brlizganjem, ki je zmotilo Albertovo premišljevanje. Nejevoljno je šel od okna in vklopil videofon. Z majhnega prikaznika se mu je režal rusoglavi stikavt.

»Živio, skrunilec gozdov!« je pozdravil in kazal redke zobe.

»Kaj naj to pomeni?« je nasajeno vprašal Albert.

»Predstavnik slovenskega državnega sveta je sinoči na videu imenoval pisatelje pokončevalce gozdov; s tiskanjem knjig ste namreč naredili neprecenljivo škodo zelenju na tem planetu.«

»Saj ni pri zdravi pameti!«

»To so menili tudi gledalci in so ga z zmanjšanim odjemom kratko in malo vrgli z zaslonov. Državni svet dela napako za napako, nam v prid. Danes ljudje nenehoma kličejo video in se potegujejo zate. Hočejo tudi resnico o Črnem lesu. Mimogrede, Pilštajn ti je na dohodkovno kartico nakazal dva milijona balkov.«

Ta mimogrede je Alberta tako osupil, da se je z odprtimi usti zastrmel v stikavta. Ni bil dober računar, vendar se mu je v hipu posvetilo, da bi za ta denar lahko zamenjal sedanjo tretjerazredno samovozno hišo za hišo prvega razreda, lahko bi se preselil v zložišče sredi topolovih nasadov na jugu Ljubljane ali pa celo kupil staro zidano hišo pod gradom.

»Kako ... zakaj?« je zajecljal.

»Za nastopa na videu,« ga je tolažil Gapa. »Ne skrbi, Pilštajn že ve, kdaj ne skopari s plačilom. Tvoje sodelovanje ima zanesljivo to ceno.«

»Ampak tega ne delam za denar!« je ogorčeno vzkliknil pisatelj.

»Verjamem, Berti, ne boš pa zaradi tega odklonil dveh milijonov balkov. Svetujem ti, da jih čimprej pretopiš v pankuje. Balk je menda najbolj negotova denarna enota na svetu; celo zulumbijski gulagula je trdnejši. Dobro, stara sablja, drži se, danes me ne bo v Kočevski Rog. Jutri pa se spet vidiva.«

Stikavt je pomahal in se izklopil, Albert pa še vedno ni prišel k sebi. Ni mislil, da ga denar lahko tako vznemiri; celo prepričan je bil, da mu nič ne pomeni, da je umetnik, ki se požvižga na vse gmotne dobrine tega zmedenega sveta. Na, pa ga dva milijona balkov, nakazana na njegovo dohodkovno kartico, vržeta iz tira.

Globoko je zajel sapo in si nalil skodelico Lizinega čaja.

Ljubi bog, kakšne zeli meša ta ženska, da tako greni? Grenjava mu je krčila želodec in odkar je pil to črnikavo goščo, je opažal, da mu tudi seč temni.

S skodelico v roki se je vrnil k oknu in prvo, kar je zagledal, sta bili postavi v kanarčkovo rumenih kapucovkah, ki sta prihajali k njegovi brunarici. Eden je bil tako plečat, da ni mogel biti nihče drug kot mišičnjak Hugo, za drugega pa ni mogel ugotoviti, kdo bi bil. Tudi ko sta se približala, mu je bil obraz tega obiskovalca popolnoma neznan.

»Pozdravljeni, mojster,« je spregovoril Hugo in obstal pod nadstreškom. »Inženir Oto Cimerman bi rad govoril z vami.«

»Narekujem svoje zapiske,« je zamrmral Albert. »Tudi ne vem, o čem bi se pogovarjala.«

»Dovolite, da se predstavim,« je živahno posegel v pogovor možakar in odkril kapuco, pod katero se je skrivala veličastna pleša. »Sem predsednik poslovodnega kolegija Evropskega odlagališča posebnih odpadkov.«

Albert ni mogel skriti presenečenja; sprijaznil se je z dejstvom, da tako odlagališče res gradijo v Črnem lesu, obstoj poslovodnega kolegija pa je dokaz, da so ta projekt že dolgo pripravljali.

»Če ne želite obiska, kar recite,« se je oglasil Hugo.

»Prišel sem k vam zasebno,« je nadaljeval inženir. »Spoštujem vašo odločitev in jo razumem. Hotel sem vam samo pojasniti nekaj bistvenih stvari, ki jih morate vedeti o našem projektu.«

»Vstopite.« Albert je popustil in povabil obiskovalca v brunarico.

Cimerman je slekel kapucovko, otresel deževne kaplje z nje in vstopil, Hugo pa je ostal pod kapom.

Inženir je bil oblečen v enodelno modro delavsko oblačilo; najbrž je prišel naravnost z delovišča v Črnem lesu. Na prsih je imel pripet zaznavnik sevanja. Otresel si je dež s koničaste leninske bradice.

»Sedite.« Albert mu je ponudil stol.

»Bral sem vašo Legendo o aktivistu Janezu,« je pomenljivo rekel Cimerman. »Pretreslo me je vaše vživljanje v usodni čas slovenske preteklosti. Presenečen sem, da po tej knjigi niso posneli videoplošče.«

»Nobena moja knjiga ni posneta na videoploščo,« je s trpkim glasom pripomnil Švigelj.

»Pravi umetniki po navadi nimajo poslovne žilice. Potrebovali bi nekoga, ki bi se ukvarjal z zalaganjem vaših knjig.«

Cimerman je spretno zaigral na pisateljevo samovšečnost in takoj pridobil Alberta; kako tudi ne bi, saj Švigelj že dolgo ni srečal človeka, ki bi prebral kakšno njegovo knjigo.

»Ko sem vas slišal in videl na videu, sem se takoj spomnil na vašega aktivista Janeza, ki se je pred stopetinštiridesetimi leti golorok uprl vojaški mašineriji. Zaželel sem si, da bi vas osebno spoznal.« Cimerman se je razgledal po brunarici. »Tu je vse tako, kot sem si mislil.«

»Niste prišli samo zaradi radovednosti,« mu je segel v besedo Švigelj. »Priznati moram, da ste me presenetili s svojo odkritostjo: še sanjalo se mi ni, da ima ta nezaslišani projekt kakšen poslovni kolegij, ki že lep čas deluje.«

»Res je, že lep čas delamo. Pameten mož ste, drugače ne bi prišel k vam.«

»Če me mislite spreobračati...«

»Ne, ne!« je pohitel plešec. »Sploh ne. Vem, da se mi ne bi izplačalo. Rad bi se z vami pomenil kot izobraženec z izobražencem. V vaši knjigi sem namreč prebral zanimivo misel: sovražnika moraš dobro poznati, če ga hočeš premagati. Premagati nameravate naš projekt, stavim pa, da ga sploh ne poznate.«

»Ni dovolj dejstvo, da nameravate v krajinski rezervat pokopati vse jedrke Evrope?« Albert se je razjezil. »Za to nimate nobenega opravičila!«

Cimermanove jekleno sive oči so mirno zrle v razburjenega pisatelja. Celo prizanesljiv nasmešek se mu je razlezel po gladko obritih licih.

»Kdo pa želi kakšno opravičilo?« je mirno rekel. »Nismo krivi za jedrske elektrarne, ki jih moramo pokopavati. So pa tu. Zalite s pepelovino v sarkofage po vsej Evropi. Če jih pokopljemo na severnem ali južnem tečaju, če jih potopimo na dno Pacifika, tu so, prav tako, kot da bi bile spravljene v Črnem lesu. Tu so in bodo tu, pa če projekt Črni les propade ali ne, če vi, cenjeni pisatelj, umrete v gladovni stavki ali ne -jedrskih in vseh drugih odpadkov, ki smo jih dobili v dediščino, ne bo nič manj in ne bodo nič manj nevarni, kot so. Imam prav ali nimam?«

Železna logika je za hip presvetlila nesmisel Albertovega početja in ga zmedla. Potem se je kot rešilne bilke oklenil zelenobrambovskega gesla: Smeti tistim, ki smetijo!

»Zakaj vsak ne pokopuje svoje dediščine?« je vprašal. »Zakaj bi morala biti prav Slovenija skupno pokopališče?«

»Mojster, ne slepiva se. Rekla sva: na enem kraju ali povsod, strupenih ostalin ne bo na svetu ne več ne manj in ne bodo ne bolj ne manj nevarne. Če bo vsakdo pokopal svoje strupene odpadke, bomo morali zagrebsti ostanke krške in dolske jedrke, Žirovski vrh in še kaj. Zakaj potem ne bi imela Slovenija EOPO in s tem še služila krvavo potrebnih pankujev?«

»Ne, ne!« Švigelj je mahal z obema rokama, kakor da hoče odgnati hudega duha v osebi plešastega inženirja. »Ne boste me pretentali s to poceni limanico! Ne bom vam nasedel!«

»Mojster, pomirite se,« ga je umirjal Cimerman. »Samo pogovarjava se. Odkrivam vam drugo plat medalje, ki ni v skladu z zelenobrambovsko omejeno miselnostjo. Zeleni že od nekdaj obravnavajo ekološke probleme iz žabje perspektive. Tako so pred dobrim stoletjem vrgli med ljudi limanico: Slovenija moja dežela. Bil je čas, da bi Slovencem dali geslo: Zemlja moj planet, oni pa so ostali raje pri svoji drobceni, vrtičkarski Sloveniji v zapečku med Evropo in Balkanom. Bojevali so se z najbližjim smetiščem, napadali najbližji tovarniški dimnik, pred onesnaževanjem so branili najbližjo vodo, čez plot pa niso pogledali. Ekologiji so naredili ti žabarski zelenkarji več škode kot koristi. Kajti krajevne ekologije ni, je le planetarna ekologija!«

»Nisem med zelenimi,« se je branil Švigelj.

»To, da naj vsakdo pometa pred svojim pragom, je modrost zelenih in je žabarska modrost,« je mirno nadaljeval Cimerman. »Imamo samo en prag in ta je na robu vesolja.«

»Po vašem je torej ves svet brezizhodno zastrupljen in ljudje naj bi se s tem sprijaznili. Na srečo nismo vsi pripravljeni biti

žrtveno živinče, občan inženir!« je pikro pripomnil Albert in občutil, da dobiva podse spet tla, ki mu jih je Cimerman spretno izmikal.

»Izhod je v vse višji tehnologiji, dragi mojster! Zeleni pa se vojskujejo proti tehnologiji, človeštvo bi najraje potisnili nazaj v kameno dobo. Mojster, ste že kdaj slišali za projekt Sončna peč?«

Nekaj časa sta se molče merila z očmi, potem pa je Albert odkimal.

»Strupnine in radioaktivne odpadke, zalite v pepelovinaste kvadre, bi z vesoljskimi samoleti prevažali v orbito, jih tam povezali v velike sestave, katere bi potem z raketnim pogonom potisnili na Sonce.«

Inženirju so se oči prvič vzneseno zasvetlikale, Albert pa si je še bolj prigrabil tla podse in se začel na ves glas smejati.

»Ne pitajte me z znanstveno fantastiko!« je vzkliknil in vstal.

»To ni znanstvena fantastika. Načrt je do podrobnosti strokovno izdelan, naš poslovodni kolegij ga ima, lahko vam ga prinesem, če ne verjamete. Vprašanje je samo še denar, ki ga mora zagotoviti Svetovna banka.«

Švigelj je stopil k oknu, pod katerim je stal Hugo in vlekel pogovor na ušesa. Zdaj se je silak delal, kakor da si zapira hlačni razporek, saj mu je bilo nerodno, da ga je pisatelj zalotil pri prisluškovanju. Še vedno je pohlevno deževalo.

»Dragi moj inženir,« je pomenljivo spregovoril Albert, »če potrebujete to pravljico za lajšanje svoje vesti, jo kar imejte. Kar upajte, da boste nekega dne pospravili evrosmetišče v Črnem lesu in vse skupaj poslali na Sonce. Mene pa niste prepričali. Nadaljeval bom svoj protest do takega ali drugačnega konca.«

»To sem vedel,« je rekel Cimerman s kancem resnega obžalovanja v glasu.

»Potem ne vem, zakaj ste sploh prišli.«

»Žal mi je, da osebnost, kakršna ste vi, stoji na napačnem bregu. Žal mi je tudi, ker vem, da bo vaša žrtev zaman.

Črnoleškega projekta ni več mogoče ustaviti. Prve sarkofage iz jedrke v Krškem smo nocoj že pokopali. Pogreb se je začel.«

Mož je vstal in ponudil pisatelju roko. Rokovala sta se in Šviglja je spreletel čuden srh; kakor da ga je oplazila smrt, ko je poslovnež rekel, da se je začel pogreb.

»Bral sem tudi vaše Izkožence, mojster,« je rekel Cimerman in si oblekel kapucovko. »Menda sem prav razumel njihovo sporočilo: človek ne more iz svoje kože, in če se mu to posreči, je strašansko ranljiv in nebogljen. Želim vam vse najboljše.«

Odšel je v dež in Albert je gledal skozi okno za njim. Z mišičnjakom sta bila v žarivo rumenih kapucovkah videti kot čudni prikazni, ki odhajata v meglo.

Tedaj je Albert Švigelj zaslišal zvon. Med škrebljanjem dežja in kapljanjem kapljic se je oglasilo oddaljeno zvonjenje, ki ga še nikoli prej tu zgoraj ni slišal. Kazalo je, da zven zvona prenašajo nizki oblaki in deževne megle. Pisatelja je ponovno stresla turobna slutnja lastnega pogreba.

VIDEOSPORED L 2087 M 8 D 8 U 20.35

ODJEM: 1,134.768 RASTE SLIKA: Gapa v svetlikajočem se vijoličastem suknjiču, z nakodranimi rdečimi lasmi, predrzno gleda z zaslona.

ZVOK: »Dobil sem obvestilo, da se je v Črnem lesu že začel pogreb. Sarkofage z jedrskimi odpadki iz nekdanje krške jedrke so nocoj pokopali v roško podzemlje. Kljub ugovorom vseh razsodnih ljudi, kljub protestom pohodnikov Zelene brambe, ki jih je vojska včeraj surovo razgnala. Naposled smo na video le dobili vsaj podpredsednika slovenskega državnega sveta Primoža Samca. Naš cenjeni predsednik Gregor Skok ima še vedno pomembnejša opravila, kot da bi odgovarjal javnosti o tej zadevi.«

SLIKA: Vbližanje na možakarja z močnim podbradkom in podplutimi očmi, ki prelaga papirje. Gapa se obrne k njemu. ZVOK: »Občan podpredsednik, še trdite, da ima zvezna vojska v Črnem lesu samo vaje?« - »Česa takega nisem nikoli trdil.«

- »Pomeni, da niso vaje?« - »Tudi tega nisem rekel. Državni svet skrbno preverja dotične dogodke. Zaenkrat lahko povem samo to, da bo zvezno vojaško poveljstvo odpoklicalo polkovnika Petra A. Bulatoviča zaradi neprimernega ukrepanja, slovenski državni svet pa je odslovil uradnika informativne pisarne Danila Kljuna, ki je sinoči svoje osebne poglede razlagal na videu kot stališča državnega sveta.« - »To so postranske zadeve, občan podpredsednik. Gledalce zanima poglavitno vprašanje: je Slovenija sprejela evropsko odlagališče posebnih odpadkov ali ne?« -

»Brez vsesplošnega referenduma česa takega ni mogoče sprejeti.« - »Kako lahko potem že lep čas obstaja poslovodni kolegij EOPO?« - »Prvič slišim za to.« - »Občan podpredsednik, na svoje oči sem videl in posnel dela v Črnem lesu. Če vojska ne ureja odlagališča, kaj potem tam počne? Ima vaje?« - »Povedal sem že, da državni svet preverja tamkajšnji položaj.« - »Pomeni, da državni svet ne ve, kaj se dogaja na ozemlju Slovenije?« -»Državni svet popolnoma obvladuje položaj, če vas to skrbi.« -»Hvala, občan podpredsednik.«

SLIKA: Čarovnik vleče iz klobuka zajčka, goloba, srako, miš, rdeč balon, ki se napihuje.

ZVOK: Pok balona. Poskočna glasba.

SLIKA: Iz počenega balona se razsujejo črke v napis: SVETOVNI KONGRES ČAROVNIKOV, CANKARJEV DOM, 11. AVGUSTA OB 20. URI.

Urednik Pilštajn je pokroviteljsko trepljal Gapa po ramenih, ta pa je čemerno gledal videoramo ob izhodni mešalni mizi.

»Ne bodi slabe volje,« ga je tolažil. »Oddaja je imela zelo dober odjem, izkazal si se v vlogi videoizpraševalca, ne vem, zakaj se kujaš?«

»Ne vidiš, da hočejo vse skupaj zamočviriti?« je robantil stikavt. »Odpoklic Bulatoviča, odslovitev Kljuna, to je samo pesek v oči Slovencev. Nisem znal izzvati Samca, star politični maček je, to oddajo je obrnil v svoj prid. Ti bi ga moral izpraševati.«

»Ne smem se preveč izpostavljati,« je pomenljivo rekel Pilštajn, ki mu je godila stikavtova hvala. »V ozadju bom lahko več naredil. Še vedno hodiva po robu ostrine in paziti morava na ravnotežje, da ne bi padla.«

»Saj. Zadeva se ne sme poleči, napetost bi se morala stalno stopnjevati.«

»Se strinjam, Gapa.«

»Zato sem slabe volje. Ta oddaja ni bila stopnjevanje napetosti.«

»Potolaži se. Drugič bo bolje.«

Pilštajn je prijel Gapa za komolec in ga odpeljal stran od izhodne mešalne mize. Pri zabojniku s pijačo sta si natočila sojino pivo.

»Šviglju sem prisegel, da bo v treh dneh vsega konec,« je zaupno potožil Gapa.

»Se bojiš, da bo prelomil zavezo?«

»Ne vem. Dopoldne ga je obiskal neki Cimerman, član poslovodnega kolegija evrosmetišča. Zdi se mi, da je napravil na našega gladovnika velik vtis s trditvijo, da je čisto vseeno, ali so strupnine zakopane pod Rogom ali kje drugje na tem planetu. Tvezel mu je nekaj o projektu Sončna peč, po katerem bodo posebne odpadke slej ko prej izstrelili na Sonce.«

»In?«

»Dovolj, da bo naš umetnik začel umovati o smotrnosti svojega početja...«

»Si ga obvestil o nakazilu?«

»Sem.«

»Potem ne skrbi zanj. Poznam umetnike: načela, smotri, vse skupaj se neha pri balku.« Pilštajn se je sklonil k stikavtu in začel šepetati. »Boš videl, speljala bova to reč. Po novem imava močno oporo. Vendar je tistim, ki naju podpirajo, malo mar za evrosmetišče.«

»Za kaj pa jim je mar?« je presenečeno vprašal Gapa.

»Za odcepitev od Balkanije, za avtonomno zedinjeno Slovenijo,« je šepetal Pilštajn. »Pomeni, da sva v veliki igri.«

Gapa je samo pokimal. Tega namreč niti v sanjah ni pomislil. Nagajati zvezni vojski in državnemu svetu, pripraviti slovenske politike, da se podelajo, to že, ni pa imel namena seči tako visoko.

»Glej, kdo te kliče,« ga je opozoril Pilštajn na Mojco, ki je vneto mahala izza steklene predelne stene. »Krepka mrhica...« Pilštajn je premeril dekle s pogledom izkušenega mačka. »Dobro se imejta. Jutri se oglasi. Razmislil bom, kako bova nadaljevala.«

Zunaj, pred križanjem drčnikov, se je Mojca mačkasto privila h Gapu.

»Kam greva?« je vprašala.

»Ne vem,« je mrko odvrnil. »Lahko greva spet na večerjo h Grajskemu vitezu.«

»Nikar. Zapravil boš ves zaslužek. Raje te povabim domov na večerjo, če nimaš nič proti.«

Gapi je začelo srce hitreje utripati in poganjati kri po žilah: že misel, da bo z Mojco sam v njeni samovozni hiši, ga je razburjala.

»Zakaj bi imel kaj proti?« je vprašal in glas mu je rahlo zadrhtel.

To je opazila tudi Mojca in takoj ga je posvarila:

»Samo priden boš moral biti.«

»Sem bil že kdaj hudoben?«

»Nisi. Le opozorila sem te. Pojdi, stopiva na zahodni drčnik.«

Neskončni trak ju je odnesel. Objela sta se in dekle je naslovila glavo na stikavtovo rame in strmela v zvezdnato nebo nad sabo. Fant pa ta hip ni imel nobenega posebnega nagnjenja do zvezdoslovja. Obsedala ga je bližava brhkega dekliškega telesa pod lahno poletno obleko in ko je na stegnu občutil izboklino njenega mednožja, ni mogel več zadržati strumnega poskoka svoje moškosti.

»Si si predvajal ploščico, ki sem ti jo zadnjič dala?« je vprašala in s pogledom drsela po zvezdni preprogi Rimske ceste.

»Sem,« je skrušeno pritrdil, najraje pa bi škrtal z zobmi, ker se je spomnil spolnovzdržniške združbe in njenih božjastnih načel.

»Upam, da si se kaj naučil,« je šepetala Mojca in še kar naprej štela zvezde. »Ljubezen ni samo golo parjenje. Ljudje moramo doseči višjo stopnjo spolnega občevanja, ki se bo ločevalo od živalskega.«

Zanesljivo si je vse to izmislil kakšen sadističen starec, ki ni mogel več nategniti ženske, si je mislil Gapa, rekel pa ni nič. Karkoli bi zinil, bi bilo ponesrečeno. Zato se je raje stiskal h krepki mrhi, ki je zasanjano strmela v nebesni obok in predla svoje spolnovzdržniške misli.

Pred vstopom v samovozno hišo ga je še enkrat opozorila:

»Ne pričakuj, da bom popustila.«

Vstavila je v režo odpiralno kartico in vrata so počasi zdrsnila narazen. Gapa je pri tem odpiranju preblisknila misel na deviške hlačke, ki jih je Mojca zanesljivo nosila: ko bi vedel odpiralno geslo, bi se mu tudi vhod v Mojčino mednožje odprl kot ta vrata.

»Vstopi,« ga je prijazno povabila.

Imela je samovozno hišo tretjega reda, brez pregraditev prostorov in dodatnih udobnosti. Vse je bilo na kupu: kuhinja, bivalni prostor in postelja, ki je bila zdaj poklopljena v steno s predali. V notranjosti je bilo kljub prezračevanju vroče, vonjalo je po kuhi, osvežujočem tekočem milu in po Mojci sami. Ta vonj je Gapa željno vdihoval, saj je prihajal iz prepovedanih logov, ki so bili zaklenjeni z deviškimi trikotkami: Mojca je namreč slekla obleko in ostala samo v hlačkah.

Pripravljala je večerjo in veselo migoritila pred Gapom, ta pa je zabodeno bolščal v hruškaste ritnice in se mučil s svojim razmnoževalnim udom, ki mu spolnovzdržništvo ni in ni šlo v račun.

Mojca je vrgla kos mesnega nadomestka na pečnjak.

»Polijem zrezek z brusničnim izvlečkom?« je vprašala.

»Kakor hočeš,« je brez prave volje rekel, saj se mu je zdelo to povsem nepomembno: zrezek je tako ali tako bil iz soje, pa tudi izvleček brusnic ni bil pristen.

»Kaj pa je narobe?« je bila presenečena, kakor da ne bi vedela za fantove spolne skomine.

»Vse je v najlepšem redu,« je precedil skozi stisnjene zobe, nabreklina v hlačah pa mu je še kar naprej nagajala.

Večerjo mu je ponudila na krožniku, okrašenem z zelenjavnimi listi iz zelene klorofilne stanjenke, ki so bili na las podobni pravim. Začel je žvečiti nadomestek mesa in misli so mu uhajale na Zaklenišče, na srnino očeta Črnolesnika. Ob prvi priložnosti se bo pri biokmetu spet najedel pravega mesa; k vragu z vsemi temi v stekleniščih zraslimi nadomestki, s katerimi pitajo človeštvo.

»Očitno ti ne tekne moja večerja,« je ugotovila Mojca, ki si je za večerjo oblekla tanko belo obleko z bleščicami.

»Ljubica, nič nisi kriva. Skregan sem z vsemi nadomestki...«

»Joj, kako sva smrtno resna,« je spravljivo rekla in začela pospravljati ostanke večerje. »Zakaj ne vzameš vsega skupaj s šalo?«

Prisiljeno se je nasmehnil. Največja šala je, da ga nezadržno privlači dekle, ki se je sveto zapisala spolnovzdržništvu. Kaj bi dal, da bi jo lahko zdaj povaljal na posteljo in normalno nataknil!

Nalila mu je kozarec opimaxa in prilila nekaj čistega alkohola. V obupu je izpraznil godljo z umetno aromo po nekih južnih sadežih. Spodbujen z alkoholom je pomislil, da bi nemara le poskusil; kaj pa če Mojca vendarle ni tako zagrizena spolnovzdržnica, kot se kaže?

Približal se ji je za hrbtom in jo z naglo kretnjo objel. Kakor magnet so se njegovi prsti prilepili na jedre dojke, neposlušno štrlino pa je začel drgniti ob najbolj zapeljive ritnice, kar jih je kdaj videl.

»Rekla sva, da bova pridna,« je očitajoče šepnila.

»Saj sva pridna,« je vzdihnil. »Ampak kako naj se krotim, ko me pa tako vznemirjaš?«

»Moraš se obvladati. Obvladovanje nizkih nagonov je prva stopnja čiste ljubezni.«

»Mojca, kaj te je pripeljalo v spolnovzdržniško združbo?« je skrušeno vprašal in ji nehal mečkati razkošne bradavice.

»Želja po zvišeni ljubezni. Človeštvo mora opustiti živalsko parjenje in se ljubiti v višji sferi. Obenem se mi to zdi najprimernejši način omejevanja rojstev.«

Gapa se je še vedno krotovičil v nižjih ljubezenskih sferah, še vedno pa so mu delovali njegovi stikavtsko pretkani možgani.

»Rad bi pobliže spoznal vaše smotre,« je hlinil zavzetost.

»Lahko te vpišem v kratek tečaj suhega orgazma,« je takoj prijela. »Tam boš zvedel vse o naših ciljih.«

»Kaj pa, če bi me začela uvajati kar ti, da bi najprej obvladal svoje nizke nagone ...«

»Misliš resno?« je nejeverno vprašala.

Svetohlinsko je povešal pogled in kimal.

»Prav,« se je odločila. »Samo ne misli, da me boš ukanil in da bova šla do konca. Tudi posiliti se ne bom pustila. Zdaj pa se sleci, Gapa.«

Vse žile so se mu napele in kri v njih mu je zabrenkala sladostrastni napev čutnosti, ki jo je moral skrivati pred čudaško ljubico. Slačil se je in gledal, kako se tudi ona slači, kako odlaga obleko in kako sega k zaklepu deviških hlačk; odtipkala je geslo in trikotke so zdrsnile na tla. Stiskal je zobe in se delal, da ga temni gozdiček med Mojčinimi nogami prav nič ne gane, v resnici pa mu je jemalo sapo zaradi nizkih nagonov, ki so kipeli ob pogledu na mednožje ljubljenega dekleta.

Povlekla je posteljo iz vdolbine v steni in jo zravnala.

»Pridi,« ga je povabila na ozko ležišče. »Stisni se k meni.« Pognal se je kot lakotnik k skledi s hrano. »Poskušaj se umiriti, Gapa. Misli na višjo ljubezen. Orgazem se namreč dogaja tu notri.« Potrkala ga je po čelu. »Zato lahko dosežeš višek ljubezenske slasti tudi brez telesnega pritličja...«

»Čudovito je,« je dahnil, kakor da res uživa samo v zgornjem nadstropju, v glavi, skrivaj pa je čutil in užival v spodnji glavici, ki se je svaljkala po blazini Mojčinega trebuha. Le izdati se ne sme, pa jo bo opetnajstil in se izpraznil na njeno mehko kožo. Še vedno bolje, kot da mu raznese jajca med čakanjem na suhi orgazem.

Zadrževal je nemirno dihanje, trudil se je obvladati obraz, da ne bi izdal svojih nizkih naklepov, bil je nežen z Mojco, čeprav bi jo najraje strastno ugriznil v vrat. Stiskal je zobe, da mu ne bi ušel kakšen vzdih med podtalnim jadranjem h končnemu užitku.

Bil je že na pragu nebes, njegova notranjost se je začela krčiti in pripravljati na veličasten izbrizg semena, na katerega je že tako dolgo čakal.

Tedaj pa se je Mojčina roka bliskovito znašla med njegovimi nogami, njeni prsti so se pretipali mimo mod do korena uda in ga stisnili. Stisnili neusmiljeno, kot klešče. ampak mu je povzročil tudi neznosno bolečino.

»Mojca, skopila me boš!« je javkal in skrival jajca v bojazni, da mu bo res odtrgala moškost.

»Na tečaju so nas učili, da mora biti ta prijem odločen,« je nedolžno pojasnila in se pri tem zmagoslavno smehljala.

»Vse me je minilo,« je zarobantil in se začel oblačiti.

»Saj to je namen tega prijema. Pa menda nisi hud, Gapa? Saj sva bila dogovorjena, da ne bova šla do konca. Za višjo obliko ljubezni se je treba malce potruditi.«

Najraje bi škrtal z zobmi. Prisegel si je, da se bo takoj po črnoleški zadevi lotil spolnovzdržniške združbe. Razsul jo bo na koščke, jo osmešil na videu, odkril bo kolovodje in dokazal, da so sprijenci, spolni sprevrženci; bodo že videli, kaj jih čaka! Saj se je zagrizla v njegovo moškost kot škorpijon!

»Večer imam pokvarjen,« je zamrmral in se napotil k vratom. »Zdaj bom šel, Mojca.«

Lenobno se je pretegnila na postelji še vedno gola, še vedno greha vredna, ponosno razkazujoč velike obrobe drugače drobnih prsnih bradavičic.

»Te naj vpišem v tečaj suhega orgazma ali si si premislil?« je nedolžno vprašala in ga gledala kot božji volek z marjetice.

Tako besen je bil, da ni nič odgovoril. Niti nasvidenje niti zbogom ne. Odprl je vrata, jih zadrlesnil za sabo in odšel v noč.

Na drčniku, ki ga je nosil proti mestu, je sklenil, da bo prestopil in poiskal uteho v Hiši naslade v Rožni dolini.

Kupljivka Roza, za katero se je Gapa odločil po pregledu videoseznama deklet v Hiši naslade, je izbrala raznobarvno lučenje v sobi in poskakljivo godbo za zapeljevanje. Slačila se je z razvratniškimi gibi in pri vsaki svetlobni spremembi odvrgla košček oblačil. Končno je ostala brez vsega, samo s predrznim nasmeškom na ustih. V bliskanju rdeče luči je kazala sočno razpočnico, ki je obljubljala veličastno veseličenje. Z rokami si je začela božati oprsje, zaradi katerega se je Gapa odločil zanjo; bile so to dojke, same vredne stotih balkov, kolikor je zapisal na račun triurne posteljne zabave, velikanske, kot dva napolnjena meha. Dvigovala si je te bohotne prsi, kot bi tehtala njih težo, obenem pa si je s prsti vrtuljila bradavice, da so se ji naježile in otrdele.

Gapa je mislil, da mu bo že ob pogledu na to prsno razkošje poskočil, da jo bo lahko nemudoma nataknil odspred, odzadaj in za posladek še med ti gori mesa, da bo izlil vanjo kruto zadržano semensko povodenj, a mu tič še čivknil ni.

Spreletel ga je sr.h in čelo so mu posule potne srage. Kaj pa, če je Mojca s krvoločnim prijemom onesposobila njegovo moškost in mu zdaj ne bo nikoli več vstal? Strah ga je tako začrvičil, da se mu je mlahava revščina med nogami še bolj skrotovičila.

Roza je opazila njegovo stisko, zato se mu je razumevajoče nasmehnila.

»Je kaj narobe?« je vprašala. »Si želiš kakšno posebno spodbudo?«

»Bojim se, da ne bo nič pomagalo. Najbrž so me skopili...«

»Oh, ne! Kdo za božjo voljo?« je sočustvujoče vprašala in sedla k njemu na posteljo.

»Neko dekle, ud spolnovzdržniške združbe,« je potožil. »Ko mi je začelo prihajati, mi je zasadila kremplje v tičev koren...«

»O, ti malopridnica!« se je zgrozila Roza in mu nežno pobožala mlahavi kavselj. »Očitno ni bila vešča prijema, ki ga tudi me v Hiši naslade uporabljamo pri tistih, ki jim prehitro pride.«

»Mislim, da je dobro vedela, kaj dela, in me je nalašč pohabila. Moral bom k zdravniku.«

»Počakaj, ljubček, ne prenagli se. Roza je najboljša zdravnica za take primere,« se je pohvalila in vztrajno obdelovala njegovo zmehčano sramoto. »Popolne mrtvake sem še spravila pokonci. Lepo se sprosti in na nič ne misli. Prepusti se moji terapiji. Doplačati boš moral le nekaj balkov...«

Prikimal je. Vse svoje premoženje bi dal, samo da bi mu moškost spet delovala. Z obglavljenim tičem se je počutil pol manj moški. Gorje, če bi drugi stikavti zvedeli za njegovo nezmožnost! Iz nevoščljivosti bi to razglasili po vesoljnem svetu in lahko bi se poslovil od videostikavtstva. Prepustil se je torej dekletu, ki ga je prevalila vznak na posteljo in se začela ukvarjati s padlim junakom. Gladila ga je, trepljala s prsti, kakor da igra na piščal, in ga naposled vzela med grudi; stisnivši polobli je začela svaljkati mlahavi ud, ki ni in ni hotel otrdeti. Gapa se je na vso moč trudil, da bi pozabil spodrsljaj pri Mojci in se sprostil, vendar vse skupaj ni nič pomagalo; naj je Roza še tako prizadevno mesila, testo ni začelo vzhajati.

Naposled se je odločila za ustno spodbudo; najprej je prizadevno oblizovala glavico, potem pa zmašila v usta skoraj vse, kar je trenutno predstavljalo Gapov moški ponos.

Toplota ustne votline, mehko valovanje jezika, vse to je končno le prebudilo čutenje v omrtvelem udu. Z olajšanjem je Gapa občutil, kako se mu počasi nataka kri v prazne žile in kako revše vendarle nabreka. Najraje bi zavriskal, tako se je razveselil dejstva, da ni dokončno skopljen in da se bo njegov padli ponos kmalu spet dvignil.

Tudi Roza je zaznala, da terapija učinkuje, zato je še pospešila ustničenje. Nenadoma pa so njena usta postala preozka za napihnjenca, ki se je še kar naprej bohotil. Njeni zobje so se nehote vtisnili v kipeče meso, in to je bilo dovolj, da je Gapo spreletel prastrah, da mu bo ženska odgriznila spolovilo. Odskočil je kot oparjen in se začel oblačiti.

»Kaj pa sem naredila narobe?« je presenečeno vprašala Roza.

»Nič nisi kriva. Menda sem nocoj res do konca zatolčen,« je skrušeno dejal. »Kar šel bom. Poravnal bom celotno storitev z doplačilom za posebno uslugo. Zelo prijazna si bila.«

»Kaj če bi poklicala Klaro? S skupnimi močmi vzdraživa tudi lesenjaka...«

»Res ne,« je skoraj proseče rekel Gapa in se zadenjsko umikal k vratom. Bilo mu je dovolj žensk; imel je pošasten občutek, da se je vesoljno ženstvo zareklo proti njegovemu spolu in da vse prežijo samo na to, da bi mu odščipnile jajca. »Kdaj drugič, ko bom v boljši koži. Spolnovzdržniška coprnica mi je zavdala, pa še na Bertija mislim. Naj Albert živi, ki za nas se posti!«

Kupljivka ga je nedoumljivo gledala. Še sam ni vedel, čemu je to zinil. Bilo pa bi dobro geslo, ne sme ga pozabiti. Dobro geslo vedno potegne za sabo množice, samo izrečeno mora biti o pravem času in na pravem kraju.

Vrgel je poljubček Rozi, ki je bila še vedno zmedena, in zapustil Hišo naslade. Zaželel si je krepkega požirka in miru, še zlasti miru. Po možnosti bar brez nežnega spola. Žal česa takega ponočna Ljubljana ni premogla: morda edino beznico pri nočnem kopališču v Tivoliju, kjer so se shajali topli bratci; vendar je Gapa dobil kurjo polt, če je po vseh nocojšnjih dogodivščinah pomislil še na toplobratsko približevanje.

Drčnik ga je že nosil v središče mesta, ko se je spomnil na Mediaclub, klub transcendentalnih meditantov. Tam je bil samo enkrat; vpeljal ga je znanec meditant in v spominu so mu ostali mir, vonj vzhodnjaških kadilnih paličic in mirni gostje, ki so večinoma z zaprtimi očmi trmeli za mizami. Točili so pristno limonado, ki si si jo lahko krstil z brinovcem. To je bilo vse, kar si je ta hip najbolj srčno želel.

Stopil je z drsečega traku in se peš odpravil v Kavčičevo ulico, kjer se je med košatimi macesni skrivala stara hiša, v kateri so si meditanti uredili svoj klub. Pri vhodu je oddal odprtnico računa in pokazal izkaznico videa. Vratarica ga je spremila po ozkih stopnicah v klet in mu odprla vrata v klub.

Sprejela ga je grobna tihota, saj so bile vse stene prekrite s protihrupno oblogo, tla pa pogrnjena z debelimi preprogami. Obokan prostor je bil hlajen in vonjal je po sandalovini. Gostje so posedali s prekrižanimi nogami ob nizkih mizah, skupinsko ali posamično so meditirali in se niso zmenili za Gapa, ki se je ustavil pri točilni mizi.

S kretnjami si je naročil vrč limonade in kozarček brinovca in se s pladnjem umaknil v najbolj oddaljeni kot, sedel s spodvitimi nogami za mizo in zlil žganje v vrč. Natočil si je kozarec in spet se mu je utrnilo nazdravilo: Naj Albert živi, ki za nas se posti.

Moral se je nasmehniti. Ubogi Berti, kako prekleto zares je vzel svoje gladovništvo. Ni mu lahko, saj ga je videl, kako je požiral sline, ko so drugi jedli. Srknil je zmešano pijačo in moral priznati, da takega napitka v javnih gostiščih ni bilo več. Poplaknil je ves gren tega ponesrečenega večera. Strmel je v brušeni kozarec, katerega robovi so se prelivali v mavričnih odtenkih. Le čemu se je zapičil v Mojco? Prekleto, saj ni veliko na boljšem kot Berti, ki se na Zaklenišču odpoveduje hrani, le da ima pisateljevo stradanje smisel, njegov spolni post pa nobenega.

Poskušal se je tolažiti, da je polomija z Mojco malenkost v primerjavi s črnoleško zadevo, ki mu kljub nocojšnji manj uspešni oddaji gre kot po maslu. In če lisjak Pilštajn ne pretirava, bo prišel v zgodovino slovenskega naroda, o njem se bodo poznejši rodovi učili v videošoli, prodajali bodo ploščice z zgodbo o njegovem junaškem podvigu, ko se je kot navaden videostikavt spopadel z vojaškim strojem Balkanije in sprožil val, ki je pripeljal do slovenske avtonomije.

Lasje so se mu naježili pri tem ponosnem umišljanju, videl je celo svoj kip na Plečnikovem trgu, kip iz motno presojne kristalovine, ki se ponoči samoosvetljuje; on, v pohodni opremi, s kombinko na glavi, zazrt v dalj, v svetlo slovensko bodočnost, veliki sin malega naroda, prispodoba samobitnosti in trdoživosti Slovencev, ki jih ni omajalo nobeno poniževanje in raznarodovanje.

Tako je bil zaverovan v sanjarjenje o svoji spomeniški podobi, da ni opazil ženske, ki se mu je obzirno približala in šepnila:

»Mirno misel vam želim.«

V tem šepetu je bilo nekaj tako pomirjujočega, da se Gapa sploh ni zdrznil.

»Hvala, enako,« je zašepetal.

»Motim?«

»Ne,« je rekel in pogledal bitje, ki mu je podrlo namišljeni spomenik. Globoke temno modre oči so razorožile še zadnji ostanek nejevolje, ker ga je zmotila pri razmišljanju. Gledala ga je tako odločno mirno, da se ji je moral sproščeno nasmehniti. Imela je gladke kostanjevo rjave lase, s prečo po sredini glave in zadaj spete v kratek čop. Visoko čelo se ji je vzdigovalo nad obrvmi kot obzidje pameti, precej debele in sočne ustnice pa so izražale tudi kanec čutnosti.

Gapa se je zdrznil: ne, ne še enkrat, dovolj je bilo polomij za nocoj, kar naježil se je ob pomisli na še eno.

»Meta Švas Švigelj,« se je šepetaje predstavila. »Žena pisatelja Šviglja.«

»Me veseli,« je odvrnil in res ga je veselilo, da ni kakšna zapeljivka. »Gapa Zakotnik.«

»Gledala sem vse vaše oddaje. Skoraj ne morem verjeti...«

»Česa ne morete verjeti?«

»Da se je Albi odločil za kaj takega. Umetniška duša je, nekoliko neroden, nesposoben za stvarno življenje. Predvsem pa preveč zagrizen jedec, da bi bil zmožen dalj časa ostati brez hrane. Ponorel je, če ni bilo kosilo pravočasno na mizi.«

»Včasih ne poznamo svojih najbližjih. Albert se je zavestno in z vso odgovornostjo odločil za to potezo.«

»Ne bo zdržal.«

»Bo. Poleg tega mu je video nakazal dva milijona balkov.«

Meta je debelo pogledala, odprla ustnice in skozi snežnobele sekalce ji je ušel sunkovit vdih. Dva milijona balkov sta pretresla tudi to umirjeno meditantko. Potem je bila v zadregi, kakor da jo je Gapa zalotil pri kakšnem nečednem opravilu.

»Kakorkoli že,« je s šepetom nadaljevala, »rada bi ga jutri videla. Albi bo imel štirideset let. Hotela sem vas vprašati, kako se najlažje pride v tisto kočevsko zakotje?«

»Štirideset let bo imel? Čudovito, da ste mi to povedali. Zjutraj odletim na Zaklenišče in če boste ob sedmih na samoletišču za hišo videa, vas vzamem s seboj kot darilo Bertiju za rojstni dan.«

»Hvala, Gapa. Prišla bom.«

Tiho, kot je prišla, se je umaknila v poltemo. Gapa je popil limonado in v sebi začutil nekakšno zadoščenje. Pripeljal bo Bertiju to mrhico, ki najbrž za svojo hladnostjo skriva vročo in divjo strast; naj uživa vsaj on, naj se nasiti ljubezni, če se kruha ne more.

PRVA NAREKOVALNIŠKA PLOŠČICA 461. zasuk milili Četrti dan protestnega stradanja

Prebujam se lahkoten, vstajam brez svinčenosti v udih, brez vrtuljenja v glavi. Odkrito povedano, po prvotnih skominah po jedi spoznavam, da je hrana breme, breme za telo in dušo. To breme pritiska človeka k tlom, omejuje mu obzorje.

Misli se mi zdaj porajajo lahkotno, nič več niso zakopane v možganih, in zelo jasno, naravnost kristalno čisto, lahko presojam stvari okrog sebe. Porajajo se mi zamisli, brbotajo mi iz možganov kot mehurčki v vodi, preden zavre. Toliko stvari bi moral izpovedati o tem svetu, ki se po izbruhu in propadu tehnološke revolucije ne more več ujeti v svoje tečaje. Zelo lahko je porušiti fina ravnovesja, ki vladajo v vsem stvarstvu, težko pa jih je spet obnoviti. Najnovejša znanstvena odkritja o asimetriji polja, ki naj bi bila gibalna sila univerzuma, to misel potrjuje. Ljudje pa smo grobo zanihali ravnovesje sveta in svoje lastno ravnovesje v njem. Zdaj mrzlično iščemo ponovno skladje z naravo, podiramo fetiše in vrednote industrijske in kibernetizirane družbe, pravih tal pa še vedno ne najdemo.

Opazujem krog neuravnovešenih ljudi, ki begajo od džoginga do aerobike, od akupunkture do magnetopatije in bioenergije, od transcendentalne meditacije do izvirne joge, od radiestezije do črne magije, od razvrata do spolnovzdržništva, od satanizma do novega krščanstva.

Vse skupaj pa je samo beg, beg pred resnico sveta, ki so nam ga opustošenega zapustili predniki, obsedeni s tehnološkim

napredkom in hlastanjem za blaginjo. Mislim, da bi se Slovenci morali oprijeti svojih korenin in iskati tla v lastni zgodovini, v obdobjih, ko smo izpričali svojo samobitnost: v kmečkih uporih in med osvobodilno borbo v štiridesetih letih prejšnjega stoletja. Zanimivo pa je, da nismo znali nikoli ceniti svoje zgodovine, tako kot ne znamo ceniti svojih velikih mož. Nekakšno samomučilno naravo imamo in zagrizeno zaničujemo vse, kar nas dviguje kot narod in posameznike. Tako zdaj omalovažujemo čas edine zaresne narodne vstaje Slovencev in obdobje idealkomunizma, češ da je vse pripeljalo do usodnih ekoloških zmot. Vendar oboroženi odpor Slovencev proti germanskim in romanskim potujčevalcem ni imel nobene zveze s poznejšo težkoindustrijsko obsedenostjo, razen toliko, da so bili na oblasti idealkomunisti, zaverovani v neuresničljivo idejo o enakosti ljudi v blaginji, ki naj bi jo dosegli z industrijsko razvitostjo, prezrli pa so ekološki dejavnik, ki kratko malo onemogoča doseg naj višjega cilja idealkomunizma.

Ne glede na vse to in ne glede na dejstvo, da je takratni upor Slovencev imel tudi človeško temne plati, ni bila Slovenija nikoli prej in nikoli pozneje tako blizu resnične avtonomije in zedinjenosti kot tedaj; ne kot republika v Jugoslaviji in ne sedaj kot zvezna država v Balkaniji. Tega ne bi smeli pozabiti, ne pa da vso našo bližnjo in daljno preteklost tlačimo v isti koš in preziramo prednike kot sebične onesnaževalce in izkoriščevalce naravnih dobrin.

Slovenski narod bi moral biti ponosen na svojo zgodovino, na to, da ima korenine. Samo s koreninami lahko človek doseže ravnovesje v svetu, tako kot ga dosegajo drevesa in druge rastline. Človekove korenine so njegov rodovnik, so zgodovina naroda, in z njimi črpa moč za preživetje v suši in zmrzali.

Albert se je lenobno pretegnil in izklopil narekovalnik. Po žilah se mu je pretakalo nepopisno ugodje; ponoči se je zvedrilo in zdaj je bilo poletno jutro kot umito in prerojeno. Res je vstal

lahkotno, odžejal se je z Lizinim grenkljastim čajem in niti enkrat ni pomislil na hrano. Ves čas je narekoval brez zastojev in pomislekov. Sredi najbolj zvišenih misli pa mu je možgane nenadoma preplavila podoba načelnice Zelene brambe v tesni zeleni odetvi, z razprto zadrgo, ki je odkrivala oprsje, in po telesu se mu je razgomazelo prijetno poželenje, tako da je zaradi tega poltenega nagiba nehal z modrovanji o slovenskem narodu in njegovih koreninah.

Mišičnjak Hugo je že navsezgodaj odlomastil v gozd iskat gobe. Čudno, kako so gobe magično privlačile urbance. Silak je celo opustil jutranjo telesno vadbo, tako ga je prevzelo gobarstvo. Naposled bo Zebrin varnostnik postal tu gori zagrizen gobar in nabiralec malin.

Pisatelju je šlo na smeh; prijalo mu je, da mišičnjak ne kolovrati kot pes bernardinec kje v bližini in da se lahko v miru vdaja mislim o Romani: zamižal je in počasi vlekel zadrgo navzdol, lupil je načelnico Zebre iz zelene lupine, predstavljal si je njene jedre dojke, odkrival zapeljivi popek in jo končno oddrgnil do mednožja, ki so ga skrivale tudi zelene trikotke. Pomlasknil je z jezikom od nasladnega ugodja in namenoma podaljševal trenutek, ko se bo lotil te zadnje pregraje pred tičnico prve slovenske zelenobrambovke.

Frfot spuščajočega se samoleta ga je zmotil pri tej nakani in Albert se je jezno ozrl nad krošnje smrek. Spoznal je stikavtovo letalo. Gapa se je prilepil nanj kot nadležen klop; naposled mu bo sledil še na stranišče. Strupenogledo je pisatelj opazoval, kako je stikavt pristal in zlezel iz svoje srebrnkaste suhe južine. Za njim je izstopila ženska v magnetno modri letalski obleki. Šele ko je snela čelado, je po značilnem čopu vrh glave spoznal Meto in se presenečeno vzdignil s klopi. Kaj se je zgodilo, da je prišla žena sem gor, ko je vendar sveto prisegla, da je njegova zanikrna brunarica ne bo nikoli videla?

Hitela mu je naproti in Gapa je poskakoval za njo s kombinko na glavi: očitno je snemal vsak njen korak in gib.

Za brunarico pa je Albert zaslišal pokanje vejevja; iz gozda je prilomastil mišičnjak Hugo, ki očitno le ni povsem zanemaril varstvenih dolžnosti. Albertu je šlo na smeh, ko je ta medved med tekom držal v rokah košarico z gobami tako previdno, kakor da je polna steklenih dragotin, ki se lahko razbijejo.

Meta se ga je oklenila in se prižela k njemu. Takih nežnostnih izbruhov pri njej že dolgo ni bil vajen. Zavonjal je vonj po kolibrijih - nikoli sicer ni vohal kolibrijev, tako se je imenovala dišava, ki jo je Meta uporabljala - in se z od prejšnjih skomin otrdelo moškostjo junaško naslonil na njen trebušček.

»Albi...« je nekoliko presenečeno vzdihnila in v modrini njenih oči so se razširile zenice. »Oh, Albi...«

Ponudila mu je ustnice, mehke, vlažne, dišeče po melisi. Pojezičkala sta se in Alberta je presenečela njena voljnost; drugače je imela vselej kakšen zadržek pri muckanju, če ne drugega, ga je poslala v kopalnico umit zobe.

»Vse najboljše za rojstni dan,« je zasoplo voščila med vročim poljubljanjem.

Kristus, štirideset jih imam, je spreletelo Alberta. Najbrž je namenoma pozabljal na to prelomno obletnico, saj se mu ni zdelo nič kaj slave vredno štiridesetletno životarjenje na tem planetu. Zaradi tega bi najraje še kar ostal v tridesetih letih, trideset je tako lepo število.

»Prinesla bi ti torto s štiridesetimi pravimi jagodami, ki jih imaš tako rad, vendar spričo tvoje...« Ni vedela, kako bi se izrazila.

»Že dobro, Meta, lepo od tebe, da si prišla,« je rekel. »Presenetila si me.«

»Nekaj pa sem ti le prinesla.« Obrnila se je h Gapu, ki je s kretnjami podil stran Huga, da ne bi prišel v snemalno polje. »Mojo torbo, prosim.«

Stikavt je poskočil in ji prinesel popotno čezramko. Meta jo je odprla in iz nje vzela šopek rdečih nageljnov in rožmarina, povezan s slovensko trobojnico, posejano z lipovimi listi.

Gapa je snemal kot obseden: Trobojnični trak, rdeče nageljne, Meto, objem, poljub, vrhove smrek, sinje nebo, ptička, žgolečega na veji, Alberta Šviglja s šopkom v rokah. Snemal je in v mislih že sestavljal večerno odajo; ne sme odnehati, gledalce je treba vedno znova pritegniti, gledalstvo je kakor divja čreda, ki jo moraš obvladati, drugače se ti razkropi. Snemal je Alberta in Meto, kako objeta odhajata v brunarico, in nenadoma pomislil, da ima Berti nekoliko premlado ženo za svoja leta. Bo to zbudilo pri gledalcih posmeh ali nevoščljivost? Ali bodo privoščili gladovniku vsaj to mlado meso? Kdo bi to vedel.

Žal ni naprave, ki bi tako kot števec odjema merila čustveni odziv gledalcev videa. Lepega dne bodo tudi to izumili in tedaj bo video popolnoma obvladal ljudi.

V brunarici je Albert zaklenil vrata in nestrpno segel po zadrgi, da bi svojo rosno ženico čimprej spravil iz magnetno modrega oklepa. Z blago kretnjo ga je zadržala.

»Albi, kje imaš umivalnico?« je vprašala.

Kri mu je šinila v glavo. Smo že tu, je pomislil. Se je že začelo.

»Želim si te...« je hripavo šepnil.

»Vem. Samo prej bi se rada umila.«

»Za pregrajo je umivalnik in posodah vodo,« je skrušeno pojasnil.

»Saj sem si mislila,« je dejala mirno, kot se spodobi za izkušeno meditantko.

Odprla je čezramko in iz nje vzela zavitek nepredušno zaprtih mokrih brisač. Z enim samim potegom je oddrgnila letalsko obleko in brez zadrege pokazala vse čare svoje nagote. Imela je nekoliko tršato, deško postavo, majhne dojke, plosko zadnjico, vendar kar lepo zaobljen trebušček in razkošen gozdiček pod njim. Začela se je čediti z mokrimi brisačami in si še posebej skrbno umila mednožje. Kljub temu, da je to počela povsem neprizadeto in brez kanca poltenosti, je ogledovanje spodbudilo Albertovo že omahujočo moškost. Tudi sam se je izkobacal iz modrih prtenjač in se približal Meti.

»Malce bom osvežila zrak,« je rekla in poiskala v torbi razpršilnico, s tlačilko dvignila tlak in začela škropiti po brunarici umetno dišavo z vonjem po smrekovim. Albertu se je začelo v temenu sprehajati tisoč iglic in trdno je moral stisniti zobe.

Bolj svežega zraka, kot je bil v brunarici, si ne bi mogel misliti, ves prostor je vonjal po zaresnih smrekovih deskah. V obupu je ugotovil, da ga mineva želja po ljubljenju in da se bo pokončnež kmalu žalostno sesedel in šel vase, ne v Metino mednožno špranjo.

»Samo še menstrualni ciklus moram preveriti,« je hladnokrvno rekla in sedla na posteljo. V nožnico si je vložila majhno tipalo in čakala. Opazila je, kako se Albertu daljša obraz. »Nisem kriva, da nimava naraščajne dovolilnice,« je skoraj očitajoče pripomnila, izvlekla tipalo in preverjala podatke.

Pogoltnil je grenko slino. Kakor da je zločinec, ker je imel s prvo ženo Marto sina in je tako izkoristil naraščaj no dovolilnico. Pa si naj priskrbi otroka od kakšnega prostega strelca, če se počuti prikrajšana za materinstvo.

Očitno je bilo s ciklusom vse v redu, saj je Meta legla na posteljo in ga z razmaknjenimi koleni pričakovala. Albert, postavljen pred dejstvo, da po vseh teh nič kaj spodbudnih sanitarnih postopkih natakne lastno ženo, je bil v škripcih. Mrzlično se je v mislih vrnil k pretrganemu sanjarjenju o načelnici Zebre: slekel ji je torej še zelene trikotke in odkril razvneto, zevajočo tičnico, ki je čakala na njegovega tiča. Delovalo je, mlahavec mu je spet otrdel, z olajšanjem je zlezel na Meto in začel miže garati; ko mu je postalo lepo, je odprl veke in se zdrznil, kakor da bi ga kdo polil z mrzlo vodo. Meta je namreč ravnodušno strmela v strop in bila tako daleč stran, da je skoraj zanesljivo meditirala med opravljanjem zakonske dolžnosti. Vse, kar je prav! Po osmih letih zakona sicer ne more pričakovati od nje posebne ognjevitosti, ampak da med kavsom ponavlja v sebi mantro in plava po transcendentalnih sferah, to pa presega vse meje.

Nekaj časa je omahoval in tehtal, kaj bi bilo bolje: odnehati in jo pustiti v meditantski zamaknjenosti, ali pa zamižati in nadaljevati veselico z mislijo na Romano in njene čare. Bil je že tako daleč, da se je raje odločil za slednje. Predstavljal si je, da pod njim leži načelnica Zebre, in začel veselo jezditi k vrhuncu užitka. Predstava je bila vse bolj vznemirljiva in naposled je zamolklo zagrulil in se izpraznil.

Ves zadihan se je zvalil z žene in zdaj se mu je nenadoma oglasila lakota. Mislil je že, da je najhuje mimo, da ga prebavila ne bodo več pestila, pa se mu je glad zaglodal v drobovje kot polip.

Prepričeval se je, da je vse skupaj samo gola navada; vselej, kadar se je ljubil z Meto, je potem pohitel v kuhinjo in si nabasal želodec z vsem, kar je bilo pri roki. Prepričevanje ni pomagalo, lakotovalo ga je še kar naprej, imel pa je tudi slab občutek zaradi ponesrečenega ljubljenja.

Meta se je zdramila iz meditantske zamaknjenosti in se začela mrzlično čediti z mokrimi brisačami. Drugače je po vsakem ljubljenju izginila v kopalnico in tam naredila pravo poplavo s prhanjem; kakor da bi bila ljubezen med moškim in žensko skrajno nečedna zadeva, katero je treba sprati s slapovi vode.

»Albi, boš lahko vztrajal?« je nenadoma vprašala, kakor da bi zaslutila krta v Albertovem trebuhu.

»Ti seveda dvomiš,« je nasajeno odvrnil in zlezel v prtenice in srajco.

»Mislim samo, da bi se zdaj le moral odločiti za meditacijo.«

Kar dvignilo ga je. To ima torej za bregom, zato je prišla: misli, da je zdaj prava priložnost in ga bo lahko spreobrnila v pohlevnega meditanta, čez katerega lahko voziš z valjarjem.

»Meta, glede meditacije sva že zdavnaj razčistila,« je rekel z zadrževano jezo. »Ne branim ti tvojega meditiranja, zaradi mene lahko trmiš tudi med spolnim občevanjem, čeprav moram reči, da mi to ni niti najmanj všeč, prosim pa te, da me ne poskušaš pritegniti k temu početju.«

»Pomagati ti hočem. Brez meditacije ne boš zmogel protestnega gladovanja. Predobro te poznam: nikoli se ti ni posrečilo omejiti pri jedi, moj dragi, dopustil si, da ti je zrasel trebuh, ki mi med spolnim občevanjem tudi ni preveč všeč; Albi, lepega dne se boš do mrtvega najedel in vsa Slovenija se ti bo krohotala.«

Najbolj ga je pogrelo, da ima žena prav in da je prav zdaj v stanju, ko bi se res najraje nažrl do nezavesti. Kljub temu mu še na misel ni prišlo, da bi se začel ukvarjati s transcendentalno meditacijo. Oblast in cerkev že vesta, zakaj sta naklonjeni meditantskemu gibanju: lažje je shajati s potrpežljivimi in v vse vdanimi podaniki in verniki. Današnji čas pa človek ne sme otopeti. Tega Meta in njeni zamaknjenci ne razumejo. Nekega dne jih je povabila v hišo in so meditirali in prižigali dišavne paličice. Tedaj mu je bilo dovolj in povedal jim je, da ne mara nobenih močnih dišav v hiši, saj drugače ne bi mogel zavohati smradu bioplinišča z Barja. Gledali so ga kot zuzembija, kot zunajzemeljsko bitje, in se pozanimali, zakaj mora zavohati ta smrad. Bili so osupli, ko jim je razkril zelo preprost razlog: da lahko zapre vsa okna.

»Ljubica,« je naposled prisiljeno prijazno rekel, »to je moja gladovna stavka in izpeljal jo bom po svoje. Vse življenje sem se moral ozirati na druge, tokrat pa se ne bom. Tokrat se bodo morali drugi ozirati name.«

»Občutek imam, da se ne bodo. Nič ne kaže, da bi zvezna vojska in oblast popustili. Albi, težko boš zdržal...«

Grenko se je nasmehnil. Nikoli mu ni zaupala, prepričana je, da brez nje ne more narediti nobenega koraka, da je nebogljen in nesposoben za samostojno življenje. Pokazal ji bo, da se moti, videla bo, da ni nobena šleva šlevasta, da je trden mož, ki lahko stopi v narodovo zgodovino. Ker pa je nepremagljiva lakota še vedno rovarila po njegovih prebavilih in ni hotel, da bi Meta slišala krotovičenje njegovega črevesja, je odločno stopil k vratom in jih odprl.

Peklenski trušč starih pokrovk ga je ustavil na pragu. Pred brunarico je stala zbrana čudna druščina: Črnolesnik in Črnolesnica, trije zelenobrambovci z zastavo, mišičnjak Hugo in Gapa, ki je vse to snemal. Pokrovk sta se spomnila Matevž in Liza, pesem pa je predlagal stikavt. Vsi skupaj so namreč precej neubrano, vendar glasno in s tresljavim glasom zapeli Zdravljico; Hugo je basiral, Liza ubirala prvi glas.

Pesem je izzvenevala, zastava je vihrala v vetru, sonce je sijalo. Albertu so se zasolzile oči. Priskakljal je tudi Čaro in veselo pobevsknil v pozdrav.

»Naj vam bo srečen rojstni dan, mojster!« je zaklical Črnolesnik.

Zaploskali so in mu začeli stiskati roko.

VIDEOSPORED L 2087 M 8 D 9 U 20.37

ODJEM: 983.760 RASTE SLIKA: Pisatelj Albert Švigelj na pragu brunarice sprejema voščila. Šopek poljskih cvetlic. Vbližanje na zastavo Zebre. ZVOK: Podložena Zdravljica se izgublja. Frfotanje zastave. Glas Črnolesnika: »Spregovorite nam, mojster!«

SLIKA: Albert dvigne roko in nagovori zbrane voščivce.

ZVOK: »Hvala vam za voščila in dobre želje za rojstni dan. Ganjen sem. Ni namreč v tej deželi običajno, da bi se kdo spomnil na pisateljevo obletnico. Veličastne voščilnice izrekamo športnikom, popevkarjem in politikom, pisatelje pa imamo Slovenci raje v grobu, odkoder se ne morejo več slišati njihove besede. Vem, da bi me mnogi radi utišali, vem, da oblastvu ni všeč moj protest. So tudi taki, ki pričakujejo, da ne bom zdržal gladovanja, da bom odnehal in se osmešil, evrosmetišče pa bo ostalo v Črnem lesu. Vendar se motijo! Trdno sem odločen vztrajati do konca, pa čeprav do smrti, kajti bolje je umreti, kot pa živeti s smrtjo pod sabo.«

ODJEM: 1,143.681 RASTE SLIKA: Voščivci ploskajo, pisatelj kaže z roko znamenje zmage. Meta, ki je ves čas stala ob njem, ga objeme in vrže poljubček v kamero.

SLIKA: Frfotajoča jata golobov. Vrtoglavo vbliževanje k velikanskemu cilindru, iz katerega vedno počasneje vzletavajo golobi. Zadnja dva prineseta v kljunčkih napis: SVETOVNI KONGRES ČAROVNIKOV, CANKARJEV DOM, 11. AVGUST OB 20. URI.

ZVOK: Gruljenje golobov.

SLIKA: Za mizo sedita prijazna napovedovalka in Romana. ZVOK: Napovedovalka: »V imenu Zelene brambe se bo voščilom pisatelju Albertu Šviglju pridružila doktorica Romana Kogovšek. Prosim.«

SLIKA: Izrez gostje. Bujne rdečkaste lase si je posula z zlatimi svetlicami in obesila velike zelene uhane v obliki lipovih listov. Vbližanje na njene oči, v katerih tudi obseva zelenilo njene smaragdno zelene obleke.

ODJEM: 1,203.705 RASTE ZVOK: »Nismo pozabili nate, mojster s Črnega lesa. V imenu udov Zelene brambe, v imenu sto in stotisočev Slovencev ti kličem: še na mnoga leta! Kako bi lahko pozabili nate, ki izražaš protest vse Slovenije zoper evrosmetišče? Imam zanesljiva obvestila, da v Kočevskem Rogu noč za nočjo spravljajo strupnine iz vse Evrope. Nocoj bodo s Finskega pripeljali sarkofag z živobojnim strupom, ki lahko uniči dedinsko zasnovo vsega živega na Slovenskem. Vprašam vas, Slovenci, bomo trpeli ta strup zakopan v naši zemlji, zaradi pankujev, ki jih bo država dobila in takoj porabila za vzdrževanje zveznega vojaštva, ki je z elektroudarnimi palicami naskočilo mirne protestnike Zelene brambe v Črnem lesu? Bomo to trpeli, vas vprašam, ali bomo skupaj z našim pisateljem rekli: ne, te zemlje ne damo, s slovensko zemljo je bilo že dovolj barantanja, vso pravico imamo, da tudi za ceno odcepitve rečemo: ne! Udje Zelene brambe, pozivam vas, da odločno izrazite svoje nasprotovanje evrosmetišču! Kdor le more, naj koraka v Črni les. Črni les naj bo slovenska vest!«

SLIKA: Načelnica Zebre dvigne pest, skozi izrez pa vesoljni Sloveniji pomežiknejo njene mlečnobele grudi.

ODJEM: 1,301.620 RASTE

ZVOK: Pok.

SLIKA: Iz steklenice cockte šinejo škrlatnordeče iskreče se kapljice, ki naposled sestavijo žariv napis: COCKTA, SLOVENSKA PIJAČA V DVEH TISOČLETJIH!

Ob prvem svitu se je Matevž Gril počasi splazil iz postelje, da ne bi zbudil Lize. V kuhinji si je oblekel prtene hlače, obul pohodne čevlje, popil nekaj svežega mleka, potem pa je šel v preddverje, kjer je dvignil podnice in odkril skrivališče lokov. Zbral je srednje močnega s puščicami za manjšo divjad. Namenil se je nastreliti zajca ali mlado srnico, tako za sproti. V resnici mu sploh ni šlo za divjačino, v gozd ga je gnala divjelovska strast, saj so Črnolesniki v teh gozdovih na črno plenili divjad že v prejšnjem tisočletju. Nobena zagrožena kazen, noben lovski nadzor jim ni prišel do živega. Ded je lovil s puško, oče z zankami in pastmi, Matevž pa z lokom; vsak pač svojemu času primerno. Lovili so celo tedaj, ko je bilo to smrtno nevarno.

Previdno je položil podnice spet na svoje mesto, skril lok v platneno vrečo in narahlo odškrnil vrata. Zunaj ni bilo nikogar, samo ptiči so se vse bolj oglašali in za domačijo je zakikirikal petelin. Matevž se je po mačje odplazil do gozda. Nenadoma se je iz biokmeta spremenil v divjega lovca, z vsem čutenjem in mislenjem. Nobena vejica ni počila pod njegovim stopalom, noben grm ni zašumel, Črnolesnik je šel skozi gozd kot duh, kot gozdni palček, ves spremenjen v oči in ušesa. Spuščal se je v zaraščeno grapo, kjer je imel krmišče: na nizke lesene svisli je prinašal krmo, v izdolbene lesene klade pa je nastavljal sol in divjad se je navadila prihajati sem. Ker je bil v bližini izvir, so se tu živali tudi napajale.

Še enkrat se je prepričal, od kod veje jutranja sapa, in naredil ovinek, da se je krmišču približal stopajoč proti vetru. Presenečen je bil, da ni zavohal divjadi. Drugače je imel pri krmišču na izbiro: od veveric in zajčkov do medveda, ki je včasih prihlačal iz globine roških gozdov. Res čudno, da ni živega stvora v grapi. Spustil se je na vse štiri in se začel plaziti po mahu proti preži, od koder je bil razgled na krmišče. Bilo je prazno in moralo je biti nekaj hudo narobe, da še zajčka ni bilo blizu.

Tedaj se je oglasilo strašansko lomastenje po grapi: pokale so suhe veje, kotalikalo se je kamenje in Matevž je bil v hipu na prvem drevesu. Samo medvedja družina lahko naredi takšen hrup, z njo pa se ne bi rad srečal. Ded mu je neštetokrat zabičeval reklo, da se medvedu in vojaku izogneš v hitrem koraku, in ded je že vedel, saj je preživel kar dve svetovni vojni v prejšnjem stoletju in položil dva kočevska medveda.

To je kmet pomislil in že zagledal dva vojaka, oblečena v skrivalni obleki, da bi bila v gozdu manj vidna. Vidna res nista bila, ju pa je bilo slišati daleč naokrog. Na glavi sta imela čeladi z vdelanimi slušalkami in kamero, čez prsi pa obešena ruboljeva, laserska ubojnika velike moči. Kazalo je, da sta v zvezi s poveljujočim častnikom, saj sta nenehoma nekaj poročala.

»Orao, prelazimo jarugu. Prelazimo jarugu. Prijem!« je vpil vojak, ki se je ustavil pod drevesom, na katero se je umaknil Črnolesnik.

Kmet se je hahljal omejenosti teh dveh pajacev, saj s čeladama na glavi nista nič slišala. Mirno bi jima lahko poslal puščico v rit, pa sploh ne bi vedela, odkod je priletela in kdo jo je sprožil.

Vrgel je suho vejo na vojaka, pa še se zmenil ni zanjo. Celo s preprostim pihalnikom s strupeno strelico bi jima bil kos in slovita ubojnika jima prav nič ne bi pomagala.

Vojaka sta odlomastila naprej, biokmet pa je zmajeval z glavo. Kristus, kakšno vojsko ima ta država, prebitega balka ni vredna, požre pa še in še denarja. Namesto da bi biokmete

oprostili vseh davščin in prispevkov, kupujejo od Belorusije ruboljeve. Neverjetno, kako trdovratni so vojaki povsod po svetu, v Balkaniji pa še posebej. Človeštvo je premagalo vojne, ni pa premagalo vojaštva. In dokler je tu vojaštvo, še vedno lahko izbruhne kakšna vojna.

Črnolesnik je pljunil skozi zobe, se spustil po vejah in skočil na tla; tokrat je bil on nepreviden: priletel je naravnost pred brkatega častnika, katerega ni opazil. Najprej sta se oba nekaj časa osuplo gledala. Častnik je bil oblečen v olivno sivo uniformo, z veličastno kapo s presojnim senčnikom in zlatim grbom Balkanije na obodnem pasu. Okrog vratu je nosil obešeno komunikacijsko skrinjico z zaslonom in zemljevidom, v rokah pa je držal dolgo elektroudarno palico.

»Bog daj dober dan, vrli častnik!« je pozdravil kmet in previdno skril lok za deblo.

»Bog daj,« je odpozdravil častnik z glasom, v katerem ni mogel skriti prestrašenosti. »Nismo pričakovali, da bomo koga srečali. ..«

»Oho, kaj slišim,« se je začudil Matevž. »Slovenščino.«

»Sem praporščak Pohar Valentin, slovenskega naroda sin,« je pojasnil častnik. »Z vojakoma imam taktično vajo.«

»Mislil sem že, da med častniki ni nobenega Slovenca več. Po brkih sem sklepal, da si Črnogorec. Sem Matevž, biokmet z Zaklenišča. Gobe nabiram.«

»Kaj rastejo tudi po drevesih?« se je začudil Valentin.

»Tudi,« je tvegal Matevž.

»Praviš, da si biokmet. Mislil sem že, da biokmetov pri nas ni več. Pa ne, da si tisti kmet, pri katerem strada pisatelj Albert Švigelj?«

»Natanko ta, vrli častnik.«

»Sijajno. Potem mi boš pokazal pot do njega.«

»Najprej moram vedeti, kaj te žene k mojstru.«

»Rad bi mu izrazil svoje zasebno občudovanje.«

»Kako naj ti verjamem, častnik Valentin?«

»Imaš mojo častniško častno besedo.«

»Tudi ne vem, kako bo to všeč Hugu.«

»Kdo je Hugo?«

»Mišičnjak Zebre, ki varuje našega mojstra.«

»Brez skrbi,« je zagotovil Valentin. »Sem tajni ud Zelene brambe in zato ne bo težav.«

»Potem pa le za mano.«

Častnik je vklopil komunikacijsko skrinjico in poklical svoja vojaka:

»Vrabac jedan, Vrabac dva. Govori Orao. Odmor do daljeg naredjenja!«

Črnolesnik je izrabil trenutek in potisnil lok pod podrast. Potem se je napotil pred praporščakom Valentinom iz grape. Pri sebi je tuhtal, kako so bedaste te vojaške igrice, kjer so oficirji orli, vojaki pa ubogi vrabčki; vsa sreča, da mu ni treba služiti vojske, kot jo je služil ded, ki je večkrat pripovedoval, kako trda je predla slovenskim fantom pod poveljstvom srbskih oficirjev. K sreči je zdaj civilna samozaščita imela obvezne vaje v svojem kraju.

Na Zaklenišču je jutranje sonce že pripekalo. Albert Švigelj je to jutro vstal z razžirajočo praznoto v želodcu in s slabo voljo, ki mu je ostalo po Metinem obisku. Skoraj ves čas je uporabila, da bi ga pripravila k meditiranju; predlagala je celo, da bi pripeljala sem meditantsko skupino, v katero bi se lahko vključil in ki bi mu s skupnim valovanjem pomagala doseči blaženo stanje popolne duhovne in telesne sproščenosti. K sreči je moral Gapa kmalu nazaj v Ljubljano in sta že pred večerom odletela. Nepotešenost, čustvena in telesna, pa je ostala; kazala se je v zlovolji in lakoti, ki ga je grudila še huje kot prve dni stradanja.

Mislil je, da se bo zamotil z narekovanjem zapiskov, vendar mu ni in ni šlo. Visokoleteče misli so se mu vedno znova vračale k hrani, k tistim ušivim keksom, ki jih je skrival v predalu.

Končno mu je bilo te skušnjave dovolj in sklenil je, da se bo znebil zavitka. Odločno je vstal, vendar se mu je zvrtelo v glavi in je moral spet sesti za mizo. Lepa reč, nekaj dni brez hrane, pa je že tako oslabel. Kaj šele bo. Spet se je vzdignil, vendar veliko bolj previdno, in počasi šel v brunarico, iz predala vzel zavitek s keksi in ga skril za srajco. Pokril se je z velikim slamnikom, da bi se obvaroval pred sončnimi žarki, potem pa odločno zakorakal čez jaso.

Seveda se je iz sence najbližje bukve vzdignil mišičnjak Hugo in začel slediti varovanca. Albert je nejevoljno odmahnil z roko, kakor da hoče odgnati nadležno muho, vendar ni pomagalo. Hugo mu je še kar naprej sledil.

»Nihče me ne bo ukradel!« je zaklical Albert mišičnjaku. »Če te bom potreboval, te bom že poklical. Samo do roba gozda grem.«

Hugo je nekoliko upočasnil hojo, še vedno pa je z očmi od daleč sledil pisatelju, ki je naglo zavil v gozd.

Med smrečjem se je Albert začel razgledovati, kam bi najhitreje skril zavitek s keksi. V gostem grmovju je našel manjšo skalo, pod katero bi lahko bilo ustrezno skrivališče. Pokleknil je, odstranil mah in začel z rokami grebsti v zemljo. Zaverovan v kopanje ni opazil Čara, ki se mu je pritihotapil za hrbet in prijazno bevsknil. Pisatelj je prestrašeno poskočil, potem pa požugal psu.

»Ti, mrcina, ti, kako si me prestrašila,« je zamrmral.

Čaro je mahljal s košatim repom in vohljal izkopano odprtino. Moral ga je odriniti, da je spravil kekse v skrivališče, ga zagrnil z zemljo in pokril z mahom. Pes je radovedno opazoval pisatelja, ki se je še vedno plazil po vseh štirih. Šviglja je spreletelo, da je tudi sam podoben psu, ki si zakoplje kost v zemljo. Osramočen je vstal, si otrkal hlače in obrisal roke. Kam človeka pripelje lakota! Na raven živali ga pahne, človeško dostojanstvo mu vzame, poživini ga.

Čaro je še enkrat ovohal skrivališče, potlej pa je vzdignil taco in obscal skalo.

»Stran, gnusoba!« je zavpil Švigelj. Čaro je zalajal in se v dolgih skokih pognal na jaso. Albert je že mislil, kako ubogljiv je Črnolesnikov pes in še sam izpraznil mehur na istem mestu kot cucek. Lizini grenki čaji so ga izdatno gnali na vodo.

Z jase pa je odmeval Čarov lajež in postajal vse bolj srdit. Zanesljivo se je spet priklatil kakšen tujec na Zaklenišče, je pomislil pisatelj in se počasi napotil iz gozda pogledat, na koga se tako usaja pes. In imel je kaj videti!

Čez jaso je na vso moč dirjastil častnik balkanijske vojske, za njim pa Čaro, lajajoč s šarplaninsko ihto in krvoločnostjo. Alberta je prizor spravil v smeh. Častnik je namreč visoko vzdigoval noge in bil med tekom usločen s spodnjim delom telesa naprej, kakor da bi se bal za zadnjico, z roko si je držal veličastno kapo, da je ne bi zgubil, na prsih pa mu je poskakovala komunikacijska skrinjica.

»Čaro! Fuj!« je vpil z druge strani Črnolesnik, ubogljiva mrcina pa ni pokazala nobenega posluha za to, da bi opustila pogon.

»Čaro! Fuj!« je zavpil tudi Albert, ko se mu je ta divja jaga približala, vendar je bil vrli šarplaninec v svoji ihti gluh. Še naprej je lajal in šavsal za bežečim častnikom. Ta je opazil mojstra in mu vljudno salutiral.

»Mojster, z vami sem!« je zadihano vzkliknil. »Naj živi zedinjena avtonomna Slovenija!« In že je odbrzel.

Pisatelj je bil tako presenečen, da se je nehal smejati. Iz ust balkanijskega častnika slišati slovenščino in kar je v slovenščini rekel, je bilo osupljivo.

Dirke pa še ni bilo konec. Kljub mahanju in fujanju gospodarja z Zaklenišča je Čaro neutrudno nadaljeval drugi krog pogona. Tedaj se je kot jastreb z neba dirki pridružil še samolet.

Stikavt Gapa je namreč priletel nad Zaklenišče in takoj ugotovil, kaj se dogaja. Sprožil je kombinko v čeladi in začel v nizkem poletu snemati dirko balkanijskega oficirja in vrlega psa šarplaninca, ki se je očitno zaklel, da bo možakarju razcefral olivno sive hlače. Stikavtska žilica mu je začela spet utripati, spet je imel posnetke, ki bodo razburkali slovenske duhove, in te je hudo potreboval.

Zadeva Črni les se je namreč nevarno prevesila v nezanimivo vsakdanjost, ki ljudi ne vznemirja več, ki se je navadijo kot vladnih ukrepov in nenehnih omejevanj. Zato je snemal z ihto, celo tvegal je, da se s samoletom polomi.

Častniku je pohajala sapa, pa tudi pes je bil ves penast. V skrajni sili je praporščak odvrgel kapo. Čaro je v poskoku šavsnil po njej, naredil z njo preval in jo začel z divjo ihto obdelovati. Pozabil je na lastnika kape in nad njo iztresal šarplaninsko krvoločnost.

Gapa je pristal, stekel k Čaru in začel snemati iz neposredne bližine, kako mrcina mrcvari plen. Vbliževal je sliko tako, da je ujel zlat balkanijski grb v penastem pasjem gobcu; naposled je dobil priložnost, da se ponorčuje iz državnih insignij, brez skrbi, da ga bo doletela stroga kazen, predpisana za tako početje.

»Čaro,« je prigovarjal psu, »daj, poščij jo!«

O, ko bi se cucek še poscal na kapo! To bi bil posnetek za bogove!

Vendar pes ni pokazal volje za tako grboskrunstvo. Unesel se je in s kapo v gobcu odtacal k svojemu gospodarju.

Pri Črnolesniku je že stal še vedno zasopihani častnik in mišičnjak Hugo, ki ni mogel skriti privoščljivega nasmeha, prihajal pa je tudi pisatelj Švigelj.

»Čaro, sem!« je jezno klical kmet.

Pes se je obotavljivo približal. Matevž ga je prijel in priklenil na verigo. Poskušal mu je vzeti kapo, vendar je Čaro potuhnjeno renčal in trdo držal plen v gobcu.

»Spusti!« je ukazal kmet.

Pes pa ne in ne.

Črnolesnika je minilo potrpljenje in krenil je šarplaninca po smrčku. Zdaj je pes spustil kapo, spodvil rep in presunljivo zacvilil. Matevž je pobral kapo in jo poskusil vsaj malo poravnati.

»Oprosti, Valentin, ta mrcina ni vajena vojakov,« se je opravičeval.

»Če bi to vedel,« je pristavil mišičnjak, »ne bi zahteval, da mi izročiš elektroudarno palico. Izvoli, vračam ti jo.«

»Nič hudega,« je sopihal častnik in si brisal potno čelo. »Vse skupaj je bila dobra vaja. Ukvarjam se namreč s tekalstvom na dolge proge.« Globoko se je priklonil Albertu Šviglju, ki je prišel skupaj z Gapom. »V čast mi je, da sem vas spoznal, mojster Švigelj. Valentin Pohar je moje ime, praporščak. Z Vipavskega sem doma.«

Pisatelj se je prisrčno rokoval z možakarjem.

»Kaj pa to pomeni, Berti?« je vprašal stikavt in gledal zdaj častnika, zdaj pisatelja.

»Častnik je na naši strani,« je samozavestno pojasnil mišičnjak Hugo.

»Na naši strani?« je vzdihnil Gapa. »Če je res na naši strani, kaj pa počne tukaj?«

»Ne razumem te, Gapa,« je nejevoljno rekel pisatelj, ki mu je godilo, da ima celo v vojski občudovalce in privržence.

»Zelo preprosto je. Kaj bi rekli slovenski gledalci, če bi te posnel pri rokovanju z oficirjem balkanijske vojske? Misliš, da bi še verjeli, da si zares proti evropskemu odlagališču posebnih odpadkov?«

»Občan z videa ima prav,« se je oglasil praporščak. »Res ne bi bilo primerno.«

»Moj poklon,« je z olajšanjem rekel Gapa. »Ste namreč prva vojaška oseba z možgani, ki sem jo srečal. In to celo bistrimi. Povejte, ste sem prišli sami ali je z vami še kdo?«

»V bližini čakata na moje ukaze dva vojaka. Vročo vajo imamo.«

»Imenitno. In pravite, da ste na naši strani?«

»Z vsem srcem za zedinjeno avtonomno državo Slovenijo.«

»Če ste z nami, praporščak Valentin, potem morate zdaj biti proti nam. Pokličite svoja vojaka in jima zaukažite naskok na Zaklenišče. Jaz se bom vzdignil s samoletom in vse skupaj snemal.«

»Trenutek,« se je vmešal Črnolesnik. »O kakšnem napadu pa govorite? Vojaka sta oborožena z ruboljevima in mi lahko mimogrede požgeta domačijo.«

»Saj bo samo vaja,« ga je tolažil stikavt.

»Se razume, da bo samo vaja,« je potrdil praporščak.

»Potem naj bo ta vaja daleč proč od Zaklenišča, drugače bom spustil psa in vam tudi laserski ubojniki ne bodo pomagali,« je zagrozil kmet.

Praporščak Valentin je vklopil občilnik in začel klicati svoja moža:

»Vrabac jedan, Vrabac dva. Javite se. Prijem.«

VIDEOSPORED L 2087 M 8 D 10 U 20.30

ODJEM: 874.602 RASTE SLIKA: Prikupna napovedovalka zapne zadrgo in skrije zapeljivo oprsje.

ZVOK: »Dragi videoseksofili, končana je trda erotična nadaljevanka in moramo k resnim rečem. Črni les še vedno trka na slovensko vest. Poslušajte me, Slovenci, ki kljub naraščajni kvoti še vedno radi izdelujete malčke, naj uide samo delček živobojnega strupa, ki so ga spravili v Črni les, pa bo konec vaših razplojevalnih igric. Torej poglejmo, kaj se tam dogaja. S sliko in besedo se oglaša naš posebni poročevalec Gapa Zakotnik!« SLIKA: Balkanijska vojaka se plazita skozi redek gozd. Ko eden napreduje, ga drugi krije. Ruboljeva držita pripravljena na strel. ZVOK: Gapa šepeta: »Skrivaj sledim vojakoma, ki se približujeta Zaklenišču. Se vam to zdi vaja? Oborožena sta z uničujočima ubojnikoma, z beloruskima ruboljevima - vidite, kam gre denar, ki nam ga pobira zvezna država s turškimi davki - dobro si oglejte ta dva petelinarja, prst imata na sprožilcu, streljala bosta na ukaz poveljujočega častnika.«

ODJEM: 910.554 RASTE SLIKA: Vbližanje na praporščaka Valentina, ki da je ukaze po občilniku.

ZVOK: »Gledate častnika, ki od daleč premišljeno vodi ta naskok, naskok na Zaklenišče, mirno slovensko domačijo, kjer pisatelj Albert Švigelj izraža svoj protest zoper evrosmetišče v Kočevskem Rogu. Ne, to ni naključje, to je premišljena grožnja

balkanijskega vojaštva, to je nedopustno zastraševanje svobodnih ljudi!«

SLIKA: Razjarjeni šarplaninec preganja častnika po jasi. Penasti gobec Šavsa za petami Valentina, ki se obupano ozira.

ZVOK: Srdit pasji lajež. Gapov glas: »Vendar vsa tehnična opremljenost nič ne pomaga pred navadnim kmečkim psom. Čaro, daj! Primi vsiljivca!«

SLIKA: Praporščak v skrajni sili odvrže častniško kapo. Vbližanje na psa, ki krvoločno obdeluje pokrivalo. Grb med pasjimi čekani. ZVOK: »Upam, da si mislite, kar si mislite. Svoboda misli nam je namreč zagotovljena s temeljno državno listino.«

SLIKA: Vojak meri z ruboljevim. Blisk laserskega izstrelka. Vbližanje na Čara, ki se prekucne v zraku.

ZVOK: Gapov krik: »Streljal je na psa! Na zvestega domačijskega čuvaja. Kje ste člani društva za zaščito živali? Kje ste mirovniki? Laserski ubojniki bi po mednarodnem zakoniku morali biti trikratno zavarovani pred petelinarji! Pa ste videli to? Tako bi ustrelili tudi človeka! Upam, da tudi Evropa gleda, kaj se dogaja v Balkaniji!«

ODJEM: 1,130.977 RASTE SLIKA: Zatemnitev. Nato kocka s Cankarjevim likom, ki se odpre, iz nje pa sprhuta jata golobov.

ZVOK: Polten ženski glas: »Pridite v Cankarjev dom. Čarovniki vsega sveta nam bodo pokazali, kaj zmorejo!«

Lepo se obleci,« je urednik Pilštajn naročal Gapi. »Pred čarovniškim nastopom bo plesal evropski balet.«

»Brez kombinke se bom počutil skrajno nebogljeno,« je potarnal stikavt.

»Na voljo ti bo sedem snemalcev, sedem kamer: tri na odru, štiri skrite v dvorani. Snemalci bodo ubogali vsak tvoj ukaz.«

»Mi res ne moreš zaupati, kaj se bo zgodilo v Cankarjevem domu? Zaradi baleta in čarovnikov najbrž ne bi poslal tja sedem kamer.«

»Povedal sem ti, da še sam ne vem, kaj se bo zgodilo. Pričakovati pa je treba pomemben dogodek.« Pilštajn se je zvito nasmehnil in počehljal pristriženo bradico. »Spremljaj dogodek. Drugega ti ne morem povedati.«

»Prav. Nimam pa rad skrivalnic.«

»Še nekaj, Gapa. Spremljala te bo Mojca zaradi neposredne zveze z izhodno mešalno mizo; oddaja bo nameč šla neposredno v omrežje evropskega in svetovnega videa. Biti morata neopazna, saj se lahko primeri, da bodo hoteli onemogočiti regularno snemanje in režijo. V takem primeru prevzameš skrite kamere. Zdaj pa pojdi v tehnični oddelek po opremo.«

»Davorin, resno mislim, da preveč zavlačujemo,« je potožil Gapa.

»Ne bodi neučakan. Sam veš, da gre za velike reči in da ni mogoče vsega narediti čez noč. Vso srečo ti želim v Cankarjevem domu.«

Gapa je samo pokimal in zapustil urednikovo pisarno, Ni mu bila všeč vsa ta skrivnostnost. Zadeva Črni les je njegova, on jo je izbezal, on nosi glavo naprodaj, zdaj pa so se je začele polaščati neznane sile iz ozadja. Kdo ve, kakšen dogodek napletajo, on sam je le figura na šahovnici. Res mu vse skupaj ni niti najmanj všeč. Naposled bo vso slavo in hvalo pobral kakšen zahrbtni politični stremuh, ki za Črni les še z mezincem ni pomignil.

V tehnični oddelek je prišel mrk in nerazpoložen.

»Nekaj imaš pripravljeno zame,« je rekel debelušnemu vodju oddelka.

»Zadnji krik videoskrivaštva,« je ponosno dejal možakar in prinesel nekakšno okrasno priponko. »V tej stvarčici imaš celovit sprejemni in oddajni sklop. Vklop, izklop...« mu je pojasnjeval delovanje. »Slušalko skriješ v uho. Povezan boš z Mojco, ki ima v zapestnici in uhanih večkanalni stičnik z izhodno mešalno mizo, videosnemalci in režijo. Zadeva je kot nalašč za čarovniški kongres.«

»Saj. Zdaj že vsak videotehnik čara.«

Gapa ni maral tehničnih služb: delali so se vse preveč važni, v svoji domišljavosti so podcenjevali druge sodelavce videa, kakor da bi bila tehnika odločilna za video. Pravzaprav po razsulu Iskre ob uvedbi brezcarinskega svetovnega trga v dvajsetih letih novega tisočletja niso več izdelovali v Balkaniji niti enega pomembnejšega dela videotehnike. Lahko se je postavljati s tujim perjem, s fotoniko, elektroniko in kristalotehniko, ki jo izdelujejo v orbitalnih tovarnah Japonci in Culukafrijci. Balkanija, tudi če bi najela orbitalno tovarno, s svojimi sodelavci ne bi mogla nikomur konkurirati; Balkanijci se še v zemeljski težnosti niso nikoli pretegnili pri delu. Tudi Slovenci se ne obnesejo v orbiti, preveč so se navzeli balkanijskih delovnih navad.

Vzel je priponko in se grenko nasmehnil. Morda pa je res najbolje, da Balkanija prevzame evrosmetišče, pozneje pa še svetovno odlagališče posebnih odpadkov, pobira skladiščnino in z njo odplačuje stoletne dolgove in vzdržuje vrlo vojsko, ki jo vsi drugi odpuščajo. Angleži so si v Evropskih združenih državah izborili pravico, da imajo še dandanes kralja, zakaj Balkanija ne bi imela vojske? Vojaški mimohodi in vaje bi lahko privabljali množice radovednežev z vsega sveta, tako kot jih kronanja angleških kraljev.

»Hej, Gapa!« Mojca ga je zmotila med pikrimi mislimi. »Greva v oblačilnico po večerne obleke. Pilštajn nama je odobril elektrovoz do Cankarjevega doma.«

Mojca je sijala od dobre volje in zdravja. Njen čutni nasmešek, pri katerem je kazala čudovite bele zobe do dlesni, je zbudil v Gapi mrščeče skomine v obmodju, čeprav se je zaklel, da se ji ne bo več dal spraviti s tira. Vendar ga je najbrž res uročila in ujet je bil v začaran krog: edino ona ga je čutno vznemirjala in edino ona ga ni bila pripravljena potešiti.

»Greva,« je kilavo rekel.

V    veliki oblačilnici videa, kjer so bila na izposojo vsakršna oblačila, je Mojca odšla v ženski oddelek, Gapa pa je potarnal postarani gardaroberki, da ne ve, kaj bi oblekel za večerno predstavo v Cankarjevem domu. Z vodeničnimi očmi ga je premerila od nog do glave, še posebej hlačni razporek, potem pa je izginila med labirintom obešenih oblek.

V    oblačilnici je bilo kljub prezračevanju zatohlo, vonjalo je po cimetnem razkužilu in Gapa je lovil zrak. Vse bi dal za pločevinko korenčkovega soka.

Naposled se je le primajala garderoberka in zložila predenj svetlikajoč se zlat suknjič z dolgimi škrici, ohlapne pumparice zelenkaste barve kosmuljinih plodov, srebrne dokolenke in čipkasto belo srajco. Prinesla je tudi karminasto samoveznico in mednožni vložek, ki naj bi poudaril moškost v hlačah.

»Tega ne bom potreboval,« je nasajeno rekel Gapa.

»Sem si mislila, da ne. Je pa ta čas vložek zelo v modi, nekateri celo pretiravajo z velikostjo,« je odvrnila ženska.

Stopil je za pregrajo in se hitro preoblekel. Sam sebi se je zdel kot pajac: zadnja moda ali ne, bil je navajen pripravnih pohodnih oblek z veliko žepov in v barvah, ki se niso takoj umazale. Še posebej je pogrešal kombinko na glavi: imel je občutek, kot da mu manjka del telesa.

Prišla je Mojca v temno modri prilegajoči se dolgi obleki s kretskim izrezom na prsih in Gapa je nehote zakolobaril z očmi okrog bradavic, ki si jih je nališpala z bleščečimi srebrnimi svetlicami. Lase si je spet spravila v nezaslišan nered, kar je tudi bilo po zadnji modi.

»Čudovit si, Gapa!« je vzkliknila in si ga ogledala z vseh strani. »Človek te komaj spozna. Samo lase si še moraš urediti. Dovoli, imam magnetni trdilec.«

Bil je preveč razmehčan, da bi se uprl; Mojca mu je posula ruse lase z zlatim prahom in začela oblikovati pramene tako, da je bila njegova glava kmalu podobna kostanjevi ježici. Vdano se je opazoval v ogledalu, kako se spreminja v urbanskega modnega omejenca. Lepa reč: polaščajo se njegove zadeve, povrhu pa ga še šemijo v zanj najbolj priskutno bitje, za katero sploh ne veš več, kakšnega spola je.

»Tako,« je zmagoslavno rekla Mojca. »Zdaj si pripni na samoveznico še stičnik in vloži slušalko v uho. Preveriti morava zvezo.«

Ubogal je in naredil kisel obraz, ko je potiskal polžasto napravo v ušesno školjko. Dekle se je ukvarjala s svojo zapestnico in kmalu mu je v ušesu predirno pisknilo, nato pa je zaslišal Mojčin glas:

»Se slišiva?«

»Se,« je klavrno odvrnil.

»Kličem izhodno mešalno mizo. Me slišite?« je nadaljevala Mojca.

»V redu, golobčka,« se je oglasil Pilštajn. »Gremo. Elektrovoz vaju čaka pred vhodom.«

Vožnja skozi Ljubljano s posebnim vozilom videa je bila doživetje. Elektrovozove so imeli samo reševalci, gasilci in civilna samozaščita, zato so le redki brzeli skozi mesto na skoraj neslišnem vozilu. Ljudje na drčnikih so z zavistjo gledali, kako mimovozeče med vožnjo hladi veter, saj je bil večer soparen in zadušljiv.

Cankarjev dom je bil za čarovniški kongres posebej razsvetljen in okrašen. Že zunaj je v somrak mežikalo nešteto elektrofoničnih in holoskopskih reklam za posamezna čarovniška združenja in njihove izdelke. V preddverju je bila svetovna razstava čarovniških pripomočkov, kjer je bilo na kupu vse od prvobitne afriške zarekovalne dromljice do trirazsežnostne holografske čaranke. Stalna zaznamba pogubnega križanja Hartmannove in Curryjeve točke z močnim zemeljskim prelomom, vodno žilo in tehničnim sevanjem, ki jo je postavilo slovensko žarkočutniško društvo, je bila videti kot del čarovniške razstave: v prozornem valju od stropa do tal je viselo siderično nihalo, ki je ob dotiku medeninastega dotikališča začelo bolj ali manj nihati, odvisno od žarkočutniške dovzetnosti obiskovalca. Mojci se je vrtelo na vso moč, Gapi pa je komaj malenkostno zanihalo. V Evropi je bila samo še ena podobna točka: v Pragi, na stopnišču sodne palače. Današnji čas, ko je bila za vsako gradnjo obvezna predhodna žarkočutna preiskava tal, bi Cankarjev dom zaradi te točke nikoli ne dobil gradbenega soglasja mestnega županstva.

»Kje sta, golobčka?« je Gapa zaslišal Pilštajnov glas v ušesu.

»V preddverju Cankarjevega doma si ogledujeva čarovniško razstavo,« je odgovoril.

»Zasedita svoja sedeža v dvorani. Izbral sem ju blizu izhoda. Če bi šlo kaj narobe, se takoj umaknita. Dogodek pričakuj tedaj, ko bo del sporeda evropskega baleta prevzelo omrežje mondovidea. Smo se razumeli?

»Smo, Davorin.«

»Računam na vaju. Sta najbolj uigran par na videu.«

»Brez skrbi. Obvladala bova položaj.«

Pri sebi pa Gapa ni bil tako gotov. Obvladoval je položaj, kadar je imel poveznjeno kombinko na glavo in je pred sabo na prikazniku videl sliko, ki jo je snemal, in se preklopil tudi na sliko, ki je prihajala z izhodne mešalne mize. Ni pa imel dobrega občutka s skrito slušalko v ušesu in stičnikom v okrasni priponki.

Pridružila sta se občinstvu, ki je prihajalo v veliko dvorano, in poiskala svoja sedeža.

»Pilštajn je res mislil na vse,« je ugotovila Mojca. »Imava lep razgled po dvorani in na oder, mimogrede pa sva tudi zunaj.«

»V Cankarjevem domu se vselej počutim kot v kletki. Še zlasti zdaj, ko čakam na mačka v Žaklju.« Mojca ga je samo presenečeno pogledala. »To je star slovenski izraz, ki sem ga slišal od Črnolesnika, pomeni pa neko skrito reč. Tudi ti si mucka v Žaklju.«

»Kako to misliš?«

»Tako ... Deviške trikotnike nosiš ...«

»Gapa, Gapa, kdaj boš spoznal, da ženska odprtina ni ženska duša?«

Pisk in spet se je oglasil Pilštajn.

»Sta na mestu?«

»Sva,« je odgovoril.

»Mojca, preklopi na stalno zvezo z vsemi kanali,« je naročil urednik. »In pazita, da ne bo nihče mislil, da sta kaj drugega kot zaljubljen parček na čarovniški prireditvi.«

Dekle se je neopazno dotaknila nekaterih drobnih tipk na zapestnici in Gapa je zaslišal pogovore med izhodno mešalno mizo in režijo v Cankarjevem domu. Prav zdaj so preverjali slikovne in zvočne zveze in se pripravljali na oddajo.

Luči so še vse gorele in Gapa je naslonil svoj nemirni pogled na Mojčine prsi. Bile so res imenitne: samostojeće, jedre in izzivalno obarvane. V dvorani zanesljivo ni bilo podobnih gričkov, čeprav so mnoge ženske nosile kretske izreze ali pa so si

prsi pokrivale le s presojnimi ogrinjali. Bilo mu je žal, ko so začele luči v dvorani pojemati. Sklonil se je Mojčinemu oprsju in prilepil sesajoč poljub na desno dojko.

»Nepoboljšljiv si,« je šepnila.

»Slišala si, da morava biti zaljubljen parček.«

»Pst!« je siknila in ga nalahno odrinila s prsi. »Šlo bo v omrežje!«

Luči so skoraj povsem ugasnile in oglasila se je kromofonična glasbena vpeljava. Zavesa se je počasi razmaknila in v soju žarometov, utripajočih po glasbenih nihajih, se je začela premikati plesna skupina vseevropskega baleta. Gola telesa so vzdrhtevala skupaj z glasbo in lučjo. Iz prepletenih udov se je izluščila glavna plesalka in zaplesala čuten ples. Kožo je imela posuto z odsevnim prahom in svetlikala se je v menjajočih se barvah žarometov; ker je bila talna ploskev zatemnjena, je imel gledalec vtis, da se baletka dviga od tal in polzi nad glavami ostalih. Zdaj je izplesal iz še vedno sklenjenega gozda teles plesalec, ki se je pridružil plesalki.

»Režija v Cankarjevem domu, pozor!« je zaslišal Gapa ukaz Pilštajna. »Vključujemo se v mondovideo!«

Srce je občutil v grlu, čeprav se ni še nič zgodilo. Baletnika sta plesala naprej, moški je dvigal žensko v zrak in tako je švigala kot velikanska kresnica po zatemnjenem prizorišču, bila sta na vrhuncu svoje točke, tedaj pa so se v hipu prižgale vse luči, kromofonična glasba je utihnila in baletniki so presenečeni obstali.

Na balkonu je nekdo skozi govorilo začel vzklikati: »Črni les

- slovenska vest!« in kmalu je to za njim ponavljala vsa dvorana. Skozi stranski vhod so na oder prihiteli fantje in dekleta, oblečeni v prastare slovenske narodne noše; vodil jih je zastavonoša s trobojnico, ki je imela na belem polju pet lipovih listov. Na odru so razvili dolg napis: ODCEPITEV - SECESSION.

Evropski baletniki so še vedno stali na odru kot lipovi bogovi. Mežikali so v svečavo in si z rokami zakrivali spolovila, kakor da jih je nenadoma sram golote.

»Imamo težave z varnostniki Cankarjevega doma,« je sporočala režija izhodni mešalni mizi. »Preprečili nam bodo snemanje.«

»Gapa, prevzemi!« je vzkliknil Pilštajn.

»Prevzemam,« je mirno odgovoril. »Skrivači v dvorani, poslušajte me: kamera ena - vbližaj zastavo, dvojka - drži napis, trojka - sprehod po množici, štirica - vbližuj podrobnosti. Obdržite zvok!«

Zdaj je bil Gapa v svojem elementu. Med občinstvom, ki je kot obsedeno skandiralo: »Odcepitev!« je bil popolnoma skrit, saj razburjeni varnostniki niso mogli blizu. Režija se ni več oglašala in vedel je, da je zdaj res vse v njegovih rokah.

»Mešalna miza, dobivate sliko?« je vprašal.

»Dobivamo, Gapa,« je odgovoril Pilštajn. »Samo tako naprej.«

»Mislim, da bodo zdaj poskušali ugasiti luči.«

»Brez skrbi, med občinstvom imamo ljudi z močnimi svetilkami.«

Gapova slutnja se je hitro uresničila. Dvorana se je zatemnila, vendar le za hip. Z balkona so zasvetili močni žarometi, ki so se usmerili na oder, kjer je skupina v narodnih nošah zarajala v krogu in se ovijala s protestnim napisom. V sredi je poskakoval zastavonoša. Baletniki so med temo zginili s prizorišča.

»Vse kamere proti odru!« je ukazoval Gapa snemalcem. »Ena - vbližuj, dvojka - vbližuj, trojka - drži zastavo, štirica -oddaljuj!«

»Temne sile nas ne bodo pregnale s temo!« je vpil glas po govorilu. »Prižgite kresničke in zapojmo Zdravljico!«

V dvorani se je prižgalo na stotine odsevnih prometnih kresničk. Nekateri so ukresali plinske vžigalnike in dvorana je bila videti kot veliko jezero luči.

»Trojka - obdrži zastavo! Vsi drugi - snemajte dvorano. Enka - vbližuj obraze!« je dajal Gapa napotke skritim snemalcem.

Iz stoterih grl je zadonela neuradna slovenska himna: ljudje so vstali, luči so migljale, zastava vihrala; celo Gapo je ganilo, Mojca pa je pela s solzami v očeh.

»Čestitam, dobro opravljeno!« je sporočil Pilštajn. »Niste več v omrežju. Umaknita se.«

Neopazno sta se z Mojco izmuznila iz dvorane. Gapa je prevevalo zadoščenje: ves svet je zvedel, da se Slovenija želi odcepiti od Balkanije.

TRETJANAREKOVALNIŠKA PLOŠČICA 270. Zasuk..

Trinajsti dan protestnega stradanja

Ponoči je besnela nevihta, strele so se sekale v bližnje smreke, in danes se veliko lažje diha. (Premolk.) Lažje se diha, vendar mi zaradi tega ni nič bolje. To sem tudi pričakoval. Blaženi dnevi, ko sem se brez hrane počutil neskončno lahkotnega in svobodnega, niso mogli trajati. Drugače bi vsi ljudje stradali.

Stradež pa je breme, je križ, ki sem si ga naložil za Slovenijo, mojo deželo. Neverjetno, s kakšno ihto se lakota zajeda v želodec oziroma v možgane. Človek hoče razmišljati o visokih ciljih, se vzdigniti nad vsakdanjost, pa se mu v mišljenje zaseka krvosesna sla po hrani. Včasih se vprašujem, zakaj je narava izoblikovala v človeku tako močan gon po prehranjevanju. Vsa človeška veleumna dognanja in spoznanja se začno in nehajo pri skorji kruha.

Lakota me preganja celo v sanjah: noči so prava mora, saj se mi nenehoma sanja, da jem in jem, a nisem in nisem sit. Čutim, kako mi delujejo vsa prebavila, kako se mi želodec polni s hrano, kako se mi hrana premika v črevesju, lakota pa me še naprej grudi z nezmanjšano močjo. Po takih sanjah se zbujam izčrpan, počutim pa se bedno in oslabelo; najbrž imajo tak občutek bolniki s hudo drisko.

Postaja mi jasno, zakaj je bila v prejšnjih časih gladovna stavka tako upoštevana oblika protesta nemočnih posameznikov. Narediti samomor z zažigom, obešenjem, strelom, strupom - vse to je stvar trenutka. Gladovanje pa pomeni samomor vsako

sekundo, vsako uro in vsak dan znova. Spet in spet je na preizkušnji človekova volja in odločenost, da ne bo užival hrane. (Premolk. Zadihano sopenje.) Stran, malodušje, stran črne misli. Stran omahujoča urbanska sebičnost. Umika ni, umika ni, zmagati je treba ali umreti, nazaj ni poti.. . Tudi če ne bom dosegel nič več kot to, da je slovenski človek naposled glasno izrekel besedo odcepitev, odcepitev, ki je bila v zgodovini slovenskega naroda vselej neizgovorljiva, potem moja žrtev ni zaman. Ne gre mi v glavo, da se te besede drži taka nezaslišanost; čemu bi bila odcepitev majhnega naroda od večje države razdiralno in nevarno dejanje, zaradi katerega so dobivale božjastne napade najprej AvstroOgrska, potem kraljevina in republika Jugoslavija, zdaj pa naša vrla Balkanija? Komu bi škodila avtonomna, zedinjena država Slovenija, v pluralistični svetovni ureditvi, kjer zginevajo meje med državami in zvezami držav, ostajajo pa avtonomije narodov? Naposled bo treba sprožiti še eno zahtevo, zahtevo po narodnem zedinjenju Slovenije, z neokrnjenim ozemljem na Primorskem in Koroškem. Tudi tega ne morem razumeti, da sosednji narodi še vedno nočejo Slovencem priznati samobitnosti, čeprav smo že tisočletja tu, na južnem evropskem križišču. Kar neverjetno je, da v današnjem času, ko so dokončno premoščene globalne ideologije, ko so se ideološke politične stranke umaknile interesnim združbam, obstaja odprto slovensko vprašanje: Slovenija je namreč upravno dejansko razkosana med Balkanijo, Avstrijo in Severno Italijo, čeprav je slovensko ozemlje kulturno in trgovinsko že dolgo časa zaokroženo. Slovenci moramo sprožiti v Združenih narodih tudi vprašanja naraščajne kvote naših rojakov, ki živijo pod upravo sosednjih držav. Ni pravično omejevati rojstev malemu narodu, ki ni nikomur nikdar naredil nič hudega.. . Nič hudega... (Sopež.)

Pisatelj Albert Švigelj se je zastrmel v gozdni obronek, kjer so se vabljivo rdečile robidnice, vse črno jih je bilo, mokro so se lesketale v dopoldanskem soncu in so ga popolnoma prevzele.

Misli o združeni Sloveniji so izpuhtele kot dim, mojstru je osuhnelo grlo in se začelo tako močno stiskati, da ni mogel več narekovati. Nezadržna sla, da se požene v grm in začne smukati vabljive plodove, ga je tako prevzela, da se je oprijel mize kot rešilne bilke pred živalskim nagonom. Zgrozil se je nad samim seboj. Že nekaj časa se mu je dogajalo, da je vse pogosteje dojemal svet okoli sebe kot skladovnico hrane: kadar je zažvrgolela ptica na veji, je razmišljal, kako bi ji zavil vrat, jo oskubel in snedel kar surovo, v mislih je žvečil travo, cvetlice, zalotil se je celo pri mislih, kako bi s kolom potolkel Čara, o groza vseh groz, včasih so ga obhajala celo ljudožerska in samojedna nagnjenja. Vsega tega seveda ni zaupal narekovalniku, sram ga je bilo zaradi izgubljenega človeškega dostojanstva. Tudi doktorice Romane ni poklical, čeprav je večkrat že imel v rokah videofon.

Stiskal je pesti, da so mu členki pobeleli in se prisilil, da je odvrnil pogled od robidnic. Še dobro, da se mu je to posrečilo, kajti na stezi se je prikazala Liza z loncem čaja v rokah. Lepa reč, če bi ga zalotila v grmovju robidovja, vsega popacanega okrog ust s črnikastim sokom robidnic. Tako resno je jemala njegov stradež, da bi jo to najbrž hudo prizadelo.

Čaj, ki mu ga je nosila, se mu je zdel iz dneva v dan bolj grenak in bolj zelen. Od tega čaja ga je slabilo in zdaj je bila že njegova scalnica prav tako zelena kot tekočina, s katero se je nalival.

»Bog daj dober dan, mojster!« ga je že od daleč pozdravila.

»Bog daj, Liza,« je hripavo odvrnil.

»Ponoči je hudo treskalo.«

»Kar preveč. Mislil sem, da bo polomilo vse smreke naokrog.«

Liza je postavila čaj na mizo in si popravila naglavno ruto; gledala je pisatelja in njene kot plavica sinje oči so se orosile.

»Prisedite,« jo je povabil k mizi.

Sedla je, mencaje dlani v naročju. Potem je s tresočim se glasom rekla:

»Mojster, gledam vas in vsak dan ste slabši. Kaj ko bi odnehali?«

To ga je res presenetilo. Vse je prej pričakoval od Črnolesnice kot te besede.

»Odneham naj? Zdaj, ko so oči vsega slovenskega naroda uprte vame?« je vprašal.

»Sinoči smo gledali video... Povedali so, da bo o odcepitvi in evrosmetišču razpisan referendum.«

»Končno. Saj to vsi pričakujemo.«

»Že res, ampak zvezna vlada v Beogradu se glede tega sklicuje na zakonik, po katerem je za tako odločitev predpisano neposredno glasovanje, ne pa videoreferendum, kot smo vajeni. Priprave na neposredno glasovanje bodo trajale najmanj dva meseca...«

Alberta je spreletela mrzla zona. Skoraj telesno je dojel težo te novice: še najmanj dva meseca lahko ostane vojaštvo v Črnem lesu, to pa pomeni, da bo moral gladovati do smrti ali pa odnehati. Kje je zdaj prekleti stikavt Gapa s svojimi tremi dnevi posta? Že nekaj dni ga ni na spregled, prej pa je vsako jutro kot krokar priletel na Zaklenišče. Že ve, zakaj ne pride. Potlačil ga je v ta drek, zdaj bo pa stisnil rep med noge. Tako je, če zaupaš videostikavtu, prodani duši, ki misli samo na svoj dobiček in slavo.

Jeza je nenadoma pritisnila lakoto v ozadje in Albert je bil skoraj vesel, da jo je nekaj le prelakotilo.

»Ne bom odnehal, Liza,« je slovesno rekel. »Ne bom snedel besede, ki sem jo dal pred svojim narodom! Dokler ne odpeljejo iz Črnega lesa, kar so pripeljali, bom vztrajal, in če bo treba -tudi do smrti!«

»Veliki mož ste, mojster, kaj naj vam rečem jaz, ki sem navadna kmetica?« Liza je vzdihnila in vstala. »Molila bom za vas.«

»Moli, Liza. Bog pomagaj Sloveniji.«

»Ja, bog ji pomagaj,« je odvrnila in z namrščenim čelom pogledala navzgor: nad Zaklenišče sta se v loku spuščala dva

petsedežna samoleta z znaki zvezne države Slovenije na krilih in trupih. »Kaj pa je zdaj to?« je prepadeno vprašala.

»Ne vem. Kaže, da smo dobili visok obisk,« je odvrnil Albert in zaprl narekovalnik.

Samoleta sta pristala in na jaso so poskakali mišičnjaki v zlatkastih letalnih oblekah in z rdečimi čepicami s senčniki na glavah. Izprožili so stopnice in po njih je stopil mož v temno modri poslovni obleki. Imel je snežno belo srajco z visokim ovratnikom in srebrno sive skodrane lase.

Pisatelj je najprej pomislil, da prihaja kakšen katoliški dostojanstvenik. Šele čez čas se mu je posvetilo, da je to sam predsednik slovenskega državnega sveta Gregor Skok, obkrožen z mišičnjaki. Srce mu je samoljubno poskočilo: naposled se je vrli oblastnik le moral ukloniti in priti k pisatelju, čeprav ga je dotlej na veliko omalovaževal. Zbral se je in pripravil, da bo pri tem srečanju zadržal dostojanstvo in da ga oblastniški sij ne bo zmedel. Trd, oster kot britev bo, pa naj bo namen tega obiska tak ali tak.

»Grem,« je zmedeno rekla Liza.

»Ni treba, kar ostani. Tu si ti gospodarica in predsednik Slovenije je samo gost.«

»Pa vendar bi šla. Pripravila bom malico za obiskovalce...«

»Dobro, če tako hočeš.«

Liza je urno vzela pot pod noge in se na daleč izognila predsedniku in njegovemu pisanemu spremstvu. Je pa, kdove od kod, prihitel mišičnjak Hugo in ustavil prihajajoče. Krilil je z rokami in očitno razlagal, da ne morejo vsi k brunarici. Naposled je ob predsedniku res ostal samo eden mišičnjak, drugi pa so se vrnili k samoletoma.

Zdaj je Albert tuhtal, kako naj sprejme oblastnika: naj vstane ali ostane sede na klopi? Naj se prikloni ali ne? Kje je meja med klečeplazništvom in oliko?

Sivi lasje prihajajočega predsednika so se tako svetlikali in frleli v dopoldanski sapi, da se je Albert odločil in počasi vstal. Gregor Skok je le bil starejši.

»Kar sedite, mojster, sedite,« je spregovoril Skok z nosljajočim glasom in ponudil pisatelju roko. »Želim vam dober dan!«

»Dober dan, občan predsednik. V čast mi je vaš obisk. Boste prisedli?« Albert je govoril kar se da hladno, da ne bi možakar mislil, da je napravil nanj kakšen vtis.

Oblastnik je previdno sedel na klop z druge strani mize in sklenil roke pred sabo. Bil je križemgled in Albert ni vedel, ali njegove pretkane sive oči opazujejo lastne roke ali gledajo vanj.

»Kakšen zrak!« je vzneseno dejal in globoko vdihnil. »Kako ubrana narava, kako prvinska in neomadeževana! Zdaj vas še bolj razumem, mojster Švigelj. Videoposnetki ne morejo pričarati vseh lepot roškega krajinskega rezervata.«

Zaman se je pisatelj trudil, da bi ujel pogled predsednika državnega sveta in ugotovil, kam pes taco moli in ali misli iskreno.

»Res je, kar pravite, občan predsednik,« je trdo rekel. »Zato je Črni les tembolj črn madež na tem krajinskem biseru.«

»Saj, saj. Neprijetna reč. Skrajno neprijetna. Verjemite mi, da o vsem tem nisem bil obveščen. Zvezno vojaštvo in poslovneži so delali kar po svoje.«

»Komaj verjamem. To je vendar v nasprotju s temeljnim zakonikom Balkanije.«

»Na žalost so našli v tem zakoniku luknjo: v primeru, ko zvezna blagajna ne more zagotoviti vzdrževanja vojske, si armada lahko poišče denarne vire sama ali pa se uvede obvezni prispevek po vsej državi.«

»Neverjetno, kako je mogoče takšno dovolilo v zakoniku!« se je zgrozil Albert.

»Avtomatično so ga prepisali iz nekdanjih ustav. Saj pravim, luknja. Pa ni samo ta. K vam sem prišel zaradi neke druge luknje v zakoniku Balkanije ...«

Eno Skokovo oko je krožilo po krošnjah smrek, drugo je strmelo mimo pisateljeve glave. Potem se je izza njegovih ozkih ustnic poblisknilo umetno zobalo.

»Povedal sem že, da popolnoma razumem vaše ogorčenje in revolt slovenskega naroda nad tem, kar se dogaja v Črnem lesu.«

»Imel sem vtis, da je stališče slovenske oblasti nekoliko drugačno,« je pikro pripomnil Albert.

»Uradniki, mojster, uradniki so krivi. Odslovili smo Kljuna iz informacijske pisarne državnega sveta zaradi neodgovornih in za vas žaljivih izjav na videu. Tudi moj podpredsednik Primož Samec je resno pokaran zaradi stališč do evrosmetišča, ki niso stališča slovenskega državnega sveta. Vidite, mojster, zato sem zdaj tu sam osebno in se bova pogovorila na štiri oči.«

»O čem, občan predsednik? O čem naj bi se midva pogovarjala?« Albert se je nasršil kot jež. Pri politikih nikoli ne veš, kdaj te bodo speljali na led. Zato je sklenil biti skrajno pozoren.

»O neki za vas zelo pomembni zadevi. Moram reči, da je po zaslugi videa dobil vaš zasebni protest tak obseg, da je postal slovenska javna zadeva. In zato sem tu. Mojster, dosegli ste več, kot je zmožna naša pluralistična politika. Ste pravi mož o pravem času na pravem mestu.«

Le hvali, le hvali, si je mislil Albert. Na koncu pa boš prišel z barvo na dan.

Skokove križemglede oči so švigale sem in tja.

»Mojster, častno lahko odnehate,« je naposled slovesno rekel.

»S čim naj odneham?« je ogorčeno vprašal pisatelj.

»Z gladovanjem. Dosegli ste, da se je zadeva Črni les povezala z vprašanjem odcepitve Slovenije od Balkanije. Za splošno zahtevano odcepitev pa je potreben referendum. Klasični referendum. To je tista druga luknja v zakoniku Balkanije, o kateri sem vam govoril.«

Zdaj se je Albert kljubujoče nasmehnil. To ima za bregom, prodana duša! Jeza in trma sta ga tako zagrabili, da je nenadoma začutil v sebi novo moč za kljubovanje.

»Nisem politik, da bi požiral svojo javno zaobljubo,« je s povišanim glasom rekel. »Vztrajam pri zavezi: dokler iz Črnega lesa ne odpeljejo zadnjega sarkofaga s strupninami, ne bom jedel!«

Predsednik državnega sveta ni mogel skriti razočaranja in rahle nejevolje, ki sta se prikradla v njegovo prijazno besedovanje.

»Ne ustvarjajte še naprej napetosti,« je rekel. »Dosegli ste, kar ste želeli, slovenski narod bo izrekel svojo odločitev o evrosmetišču in odcepitvi. Ne mečite zdaj pasjih bombic slovenski vladi pod noge. To ni v prid avtonomije Slovenije. Kako naj v Beogradu zagovarjam zakonite pravice, če bomo imeli drhal na ulicah?«

»Saj to je tisto,« je ostro odvrnil Švigelj in vsako besedo podkrepil z udarcem pesti po mizi. »Slovenski voditelji se že od nekdaj samo zagovarjate v Beogradu, vselej ste klečeplazili in bili poslušni osrednjim oblastem, namesto da bi udarili po mizi! Povejte mi, so se kdaj v Beogradu zagovarjali voditelji drugih balkanijskih držav? So kdaj prosili za svoje zakonite pravice?«

»Nisem prišel razpravljat z vami o politiki slovenske vlade, občan pisatelj,« je užaljeno rekel Gregor Skok in vstal. »Pripeljala sta me zgolj človečnost in upanje, da se bova sporazumela. Klasičnega referenduma tehnično ne moremo izvesti tako hitro, da bi vi preživeli, če boste nadaljevali gladovno stavko.«

»Klasični referendum so nam vsilili v Beogradu!« je vzkliknil Albert in tudi vstal.

»Povedal sem že, da je luknja v zakoniku in da ne moremo nič pomagati. Bodite pametni; saj ni treba obešati na veliki zvon, da ste odnehali. Znebite se videa; mar ne vidite, da vas imajo samo za sredstvo, s katerim v poletni suši pritegnejo gledalce pred videorame? Vi ste njihova politična limanica.«

»Ni res!« je ogorčeno vzkliknil pisatelj.

»Pa je. Ne opažate, da se video čedalje bolj izmika kakršnemukoli nadzorstvu in postaja svetovna velemoč. Pisatelj ste, dobro veste, da nista oblast in politika, ampak da je video zadušil

pisateljevanje in vse druge umetnosti, da je pogoltnil časnikarstvo in da bo imel kmalu vse niti življenja v svojih rokah. Nekega dne se bo človeštvo znašlo v planetarni tiraniji videa.«

»Še vedno bolje video kot siva, nesposobna pluralistična vlada!« je z gromovniškim glasom poskušal Albert odvrniti resnico predsednikovih besed.

Gregor Skok je pomignil svojemu mišičnjaku in se brez pozdrava napotil v vladni samolet.

Takrat, ko je iz kmetije prišla Liza s košaro prigrizka za ugledne goste, sta se samoleta že vzdignila in hušknila nad smrekami na severozahod.

Za Lizo je veselo skakljal Čaro, mahal z repom in bevskal v nebo.

»Liza!« je zavpil Albert. »Pes!«

»O, Jezus,« se je zgrozila. »Pozabila sem...«

Utrujen je Albert spet sedel. Še sreča, da so odleteli in niso videli psa. Čara namreč za javnost ni bilo več: bil je žrtev vojaškega laserskega ubojnika. Tako je bilo prikazano na videu in to je bila zdaj javna resnica.

Naposled bi lahko tudi sam umrl le za video... Albert se je odločno otresel te pošastne misli. Ni pa se mogel znebiti neprijetnega občutka, da sodeluje v grdi zaroti videa.

VIDEOSPORED L 2087 M 8 D 18 U 20.10 ^ ODJEM: 807.013 MIRUJE

SLIKA: Sipina peska v puščavi.

ZVOK: Vzhodnjaška glasba.

SLIKA: Po sipini se prismuča dekle, ki ima na sebi samo smučarske čevlje in bleščeče se trikotke. Odpne smuči in jih postavi predse, tako da se med dojkami vidi napis SPS ELAN. ZVOK: Sladkoben dekletov glas: »Bi se smučali po mojih gričkih? Magnotronske Elanove smuči drsijo povsod. Stopetdesetletna tradicija, svetovni sloves!«

SLIKA: Vbližanje na dekletovo dojko, po kateri prismuča smučar s slovensko trobojnico v rokah. Preliv.

ODJEM: 798.530 PADA ZVOK: Napovedovalčev glas: »Že dobro, dragi prijatelji videa, ni vam všeč Elanova limanica. Se bomo potrudili z drugo. Zdaj pa nadaljujemo z novicami.«

SLIKA: Vladni samolet pristaja na Balantičevem trgu pred zgradbo državnega sveta. Predsednik izstopa, obkrožen s svojimi mišičnjaki.

ZVOK: »Naš upoštevani predsednik državnega sveta Gregor Skok se vrača s skrivnostnega poleta.«

SLIKA: Mišičnjaki odrivajo snemalce videa.

ZVOK: »Kje je bil, ni hotel dati izjave. Vendar so nam naši zaupniki sporočili, da je obiskal pisatelja Alberta Šviglja, ki protestno gladuje na Zaklenišču nad Črnim lesom.«

SLIKA: Stari posnetek Šviglja, ki se zaobljublja.

ZVOK: »Ne vemo, kaj je hotel predsednik slovenskega državnega sveta od gladovnika, ki je razburil slovensko javnost in sprožil pobudo za odcepitev.«

SLIKA: Odlomki posnetkov spopada Zelene brambe z vojaštvom pri Črnem lesu, streljanja na Čara in protestnih izgredov v Cankarjevem domu.

ODJEM: 860.402 RASTE ZVOK: »Žal je Gapa Zakotnik, naš posebni poročevalec o zadevi Črni les, že nekaj dni na mednarodnem izletniškem ozemlju na Brionih, kjer ima posebno nalogo. Zato nimamo podrobnejših novic iz Črnega lesa. Vladna informacijska pisarna pa nam je naročila, naj poslušalstvo obvestimo, da je slovenski državni svet v skladu z zveznim zakonikom Balkanije imenoval posebno komisijo za pripravo in izvedbo vseljudskega referenduma o odcepitvi Slovenije od Zveze držav Balkanije.«

SLIKA: Razposajena napovedovalka v vijoličasti kretski bluzi, iz katere štrlijo koničaste prsi, pomežikne gledalstvu.

ZVOK: Dekle z nekoliko robatim glasom: »Slovenci, imeli boste zgodovinsko priložnost na starosveten način izraziti svojo voljo: dati slovo Balkaniji in se znebiti evrosmetišča ali pa ostati v zvezi bratskih držav in obdržati EOPO Črni les. Črni les -slovenska vest! Zdaj pa - videoerotična nadaljevanka!«

Med pinijami in stoletnimi črnimi hrasti so žagali škržati, sončni žarki so migotali skozi igličevje in ustvarjali premikajočo se preprogo na asfaltirani poti, dišalo je po boričju, žajblju in rmanu, zrak je bil nasičen z vonjem morja.

Gapa in Mojca sta poganjala pedale štirikolesnika. Pod zeleno platneno streho je prijetno pihljalo. Vozila sta počasi in se razgledovala po okolici. Gapu pa se je vedno znova ustavljal pogled na Mojčinih kolenih, ki so se med vožnjo skladno pregibala. Na sebi je imela samo zlate trikotke, širokokrajčen bel klobuk in skarabejevsko zlate protisončne naočnike s senčnimi režami. Globoko je dihala in prsi so se ji enakomerno dvigovale. Dvigovala pa se je tudi Gapova moškost, naj se je še tako trudil, da bi posvečal temeljno pozornost izjemnim brionskim lepotam.

»Gapa!« se je očitajoče oglasila Mojca, ki je opazila bohotenje njegovih raztegljivih kopalk.

»Ne morem pomagati,« je skrušeno rekel. »Nikoli se mi ne bo posrečilo postati ud spolnovzdržniške združbe.«

»Res bi moral na tečaj k Ramonu Mahabvaliju.«

»Saj vidiš, da ne utegnem. Vse bolj me vpletajo v ta odcepitveni cirkus ...«

Krepko je pljunil na cesto. Res je bil nejevoljen, da le kaj. Pilštajn ga je spravil sem na Brione, kjer se slovenski odcepitelji skrivaj pogajajo s komisarjem svetovne komisije za pravice

narodov in ras. Pogovori so bili v znameniti Beli vili, ki so jo stražili mišičnjaki Združenih narodov, in tako sploh ni mogel blizu. Zapravljal je čas in čakal, da ga Pilštajn pokliče.

»Slabo vest imam,« je potožil Mojci. »Pustil sem Bertija na cedilu zdaj, ko me najbrž najbolj potrebuje. Tu uživam, on pa mora sprejemati najtežjo odločitev. Upam, da je prenehal z gladovanjem.«

»Brez skrbi. Preveč vnet jedec je, da bi še naprej trmoglavil.«

»Čeprav je zvijača s klasičnim referendumom podla. Zdi se mi, da so se vsi skupaj zarotili zoper ubogega Bertija. In jaz sem ga spravil v to godljo.«

Z jezo je pritisnil na pedale in štirikolesnik je kmalu zavil okrog zahodnega rta otoka. Odprl se je pogled na odprto morje in otočka Galijo in Vango.

Potem sta pripeljala do table z napisom v hrvaščini in človeščini, da si sprehajalec lahko spodaj, petdeset metrov daleč, ob obali ogleda okamenele odtise dinozavrovih stopinj. Gapa je stisnil ročico zavor in ustavil vozilo ob poti.

»Si ogledava še to znamenitost?« je vprašal dekle.

»Seveda. Morda ne bova imela nikoli več priložnosti obiskati Brionov.«

Vzel je s sabo majhno snemalno kamero, Mojca pa čezramko, v kateri je imela stičnik, ki ju je povezoval s Pilštajnom in ga je zato vedno nosila s seboj. Steza do odtisov ni bila posebej urejena. Morala sta prelesti ostre skale in se napotiti po kameniti obali, polni razpoklin, ugreznin in grušča. Mojca, nevajena surove narave, je stopicala kot po jajcih in tu in tam jeknila, kadar je z lahkim obuvalom zadela kamen.

Pomagal ji je premagovati neravna tla in končno sta prišla do srebrne plošče, na kateri so bili v človeščini zapisani podatki

o kamnitih odtisih iz pradavnine. Gapa ni nikoli dobro obvladal človeščine, planetarnega jezika, sestavljenega na podlagi računalniške izbire besedišča, v katerem je bila kvota besed in pojmov soodvisna s številčnostjo posameznih narodov. Razumljivo, da v tem jeziku ni bilo o slovenščini ne duha ne sluha, razen pojma človek, pa še pri tem ni bilo jasno, ali ga je računalnik vzel iz ruščine ali slovenščične. Je pa na plošči bila puščica, ki je kazala v smer, kjer naj bi obiskovalec iskal v kamnini odtisnjene stopinje dinozavra.

Oba je prevzel pogled na triprste odtise, podobne krempljem velikanskega ptiča, ki se je tu zaletel in vzletel na otoček Galijo. Molčala sta. Celo Gapa, ki ni nikoli premišljal o razsežnostih in bistvu časa, je v sebi občutil, kako ga ta odtis povezuje z nekim drugim minulim, vendar v sedanjost odtisnjenim časom. Samogibno je začel snemati prizor. Vbližal je prvo stopinjo in nato začel oddaljevati na drugi pa tretji odtis, na rob obale in čez morje na obris otočka, do obzorja in še naprej v modro nebo, na katerem so se kopičili beli oblaki; to je nekajkrat ponovil in prepričan je bil, da je posnel svoj vtis o poletu nekega praptiča.

Mojca pa je z izrazito žensko radovednostjo pokleknila k sledovom in začela otipavati robove udrtin, kakor da hoče preveriti pristnost dinozavrovih stopinj. Njeno nežno, oblo telo, bela koža in naravno razpuščeni lasje, vihrajoči v vetru z morja, vse to je bilo tako v nasprotju s surovim kameniščem, da je Gapa povečal občutljivost kamere za zlatasto barvo in začel snemati Mojco, ki se je obrnila k njemu, pokazala zapeljive prsi in se zadregavo nasmehnila.

V njeni drži je bilo tolikanj zapeljivosti in čutnosti, da se vrli stikavt ni mogel več premagati. Odložil je kamero in namesto z njenim objektivom začel z rokami polzeti po dekletovem telesu. Ni se upirala, tako kot vselej je sprejemala dotike z mehkobo in podajnostjo, vedel pa je, kaj ga čaka, če bo hotel kaj več.

»Mojca, kaj ko bi se poročila?« je zadihano predlagal.

»To ne bi spremenilo mojih načel,« je odvrnila in mu brez pomišljanja dala vroč poljub.

»Mislil sem, da se z zakonom spremenijo načela vaše združbe.«

»Ne, Gapa. Spolnovzdržništvo je način življenja, ne samo načelo.«

Oklepal se je je kot utopljenec in zaman krotil svoje razburkane strasti.

»Zanimajo me ti vaši sestanki. Kaj počnete?« je vrtal.

»Utrjujemo pridobljene sposobnosti. Poslušamo izkušnje in se pogovarjamo.«

»Pa se kdaj med sabo mečkate?« je hripavo vprašal in se ni mogel otresti žgečkljive misli, kako se Mojca ljubkuje s kom drugim, čeprav ga je obenem žrla ljubosumnost.

»Ne odrečemo se ljubkovanju, če to misliš. Samo tako lahko preveriš in izpopolnjuješ svoje čutenje.«

»Pa ti je pri tem kdaj prišlo?« je šepetal Gapa in ji gladil boke.

»Gapa, ti vedno razmišljaš o ljubezni umazano,« je mirno rekla in mu odsunila roko, s katero se ji je hotel pretipati pod trikotnike.

»Kristus, Mojca!« je ogorčeno vzkliknil. »Je narediti človeka umazano?«

»Je, če je ljudi preveč in če bo ta človek obsojen na človeka nevredno življenje.«

Grizel si je ustnice, poželenje ga je prežemalo do bolečine, v glavi mu je šumelo in nekje na dnu zavesti se je prenikavo izcimljala pošastna misel in želja, da bi zagrabil Mojco za vrat in stiskal, stiskal do konca, nato pa se potešil z njenim mrtvim telesom. Zgrozil se je in z nežnimi božljaji poskušal premagati krvoločne misli, ki so se mu porajale.

»Rad te imam,« je v obupu šepnil in šlo mu je na jok.

»Jaz tudi tebe,« je rekla Mojca in ga nežno stisnila na nedra.

»Povej mi, kaj naj naredim?« Globoko je vzdihnil.

»Umiri se. Poslušaj morje, kako valuje in pljuska ob skale. Prisluhni galebom, kako kričijo. Stisni se k meni... Tako. Premagati moraš slepo poželenje, živalsko paritveno slo, in videl boš, da ti bo lepo. Ure in ure se bova lahko ljubkovala in ne bova končala...«

Oglasil se je neprijeten brlizg v Mojčini torbi. Izvlekla je stičnik in se oglasila:

»Mojca. Poslušam.«

»Je Gapa v bližini?«

»Tu zraven je.«

»Pridita takoj v Belo vilo. Naj vzame kamero, da bo napravil zgodovinski posnetek.«

»Slišal je. Že greva.«

Mojca je spravila stičnik in vstala, Gapa pa je še vedno klečal in jo gledal kot božji volek: ponižno, vdano in nekoliko omejeno. Ponudila mu je roko in pomagala vstati. Potem je poiskala v torbi obleko.

»Dobro, da sva vzela obleko s sabo. Brez nje bi naju ne pustili v Belo vilo.«

Mišičnjaki pred vilo so ju temeljito pretipali in preverili njuni prepoznavni ploščici. Šele potem sta lahko stopila v preddverje sejne dvorane, kjer je čakal Pilštajn.

»Ko pridejo skozi vrata, jih posnemi,« je šepnil Gapu. »Napravi čimveč posnetkov, ti bodo nekoč dokumentarno gradivo. Podpisali so odcepitveno listino.«

Pokimal je, čeprav se je v tej vlogi počutil negotovega. Nikoli ni bil salonski fotograf, celo zaničeval je klečeplazne snemalce, ki so se v slavnostnih oblekah in s posebnimi neopaznimi kamerami potikali po poslovnih in političnih sejah z enim samim ciljem, da dobijo v objektiv pravo osebnost, in to tako, da si bo ta na videu všeč. Bil je stikavt, lovec na posebnosti, ki mu ni bilo nikoli nič sveto in ki se je požvižgal na vse veljake, pomembneže in oblastnike. No, zdaj pa čaka tu kot polit kuža na skrivnostne slovenske odposlance, ki so se pogajali z mednarodnim komisarjem.

Zaslišal je šum drsnih vrat, ki so se odprla kot zavesa pred omizjem iz pravega hrastovega lesa, izza katerega so vstajali sestankovalci. Vzdignil je kamero in začel snemati. Skozi stekleno steno se je odpiral pogled na trato pred vilo, sredozemsko grmičevje in obalo z belim prodom. Premaknil je gumb samodejnega iskalca ostrine in začel sam ostriti sliko od zunanje okolice do notranjosti sejne sobe, izostril je velikanski kristalni lestenec in nato uperil objektiv na omizje.

Takoj ko so opazili snemalca, so se slovenski odposlanci začeli zbirati in razporejati okrog komisarja Združenih narodov: tu je bil novokrščanski duhovnik v črni zaprti obleki, s trdim belim ovratnikom in svetohlinsko pomaziljenim izrazom na licu, predstavnik Zelene brambe v peščeno sivi ohlapni obleki in strumni brambovski drži, zastopnik gasilskih društev Slovenije v starinski gasilski opravi, s katero je najbrž hotel dokazati starožitnost svoje organizacije, zraven je stal zastopnik planincev v žametnih pumparicah in karirasti srajci, pa predstavnica slovenske smučarske zveze, kar je kazal smuški grb na beli trenirki, in še nekaj nedoločenih oseb, ki so bile bržkone poslovneži, zastopniki manj znanih združb in društev, pa tudi predstavniki Furlanije in Koroške. Vsi so kazali očitno pozornost manjšemu, zavaljenemu možakarju z dvojnim podbradkom in golim temenom, ki je nosil velike roževinaste naočnike, skozi katere so zrle vodenikaste oči; na obrazih mu je lebdela rdečica in če ne bi nosil najsodobnejše ukrojene obleke iz magnetno modrega listra, bi ga lahko mirno uvrstil med duhovnike.

Gapa se je nehote namuznil: čudno, da imajo slovenski narodni voditelji že od nekdaj farovške obraze in vedenje. Pomembni debeluhar se je namreč s sklenjenimi rokami nekoliko nagnil k mednarodnemu komisarju, nordijskemu dolginu z zlatimi, nakodranimi lasmi, v snežno belih hlačah in srajci, na kateri se je lesketala zlata razpoznavna ploščica mednarodnih uradnikov.

V ozadju skupine je nekdo razvil novo slovensko trobojnico z lipovimi listi in Gapa je snemal: vsi so gledali vanj in se prisiljeno smehljali, naposled pa so dvignili roke z razprtimi prsti v obliki zmagovitega V. Nekdo je tiščal prste nad glavo komisarja, kakor da bi mu hotel narediti rožičke.

Je rignil gasilec, planinec ali kdo drug, tega Gapa ni mogel vedeti. V slovesni tihoti pa je bil ta rig tako neubran, da se je zaradi pridušenega hihitanja začela Gapi tresti kamera. Vesel je bil, da ima rutinsko vklopljen zvok in da je zaznamoval tudi to zgodovinsko podrobnost za bodoče rodove.

Mišičnjaki so mu s kretnjami dali vedeti, da je snemanja dovolj in naj zapusti sejno dvorano. Ustavil je kamero in odšel skozi vrata, ki so se začela za njim zapirati.

»Si posnel?« je vprašal Pilštajn, ki je čakal pred dvorano.

»Sem. Vso odcepitveno konjušnico imam na ploščici.«

»Daj mi jo.«

Gapa je nejeverno pogledal šefa. Po nepisanih stikavtskih pravilih je bila posneta ploščica vselej last snemalca in je z njo razpolagal po svoji volji.

»Ni še do konca posneta.«

»Kljub temu. Predragocen dokument je, da bi jo nosil s sabo. Dal jo bom takoj prenesti v več primerkov. Če se karkoli zgodi, potrebujeva kritje. Ne bi bil rad edina žrtev odcepitvene obsedenosti. Čeprav ne verjamem, da bi lahko zvezna vlada še kaj spremenila. Zadevo smo internacionalizirali.«

»Vest me peče,« je mrko rekel Gapa in izročil uredniku ploščico. »Zdi se mi, da puščamo Šviglja na cedilu. Evrosmetišče prihaja na drugi tir.«

»Prepričal ga boš, da je pač treba taktizirati. Zadeva Črni les se je razrastla in zdaj gre za višje cilje. Saj mu ni treba obešati na veliki zvon, da nehuje z gladovno stavko. Kratko malo ga ne bo več na videu in ljudje bodo nanj pozabili.«

»Misliš? Bojim se, da ni tako. Nanj so prilepili Zebra, transcendentalci, žarkočutci, v nekaterih starokrščanskih župnijah pri mašah molijo zanj. Ne, Davorin, Šviglja ne moremo več kar zamolčati. Švigelj je slovenski narodni junak.«

»Potem pač pustimo stvarem, da gredo svojo pot.« Pilštajn se je namuznil Gapu, ki je dobil zaprepaden izraz.

»Saj menda ne misliš, da bi ga pustili umreti?« je ogorčeno vprašal stikavt.

»Njegova stvar. Če hoče biti heroj, prav, pomagali mu bomo. Referenduma pa ne moremo pospešiti.«

»Bilo bi podlo ...«

»Gapa, od kdaj pa imaš napade slabe vesti? Stikavt si in dobro veš, da s poštenostjo še noben stikavt ni nikamor prišel.« Pokroviteljsko mu je položil roko na rame. »Ne delaj si skrbi. V Ljubljano se bomo vrnili šele z večernim hitronom. Stroški za vajin hotel so poravnani. Uživajta, golobčka, čudovit dan je, Brioni so pravi raj. Jutri pa obišči našega gladovnika in se pomeni z njim.«

»Sram me je stopiti mu pred oči...«

»Ti si pa res obseden od kreposti. Slaba vest, sram, kaj mi boš še povedal? Sam vidiš, da sva prišla tako daleč, da zdaj ne moreva več nazaj. S Švigljem ali brez Šviglja, Slovenija je pred odcepitvijo. Veš, kaj to pomeni? Davne sanje naših dedov. Slovenija od Tržaškega zaliva do Gosposvetskega polja...«

»In s Črnim lesom, polnim strupov in žarkosevnih sarkofagov!« je trpko pripomnil Gapa.

»Samostojna Slovenija bo ob svojem času opravila tudi z evrosmetiščem. Sicer pa se mi zdi, da Črni les ni prehuda cena za slovensko samostojnost. Pojdita se zdaj z Mojco kopat. Vidimo se ob šestih pri ladji.«

Pilštajn se je zasuknil na petah in živahno odkorakal iz Bele vile. Gapa zdaj ni več dvomil, kaj so vrli odcepitelji sklenili glede Črnega lesa. Zabarantali so ga, z odlagališčem strupov so se odkupili pri Združenih evropskih državah in svetovni skupnosti; evrosmetišče bo najbrž ostalo v Sloveniji, za nagrado pa bodo evropske države milostno odstopile dele slovenskega ozemlja, ki je že tako ali tako v dvojezičnem režimu. Lepo, lepo so to zakuhali, svetohlinci!

Potem ko sta z Mojco kolesarila s štirikolesnikom ob zahodni obali mimo ostankov bizantinskega kastruma, je mrko molčal in razmišljal o umazani politiki, ki je še bolj podla, kot so podli videostikavti. Poslušal je, kako pljuskajo valovi ob obalo, spet so žagali škržati, na jasah so se pasle črede jelenov in srn; nehote se je spomnil Črnolesnika in njegove srne v marinadi. Grenko se mu je naredilo v grlu.

»Zakaj si slabe volje, Gapa?« ga je milo vprašala Mojca.

»Kaže, da so Črni les zabarantali za neodvisnost. Neodvisna Slovenija bo obdržala evrosmetišče. Moja življenjska zadeva se je spremenila v drobiž za pogajalsko mizo. Ne vem, kako bom pogledal Bertiju v oči.«

»To je pa res hudo,« je sočustvujoče šepnila in ga nežno pobožala. »Le kako so mogli?«

»Slovenci se venomer prodajamo. Riti smo!«

Jezno je pritisnil na pedale in štirikolesnik je kar poskočil. Molče sta se pripeljala do zaliva Verige na vzhodni strani otoka. Tu so ostali prastari kamniti stebri in ostanki zidov in tlakov nekdanjega rimskega poletnega dvorca. Pravi kamni so bili zavarovani s posebno presojno prevleko, kar pa je bilo pozneje prizidanega, je označevala svetlo rumena barva. Tudi tu je bil napis v hrvaščini in človeščini, ki je obiskovalca obveščal o tem, da so ostanke in izkopanine sredi prejšnjega stoletja po svoje razporejali in oblikovali neodgovorni arheologi in tako popačili dejansko podobo te čudovite ostaline iz časov rimskega imperija.

V senci košatih borovcev je stalo nekaj štirikolesnikov, s katerimi so se pripeljali kopat premožni gostje iz bližnjih hotelov. Na mednarodno izletniško ozemlje Brioni so prihajali le tisti redki srečneži, ki so res imeli kaj pod palcem: uspešni poslovneži, visoki upravni uradniki in znanstveniki.

Lahko bi se kopala kje v popolni samoti, na belem produ mnogih mirnih zalivov, a se Mojca ni mogla upreti skušnjavi, da zabrede v vodo tam, kjer se je namakala svetovna smetana.

Ustavila sta, Mojca je pobrala iz prtljažnika ležalni preprogi, Gapa hladilno škatlo s hrano in pijačo, in zlezla sta pod skrivenčenimi vejami na najbližjo skalno polico ob morju. Razgrnila sta preprogi na soncu, Mojca je odpela trikotnike in se gola zleknila na rogozo. Tudi Gapa se je slekel in legel poleg nje. Hotel se je je dotakniti, a ga je šepetaje zavrnila:

»Nikar, Gapa, nisva sama...«

Ozrl se je na sosednjo polico in zagledal kar postavno telo ženske srednjih let, ki je z razmaknjenimi koleni nastavljala svojo razpočnico blagodejnim sončnim žarkom. Obraz si je pokrila z belim klobukom, roke je sklenila nad glavo in tako so še bolj prišle do izraza sicer nekoliko mlahave dojke. Njen družabnik je sedel ob vodi in si hladil noge v njej; bil je zanesljivo pomembnež iz poslovnega sveta, vendar nag strašansko nebogljen med skalovjem: bil je plešast, kožo je imel bledikavo, pestoval je dokaj zajeten trebuh, pod katerim je visel tanek črviček, in zdolgočaseno je strmel čez zaliv. Gapa je nehote pomislil, kako sploh s to malenkostjo obdela tičnico, ki se je razpirala kot velika školjka s skrivnostno odprtino.

Prevalil se je na trebuh in se s priprtimi očmi še kar naprej pasel na sosedinem vrtičku. Mojca ga je tu na Brionih s peklenskimi preizkušnjami skoraj spremenila v ud spolnovzdržniške združbe, zdaj pa mu je vsa zadrževana pohota šinila v spolovilo. Ni razmišljal, ali ga ženska izpod klobuka vidi ali ne, čedalje bolj neprikrito je opazoval njeno mednožje, ki se je vlažno svetlikalo v soncu in se nalahno razpiralo in zapiralo. Ni mogel več zdržati, začel se je drgniti ob rogozo in dajati duška užitku, s kljubovalno mislijo, da se bo naposled le maščeval Mojci. Bil je kot hipnotiziran z ženskim ustjem, ki je nenadoma zazevalo pred njim kot riba...

Mojca je morala imeti poseben čut, da je zaznala moška predorgastična valovanja: skočila je namreč pokonci in čofnila v morje tako, da je izdatno poškropila razgretega stikavta, ki je buljil v sosedo in bil tik pred zdajci.

Nehote je kriknil in poskočil s stoječim štrlakom. Zavedel se je svojega smešnega položaja pred žensko, ki je vzdignila klobuk in ga presenečeno gledala, nakar se je jadrno pognal v vodo.

Škrtal je z zobmi in plaval za Mojco, trdno odločen, da jo utopi, utopi kot mačko. Kurba, kakšno pravico ima, da ga hoče skopiti? Nobene! Samo, da jo ujame, pa bo videla.

Ni je ujel. Počakala ga je sredi zaliva. Lovil je sapo, požiral vodo in vse ga je minilo: spolna sla in želja, da bi utopil dekle, ki se mu je nedolžno smehljala. V resnici je tudi ne bi mogel utopiti, saj se je sam skoraj utapljal.

Nad Ljubljanskim barjem se je porazgubljala jutranja meglica in doktorica Romana Kogovšek je skozi stekleno steno gledala Krim, ki je imel izredno jasne obrise. V ograjenem vrtu njene zunajserijske hiše po vzorcu starih atrijskih hiš v Murglah se je bohotilo zelenje, namenoma negovano tako, da je zbujalo videz naravne barjanske okolice. Samo videz, kajti celotno naselje Spodnji log je stalo na nasutju smeti iz prejšnjega stoletja. Smešno, da so prav na nekdanjih smeteh našli svoj prostor najbolj vneti naravoljubci in nasprotniki serijskih samovoznih hiš. Menili so, da si v samohodni hiši Cigan, saj jo lahko postaviš v katerokoli zložišče na svetu; z lastno, zgrajeno hišo pa imaš svoje korenine.

Romano je v čakalnici čakala pacientka, vendar si je vzela čas, da je zalila sobne rastline v cvetličnih loncih. Zavračala je sodobne samozalivalnike v prepričanju, da vsaka rastlina posebej zahteva človekovo naklonjenost. Zalivala je z biotenzorjem, nihajno palico z obročkom na koncu, ki jo je držala v desnici, v levici pa kanglico. Kadar je obroček zanihal vertikalno, je to pomenilo, da rastlina potrebuje vode: zalivala je tako dolgo, dokler ni biotenzor zanihal vodoravno, kar je pomenilo, da je moče dovolj.

Ljubila je rastline, z njimi je imela pravo žarkočutniško razmerje: dotikala se jih je in čutila, kako struja iz njih bioenergija. Kadar se je je lotevalo nerazpoloženje ali pa utrujenost, se je dotaknila velikega drevesa življenja in kmalu je bila kot prerojena.

To življenjsko moč je vračala rastlinam, ko so bile v občutljivi rasti ali pa kadar jih je napadla kakšna bolezen. S to ljubeznijo do rastlin je šla tako daleč, da so jo mesnati listi tolstovca spolno vzburili, kadar se jih je dotikala.

Rastline so bile zalite in zdaj je pritisnila na svetlobni klicnik. Sestra Marjetka, z obrazom angela in postavo hudičevke, je odprla vrata in spustila v ordinacijo žensko srednjih let, ki je očitno nabirala preveč sala in je zdaj iskala zdravniško pomoč za svojo nadlogo. To je bila tudi diagnoza na prvi pogled, katero je Romana vedno postavljala pri prvem stiku s pacientom.

»Kar naprej,« je povabila nekoliko preplašeno pacientko. »Sedite, sprostite se.«

Tudi Romana je sedla in pogledala na namiznem prikazniku prijavno ploščico: Roberta Čoki, 35, Ljubljana, splošno slabo počutje, bolečine v predelu srca, vrtoglavica, nespečnost, pogostni glavoboli. Ugasila je prikaznik. Znan obrazec.

»No, Roberta, z besedo na dan. Kaj je narobe?«

»Vse in nič,« je vzdihnila pacientka. »Slabo se počutim, vrtoglavico imam, glavobole, srce mi razbija, sapo lovim.«

»In kaj pravi realna medicina?«

»Nič oprijemljivega ne najde. Zato sem prišla k vam. Ne vem, kaj naj naredim...« Ženska je nenadoma zaihtela in njen jok je bil čedalje bolj krčevit.

Romana jo je pustila, da se zjoče, da se nasmili sama sebi. Vse je bilo po obrazcu. Ko jim nič ne odkrijejo, se zatečejo k alternativni medicini, k bioenergetikom in radiestezijski diagnostiki, s katero se je ukvarjala Romana bolj ljubiteljsko kot poklicno.

»Pogledali bova, kako je z vašo bioenergijo in vegetativo,« je rekla, ko se je ženska umirila. »Slecite obleko in odložite uro. Kovinske zapestne ure vsakomur odsvetujem, pa tudi če so zlate. Motijo človekovo magnetno polje.« Odprla je leseno škatlo z

različnimi nihali, biotenzorji, bajalicami in drugimi žarkočutniškimi pripomočki, pacientka pa je z rahlo zadrego slekla progasto poletno obleko in mrežast steznik. »Tudi steznik odsvetujem,« je mimogrede omenila Romana in pokazala Roberti ležišče, ki je bilo posebej zavarovano pred motilnim sevanjem. »Lezite.«

Pacientkino telo se je na ležalni deski nekako sploščilo, saj se ji je salo brez steznika razlezlo; tudi prsi so se posedle kot brezlična gmota. Gledala je zdravnico preplašeno in vdano.

S koničastim nihalom v roki je Romana sedla k postelji in postavila na nizko mizico ploščo z merilnimi skalami. Prijela je pacientko za roko in začela z nihalom meriti njene bioenergetske vrednosti, celično valovno dolžino, tlak in vrsto drugih pokazateljev. Skoraj povsod je dobila neugodne vrednosti; pomanjkanje bioenergije, povečano valovanje in neuravnovešen tlak.

»Roberta, je vaše prebivališče radiestezijsko raziskano?« je vprašala in vpisala dobljene podatke na prijavno ploščico.

»Ne.«

»Potem takoj pokličite ta naslov.« Dala ji je kartonček žarkočutniške združbe. »Poiskali vam bodo nevarne sevalne točke in vam pokazali, kam boste prestavili posteljo. Skoraj prepričana sem, da ležite na zelo neugodnem kraju.«

»Je mogoče, da bi bilo to krivo?«

»Velikokrat je. Ljudje ne vedo, da noč za nočjo spijo v snopu močnega kozmičnega ali zemeljskega sevanja. Včasih se s tako točko križa še vodna žila ali geološki prelom in potem ima žrtev podobno bolezensko sliko, kot jo imate vi: vaša bioenergetska nabitost je na kritični točki in sestra Marjetka vam bo takoj dala polnjenje. Brez strahu, samo za roke vas bo prijela: dekle je prava bioenergetska bomba.« Romana je pritisnila na pozivnik in Marjetka se je prikazala v ordinaciji. »Občanki Roberti daj polnjenje in napotilo za ionsko kopel. Vpiši jo tudi za ponovni obisk.«

Sestra je odpeljala zmedeno in prestrašeno pacientko, ki je v naročju stiskala obleko, kakor da je njena zadnja opora.

Na Romanini mizi pa je zažvrgolel videofon. Preden se je oglasila, je pogledala skozi enosmerno kukalo, kdo jo kliče. Presenečena je zagledala pisatelja Alberta Šviglja, hudo spremenjenega in očitno pretresenega. Takoj je vklopila zvezo.

»O, mojster Albert, veseli me, da ste se oglasili.«

»Pomagajte mi, Romana,« je skrušeno rekel in kazalo je, da mu gre na jok.

»Kaj pa se vam je zgodilo?«

»Ne morem več...«

Romana ga je molče gledala in ni vedela, kaj naj reče.

»Me slišite?« je vprašal pisatelj.

»Slišim.«

»Ne morem več prenašati lakote. Spomnil sem se na vas. Zdravnica ste, obljubili ste mi pomoč.«

»Seveda, seveda, mojster! Takoj bom naročila samolet in priletim. Brez skrbi, pomagala vam bom po svojih močeh. Skoda, da me niste že prej poklicali.«

»Mislil sem, da bo šlo.« Albert je imel solzne oči in zemljo na bradi. »Pa ni. Jedel sem zemljo...«

»Pomirite se, mojster, in me počakajte. Prihajam.«

Mojstrov nebogljeni videz je Romano globoko ganil. Bila je po prepričanju in ravnanju materistka: verjela je, da bodo ženske prej ali slej prevzele vso oblast na svetu, in moške je v bistvu prezirala. Edino strt, skrušen in ponižan moški je v njej zbudil skoraj materinsko nagnjenje in čutno vznemirjenje.

Odtipkala je pozivnik Zebre in naročila službeni samolet. Potem se je hitro oprhala, oblekla pohodno obleko in poklicala sestro.

»Marjetka,« ji je naročila, »pripravi kovček s prvo pomočjo. Priloži injekcije metafila. Hitro zloži v potovalko svoje stvari, ker boš šla z mano.«

»Kam, šefinja?«

»Letiva v Zaklenišče. Ostala boš pri pisatelju Albertu Šviglju in skrbela boš zanj.«

»Čudovito! Potem bom prišla na video! Se bom morala z mojstrom tudi porivati?«

»Marjetka, kdaj se boš zresnila? Dekle s tako dragoceno življenjsko močjo bi morala biti bolj globoka.«

»Prijatelj pravi, da moja luknja nima dna, pa ga je precej v hlačah.«

»Nepoboljšliva si,« je vzdihnila Romana. »Pripravi si stvari, samolet bo kmalu tu.«

Gledala je za njo, kako migoriti z zadnjico, in razmišljala o tem, kako z veseljem bi jo brcnila v ta meseni mlin, če ne bi bila odvisna od nje. Le redki žarkočutniški zdravniki so imeli pomočnico s takšnim bioenergetskim naponom, kot ga je imela Marjetka; z dotikom je dobesedno obujala mrtvece.

Pozneje, ko je samolet delal pristajalni krog nad Kočevskim Rogom, je Romana opozorila dekle:

»Mojster Švigelj je pisatelj in zato pazi na svoje besedišče, Marjetka. Najbolje bo, da čimmanj odpiraš kljunček.«

»Bom poskusila. Čeprav se tako rada kljunčkam.«

Pred brunarico na Zaklenišču je pisatelj Albert Švigelj naposled le zagledal zrakoplov, katerega je nestrpno čakal. Ni več mogel shajati s to prekleto lahkoto v glavi; želodca namreč že nekaj časa ni več čutil in lakotna sla se mu je porajala v možganih in ga spravljala v blaznost. Zjutraj je bilo tako hudo, da je odtaval v gozd k skrivališču, kjer je zakopal prepečenec. Škrtajoč z zobmi je začel kopati pod kamnom in mrzlično tipati za zavitkom; naposled je izvlekel preglodan povoščeni papir: gozdne miši so mu do zadnje drobtinice pospravile kekse. Najprej se je začel obsedeno smejati, nato je jokal, naposled pa ga je zgrabilo besnilo in v usta si je začel tlačiti gozdno črnico, listje, mah in se skoraj zadavil. Ostudni okus po gnilobi in zemlji je imel še zdaj v ustih, čeprav je spil vrč Lizinega grenkega čaja. Spoznal je, da tako ne gre več, in se spomnil Romane, edine osebe, ki ji je lahko zaupal svojo stisko, in edine, ki mu lahko pomaga. Sodobna medicina mora imeti zdravilo za glad, če ima zdravila za raka, aids in vse druge človekove tegobe. Umil se je, si počesal brado in preoblekel perilo, da bi sprejel Romano kot človek, ki ima še vedno svoje dostojanstvo.

Že od daleč ga je načelnica Zebre očarala; tokrat je bila oblečena v belo pohodno obleko, ki je veliko bolj izražala njene obline kot zelena, kakršno je nosila zadnjič. Sonce se je ujelo v njene rdeče lase, bila je zagorela in polna zdravja.

Bil je tako prevzet, da si ni utegnil ogledati Romanine spremljevalke, ampak je strmel v doktorico kot svojo odrešenico.

»Mojster, kako vesela sem, da ste se spomnili name!« je rekla in mu ponudila roko. Bila je nekoliko vlažna, vendar zelo podajajoča se roka. »Naj vam predstavim Marjetko Slak, mojo pomočnico.«

Le s težavo je Švigelj odvrnil pogled z Romaninih nederij, ki so bila spet izzivalno razkrita in ki so zasenčevala vse drugo.

»Me veseli,« je rekel.

Za brunarico je zapokalo dračje in na prizorišče se je pognal mišičnjak Hugo, ki se mu je smejalo od ušesa do ušesa.

»Glej jo, Marjetka, kaj pa je tebe prineslo?« je vzkliknil, stisnil dekle v objem in jo vzdignil od tal.

»Tu ostanem, Hugo,« mu je zaupala.

»Čudovito, umiram od dolgega časa,« je prostodušno priznal silak.

»Hugo, razočaral si me,« je strogo dejala Romana in ga ošvrknila z očitajočim pogledom. »Tvoje mesto je pri mojstru.«

»Oprostite, načelnica, nisem bil daleč.«

»Dovolj, da bi ti lahko kdo odpeljal varovanca. Čudim se ti, saj nisi varnostnik od včeraj. Urili smo te.«

»Ne bo se več zgodilo,« je poparjeno dejal in gledal v tla.

»Umakni se zdaj, tudi ti Marjetka pojdi z njim. Poklicala vaju bom, če bom koga potrebovala.«

Romana se je nasmehnila Šviglju, ko sta odšla.

»Tako, zdaj sva sama, mojster. Pravite, da ste imeli majhno krizo.«

»Veliko krizo. Človeku se mora pošteno utrgati, da je zemljo«

»Se zgodi. Lakota je zasidrana v prvinski, kuščarski zasnovi človeških možganov in zato jo je tako težko premagovati,« ga je tolažila in prisedla k njemu.

»Res ne vem, kaj naj naredim,« je vzdihnil Švigelj.

»Je več možnosti. Prva je, da prenehate z gladovno stavko in vas začnemo počasi hraniti. Res počasi. Če bi se nenadoma najedli, bi to lahko bilo usodno.« Švigelj je hotel ugovarjati, a ga je prijela za roko in ustavila. »Počakajte, mojster, naj povem do konca. Naslednja možnost je, da vas z umetnim hranjenjem vzdržujemo pri življenju. Tako bi lahko dočakali referendum. Zadnja možnost pa je, da vam začnemo dajati metafil, ki vam bo olajšal lakoto. Seveda pa s tem do referenduma ne boste zdržali. To vam moram odkrito povedati.«

Albert je mežikal v sonce in prelagal v misli Romanine predloge. Zadnje dni se je težko zbral, težko je ososredil mišljenje na kakšno stvar. Mimo se je pripodil Čaro, oblajal Romano in veselo odskakljal h kmetiji.

»Še eno možnost imam,« je s trpkim posmehom dejal pisatelj. »Čarovo.«

»Čigavo?« Romana ga ni razumela.

»Usodo tega psa. Ne obstaja več. Na videu so ga pokončali vojaki praporščaka Valentina Poharja. Gapova zamisel: snemal je strel v prazno, nato pa Čara, ko se je prekucnil v skoku za kosom mesa. Spretna montaža - in Čara ni več. Padel je, da bi razburil društvo proti mučenju živali. Tudi jaz bi lahko umrl samo na videu...«

Romana ni mogla skriti presenečenja, saj od Alberta česa takega ni pričakovala. Tehtala je, ali misli resno ali se spreneveda.

»Zanimiva možnost,« je naposled rekla.

»Vredna psa, ne pa človeka!« je vzkliknil Albert. »Ne mislim pretrgati svoje zaveze. Romana, samo toliko mi pomagajte, da bom premagal to krizo, nič drugega.. .«

V očeh so se mu nabrale solze, bil je čustveno tako razmehčan, da se je obupano oklenil načelnice Zelene brambe, položil glavo na njene bohotne prsi in zaihtel.

Z ničimer drugim ne bi tako pridobil Romane: ta nebogljeni moški ji je zbujal močno čustvo, ki ga je komaj poznala: bila je to mešanica materinske ljubezni, ženskega zmagoslavja in čutnosti. Zato se je ozrla naokrog in ker so ju opazovali le vrhovi smrek, puhasti oblački na modrem nebu in prijazno sonce, je brez zadrege potegnila zapiralko pohodne obleke in ponudila ihtečemu pisatelju dojko.

Švigelj najprej ni vedel, ali sanja ali se je res uresničilo skrito hrepenenje, potem pa se je zasesal v štrlečo bradavico z ihto na smrt lačnega dojenčka. Nenadoma ni bilo več lakote, ni bilo stiske, občutek je imel, da ga Romana res hrani s svojim mlekom.

Tudi ona se je vsa prelevila v vlogo doječe matere: z eno roko si je podpirala dojko, z drugo pa ljubeče božala mojstrove skuštrane lase. Slast, ki se ji je iz dojke pretakala po živčnih nitih in ji mezela v maternico, ni bila primerljiva z bežnim užitkom občevanja, ki si ga je kdaj pa kdaj privoščila s kakšnim moškim zaradi spolne higiene, kakor je to imenovala. Zamenjala je dojko in dojila pisatelja na srčni strani, srce pa ji je poskakovalo v prsih kot žogica.

Vzdihovala je v nasladi in skoraj presenečeno ugotovila, da bo vsak hip v devetih nebesih. Pohlepni dojenec je sicer tudi plaval v blaženosti, vendar je kljub poželenju njegov razmnoževalni ud ostal mlahav; neštetokrat mu je že misel na Romano povzročila otrdino med nogami, zdaj pa taka revščina ... Iznenada, kakor da so se mu odprla ušesa, je zaslišal ptičji ščebet za brunarico, Romanino vzdihovanje in globoko dihanje, cmokanje lastnih ustnic; mrzel pot ga je oblil ob pomisli, da bo zdaj Romana hotela pravo zadostitev, on pa ji je ne bo zmožen dati.

Zvila se je, ga stisnila k dojki in zavrisnila. Potem ga je nežno odstavila in zaprla zadrgo. Božajoč ga po laseh mu je zadihano šepnila:

»Pomagala ti bom, Albert.« Začela ga je tikati.

»Oprosti...« je zajecljal, ker ga je še vedno pestil občutek krivde zaradi neizkazane moškosti.

»Pojdi, no,« ga je tolažila in mu kuštrala brado. »Meni je bilo lepo ...«

»Ne vem, kaj se dogaja z mano, Romana...«

»Ne delaj si skrbi. To pride s stradanjem. Vse življenjske funkcije počasi pešajo. Olajšala ti bom najhujše tegobe; Marjetka bo ostala pri tebi, dajala ti bo metafil in svojo bioenergijo. Metafil je najnovejše zdravilo, ki učinkuje na živčne centre, ki zbujajo občutek lakote. Ne bomo te pustili na cedilu. Zelena bramba bo prisilila vojsko, da zapusti Črni les, pa tudi če bo  morala uporabiti silo.«

»Hvala ti,« je ganjeno rekel pisatelj.

»Hvala tebi, Albert. Premaknil si to uplesnjeno Slovenijo, sprožil si proces, v katerem se razdruženi Slovenci spet združujejo, narodu si spet vlil nekaj samozavesti in samospoštovanja. Temu razosebljenemu svetu si pokazala moč osebnosti, moč posameznika.«

»Ne, Romana, šibak sem,« je skrušeno dejal in se otepal nadležnega brenclja. »Vnet jedec in uživač sem, v vse to me je pripeljalo golo naključje... Vendar zdaj, ko sem v tej igri, ne morem več izstopiti, vztrajati moram, ostati mož beseda.«

Poljubila ga je z iskreno naklonjenostjo; redki so bili moški, do katerih je doktorica čutila kakšno nagnjenje in ki so jo čutno privlačili. Še sama je komaj verjela, da se je za Alberta tako hitro ogrela. Najbrž bi se začela spet golobčkati, a je nad Zaklenišče pribrenčal Gapov samolet.

»O, ti pesjan!« se je razhudil Albert. »Vrat mu zavijem!«

»Ne razburjaj se, to ni dobro zate,« ga je mirila Romana in si zapela zadrgo do vratu.

Gapa je pristal in pohitel k brunarici. Še stikavtske čelade ni snel. Krilil je z rokami in narejeno veselo vzklikal:

»Berti, živio! Zmagali smo! Zmagali!«

Če bi pogled ubijal, bi se stikavt ta hip zgrudil, tako predirno ga je gledal pisatelj.

»Kdo je zmagal?« je grozeče zamolklo vprašal.

»Mi vendar! Moj poklon, doktorica Kogovšek, lepo, da ste tu.« Snel je čelado in si pogladil ruso grivo. »Slovenija se bo odcepila. Sklenjen je mednarodni sporazum. Berti, pokliči Črnolesnika, naj prinese jedače in pijače. Mi ne verjameš? Doktorica, povejte mu vendar, da smo zmagali in da lahko neha gladovno stavko. Zanesljivo ste o tem obveščeni, saj je na Brionih podpisal odcepitveno listino tudi odposlanec Zelene brambe.«

Romana je molčala, njene zelene oči so počivale na gozdnem zelenilu, Albert pa je še vedno strmel v stikavta, kakor da mu je ubil staro mamo.

»Berti, razumi vendar, da je konec...«

Zamolkla eksplozija v Črnem lesu je pretresla soparno dopoldansko ozračje. Gapa je začel v zadregi prelagati čelado iz roke v roko.

»Slišiš?« je pomenljivo vprašal pisatelj. »Zate je lahko vse končano, zame pa ni. Dokler je vojaštvo spodaj, moje zaveze ni konec.«

»Po referendumu bodo morali stran,« je prigovarjal Gapa. »Nima več pomena, da vztrajaš. Povejte mu še vi, kot načelnica Zebre, naj neha...«

»Mojster je svoboden človek,« je rekla Romana in ošvrknila stikavta s prezirljivim pogledom. »Sam bo presodil, kaj mu je storiti. Ne morete zahtevati, da bi se kot videostikavt obračal po vetru.«

»Gre vendar za njegovo glavo!« je vzkliknil Gapa ves rdeč v obraz.

»Prav zaradi tega, spoštujmo njegovo zavezo.«

»Tudi Zebra je podpisala tajno odcepitveno listino!«

podpiše v imenu Zelene brambe,« je odločno rekla Romana. »Zdaj pa, prijatelj z videa, ali nam boste pomagali ali pa bomo našli drugega stikavta.«

Dobro je vedel, da bo to res naredila in da pri tem ne bo imela težav; stikavti so kot krokarji prežali na vsak plen. In Črni les je bil dober plen. Preveč je vložil v to zadevo, da bi se zdaj kar tako umaknil in prepustil sadove svojega dela komu drugemu.

»Če e tako, potem naj se cirkus nadaljuje,« je rekel.

Spodaj v grapi pa je še enkrat usekalo in splašilo srake v gozdu.

VIDEOSPORED L 2087 M 8 D 20 U 19.32

ODJEM: 1,375.348 RASTE SLIKA: Žogobojci v oklepljenih oblekah in zamreženih čeladah se podijo po igrišču. V brezobzirnem pretepu se svetlo rumeno moštvo polasti žoge in jo prenese čez nasprotnikovo mejno črto. ZVOK: Rjovenje množice. Oglušujoč ropot ragelj, ropotuljic, piščalk in trobelj.

SLIKA: Žogobojec, ki je dal zmagoviti zadetek, dvigne čelado. Vbližava na blaten in krvav obraz. Vbližan izpis na prikazniku: EUE 7 - AFKON 6. Vihranje zastav Združenih držav Evrope. Znamenje mondovidea.

ZVOK: Glasbeno odznanilo mondovidea.

SLIKA: Napovedovalka slovenskega videa v beli majici z zelenim lipovim listom na prsih.

ZVOK: »Dovoljeni žogobojni čas oddajanja se je iztekel. Video skrbi za vaš duševni in umski razvoj. Mnogi sicer ostro protestirajo zaradi pred leti omejenega časa predvajanja športnih in popevkarskih oddaj. Omejitev so sprejeli Združeni narodi, ker jih je skrbelo, da bo človeštvo poneumljeno zaradi nenehnega gledanja žogoboja in zavijanja popevkarjev. Torej, mi pri tem nič nimamo in nič ne moremo. Tudi omejevanje rojstev oziroma naraščajna kvota je najprej zbudila val ogorčenja, pa smo se na to le navadili.«

ODJEM: 1,120.501 PADA SLIKA: Napovedovalka se našobi in požuga s prstom.

ZVOK: »Vidim, da nekateri že ugašajo videorame. Še žal vam

bo. Imamo namreč videozapis Gape Zakotnika iz Zaklenišča, kjer pisatelj Albert Švigelj še vztraja pri gladovni stavki!« SLIKA: Prozorno črevo se počasi polni s temno goščo. Urni prsti robota zavezujejo klobase. Vbližanje na zadovoljen obraz, ki si oblizuje ustnice.

ZVOK: S polnimi usti: »Kranjske klobase naših dedov. Mesoja želi dober tek.«

SLIKA: Zaklenišče iz zraka. Črnolesnikova domačija, jasa, ŠvigIjeva brunarica. Rez. Vbližanje na Švigljev obraz, ki je očitno upadel, ličnice mu štrlijo iz gostih zalizkov in brade. Pisateljev izraz je utrujen, oči pogreznjene, pogled pa srep, prediren in zanesen.

ZVOK: Gapa vprašuje: »Mojster, zakaj še vztrajate pri gladovanju, ko je vendar razpisan referendum za odcepitev? Niste dosegli dovolj?«

SLIKA: Švigelj odločno odkimava.

ZVOK: Švigelj s povzdignjenim glasom: »Znana je moja zaveza, ki sem jo dal pred vso Slovenijo: dokler ne bo vojaštvo zapustilo Črnega lesa in odpeljalo strupnin, ki so jih odložili v nedra Kočevskega Roga, tako dolgo ne bom okusil hrane. Z nikakršnim klasičnim referendumom o odcepitvi me ne bodo pretentali, moja zahteva je jasna: ven iz Črnega lesa, ven iz Slovenije! Nihče nima pravice dokončno zastrupiti te dežele nam in zanamcem!«

ODJEM: 1,180.619 RASTE SLIKA: Preskok na Romano Kogovšek.

ZVOK: Romana slovesno: »Slovenija je s tabo, mojster! Tvoja zaveza je postala naša zaveza. Črni les - slovenska vest!«

Jutro je bilo hladno, po vrhovih so se podile megle in Črnolesnik je globoko v sebi začutil dih jeseni. Poletja je bilo tu zgoraj kmalu konec. Spustil je živino na pašo in se vrnil v kuhinjo, kjer ga je čakalo toplo mleko z žganci.

»Mrzlo je,« je rekel Lizi, ki je nekaj brkljala okrog štedilnika.

»Urbanko je najbrž ponoči zeblo. Ponujala sem ji toplo odejo, pa je ni hotela vzeti... Najina hiša se bo kmalu spremenila v prehodni dom.«

»Nič ne moreva pomagati, Liza. Dekle skrbi za zdravje našega mojstra.«

»Saj nič ne rečem. Samo molim, da bi se vse to srečno končalo.«

»Kmalu bom moral narediti prenosno ležišče za mojstra. Tako šibak je že, da komaj hodi.«

»Kar pri srcu me stisne, ko pomislim na to.«

Črnolesnik je srkal mleko in molčal. Tudi sam je z grenkobo zaznaval neizogibnost pisateljevega hiranja.

»Kako dolgo še?« je plašno vprašala žena.

»Ne vem, kako dolgo zdrži človek brez hrane...«

»Preživi štirideset do petdeset dni,« se je oglasila s kuhinjskih vrat Marjetka.

Črnolesnika sta se zdrznila, oba hkrati pogledala tja in tudi takoj povesila pogled; starokrščanska vzgoja je bila premočna,

da bi mirno prenesla ta prizor: Marjetka je stala med podboji samo v trikotkah, ki so le skromno pokrivale sram.

Zaradi mraza so se ji prsne bradavice nasršile in dojke so bile videti še bolj koničaste. Mencala je z nogami in si mela dlani.

»Uh, kako je mrzlo. Slišala sem govorjenje, pa sem se prišla pogret,« je rekla.

»Jezus, otrok,« je potarnala Liza, »ni čudno, da te zebe, saj si naga.«

Vzela je z obešalnika svoj težki pled in jo ogrnila čez ramena. Marjetka je pristopicala k štedilniku in stegnila nadenj premražene roke.

»Saj imate pravi ogenj!« je presenečeno vzkliknila. »Lahko pogledam?«

»Samo pazi, da se ne opečeš,« je svarila Črnolesnica.

»Kar Marjetka mi recite. Nimate vodikovoda?«

»Ne, sem gor ga niso napeljali,« se je oglasil Matevž in naposled le pogledal gostjo. Pled ji je pokrival hrbet komaj do zadnjice in tako si je krepostni biokmet lahko dodobra ogledal urbanske nožice, ki so bile vitke, gladke, nič podobne Lizinim težkim okončinam, prepletenim s krčnimi žilami.

Črnolesnica je z bezalom odkrila nekaj obročev na plošči in dekle se je kot začarana zagledla v plamene. Rahlo zajčje ustnice so se ji razlezle v blažen nasmešek in razprla je dolge, prste nad ogrnjem, ki je odseval v njenih velikih, rahlo izbuljenih sinjih očeh gotskega angela.

»Koliko moči je v naravnem ognju,« je vzneseno šepnila. »In toplote. Če nisem ogreta, ni z mano nič. To pravi tudi moj fant.«

Lizo je oblila rdečica in tudi Matevž je pogledal v tla. Pri vsej spolni razsvetljenosti slovenskega naroda sta Črnolesnika ostala zvesta kmečki sramežljivosti.

Vzgojena sta bila v starokatoliški strogosti in telesno ljubezen sta še vedno imela za nečistovanje in nič drugega. Na Zaklenišču niso gledali ponočnih videoerotičnih nadaljevank.

»Preseliti se bom morala k mojstru v brunarico,« je preobrnila pogovor Marjetka. »Vse bolj pogosto mu bom morala dajati injekcije.«

»V mojstrovi delovni sobi spi Hugo. Ne vem, kje bi bil prostor zate,« je rekel Matevž.

»O, kar pri Hugu bom spala. Saj ne bo prvič in tudi slabo ni: njegove mišice so kot blazinice. ..«

Liza si je v zadregi dala opravka v drvmi. Sklonila se je in tedaj jo je kot strela z jasnega presekala ostra bolečina v hrbtu. Jeknila je in se vsa skrivenčena oprijela štedilnika.

»Kaj pa je?« je sočutno vprašala Marjetka.

»Takoj ko se malo ohladi, me zvije revma ali kaj jaz vem kaj. Včasih se po več dni ne morem zravnati.«

»Poglejva, kaj se da narediti,« je rekla Marjetka, pristopila h kmetici in ji položila roke na ramena. Začela je premikati prste k hrbtenici in po njej navzdol, kakor da z otipom išče bolno točko.

Vsa presenečena je Liza začutila toplo strujanje povsod tam, kjer se je je dekle dotikala, s toploto vred pa sta pojenjali napetost in bolečina v hrbtenici; ko so se čudodelni prsti približali bokom, se je Liza brez težav zravnala. Nadloga je minila tako hitro, kot je prišla, in ženica se temu ni mogla načuditi.

»Je kaj bolje?«

»Seveda je. S čim pa si me pozdravila, za božjo voljo?«

»Z bioenergijo. Moja šefinja pravi, da sem bioenergetska bomba in da lahko obujam mrtve. Malce pretirava.«

»Bog ti poplačaj, otrok,« se je ganjeno zahvalila Liza in jo prijela za roko. »Boš toplega mleka? Ti ocvrem jajca?«

»Ne bom se branila. Slišala sem, da pridelujete pristno hrano, na prostem, ne v steklenikih, da ste biokmetje.«

»Ja, eni redkih,« se je oglasil Črnolesnik.

»Kaj ko bi Marjetka pogledala še tvoje koleno?« je predlagala Liza in nalila skodelico mleka dekletu. »Včasih že pošteno šepa, tako ga boli.«

»Takoj bomo to uredili. Očka, zavihajte prtenjače,« je naročila in počepnila k njegovim nogam.

»Ne verjamem, da bo kaj pomagalo. To je stara poškodba,« je v zadregi mencal Matevž, hlačnico pa je le zavihal.

Dekle je položila prste na boleče koleno, zamižala je in tudi Črnolesnik je občutil tople mravljince, ki so začeli krožiti po njegovem kolenu in ne samo kolenu: Marjetki je namreč spolznil pled z ramen in kazala je svoje rosne jabolčice, pa tudi mednožja ni preveč skrivala in tako so bioenergetski tokovi šinili tudi v Matevževo staro sabljo, ki že lep čas ni bila pokončna in pripravljena za vtik v nožnico. Vsa kri mu je šla tja in v lica, ki se skoraj niso videla iz goste brade. Zamižal je, da ne bi gledal pohujšljivega mladega ženskega mesa, pri sebi je začel žebrati zdravamarijo za pokoro, nečisti v njem pa mu je kar naprej odpiral veke, tako da je spet in spet poškilil na razgaljeno mladenko, ki mu je zdravila koleno in dvigovala moško moč, vsem očenašem in zdravamarijam navkljub.

Res pa je bilo koleno nenadoma veliko bolj gibljivo in ko je pozneje vstal, ni počilo v kolenskem sklepu. Marjetka je srebala mleko in se zavijala v pled.

»Zdaj pa se moram obleči,« je dejala. »Me boste peljali k mojstru?«

»Seveda, seveda,« je pohitel kmet. »Koleno pa je res veliko bolje.«

»Saj sem rekla: ta otrok dela čudeže,« se je oglasila Liza in postregla gostji z na oko ocvrtimi jajci.

V brunarici se je Albert Švigelj prebujal, še vedno pa se ni mogel znebiti morečih sanj. V snu se je namreč iztrebljal in temu iztrebljanju ni bilo konca: kakor da se iz njegovega drobovja odvija neskončna vrv in polzi skozi zadnjik. Imel je neprijeten občutek, da bo naposled z blatom izpolzelo tudi črevesje in da bo postelja polna iztrebkov. Že buden je z roko previdno segel pod zadnjico in si oddahnil: bile so le sanje, nočna mora, saj v želodcu ni imel več ničesar, kar bi še lahko iztrebil.

Za čudo pa ni občutil lakote, ki je drugače vsako jutro pripraskala iz globin zavesti v vsak novi gladovni dan. Ozrl se je na koledar ob postelji, na katerem si je obkrožal dneve; bil je sedemnajsti dan stradeža, njemu pa se je dozdevalo, da je minila večnost od takrat, ko se je zadnjič podprl s srnino v marinadi. Kljub metafilu so se mu ob pomisli na mehko meso, ki se kar topi v ustih, nabrale sline. Jezus, pa v peči pečeni kruh, ki ga skoraj nikjer na svetu ne dobiš več, hrustljav, črno zapečen... Kako ga je namakal v marinado in sesljal goščo, v kateri so se kuhale začimbe! Neverjetno, kako podrobno se je spominjal okusa po jabolčnem kisu, v katerem so se kuhali lovor, bazilika, žajbelj in pehtran in še nekaj, kar je bila Lizina skrivnost, morda sladke brusnice, skratka nekaj, kar je skoraj presladilo kislobo marinade, vendar ne toliko, da bi vse skupaj ne bilo več kislo.

Tuhtal je o svoji zadnji jedi in se v mislih naslajal z njo, res, nekaj čutnega je bilo v tem premišljevanju, saj se mu je zbudila tudi moškost, to pa je bilo zadnje dni že poredko.

Albert se je poskusil vzdigniti in vstati. Morda je to samo zaradi polnega mehurja. Nekje je slišal o jutranjem vstajenju mesa pri starčkih, ki jih tišči na vodo.

Vstajal pa je težko. Od dneva do dneva je izgubljal moč in vsako novo vstajanje je bilo težje. Kaj bo, ko se ne bo več mogel vzdigniti? Tisočkrat prekleti Gapa, pesjan pesjanski, v kaj ga je položil! Da mora tako počasi hirati in najbrž tudi shirati, kot pes, pa še pes pogine bolj milostno.

Zaškrtal je z zobmi, preložil noge s postelje in sedel. Zavrtelo se mu je v glavi, pravi vrtiljak je doživel, in če bi imel kaj v drobovju, bi najbrž bruhal. Potegnil je nase prtene hlače in se zelo, zelo previdno postavil na noge. Počasi je oddrsal k vratom in jih odprl.

Zunaj se je Hugo ukvarjal z mišičavljenjem in njegove lahtne mišice so poskakovale kot ribe napihovalke.

»Dobro jutro, mojster. Vam pomagam?« je vprašal.

»Hvala, sam bom šel do svoje breze.«

Hugo je razumevajoče pokimal in začel uriti hrbtne mišice.

Čeprav je sonce že sramežljivo presevalo skozi megleno zaveso, je bilo še vedno hladno. Švigelj je huknil predse in opazoval, kako se mu megleni sapa. Postal je otožen, saj je bil to dih jeseni, jeseni pa se je vedno bal, saj se je moral vrniti v zasmodeno in zasmrajeno Ljubljano in se posloviti od poletnih počitnic na Zaklenišču, ki so bile zanj vselej lepo doživetje.

Njegova breza je rastla na obronku za brunarico. Čeprav je imel notri prenosni straniščni zabojnik s kemičnim prečiščevanjem, je vsako jutro raje zalival brezo. Poscati se v naravi je bilo zanj pravi pravcati obred. Kot vsakokrat se je tudi sedaj obrnil na vzhodno stran, kajti tako je videl daleč čez Zaklenišče, se naslonil z eno roko na deblo, z drugo pa ga je vzel iz hlač in si začel lajšati čez noč napeti mehur. Lenobno je strmel prek domačije v megleno plast, ki se je vlekla nizko nad vrhovi smrek. Nenadoma se je zdrznil in pomislil, da ima privid: izza roba meglene plasti sta prikukali dve okroglini - ena žarivo rumena, druga bela pa modro in rdeče črtasta - lezli sta navzgor in vzhajali iz megle kot luna izza obzorja. Počasi sta se oboda začela ožiti in presenečenemu Šviglju se je ustavila voda. Zdaj je videl vrvi in ugotovil, da se nad Zakleniščem vzdigujeta balona. Najprej se je ustrašil, da sta to vojaška oprezovalnika, in nameraval skriti svojo brizgo v hlače, saj bi bilo mogoče, da ga opazujejo. Tedaj je na rumene balonu opazil lipov list, ki zvezni vojaški upravi ni bil posebno pri srcu; pomeni, da balona nista vojaška in nimata vojne vloge. Torej je spet začel odtakati vodo, iz mehurja. Pojavili sta se košari in zdaj je pisatelj dokončno ostrmel: med košarama je bil namreč razpet velik transparent, na njem pa je pisalo: NAJ ALBERT ŽIVI, KI ZA NAS SE POSTI!

Lasje so se mu naježili spričo nenadne razneženosti in ganjenosti. Solze ponosa so se mu potočile in hitro je spustil še tistih nekaj zaostalih curkov scalnice, otresel tiča in ga hitro skril.

Ta trenutek je namreč bil preveč slovesen za tako vsakdanje opravilo. Strmel je v balona, ki sta se vzdigovala v sončevino novega dne in razkazovala svoje geslo daleč naokoli nad kočevskimi hribi in dolinami.

Zanesljivo ga je brala tudi svojat v Črnem lesu, zaradi katere se je odločil za svojo zasebno vojno. Začutil je, da je Slovenija z njim, in porodilo se mu je upanje, da ga ne bodo pustili na cedilu.

Videl je prihajati Črnolesnika in Marjetko. Ustavila sta se in tudi strmela v prikazen na nebu.

Pred brunarico je Hugo prenehal z mišičavljenjem; opazoval je pisana balona, ki ju je vzhodnik počasi nesel čez Zaklenišče, in zaploskal pisatelju, ki se je vrnil s sprehoda od breze.

»Ste videli, kaj piše?« je vprašal in kazal s prstom balonarje.

»Videl,« je s poudarjeno skromnostjo odvrnil Švigelj.

»Vzdignila sta se vam v čast.«

Pisatelj je samo pokimal in zadihan sedel na svoj običajni prostor na klopi. Nekoliko hitreje je stopil, pa je že komaj lovil sapo. Kaj pomagata balona na nebu, ko njega neizogibno vleče k tlom... Spomnil se je izreka, ki ga je Črnolesnik večkrat ponavljal, kadar je koga silil k jedi, češ da prazna vreča ne more stati pokonci. Res je, počutil se je kot prazna vreča.

Prihajala je Marjetka, vsa navdušena in radoživa. Nosila je belo, nekoliko pretesno enodelno oblačilo medicinskega osebja, skozi katero se je videlo, da spodaj nima nič drugega. Vendar Švigelj temu ni posvetil prave pozornosti. Marjetko je silno potreboval, saj se mu je s hudo telesno opešanostjo začela oglašati tudi lakota. Gledal jo je kot odrešenico z nebes, saj je v čezramki nosila lek za njegove trebušne tegobe.

»Mojster, vzel bi mero...« se je oglasil Črnolesnik.

»Mero za kaj?« je prestrašeno vprašal Švigelj.

»Za prenosno ležišče.«

»Koga boš pa prenašal?«

»Naj mi mojster ja ne zamerijo, ampak mislim, da postajajo šibki za hojo...«

Z grenkobo je pisatelj pomislil, da kmet gleda na stvari stvarno in ima prav, pa čeprav je to zanj še tako žalostno. Kmet je obzirno odšel v brunarico, Albert pa je milo gledal bioterapevtko in njeno torbo, v kateri je bil metafil.

»Prišla sem,« je v zadregi rekla. Zadrego pa je vedno reševala z gostobesednostjo. »Joj, mojster, kako lepo jutranjico so vam pripravili! To mora biti res enkraten užitek, gledati svoje ime na nebu, tako veliko napisano in med oblaki razpeto. Sploh si ne znam predstavljati, kako bi bilo, če bi zagledala tak prizor s svojim imenom na nebu - Marjetka Saje. Menda bi me kar zmanjkalo ali pa bi počila od samega ponosa.«

»Marjetka,« je ponižno zaprosil pisatelj. »Metafil...«

»Ja, precej, glej me, šavro šavrasto, saj zato sem prišla. Joj, najbrž sem ga polomila! Šefica me je opozorila, da moram izbirati besede, včasih se mi kakšna zareče. Pa saj šavra ni nespodobno, kaj?«

»Ne, nikakor ne,« je odvrnil Švigelj in zavihal rokav.

»Veste, neki pacientki, ki se je bala injekcij in je vseskozi izmikala roko, sem rekla, da je slaba podržača, ona pa vame, da se ne bo pustila žaliti, da ni nobena podržača, ne dobra ne slaba... Če me doktorca Romana ne bi tako potrebovala kot me, bi bila ob službo.«

»Marjetka, bi mi dala?« je neučakano šepnil Albert.

»Vidite, to me pa na koncu vprašajo vsi moški, pa tudi kakšna ne preveč zagrizena ženska. Mojster, za zmenit se je, saj rada dam ...«

»Mislil sem na metafil,« je skrušeno priznal pisatelj.

»Zdaj sem ga pa res polomila,« je v zadregi zajecljala in celo zardela. »Seveda, takoj dobite svojo jutranjo dozo.«

Položila je torbo na mizo in izbrskala injekcijsko pištolo. Jezna si je grizla ustnice. Tako se je trudila, da bi bila na kulturni ravni, pa se ji zašpiči taka nerodnost. Vstavila je dozo metafila, nastavila izbojno šobo na Albertovo žilo in sprožila. S tleskom je pištola vbrizgala pripravek in na koži je ostal samo rdeč madež.

»Zdaj pa pojdiva v vašo kolibo, mojster, na bioenergetsko obdelavo,« je na moč resno dejala Marjetka.

»V brunarico, če te smem popraviti.«

»Si bom zapomnila, v brunarico, ne kolibo.« Stisnila je zobe. Bolje, da sploh molči.

Na vratih sta se srečala s Črnolesnikom, ki je meril še odprtino vhoda. Obzirno se je umaknil in zaprl za njima vrata.

Znotraj je Švigelj legel na posteljo, Marjetka pa je zamižala in mu začela polagati roke na glavo. V moč bioenergije pisatelj sicer ni preveč verjel, vendar je že po nekaj obdelavah začutil blagodejni učinek Marjetkinih prstov: bil je kot prerojen, črne misli so se umaknile, spet je lahko mislil še na kaj drugega kot na hrano.

Mrščeča toplota se mu je prelivala skozi čelo, po senceh, vratnih mišicah in ramenih. Dekletov obraz je bil kot brezčutna maska, zdela se mu je povsem odsotna, prestavljena v neko drugo razsežnost, iz katere je črpala neznano energijo.

Dekletove roke so bile nad srcem in mu spodbujale utrip, zdelo se mu je, da mehča oklep osrčnika, ki ga je včasih tesnobno stiskal. Potem je potovala s prsti navzdol po trebušni preponi in mu zapolnila s prijetnim mezenjem globoko luknjo brez dna, ki jo je čutil v tem delu telesa. Skoraj tako je bilo, kot da bi se najedel. Marjetkini prsti so se zdaj premaknili nad spolovilo; pod snopom bioenergetskih tokov se je začelo veselo napihovati. Z ugodjem je opazoval obrise dekletovih prsi, ki so se kot žogice premikale pod belo svetlikajočo se tkanino. Razumel je, da temu dekletu pravijo bioenergetska bomba; res, najbrž bi obudila človeka tudi na smrtni postelji.

Sproščeno se je predajal čutnemu užitku, ki se mu je širil po ožilju; dekle pa je gledalo vstajenje mesa povsem neprizadeto, brezčutno, in to ga je še posebej vznemirjalo. Spet se je počutil kot žrebec, ki ga vsaka kobilica spravi v skušnjavo, spet je bil predgladovniški Švigelj, jedi, pitju in ljubit vi vdan.

Zakaj pa ne? je pomislil, sama je rekla da rada da; kaj ko bi prišel z besedo na dan?

Tedaj pa je zaslišal pred brunarico korake in glasova. Hitro je z rjuho pokril napihnjeno moško premoženje, kajti vsiljivci so že brezobzirno vdirali v brunarico. Odprla so se vrata, zasijale so luči in ga oslepile. Hotel je zakričati in nagnati predrzno svojat, ki je vdrla v njegov zasebni svet, a ga je prehitel Gapov glas:

»Živio, Berti! Fantje od mondovidea so prišli. Nasmehni se, snemajo te!«

VIDEOSPORED L 2087 M 8 D 22 U 20.32 ) ODJEM: 975.301 RASTE

SLIKA: Naznanilni lik mondovidea.

ZVOK: Glasbeno naznanilo mondovidea.

SLIKA: Sončni vzhod. Balona nad Kočevskim Rogom. Vbližanje na transparent: NAJ ALBERT ŽIVI, KI ZA NAS SE POSTI. Pod sliko prevod gesla v človeščini.

ZVOK: Napovedovalec pozdravlja gledalce v človeščini.

SLIKA: Pod sliko teče prevod v slovenščini: Slovenija je državica na robu Balkanije, znana po naravnih lepotah, krajinskih rezervatih in spomenikih preteklosti. Pred kratkim pa so v Kočevskem Rogu, sredi smrekovih gozdov, ki so redkost na evropski celini, začeli urejati evropsko odlagališče posebnih odpadkov. Posnetki kolone vojaških vozil in vhoda v podzemeljsko skladišče, v katero vozijo roboti kvadre s strupninami. Napis v slovenščini: Balkanija išče izhod iz zadolženosti in gospodarske stiske v evrosmetišču, ki bi prinašalo trajne dohodke, s katerimi bi povrnila stoletni dolg Svetovni banki in krila izdatke za vzdrževanje zvezne vojske. Mimogrede: balkanijska vojska šteje petsto tisoč mož, kar je veliko več, kot ima paradnega vojaštva katerakoli država na svetu.

ODJEM: 1,270.554 RASTE SLIKA: Albert Švigelj z dvignjeno roko izreka svojo zavezo. Vihrajoče slovenske trobojnice z lipovim listom.

ZVOK: Rahlo podložena Zdravljica.

SLIKA: Napovedovalec mondovidea govori v človeščini, slovenski prevod se odvija pod sliko: Vendar se je oglasil mož, en sam mož, ki je vzdignil glas zoper skrunitev narave. To je bil klasični pisatelj Albert Švigelj, pisatelj, ki še vedno piše in tiska knjige po starem. Zavezal se je, da ne bo okusil hrane tako dolgo, dokler se ne bo umaknilo zvezno vojaštvo iz Črnega lesa in odpeljalo tam pokopanih strupenih sarkofagov. In ta mož strada že sedemnajsti dan! Posnetki zelenobrambovcev na pohodu, spopad z vojaštvom. Prevod komentarja: Slovenski narod se je postavil na stran svojega pisatelja. Zelena bramba, najbolj množična slovenska interesna združba oblega evrosmetišče in se spopada ; vojsko. Posnetki demonstracij v Cankarjevem domu. Komentar: Ker niso dosegli umika zveznega vojaštva in ukinitve EOPO, zahteva Slovenija odcepitev od Balkanije.

ZVOK: Zdravljica izrazitejša.    ODJEM. 1,322.533 RASTE

SLIKA: Poslopje zvezne vlade Balkanije v Beogradu. Prevod komentarja: Zvezna balkanijska vlada je sicer sprejela zahtevo po odcepitvi, vendar je izbrskala zastareli člen v zakoniku, po katerem je za odcepitev potreben klasični referendum. Tako bodo Slovenci glasovali pismeno, z listki, ne pa po videu, kot je že več kot petdeset let v navadi. Priprave na ta referendum se lahko zavlečejo pozno v jesen. Pisatelj Albert Švigelj pa vztraja pri svojem, gladuje naprej in njegovi dnevi so šteti. Bo žrtev balkanijske administracije ali bo prej odnehal?

Posnetek Zaklenišča. Vbliževanje na Albertovo brunarico. Prehod v sobo. Albert sedi na postelji, poleg njega je Marjetka, ki se zaveda, da je prišla mondovideo in da jo gleda ves svet.

ZVOK: Prevladujoči zvoki Zdravljice.

SLIKA: Vbližanje na Albertove svetlikajoče se oči.

ZVOK: Pisatelj s slovesnim glasom, ki ga prevajajo v človeščino: »Zastavil sem svoje življenje zoper okoreli vojaški stroj. Marsikdo bo pomislil, kaj pa sploh pomeni človeško življenje? Saj je samo hip. Preblisk. Dim. Po mojem pa je vsak posamezni človek kot zvezda: rodi se kot zvezda, zablesti in razsvetli temo prostorstva, umre in utone v temo. Vsak človek je svet, je svetovje, je vesoljno vsesvetje. Mi se moramo zavedeti, da smo del vesoljskega organizma in da ne moremo uničevati in strupiti tega planeta v nedogled. Zato kličem: Ven s strupi iz Črnega lesa!« SLIKA: Marjetki teko solze po licih.

ZVOK: Albert z mirnejšim glasom: »Človek se mora upreti temu samouničevanju tudi za ceno svojega življenja. Mora. Ljudje moji, ponosen sem, da je beseda človek v človeščini slovenska! Ena redkih je in upam, da je ne bom onečastil.« Zdravljica v polni glasnosti.

SLIKA: Napovedovalec vzklikne in njegov vzklik je podpisan pod sliko v slovenščini: Človeštvo, pomagaj temu človeku!

ZVOK: Odznanilo mondovidea. ODJEM: 1,308.976 RASTE SLIKA: Iz zelenega lipovega lista se zvali steklenica cockte. ZVOK: Šepet iz ozadja: »Cockta, slovenska pijača iz roda v rod!«

Romana je gledala skoz veliko okno osrednjega urada Zelene brambe na Balantičev trg. Veter je valovil pred zgradbo obešeno brambovsko zastavo z lipovimi listi, čez tlakovani trg so hiteli ljudje po jutranjih opravkih in postajali pred velikansko videoramo, na kateri je teklo videobesedilo z jutranjimi novicami. Ura na stari stolpnici je svetila 8.20. Čez nekaj minut je pričakovala ljudi, ki jih je sklicala na posvet: urednika Pilštajna, stikavta Gapa in brambovskega orožarja Graha. Imela je popolnoma jasno začrtan cilj: prevzeti oblast v avtonomni zedinjeni Sloveniji še pred uradnim referendumom. Državni svet je bil popolnoma mlačen in neučinkovit. S četo zelenih brambovcev lahko kadarkoli zasede državno pisarno in uresniči svoje sanje. Že od mladih nog se je navduševala nad devico Orleansko, cesarico Marijo Terezijo, Indiro Gandhi, Margaret Thatcher, ki so odločilno posegale v usodo svojih držav. Te ženske so bile stopnice na poti k veliki materistični zvezi ženstva današnjega sveta, zvezi, ki počasi, a zanesljivo prevzema krmilo sveta v svoje roke. Romana je bila trdno prepričana, da za planetarno krizo niso bili krivi ne kapitalizem ne socializem ne realkomunizem, ampak moški, pobalinsko neodgovorni moški, ki so, igraje se vojne, urejanja sveta in pohodov k zvezdam, pripeljali Zemljo dokončno na rob propada. Skrajni čas je, da na svetu zavladajo ženske in ga uredijo po ženski, materski pameti. Dovolj časa, od pramaterizma naprej, so imeli moški možnost oblikovati Zemljo po svoje - in kaj so dosegli? Vojne, demografsko eksplozijo, lakoto, roparsko izkoriščanje narave in nedopustno onesnaženje planeta. Jasno je, da morajo stopiti ženske iz ozadja, naposled prevzeti krmilo človeštva in rešiti to Noetovo barko pred brodolomom.

Kljub kričečim barvam pročelij in tlaka na Balantičevem trgu jo je pogled skozi okno navdajal s tesnobnim občutkom. Mesta so postala cirkuške kulise, prebivalci pa topi urbanci, ki se v naravi sploh niso več znašli. Z otožnostjo je pomislila na Kočevski Rog, ki jo je očaral s prvinskostjo, pa na Šviglja, ki se je nekako ujemal s to neomadeževano naravo.

V njeno oblastniško sanjarjenje se je nenadoma prikradlo nekaj hrepenenju podobnega, nekaj, kar je bilo vsajeno globoko v njej. Menda se ja nisem zaljubila, je pomislila in se tega skoraj ustrašila. Ljubezen je bila zanjo človekovo nestvarno stanje in trdno je bila prepričana, da je ne bo nikoli obsedla. Pa vendar bi zdaj najraje na vrat na nos odletela na Zaklenišče in stisnila na grudi zaraščeno mojstrovo glavo. Priglasna lučka na tipkovnici namizne videorame je zabrlela. Povabljenci so prišli in odprla jim je vrata.

»Pozdravljena, izvolita,« je povabila Pilštajna in Gapa v udobna naslanjača. Orožar Zebre je ostal pri vratih, kakor da jih varuje.

»Želim biti kratka in jasna,« je dejala in z zelenimi očmi pozorno merila sogovornike. »Prevzela bom oblast.«

»Hm,« je ušlo Pilštajnu.

»Ima video pomisleke?« je skrajno prijazno vprašala.

»Kolikor sem poučen, bo po referendumu prevzel oblast odcepitveni odbor.«

Načelnica Zebre so se že tako velika usta razpotegnila v trpek nasmešek.

»Dragi moj Pilštajn, kaj res verjamete odboru, ki ga vodi načelnik slovenskih gasilcev Lucijan Smole, v njem pa so zastopniki interesnih združb od rejcev malih živali do zbiralcev

znamk?« Pilštajn je skomizgnil z rameni, Romana pa je nadaljevala: »Nobene organizacije ni, ki bi bila sposobna voditi slovenski narod v teh odločilnih trenutkih; obstajala samo Zelena bramba in video.«

Očitno polaskan si je Davorin Pilštajn pomel roke in odgovoril:

»Romana, imate prav. Čeprav je direktorij videa nesposobna pluralistična konjušnica.«

Na to je Romana čakala. Pritisnila je na zapiralni gumb, ki je odpiral predal samo po zaznavi njenega prstnega odtisa. Iz predala je vzela dve ploščici in eno ponudila Pilštajnu.

»Tukaj je vaše imenovanje za glavnega direktorja slovenskega videa z vsemi pooblastili za sestavo novega direktorija.« Drugo ploščico je ponudila Gapu. »Za vas - mesto delegata Slovenije v koordinacijskem odboru mondovidea. Oboje velja, ko prevzamem državno pisarno.«

Pilštaj si je čehljal sivo brado.

»Kdaj?« je vprašal.

»Kaj?«

»Kdaj udarimo?«

»Ne mislim čakati na referendum o odcepitvi. In ne želim, da bi moral umreti Albert Švigelj,« je odločno rekla Romana. »Orožar Krištof, ste izdelali načrt za oborožitev udarnih skupin Zebre?«

Mili in dobrodušni obraz možakarja, ki je uslužno prišel bliže, ni kazal, da ima opravka z orožjem. Prej bi mu človek prisodil poklic vrtnarja ali gojitelja zajčkov in perutnine. Tudi njegov glas z ribniškim naglasom je bil pojoč in skoraj ženski.

»Vse sem preudaril in si zamislil.« Iz žepa je potegnil svitek s tajno pisavo. »Glavnina mora silovito udariti na Črni les, razporediti pa je treba tudi oborožene oddelke na slovenskih vzhodnih in južnih mejah, da bi vsaj dvanajst ur preprečevali prihod zveznega vojaštva. Toliko potrebuje najbližja enota svetovne policije za prevzem ključnih položajev na slovenskem ozemlju; seveda, če jo bo poklicala vlada, ki jo bo potrdil slovenski narod z videoreferendumom.«

»Brez skrbi, poklicali jo bomo. Videoreferendum pa bo vaša naloga,« se je obrnila k Pilštajnu. »Zanima me, Krištof, s čim nameravate oborožiti naše udarne oddelke.«

»Iskal sem orožje, ki bi bilo množično, preprosto in učinkovito. Po svetovni razorožitvi pred tridesetimi leti in moskovski konvenciji o izdelavi orožja ni takega orožja. Zato sem brskal po starih zapiskih in po temeljitem tehtanju predlagam zažigalne steklenice in frače.«

Pilštajn ni mogel skriti nasmeha, tudi Gapa se je muzal. Načelnica pa je ostala resna.

»Mi lahko to podrobneje razložite?« je vprašala.

»Lahko. Zažigalne steklenice, imenovane Molotovovi koktejli ali kar molotovke, so s pridom uporabljali v drugi svetovni vojni proti motoriziranim enotam. Izdelava je zelo preprosta: steklenico je treba napolniti z vnetljivo tekočino in jo opremiti z zažigalno vrvico. Uporaba je tudi preprosta: vrvico prižgeš, vržeš steklenico na cilj in ko se razbije, je takoj vse v ognju. Motorizacijo zveznih enot v Črnem lesu bi tako v hipu popolnoma onesposobili.«

»Dobra zamisel,« je dejala Romana.

»Problem je le ta, da so dandanes ustekleničena samo nekatera zelo draga vina in cockta. Pomeni, da bi udje Zelene brambe morali začeti nemudoma zbirati steklenice. Polnili bi jih z mešanico vodika. Obenem se bo treba lotiti izdelave frač. Za strelivo predlagam svinčene krogle iz Carnfordovih uteži.«

»S fračami proti laserskim ubojnikom, ni to nekoliko naivno?« je pripomnil Pilštajn.

»Zvezna enota v Črnem lesu ima natanko trinajst ruboljevov, trinajst pa je nesrečna številka.« Orožar Krištof se je pretkano nasmehnil. »Vsi ubojniki imajo Fischerjevo varovalko: pomeni, da morajo za njihovo uporabo dati osebno šifro trije častniki iz poveljstva. Eden med njimi je naš ud in šifre ne bo dal.«

»Odlično, čestitam vam, Krištof,« ga je pohvalila Romana. »Zdaj pa še to: koliko časa potrebujete, da oborožite udarne enote?«

»Frače lahko hitro izdelamo, uvoziti je treba samo zadostne količine surove gume okroglega, štirimilimetrskega profila, ki je v Balkaniji ni. Počasneje bo šlo s steklenicami. Recimo - tri tedne.«

»Preveč. Odločno preveč.«

»Težko se nam bo posrečilo prej. Lahko pa poskusimo.«

»Poskusite, in to takoj. Dvignite v pisarni odprtnico računa za gumo in začnite kupovati cockto. Obveščajte me o vsem. Lahko greste, Krištof.«

Orožar se je priklonil in z drobnimi koraki odšel. Zdaj se je Roma»a obrnila h Gapu.

»Zakotnik, vaše zasluge za razkritje črnoleške zadeve so neprecenlj ive.«

»Oh, malenkost,« se je branil stikavt.

»Brez vas bi Slovenija postala smetišče Evrope. Vašega dejanja ne bomo pozabili in imenovani ste za dosmrtnega častnega uda Zelene brambe.«

Izročila mu je zlat lipov list in to je bil pravi balzam za Gapov stikavtski ponos. Naposled ga je nekdo le postavil na pravo mesto; drugače so si vsi po vrsti lastili Črni les, tudi odcepitelji. Za mnoge je bil samo nepomemben snemalec, skorajda avtomatska kamera, ki se premika po svetu po ukazu urednikov videa in željah gledalstva; take kamere so res imeli za snemanje človeku nedostopnih prizorov, vendar nikoli niso in ne bodo mogle nadomestiti domiselnega videostikavta.

»Hvala, hvala,« je skromno rekel, v očeh pa ni mogel skriti iskrice ponosa in ganjenosti. »Računajte še naprej name, Romana.«

»Računam, video bomo v tem boju krvavo potrebovali. Slovenski narod moramo dobesedno dvigniti na noge. Predla

gam, da v najkrajšem času opravite pilotni videoreferendum o evrosmetišču in odcepitvi.«

»Dobro. Uvedel bom tudi stalni informacijski kanal, na katerem bomo oddajali vse o zadevi Črni les,« se je oglasil Pilštajn, ki se je počutil nekoliko zapostavljenega pri tem pogovoru. »Gapa, potrebovali bomo čimveč neposrednih oddaj. Ustvariti je treba napetost, razpoloženje, da gre za življenje ali smrt gladujočega in za narodovo čast.«

»Še enkrat moram poudariti, da se mudi, ker mojster ne sme več dolgo stradati. Lahko bi imel hude posledice.« Romana je vstala in si popravila pramen rdečih las s čela. »Slišali se bomo.«

Rokovali so se in povabljenca sta odšla.

Načelnica je počakala nekaj časa, potem pa je odločno odtipkala pozivno šifro na posebnem videofonu. Prikaznik se je prižgal in na njem se je izoblikoval Albertov obraz. Skoraj ustrašila se ga je: to je bilo obličje mučenika, z globoko udrtimi očmi s temnimi kolobarji. Poskušal se ji je nasmehniti, vendar je to bila trpka grimasa.

»Albert,« je čutno šepnila, »kako je s tabo?«

»Vegetiram. Razmišljam. Pravkar sem narekoval svoje misli v narekovalnik. Občutek imam, da se je čas upočasnil, da se vse vleče; cela večnost se mi zdi, odkar sem te zadnjič videl, a je samo nekaj dni... Veliko mislim nate ...«

»To sem ti hotela tudi sama povedati. Prej me je imelo, da bi odletela k tebi.«

»In zakaj nisi?«

»Dolžnosti me vežejo. Prišla bom takoj, ko bom utegnila.«

»Težko te čakam. Življenjska moč mi usiha kot studenec v puščavi...«

»Ti Marjetka ne pomaga?«

»O, seveda. Veliko mi pomaga. Vendar sem kot star izrabljen akumulator: vse pogosteje potrebujem polnitev.«

»Upam, da ne bo več dolgo trajalo.«

»Kaj ne bo trajalo, Romana?«

»Tvoja zaveza, Albert. Pregnali jih bomo iz Črnega lesa. Verjemi mi. Tudi zaradi tega moram biti tu. Vendar pridem, obljubim, da pridem. Poljubljam te.«

Albert Švigelj je strmel v zaslon, kateremu so se približale Romanine ustnice, se izoblikovale v meseno rožo in dahnile poljub. In zagrizeni nasprotnik sodobnih občil je bil srečen, da mu je stikavt vsilil videofon.

Prifrlela je Marjetka z nafrfuljenimi kodrčki in v navolančkani srajčici, ki ji je komaj pokrivala zaobljene ritnice.

»Kaj pa je hotela šefinja?« je navihano vprašala. »Kar preveč se zanima za vas. To ni v njeni navadi.«

»Marjetka, raje mi daj polnjenje in ne radovedi po nepotrebnem,« je zagodrnjal.

»Oh, ko bi vam pa tako privoščila, mojster, in šefinji tudi. Romana je res vsestransko globoka in pametna ženska. Včasih samo poslušam in poslušam, kako modro govori. Srečen moški, ki mu bo naklonila svoje srce in seveda tudi vse drugo.« Prijela je Šviglja za obe roki. »No, pa dajva, pretočiva malo bioenergije, da vam bo dan lepši in skrbi lažje.«

Zamižala je, se zbrala in Albert je čutil prijetno mrščavico, ki se mu je pretakala po rokah. Zelo hitro je postal odvisen od dekletove življenjske moči; po jutranjem polnjenju jo je zdaj potreboval že dopoldne. Namenil se je na kratek sprehod okrog brunarice in brez bioenergetske obdelave bi se najbrž težko vzdignil. Predal se je polnjenju in misli so mu frfotale kot metulji, zdaj sem zdaj tja. Vedno pa so se vračale k Romani kot naj lepšemu cvetu med cvetovi.

Nenadno trkanje ga je vznejevoljilo.

»Kdo pa je?« je odrezavo vprašal.

»Hugo. Obisk imate, mojster.«

»Kakšen obisk?«

»Fant pravi, da je vaš sin. Ga spustim noter ali ga boste sprejeli pred brunarico?«

»Naj počaka. Ven pridem,« je zamrmral Albert.

Kogarkoli drugega bi pričakoval, samo Jureta ne. V petih letih, odkar se je ločil od Marte, ga je videl le nekajkrat, pa še takrat je prišel samo po dodaten denar za svoje tekalne odprave. Vzel je odprtnico računa in - zbogom. Vselej sta si bila tuja, nikoli ni našel stika z njim. Kaj, za vraga, hoče?

Marjetka ga je nehala polniti in hotela mu je pomagati pri oblačenju.

»Hvala, Marjetka, bom že zmogel,« je rekel in z vzdihi zlezel v prtenjače. Čez glavo si je povlekel volneno pletenino in stopil v lesene cokle, ki mu jih je naredil Črnolesnik. Počasi je odštorkljal k vratom, Marjetka pa mu je sledila.

Pred brunarico je čakal Jure v živo rdeči tekalni trenirki, še ves zaripel od teka. Zdrznil se je, ko je zagledal očeta; ni pričakoval, da mu bo shujšan tako podoben. Tudi Jure je nosil brado in dolge lase, tudi on je imel orlovski nos in lične kosti so mu tudi štrlele iz kocin. Tekalstvo, ki se mu je posvečal, je tudi njemu vtisnilo pečat mučeništva.

»O, glej ga, tebe pa je res dobro pobralo!« je vzkliknil, da bi premagal zadrego. »Kakor tekavec po nekaj sto kilometrih si.«

»Hvala za kompliment, sinko,« je trpko dejal Švigelj in se rokoval s sinom. Potem sta se nerodno objela in trepljala po ramenu. »Kaj te je prineslo? Si me videl na videu?«

»Že dve leti ne gledam več videa. Sem član mednarodne združbe, ki odklanja video. Mama mi je povedala zate. Lepo te pozdravlja.«

»Sediva,« ga je Albert povabil k svoji znameniti leseni mizi pred brunarico. »Zadihan si in tudi jaz težko stojim. Kako se ima Marta?«

»Želite kaj, mojster?« je vprašala Marjetka.

»Če si tako dobra, stopi na kmetijo po pijačo in jed.«

»Ne, ne! Ne jem, kadar tečem, pijem pa samo vitacockto,« se je branil Jure, dekle pa je kljub temu pohitela k domačiji. Fant je gledal za njo in občudujoče zažvižgal skozi zobe. »Priležnica?« je vprašal očeta.

»Ne, medicinska sestra.«

»Oprosti. Zareklo se mi je. Mama se ima dobro, z očimom se razumeta.«

»Lepo. Zdaj pa mi odkrito povej, kaj te je prineslo k meni? Potrebuješ denar?«

»Če si pri denarju, se ga ne bi branil. Plačati si moram tek skozi Saharo. Vendar to ni bistveno.« Pogledal je očetu naravnost v oči. »Mislim, da manipulirajo s tabo.«

»Res? In kako to počno, če smem zvedeti?« je pikro vprašal Albert.

»Video, Zelena bramba, vsi ti obsedenci, ki rojijo okrog tebe. S svitom sem začel teči iz Kočevja in sem jih srečeval. Saj to je noro: na stotine brambovcev je ob cesti, pred vojaškimi transporterji delajo žive pregrade, razkopali so cesto, blizu Črnega lesa stoji goseničar z nevarnim radioaktivnim sarkofagom iz Finske, ker ne more naprej...« Jure je zamahnil z roko pred očmi, kakor da bi hotel pregnati grd privid. »Vse to počno v tvojem imenu, oče, nosijo napise Naj Albert živi, ki za nas se posti, ti pa zares hiraš... Zmanipulirali te bodo do smrti.«

»Za to stavko sem se sam odločil. Nihče ne manipulira z mano,« se je ne preveč prepričljivo branil Albert.

»Ni res. Video pridobiva gledalce, Zelena bramba oblast. Oče, bodi pameten, pošlji jih vse skupaj k vragu, naj se kdo drug žrtvuje za zedinjeno Slovenijo! Dokler te niso potrebovali, te nihče še povohal ni.«

Švigelj ni več prenesel sinovega srepega pogleda, prevzel ga je nelagoden občutek, da se pogovarja sam s seboj, da ga je nenadoma zasačil drugi jaz, tisti jaz, ki je že od vsega začetka bil zoper ves ta cirkus. Zagledal se je v vrhove smrek, ki so šumeli in se upogibali v vetru, bele kopaste oblake, ki so se grmadili nad Kočevskim Rogom, prisilil se je k čustvovanju z naravo, ki so jo hoteli oskruniti.

»Hvaležen sem za tvojo skrb, Jure,« je spregovoril s slovesno pokroviteljskim glasom, »vendar bom vztrajal, tudi če manipuli rajo z mano. Veliko razmišljam zadnje čase in nekaj mi je popolnoma jasno: ljudje tisočletja mislimo, da je ta svet narejen za nas, da nam je dan v last in oblast, v rabo in izrabo, ne zavedamo pa se, da smo s tem svetom enoten organizem, v katerem je pomemben vsak, tudi najmanjši del. Moj protest zoper smetišče v Črnem lesu je torej protest planetarnega organizma.«

Nejeverno je gledal Jure očeta in zmajeval z glavo.

»Ljubi bog,« je vzdihnil, »obseden si, kot so obsedeni ljudje okrog tebe: zelenobrambovci, odčepniki, transcendentalni meditanti, radiestezisti, biotroniki in vsa druga interesno zasvojena svojat.«

Te besede pa so pisatelja hudo pogrele: kako mu more obsedeni tekavec očitati kaj takega.

»Ti mi govoriš o obsedenosti!« je ostro rekel. »Ti tekavec, ki brezglavo tekaš in tekaš tako dolgo, da ti začne organizem v samoobrambi pred utrujenostjo izločati mamilo v kri. Nikar ne sodi, kdo je obseden in zasvojen!«

»Morda imaš prav, oče,« je pomirljivo rekel Jure. »Morda je tudi moje tekanje protest, planetarni protest, kot ti praviš. A pustiva modrovanje. Dejstvo je, da si moj oče in da mi ne more biti vseeno, če delaš samomor.«

»Ne delam samomora, nisem obupal nad sabo, ampak nad našo ekološko zavestjo.«

»Nobene možnosti nimaš; tudi če bi ta hip izpeljali referendum in bi se Slovenija odcepila od Balkanije, je Črni les še vedno lastnina zveznega vojaštva, lastnina pa je po svetovnem zakoniku nedotakljiva. Sprožiti bi morali sodni postopek pred sodiščem narodov.«

»Kje si pa to slišal?«

»Na videu seveda ne. Normalni ljudje pa govorijo o tem. Pravniki.« Jure je prijel Alberta za roko in jo krepko stisnil. »Oče, prosim, poslušaj me in odnehaj. Ta hip lahko odideva, lahko greš z mano v Saharo in se umakneš slovenski histeriji; izposlovali si bodo odcepitev tudi brez tebe ...«

Veter je prinesel Šviglju vonj po domači goveji juhi, ki jo je najbrž kuhala Liza. Neverjetno, kako daleč je pridišalo. Željno je vdihoval vonjave zelene, korenja, luštreka, pa tisti omamni vonj po pravi govedini; oboževal je Lizine goveje juhe, v katere je narezala kuhano meso; sline so se mu nabirale, ko se je spomnil sočnih kosov, še najbolj tistih, ki so se držali kosti. Huda skušnjava je bila: najraje bi vstal, se v Črnolesnikovi kuhinji najedel goveje juhe in odšel s sinom v Saharo.

Kakor opomin pa sta se nad Črnim lesom spet začela vzdigovati balona, razpenjajoč čez nebes vihravi napis: NAJ ALBERT ŽIVI, KI ZA NAS SE POSTI! Kakšna goveja juha, kakšna Sahara! Ostati mora na braniku Črnega lesa, na braniku Slovenije, trden kot skala, neizprosen z uničevalci narave.

»Žal ne gre, Jure,« je z zaresnim obžalovanjem vzdihnil. »Sem si pa večkrat želel, da bi jo kam mahnila in se bolje spoznala; saj sva kot tujca...«

»Res je.« Zdaj je tudi Jure zagledal balonado na nebu. »In kaže, da bova ostala tujca... Oče, odhajam, do večera mislim preteči pot do Novega mesta. Bojim se, da se ne bova več videla...«

»Menda res ne. Drži se, Jure... Počakaj, vzemi odprtnico računa, privošči si Saharo, in spomni se včasih name ...« Šviglju se je glas zadrgnil v grlu.

Tudi Jure je bil ganjen. Vzel je ponujeno kartico, pomahal očetu v slovo in se pognal v tek po poti h kmetiji.

Spotoma sta ga srečali Marjetka in Liza, ki je nosila pijačo in jedačo.

»Hej, tekavec, kam pa bežiš?« je presenečeno vzkliknila Marjetka.

»Še dolga pot je pred mano in mudi se mi,« je rekel kar mimotekoč.

»Pijačo in jed ti neseva, ne boš dal gospodinji košarice! Hej, ustavi se!«

Jure je začel teči na mestu, kakor da se po zagonu boji ustaviti.

»Naj bo, kozarec tekočine bom,« je popustil. »Za jedačo pa naj lepša hvala. Kadar tečem, ne jem.«

Črnolesnica je natočila iz glinenega vrča bezgovca, ki ga je fant počasi spil, še vedno premikajoč noge.

»Hvala. Prileglo se je. Srečno!« Jure se je pognal v tek.

»Pazi na svojo bioenergijo!« je zaklicala za njim Marjetka in mu pomahala. Potem se je obrnila k Lizi. »Škoda, da tako trati svoje moči. Odvečno življenjsko moč je treba dajati tistim, ki je nimajo, ne pa brezglavo tekati po svetu. Marsikatero žensko bi lahko osrečil, če bi jo nategnil.. . Baloni pa so čudoviti,« je poskusila popraviti spodrsljaj.

»Ja, res,« je zamrmrala Liza, ki je na obrazih imela še vedno škrlatno rdečico.

Balona sta počasi jadrala čez nebes in slišati je bilo občasno sikanje toplega zraka skozi gorilnik. Z roba košare rumenega balona se je nagnil balonar, ki je očitno opazil Marjetko v belem, in ji je začel veselo mahati.

Zavriskala je, poskočila in začela na vso moč mahati nazaj.

VIDEOSPORED L 2087 M 8 D 24 U 20.01

ODJEM: 1,560.302 RASTE SLIKA: Napovedovalec v zelenobrambovski uniformi pred razvito zastavo Slovenije, ki jo izmenoma osvetljujejo raznobarvni žarometi.

ZVOK: S pesmijo Slovenci kremeniti se zaključuje venček starih slovenskih junaških pesmi. Napovedovalec spregovori: »Kakor ste bili obveščeni v prejšnjih oddajah, začenjamo poskusni videoreferendum. Po ustaljenem načelu je izklop videorame odklonilen glas, vztrajanje pri sprejemu pa pritrdilen glas. Pozor, dragi gledalci, najprej glasujemo o evropskem odlagališču posebnih odpadkov v Črnem lesu. Tisti, ki ste proti, izklopite videorame. Poglejmo stanje odjema.«

SLIKA: Vbližanje na izpisnik odjema: ODJEM: 3.121 PADA. ZVOK: »Neverjetno! Saj je skoraj vsa Slovenija proti evrosmetišču! Tako soglasni Slovenci še nikoli nismo bili. Poskusni referendum o evrosmetišču je končan. Minile so tri minute. Poglejmo, ali ste se spet vključili v omrežje.«

SLIKA: Vbližanje na izpisnik odjema: ODJEM: 1,677.132 RASTE. ZVOK: »Tako, spet smo zbrani pred videoramami. Zdaj pa glasujmo o odcepitvi Slovenije od Balkanije. Kdor želi ostati v bratski skupnosti balkanskih držav, naj izklopi videoramo. Oglejmo si izpisnik.«

SLIKA: Vbližanje na izpisnik odjema: ODJEM: 1,672.011 PADA ZVOK: »Na nikogar ne nameravamo vplivati, svobodno se odločite.

Imate še minuto časa, da izklopite vaše videorame in se tako izrečete zoper odcepitev, zoper zedinjeno Slovenijo, Alpeadrijo od Tržaške zaliva do Gosposvetskega polja. Poglejmo, kako je zdaj z odjemom.«

SLIKA: Vbližanje na izpisnik odjema: ODJEM: 1,667.332 USTALJEN.

ZVOK: »Spet smo izrazili nedvoumno večinsko soglasje za samostojno Slovenijo. Hvala vam, glasovali ste, svojo državljansko dolžnost ste opravili, čeprav ta poskusni referendum nima nobene uradne veljave. Svojo voljo boste namreč morali izraziti na klasičnem referendumu, z obkroževanjem da ali ne na glasovnici. Tako je namreč sklenila zvezna balkanijska vlada. Vem, zdaj čakate na žogoboj. Bo žogoboj, samo najprej bomo poklicali še predsednika slovenskega državnega sveta Gregorja Skoka. Z njim se bo pogovarjal urednik Davorin Pilštajn.« SLIKA: Pilštajn, tokrat smrtno resen, zlikan in poškrobljen, kliče po videofonu.

ZVOK: Vklopljena zvočna zveza. Klicni znak. Oglasi se uraden glas: »Pisarna državnega sveta.« Pilštajn: »Zvežite me s predsednikom Gregorjem Skokom.«

SLIKA: Slikovna zveza po videofonu. Skok se prisiljeno smehlja. ZVOK: Pilštajn, resno: »Občan predsednik, sta spremljali naš poskusni referendum?« Skok: »Sem in imam dve pripombi: prvič, stvari prehitevate, in drugič, referendumski vrstni red ste obrnili. Najprej je treba glasovati o odcepitvi Slovenije, šele nato se lahko odločamo, kako bo z odlagališčem odpadkov v Črnem lesu.« Pilštajn: »Kljub temu je očitno, da je vsa Slovenija enotna. Zakaj torej čakamo na klasični referendum?« Skok: »Sklep zvezne vlade je zakonit in mu ne more nihče oporekati. Če že, potem je treba po zakoniti poti spremeniti zakonodajo in iz zakonika črtati zastarele člene.«

SLIKA: Pilštajn si popravi srebrne naočnike in ostro gleda predsednika.

ZVOK: Pilštajn: »Pomeni, da boste zavestno žrtvovali pisatelja Alberta Šviglja?« Skok: »Daleč od tega. Pisateljeva gladovna stavka je njegova zasebna stvar. Mnenja sem, da je svoj namen dosegel, in če še vedno vztraja pri gladovanju, potem to ni stvar državnega sveta, ampak zdravnikov in javnega dušebrižništva.« Pilštajn: »Hočete reči, da mojster ni več prišteven?« Skok: »O tem naj presoja medicinska stroka in tisti, ki stojijo za njim.« Pilštajn: »Mislim, da lahko rečem, da za Albertom Švigljem stoji vsa Slovenija, vi pa ste predsednik slovenskega državnega sveta. Se vam ne zdi, da bi morali kaj ukreniti in pospešiti referendum?« Skok: »To ni v moji moči.« Pilštajn: »Kaj pa če slovenski narod vzame vajeti v svoje roke?« Skok: »Opozarjam vse prenapeteže, da ni čas za silo in nasilje. Slovenija je stoletja čakala na osamosvojitev, pa bo počakala še mesec ali dva. Soobčani, ne dajte se sprovocirati. Vsako nasilno dejanje lahko zavleče naša zakonita prizadevanja in je razlog za zvezno posredovanje.«

ODJEM: 883.505 PADA SLIKA: Pilštajn se ozira na izpisnik odjema.

ZVOK: Pilštajn: »Odjem nama pada, občan predsednik. Očitno se gledalci začenjajo dolgočasiti. Zahvaljujem se vam za sodelovanje.«

SLIKA: Izklop vidne zveze.

ZVOK: Pilštajn samozavestno: »Slišali ste našega predsednika. Ne krop ne voda. Kaže, da mu je malo mar za življenje Alberta Šviglja. Ga bomo pustili na cedilu tudi mi? Zadnje dni povsod videvamo geslo: Naj Albert živi, ki za nas se posti! Torej - naj živi Albert! Zdaj pa - žogoboj!«

Nad Kamniškimi planinami se je porajalo čudovito jutro. Veter, ki je pihal že nekaj dni, je zbistril ozračje, in Gapa je imel iz samoleta razgled daleč naokoli: videl je celo na severno stran strmih vršacev čez avstroogrsko mejo, pa vse tja do Triglava in primorskih hribov.

Namerjal je kombinko in preverjal snemalne izreze. Bil je zlovoljen in nobena reč ga ni mogla razveseliti. Za njim je bila še ena spolnovzdržniška noč z Mojco, ki ga je pripeljala v klub svoje združbe. Česa bolj božjastnega si ni mogel predstavljati. Spolnovzdržniki so si privoščili vse, samo preprostega zaključka ljubljenja ne. Po dražljivih plesih, plavanju brez kopalk v klubskem bazenu in opazovanju parov, ko so se ves večer do onemoglosti mečkali, je iz kluba odšel z otrdelim petelincem. Mojca pa ni ničesar naredila, da bi ga omehčala. Še zdaj ga je topo bolelo obmodje in imel je slab okus v ustih in še slabšega v možganih.

Vse, kar je prav, Mojco bi moral trdo prijeti, jo podreti na posteljo in ji naložiti toliko krepkih po riti, da bi ji izbil spolnovzdržniško ideologijo iz telesa in pameti, potem pa jo poj ahati od zadaj in se do mile volje izbrizgati vanjo. Tako bi bilo treba s to mrho mrhasto.

Razmišljajoč o tepežkanju in nategovanju Mojce se je vsaj nekoliko razvedril in bolj svetlo opazoval svet pod seboj. Spustil se je nižje in naredil krog nad Veliko planino, preletel prepadno pečevje na zahodni strani in počasi zajadral nad cerkvico svetega Primoža.

Opazoval je, kako se procesije romarjev stekajo z vseh strani in se zbirajo pred cerkvijo na taborskem dvorišču. Imel je odprte vse kanale in lahko bi takoj oddal sliko in zvok neposredno v videoomrežje. V mislih je še vedno mikastil Mojco, z očmi pa opazoval slike na zaslonu kombinke. Bil je priklopljen v oddajo slovenskega videa, ki je predvajal neposredne posnetke z vseh koncev Slovenije, kjer so se vrstili protestni shodi v podporo Albertu Šviglju. Gledal je žuganje biokmetov iz Središča ob Dravi, izdelovalcev samovoznih hiš iz Novega mesta, grozeče zahteve za takojšnji referendum pred spomenikom žrtvam vseh vojn na Balantičevem trgu, gledal posnetke tabora transcendentalnih meditantov, ki so z množično meditacijo poskušali vplivati na splošno razpoloženje mirovnikov v svetu, da bi povzdignili glas za slovenskega mučenca; na cesto v Rožni dolini so prišle celo ustrežnice iz Hiše veselja, mahale so s slovenskimi trobojnicami in metale cvetje in poljubčke v kamero videa; po teh prizorih je slika zdrsnila z zaslona in prikazala se je Mojca, vsa rosna in greha vredna, kljub prečuti noči v spolnovzdržniškem klubu.

»Gapa, še minutko, pa boš v omrežju,« je prijazno rekla.

»Za vlačugami? To ste pa sijajno zložili.«

»Nihče ne zlaga. Jemljemo kar po vrsti. Pripravljen?«

»Pripravljen.«

»Vso srečo, Gapa. Gremo!«

Usmeril je oko kamere na romarsko procesijo, ki je nosila stara bandera z Marijinimi slikami na svili. Na izhodni mešalni mizi so posnetek podložili z versko pesmijo in žebranjem molitev.

Snemal je cerkvico, jo nevarno nizko preletel in vključil zvok:

»Tukaj Gapa Zakotnik; oglašam se z obrobja Velike planin  letim nad cerkvico svetega Primoža, kamor se zgrinja množica romarjev od blizu in daleč. Vsak čas se bo začela starokrščanska maša za Alberta Šviglja. V tej cerkvici že dolgo ni bilo maše.

Tu so maševali le v hudih časih za slovenski narod: ob turških vpadih, kugi, lakoti, svetovnih vojnah in obdobju pred narodno spravo. Danes spet zvoni zvon svetega Primoža in kliče ljudi v tabor. Spustil se bom in od blizu spremljal tukajšnje dogajanje.«

Na zaslonu je bila spet Mojca.

»V redu je šlo. Pilštajn želi, da prenašaš pridigo,« je rekla.

»Dobil bo pridigo,« se je obregnil in se začel vratolomno spuščati na majhno ravnino pred cerkvijo in župniščem.

Romarji so se umaknili samoletu, s katerim je do milimetra natančno pristal pred cerkvijo. Izskočil je in se v srebrni stikavtski obleki in s kombinko na glavi začel prebijati skozi množico vernikov. Zvon je še vedno pozvanjal in odmeval od skalnih previsov.

»Zvok zvonov je v omrežju,« ga je obveščala Mojca. »Sprejemamo tudi sliko.«

Zdaj je Gapa pozabil na vse drugo in se posvetil samo oddaji: vbliževal je obraze romarjev, cerkveni zvonik, kavke, ki jih je splašilo zvonjenje, snemal je stare freske na zidovih, ženice, ki so žebraje prebirale molke, vhod v cerkev, kjer se je začela gneča romarjev nenadoma razmikati in delati nekomu prostor.

Gapa je imel nekakšen posebni čut, da je bilo oko njegove kombinke obrnjeno tja, kjer je bil osrednji dogodek. Zdaj je vbližal duhovnika v starokrščanski opravi, z vijoličastimi in zlatimi nitmi pretkanim plaščem in štirigrbim pokrivalom na glavi. V rokah je imel sodobni govorilnik znamke Jokohiba, ki ni bil večji od kavne skodelice, prenašal pa je glas rotofonično tudi do tristo metrov daleč.

»Začenja se maša pri svetem Primožu,« je poročal Gapa. »Cerkev je premajhna za vse, ki so priromali sem gor, in zato bo mašujoči duhovnik pridigal množici pred cerkvijo. Prisluhnimo mu tudi mi.«

Vbližal je duhovnika, ki je stoje na stopnicah dvignil roke in začel pridigati:

»Dragi farani, dragi romarji, bratje in sestre po Kristusu našem gospodu! Spet je zazvonil zvon pri svetem Primožu, zvon, ki se že stoletja oglaša ob vseh ujmah, ki doletijo to deželo.« Gapa je preverjal sprejem zvoka in menjaval sliko. »Zbrali smo se, ker je nad našo očetnjavo spet završala ujma, ujma novodobne kuge, hujše od vseh kug, ki so kdaj kosile po teh krajih: v Črnem lesu balkanijska vojska shranjuje vse strupe evropske celine, shranjuje jih v našo zemljo in jih hoče zapustiti našim potomcem.« Župnik si je brisal potno čelo. »Zbrali smo se, da molimo iz vsega srca h gospodu našemu Jezusu Kristusu, naj vendar razsvetli glave vojaških poveljnikov in balkanijskih oblastnikov, da umaknejo evrosmetišče iz Kočevskega Roga. In molimo goreče za slovenskega pisatelja Alberta Šviglja, ki se je sam samcat postavil po robu vojaški sili. Molimo, da mu ne bi bilo treba umreti in s smrtjo zapečatiti svoje zaveze o gladovanju. O, bog, ki si nahranil lačne, pomagaj mu. Molimo tudi za zedinjeno samostojno Slovenijo, ki naj nam jo božja milost nakloni po toliko stoletjih priprošenj.« Duhovnik je sklenil roke, se ozrl v nebo in povzdignil glas. »Molimo, verniki, k Mariji z Brezij in Mariji z Županjih njiv; tu smo se zbrali kot v času protiturških taborov, ko je stala Slovenija na okopih Evrope pred turškimi vpadi. Marija, naša pomočnica, k tebi se obračamo, stoj tudi to pot slovenskemu narodu ob strani!«

Gapa je vbliževal solzna lica starejših ženic in kljubujoče izraze mladenk in mladeničev, snemal je množico, ki je začela vzneseno prepevati prastaro romarsko pesem Čaščena si Marija, je angelski glas.

»Zaključujemo,« se je oglasila Mojca. »Pilštajn bi rad govoril s tabo.«

»Odlično, Gapa,« je spregovoril urednik in si zadovoljno čehljal brado. »Natanko to smo potrebovali, to je za Slovence pravi balzam v teh usodnih časih. Zanima me, si videl koga od civilne samozaščite?«

»Mislim, da je nekaj sivčkov spodaj pri dohodih.«

»V prihodnje jih snemaj.«

»Civilarje?« Gapa se je zmrdnil.

»Ja, vbližuj jih. Naše oddaje prevzema tudi mondovideo in video Balkanije. Naj vidijo, da sami vzdržujemo red, drugače bi lahko koga obsedla redarska vnema.«

»Razumem. Razkazoval bom civilarje z leskovimi palicami v rokah.«

»O tem sva dogovorjena. Zdaj pa te prosim, preleti Triglav in mi prinesi posnetke z vrha. Na obnovljenem Aljaževem stolpu so razobesili novo slovensko zastavo. Potreboval jo bom za uvod v nocojšnje črnoleške novice.«

»Narejeno bo, šef!« Gapa ni skrival pikrosti.

»Vem, da se hudo naprezaš, Gapa,« je razumevajoče dejal Pilštajn. »Upajva, da bo kmalu konec. Redno ti nakazujem tisoč balkov posebnega dodatka dnevno na tvojo dohodkovno kartico. Če res postanem glavni direktor videa, ti bom zagotovil najvišji dohodkovni razred. Samo to godljo še premagava.«

»Že dobro, Davorin,« je spravljivo rekel Gapa. »Hvala ti.«

»Bodi na zvezi in spremljaj spored. Zdaj se lahko vsak hip kaj skuha. Srečno!«

Pilštajn je prepustil zvezo Mojci, ta pa je vrgla svojemu dragemu poljub in zginila s prikaznika kombinke.

Med gnečo romarjev se je Gapa prerinil do samoleta, vklopil pogon in se kot kačji pastir vzdignil nad Primožem, zakrožil nad Veliko planino in na višini tisoč tristo metrov nastavil samoletno krmiljenje v smeri Triglava.

V glavi pod kombinko so mu rojile nevesele misli. Vse je sicer dosegel, kar si stikavt videa lahko le v sanjah zaželi, pa vendar ni bil srečen. Dovolj denarja ima, da bi lahko za nekaj časa obesil kombinko na klin in potoval po svetu, uživajoč radosti, ki se s polnim žepom še vedno dajo uživati. Lahko bi se šel video na lastno pest in snemal bi ploščice v svoje veselje. Saj, veselje! Veselja nima več za nič na svetu. Niti zadeva Črni les ga ne veseli več. Prekleto, kaj naredi svojeglava ženska z moškim. Cunjo. Žalostno in brezvoljno bitje. Genija zatolče. Le kako se je tako hudo zapletel, s čim ga je Mojca spravila na povodec? Saj nima nič takega, kar druge ženske ne bi imele. Češplja je češplja; kdor pravi, da jih ločuje in da si med sabo niso podobne, si to samo domišlja. Kaj naj bi bilo na Mojčini razpočnici tako imenitnega, da bi si zaradi tega uničil življenje?

Samolet je jadral mirno nad obronki Karavank. Preklopil se je na spored videa, ki je oddajal reklamne limanice. Že je mislil izklopiti, ko se je na prikazniku pokazala steklenica cockte. Pojavljala se je in zginevala po taktu poskočne glasbe. Nato se je oglasil resen, zaskrbljen ženski glas:

»Cockta je edina slovenska pijača, ki jo še dobite v stekleni steklenici, kakršno so poznali naši pradedje. Zagotovila naj bi vam tradicionalni užitek stika s steklom. Zato vas prosimo, vračajte prazne steklenice! Vračajte steklenice! Vračajte steklenice!« Glas se je s ponavljanjem krepil in se na koncu spremenil v neprijetno glasno zahtevo, ki je udarjala v ušesa in oči, saj je steklenica zginevala in se spet pojavljala v soju žarivih luči.

Zelena bramba se oborožuje, je pomislil Gapa. Skrajni čas je, da udari. Če se bo vse to še vleklo, se utegne razvodeneti, to pa najbrž hoče doseči balkanijska vlada.

Skoraj enako je pomislila ob temu pozivu tudi načelnica Zelene brambe, ki je imela v osrednjem uradu ves čas vklopljeno videoramo.

Romana je bila utrujena, saj je dan in noč snovala udar. Bala se je vojaške obveščevalne službe, ki je najbrž kljub strogim mednarodnim prepovedim prisluškovala zvezam Zebre. Ta služba sploh ni bila legalno dopuščena, vendar so vsi vedeli, da obstaja. Zato so ustanovili bojno poveljstvo v naj večji tajnosti in ga namestili v kočevskih pragozdovih, kjer so se urili tudi fračarji in metalci coctailk. Zvezo s tem poveljstvom je imela po posebnem videofonu, varovanim pred prisluškovanjem. Vsak dan je govorila z orožarjem Krištofom, da jo je seznanjal s potekom priprav na udar.

Oglasil se je videofon na njeni mizi in ko ga je vklopila, je zagledala na prikazniku predsednika slovenskega državnega sveta Gregorja Skoka. Kazal je pretkano vljuden nasmeh in Romana je takoj pomislila, da ima nekaj za bregom.

»Doktorica Kogovškova,« je medeno prijazno rekel, »imam obvestila, da vaša organizacija nekaj pripravlja.«

»Res? Zelo vesela bom, če zvem od vas, cenjeni občan predsednik, kaj pripravljamo?« Pri sebi je tuhtala, koliko zares ve, navzven pa je hlinila zajedljivo brezbrižnost.

»Pustiva slepomišenje. Povedati vam hočem, da državni svet ne bo dopustil nobenih izgredov, ki bi lahko ogrozili varnost ljudi in imetja na ozemlju Slovenije.«

»Skrb državnega sveta za varnost ljudi zveni po dopustitvi evrosmetišča skrajno dvomljivo.« Romana je občutila, da je dobila v medsebojnem merjenju moči prednost. »Upam, da se tega zavedate.«

»Samo nekaj bi se rad dogovoril z vami: želim, da obveščate državni svet o vseh korakih, ki bi lahko imeli daljnosežne posledice za državo. Zaenkrat smo še zakonita oblast v Sloveniji.«

»Zaenkrat res,« je posmehljivo pritrdila Romana. »In bodite brez skrbi, obveščeni boste, če bi Zelena bramba res kaj takega načrtovala. Za zdaj delujemo v mejah pristojnosti: skrbimo za ekološke razmere in za nič drugega. Priznati morate, da je Črni les zlasti ekološko vprašanje.«

»Priznam. Vendar je ustavljanje prevoza nevarnega tovora v varno skladišče ekološko precej dvomljivo dejanje.«

»Proti evrosmetišču na ozemlju Slovenije se bomo borili z vsemi sredstvi. Tega nam nihče ne bo preprečil, to vam zagotavljam.«

»Med nama, doktorica Kogovškova, Sloveniji boste nakopali na vrat zvezne posredovalne čete.« Pretkani lisjak je naredil zaskrbljen obraz. »Tega pa si menda nihče ne želi.«

»Seveda ne. Verjetno vam je znana Azorska konvencija, po kateri lahko v posameznih zveznih državah posreduje osrednja vojaška sila le tedaj, kadar zakonitosti ne more več zagotoviti civilna zaščita. Imate morda razlog, da dvomite o zmožnostih slovenske civilne samozaščite?«

»Nikakor ne.«

»Potem najbrž ne bo treba klicati zveznih čet, cenjeni občan predsednik. Pred referendumom bi bilo to nezaslišano dejanje, ki ga politični svet Združenih narodov ne bi dopustil. Upam, da sva se razumela.«

»Tudi jaz upam,« je pomenljivo dejal Skok.

»Potem je vse v najlepšem redu. Lepo vas pozdravljam!«

Romana je izklopila zvezo in se globoko oddahnila. Tokrat se ga je znebila, vendar se bo spet oglasil. Čeprav je slovenski državni svet skrajno neučinkovit, ima še vedno delujočo informativno službo. Naj so priprave Zebre še tako prikrite, prišle bodo na dan.

Nemirno je začela prelagati papirje in ploščice na delovni mizi. To čemenje v pisarni jo je ubijalo. Kolo dogodkov se je zavrtelo in zato bi morala biti tam, kjer so se stvari dogajale.

Poklicala je upravnika prevozov.

»Štefan, imaš na voljo samolet?«

»Se razume, za načelnico zmeraj,« je hudomušno odvrnil. »Potem naj pride pome na samoletišče pri Balantičevem trgu. Obiskala bom teto.« Po dogovoru je bila teta skrivno oporišče udarnih enot v Kočevskem Rogu.

»Takoj bo tam,« ji je zagotovil Štefan.

Začela je mrzlično pospravljati stvari v varnostne predale. Na videorami se je pokazal možak, ki je iztegnil prst v gledalce in s srepim pogledom vprašal: »Zadržujete doma prazno steklenico cockte? Vrnite jo, tudi drugi bi si radi privoščili pijačo dveh tisočletij v prvobitni steklenki!«

Dobro znamenje, je pomislila Romana; če je začelo primanjkovati steklenic, potem se udje resno oborožujejo.

Poklicala je namestnika. Zavaljeni Boris Vraz je kar kipel od pomembnosti, ko ga je zaprosila, naj jo nadomešča.

»Vsakomur reci, da imam zasebne opravke, denimo, da sem pri ginekologu. Pokliči me po posebni zvezi samo tedaj, če bi bilo res kaj nujnega. Nasvidenje!«

Pri odhodu iz osrednje pisarne sta se ji pridružila dva mišičnjaka, ki sta imela v žepih kovinske pestnike, s katerimi bi prečesnila še tako trdo lobanjo. Zanimivo, da svetovni razorožitveni komisariat med strogo prepovedano zasebno hladno orožje ni uvrstil pestnikov, če je prepovedoval lok, vzmetni nož in bumerang. Tako je armada osebnih varuhov imela v žepih pestnike, s katerimi je branila varovance bolje kot civilna samozaščita, ki je smela nositi samo lesene palice.

Štirisedežni samolet Zebre je čakal na Romano s prižganimi turbinami in je vzletel takoj, ko je vstopila.

»Spustite se na tenisišču v Spodnjem logu,« je naročila krmarju. »Doma se bom samo preoblekla.«

Do roba Barja je bil samo skok. Zaman je prepričevala mišičnjaka, da bi jo počakala kar v samoletu. Spremljala sta jo kot psa čuvaja vse do doma in sta jo komaj pustila samo pod prho in v sobo, kjer se je preoblekla.

Izbrala si je enodelno obleko sivo zelene barve, sešito po vojaškem kroju, z velikimi našitimi žepi, naramniki, kovinskimi gumbi in pasom z zaklepi. Bujne lase si je spela v rep in se pokrila s triglavko, čepico s tremi roglji, ki so jo svojčas nosili španski revolucionarji in slovenski partizani, zdaj pa je postala društveno pokrivalo Zelene brambe.

V usnjeno torbo je zložila krilo in živobarvne majice, pa nekaj perila in ličila. Zdaj je dokončno sklenila, da bo po ogledu tabora udarnih enot obiskala Alberta na Zaklenišču. Če je odkrita sama s sabo, je inšpekcija sploh samo pretveza za ponovno srečanje s pisateljem, katero si je že ves čas želela. Tudi ni naključje, da je včeraj uredila vse potrebno za izstavo naraščajne dovolilnice. Vedno je sicer trdila, da je administrativno omejevanje rojstev najbolj nečloveški zakon v sodobnem svetu, saj posega v temeljne človekove svoboščine in še posebej žali ženske. Materizem bi moral dokončno odpraviti ta madež v svetovnem zakoniku; zaklela se je, da bo naredila vse, kar bo v njeni moči, da bi se to zgodilo čimprej. Govoriti o svobodi človeka, ki mu je odvzeta pravica do razmnoževanja, je čista hinavščina. Pa vendar je naredila sramotno pot na urad za nadzorovanje rojstev, kjer ji je računalnik milostno izstavil naraščajno kartico, s katero si je lahko privoščila nosečnost in porod. Bila je to zadnja priložnost; naslednje leto bo stara štirüntrideset let in kartice ne bi več dobila.

Mišičnjaka, ki sta jo čakala v predsobi sta začela obzirno pokašljevati in jo tako opozarjati, da je čas za odhod. Obesila si je torbo čez rame in odločno stopila iz spalnice.

Let v vadbeni tabor udarnih enot Zebre se je vlekel. Nihče ni namreč vedel, kje je skrito to oporišče.

Samolet se je spreletaval od ene do druge zglasne točke, kjer je dobival nadaljnje podatke o smeri poleta. Izogibali so se vojaškim zaznavnikom in večjim krajem, še posebej pa letečim patruljam civilne samozaščite, ki so se zadnje dni nad Slovenijo zelo pomnožile. Romana se zaradi tega ni razburjala; celo zadovoljna je bila, da se polet vleče, saj je lahko v miru razmišljala o sebi. Odpisala je vse javne zadeve, da bi trezno pretehtala, kaj se pravzaprav dogaja z njo. Je zaljubljena ali je samo doumela, da je stara in da je zadnji čas za otroka? Naposled, kako lahko čustvo, ki ga nedvomno goji do Alberta, vpliva na odločitve, ki jih mora sprejeti kot načelnica najbolj množične slovenske organizacije?

Gledala je na zeleno preprogo kočevskih gozdov pod sabo in ni si odgovorila. Misli so ji znova uhajale na Zaklenišče, kjer jo čaka Albert. Hotela ga je presenetiti, zato se mu namenoma ni napovedala.

»Naposled imam zvezo s taborom,« je povedal krmar. »Pristajamo.«

Zdrznila se je, se hitro naličila in se pokrila s triglavko. Pristajalni manever je bil vratolomen, saj so se spustili v ozko grapo med krošnjami dreves.

Samolet je pričakal orožar Krištof Grah, ki se mu uniforma sploh ni podala in ni mogla skriti njegove neizpodbitne civilnosti. Triglavka mu je nerodno čepela na plešasti glavi in skoraj bi jo zgubil, ko je poskušal strumno salutirati načelnici.

»Pozdravljena v oporišču udarnih enot, načelnica!« je rekel. »Tukaj se uri petsto mož, stekleničarjev in fračarjev. V Sloveniji imamo še sedem podobnih oporišč. Poroča orožar Grah.«

»Voljno, Krištof! Vidim, da ti vojaške igrice ne gredo od rok.«

»Res ne. Zmlatili pa jih bomo vendarle.«

Rokovala sta se in v spremstvu mišičnjakov odšla v tabor.

»Kako daleč ste?« je med potjo vprašala orožarja.

»Če bi prišli prihodnji teden, bi rekel, da lahko udarimo.«

»Res?«

»Res. Samo polnjenje steklenic nas zadržuje. Nismo našli prave mešanice za zažigalno tekočino. Zdaj polnimo z bencinom iz starih zalog.«

Zategnjen žvižg je naznanil prihod načelnice in udarne enote so se zvrstile po oddelkih. Dvigali so roke v pozdrav, ker zaradi varnosti oporišča niso smeli glasno vzklikati.

Romana je stopala mimo brhkih brambovcev in jim čisto nevojaško mahala s triglavko, z drugo roko pa jim je metala poljubčke, ki so jih začeli fantje vneto vračati.

»To je oddelek lovcev na vojake z elektroudarnimi palicami, ki bi nam lahko naredili hude preglavice,« je pojasnjeval Grah, ko sta šla mimo fantov s čudnimi kovinskimi obroči na dolgih palicah. »S takim obročem naredijo stik in električni udar zadene tistega, ki ima elektroudarno palico v rokah.«

»Zvito, orožar Krištof, zelo zvito,« je hvalila Romana.

Nadaljevala sta odhod fračarjev, ki so razen majhnih osebnih frač imeli tudi velike, na rogovilah, katere sta držala dva moža, tretji pa je bil strelec.

»Naše težko fračarstvo,« je zavzeto razlagal Krištof. »Uporabili ga bomo samo v skrajni sili, saj ti izstrelki lahko človeka tudi ubijejo.«

»Ne smemo si privoščiti mrtvih.«

»Potrudili se bomo, da jih ne bo. Bo pa veliko bušk, razbitih zob in kakšno oko bo šlo. Računamo tudi na opekline. Zato so pri enotah sanitetni oddelki.«

»Res ste na vse mislili, Krištof. Čaka vas zlat lipov list na škrlatni lenti.«

Že tako rdeči orožarjev obraz je še bolj pordečel. Krištof je soku opimax skrivaj dolival čisti alkohol vodice za po britju in se tako podpiral za izvajanje odgovornih nalog. Pred prihodom načelnice ga je krepko nagnil, da se mu ne bi zatikal jezik.

Zdaj sta hodila mimo stekleničarjev, ki so visoko vzdigovali steklenice cockte, slovenske pijače v dveh tisočletjih. Samo, da je v njih bila vnetljiva tekočina, iz pokrovčkov pa so mahale zažigalne vrvice. Fante, ki že lep čas niso videli ženske, so Romanini leteči poljubčki tako razvneli, da so jih začeli vračati z glasnim cmokanjem in vzdihovanjem. Zdaj bi za svojo vrhovno poveljnico žrtvovali še kaj drugega kot življenje.

Vrste so se zamajale in možje so se zgrnili okrog Romane, rokovali so se z njo in mišičnjaka sta imela precej opravka, da sta jo obvarovala pred kakšnimi hujšimi izlivi privrženosti in ljubezni. Nekajkrat so spregovorili tudi pestniki.

S presenečenjem je Romana ugotavljala, da se je čustveno in čutno res spremenila. Obkroženo z množico brambovcev jo je zajel močan moški vonj, ki bi jo še pred kratkim hudo motil in ga ne bi prenesla, zdaj pa ji je po svoje celo godil. Nekaj se dogaja z mano, je pomislila. Ali se gonim, kot se gonijo vse samice, ali pa sem se v Alberta res zaljubila.

Med fanti in možmi je nenadoma zagledala dečka, ki ji je tudi mahal s steklenico cockte. Prerinila se je k njemu in ga ob splošnem odobravanju privila na prsi in materinsko poljubila.

»Ne pošiljajte mi tega dečka v prve vrste,« je opozorila orožarja Krištofa.

»Lahko ste brez skrbi, deček bo skrit na kakšnem drevesu. K jurišnim enotam šele prihajamo.«

Jurišniki so imeli na glavah žogobojske čelade z zamreženimi lici, prozorne ščite iz neprebojne plastike in dolge gumijevke. Na pasovih so jim visele frače s kovinskimi rogovilami in mošnjički s svinčenimi kroglami. Stali so mirno, neomajno kot zid in celo Romanini poljubčki jih niso zganili.

»Nekaj oddelkov jurišnikov vam je na voljo v Ljubljani,« je omenil orožar. »Z njimi boste zasedli državno pisarno, komunikacijsko središče in kar je glavno - video. Kdor ima video, ima oblast.«

»Krištof, imam občutek, da bi lahko udarili že danes.«

»Ne. Ne še. Še nekaj dni potrebujemo. Stekleničenje in razvažanje steklenic gre počasi,« je vztrajal in si popravljal triglavko, ki mu je lezla na tilnik. »Zdaj pa bi bilo dobro, če bi možem dali udarno geslo.«

Povzpela se je na zabojnik s praznimi steklenicami cockte, ves tabor pa se je zbral naokrog.

»Črni les - slovenska pest!« je vzkliknila in nato se je stotero pesti vzdignilo v zrak.

Potem so se začeli oddelki razhajati, spet so zažvenketale steklenice v polnilnici in v zavetju kočevskega pragozda je teklo taborno življenje naprej.

Na poti k samoletu je Romano dohitela suhljata, izžeta ženska v uniformi. Zasopla jo je ogovorila:

»Sestra načelnica, pozdravljam vas v imenu skupine izzivalk. Za dekleta bi bilo zelo spodbudno, če bi jih obiskali.«

»Res je,« je potrdil tudi orožar Krištof, ker je Romana očitno omahovala. »Zaslužijo si to. In figov...« Možakar se je ugriznil v jezik in zardel, ker se mu je tako zareklo. »Mislil sem reči lipov list...«

Kaj je mogla Romana, vdala se je in odšla za možačo. Ta ji je spotoma pripovedovala:

»Že od prvega dne je naša skupina tukaj in izraža protest zoper Črni les na poseben način: vsak dan gremo trikrat pred evrosmetišče in se pred vojaškimi stražami sprehajamo gole.«

Nehote je Romana pomislila na uboge vojake, če se pred njimi sprehajajo take prekle.

»Izvrsten protest,« je s prisiljenim odobravanjem rekla. »Zelo ženski.«

»Vsekakor. Nosimo samo kite poljskega cvetja, ki jih odlagamo stražam pod noge.«

»In kako se vedejo straže?«

»Balkansko, načelnica. Balkansko. Slišimo opolzke pripombe in vidimo nagnusne kretnje. Neki črnogorski prostak nam je celo kazal nenaravno velik ud...«

»Upam, da obdržite žensko dostojanstvo.«

»Razumljivo, sestra načelnica. Vse smo članice svetovnega materističnega gibanja. Za našo stvar prenesemo vse.«

Prispeli so do šotorišča, ki je bilo skrito pod orjaškimi smrekami. Tu je voditeljica izzivalk zaprosila Romano:

»Veliko prošnjo imam. Dekletom bi dali najboljše priznanje s tem, da bi prišli mednje goli.«

Romana se je trpko nasmehnila in pri sebi pomislila, kaj vse bo še morala žrtvovati za svoje politično povzpetništvo. Orožar Krištof je obzirno odkorakal nazaj v moški tabor, mišičnjaka pa sta še kar stala kot lipova bogova.

»Slišala sta. Počakajta me v moškem taboru.«

»Žal to ne gre. Z glavo odgovarjava za vas,« je rekel starejši varuh.

»Komu?« je nasajeno vprašala.

»Zebri.«

»O, ljubi bog!« je vzdihnila, stisnila zobe in se odločila, da to opravi zelo hitro. Slekla je uniformo in jo izročila mišičnjaku, potem pa smuknila iz trikotk, jih držeč z dvema prstoma izročila drugemu varuhu, nato pa je gola pogumno odkorakala v tabor izzivalk. Imela je postavo zrele, jedre ženske s poudarjenimi oblinami, ki se ji jih ni bilo treba sramovati. Izprsila se je in tako popravila rahlo povešenost dojk, da so se prešerno ponujale sesanja željnemu opazovalcu.

Mišičnjakoma so se skoraj izkobalile oči iz jamic in njuna varnostniška pripravljenost je bila najbrž hudo omajana: kdo ve, ali bi sploh opazila napadalca, ki bi hotel naskočiti njuno varovanko.

Mesenih preizkušenj zanju še ni bilo konec: iz šotorov se je namreč vsulo najmanj petdeset žensk, ki so bile vse gole in ena bolj zapeljiva kot druga. Očitno so bile vajene moških pogledov in se pred mišičnjakoma niso prav nič sramovale; celo potrudile so se, da bi se jima kar najbolje pokazale. Navdušeno so ploskale Romani in jo dvignile na ramena, ona pa jim je tako kot prej moškim zviška delila poljubčke.

Mišičnjakoma so postale hlače pretesne.

PETA NAREKOVALNIŠKA PLOŠČICA 131. zasuk in Petindvajseti dan protestnega stradanja

To narekujem leže. Zunaj že na veliko sveti sonce, na lesenem stropu migljajo sence listja. Slišim zbijanje deska, ki prihaja od Črnolesnikove domačije. Matevž dela prenosno posteljo zame. Stvarnež, kakršen je, je predvidil, da bom prišel do stanja, ko se ne bom več mogel premikati. Mislim, da sem zdaj že zelo blizu. Neprijetno se sliši: tako je najbrž takrat, ko komu zbijajo krsto. Kje že... menda sem v svoji knjigi Legenda o aktivistu Janezu opisoval, kako zbijajo krsto za padlega partizana Jošta. Sam seveda zabijanja žebljev v deske nisem slišal; dandanašnje krste so iz lahko goreče plastike tako da je med upepelitvijo najmanj škode. Opisal sem torej nekaj, kar slišim šele zdaj, ko Črnolesnik tesari mojo prenosno posteljo. (Premolk.) Navsezgodaj je prišla na Zaklenišče Mica Pokleka, urednica založbe Zeleni veter. Bila je čisto čisto majcena in prav lepo je prosila, da odstopim njeni založbi vse, kar sem napisal v zadnjih letih, še zlasti pa narekovalniške ploščice z Zaklenišča. Plačala bi vse vnaprej, po najvišji stroškovni lestvici. (Premolk.) Čudno, da je ni sram. Zavrnila mi je Krimske pripovedke in Poti na Triglav z izgovorom, da današnjega bralca ne zanima več opisovanje narave in planinskih lepot dežele. Današnji bralec da si želi živega dogajanja, v katero lahko postavi samega sebe. Nekaj takih slaboumnosti je nakracala, dejansko pa romanov ni vzela zaradi tega, ker nisem bil dovolj znano ime, da bi po njih posneli videonadaljevanko. Imeti mora zelo debelo kožo, da po vsem tem pride k istemu pisatelju in ga prosi za sodelovanje. Seveda sem ji odločno povedal, da sem svoje knjige doslej izdajal sam in da jih mislim tako izdajati tudi v bodoče, da sem samozaložnik in ne potrebujem nobene založbe. Odšla je z dolgim nosom. (Premolk.) Kako bo s temi mojimi zapiski, pa ne vem. Vse več časa poležujem v čudni otrplici, ki je podobna rahlemu spancu, med katerim vse slišiš in se zavedaš, a vendarle spiš. Zdi se mi, da je to stanje podobno stanju, v katerem je Meta, kadar meditira. Obiskala me je včeraj; meditanti imajo svoj poletni tabor v Kočevskem Rogu, skrbijo za moj dušni blagor in baje ustvarjajo ugodne miselne tokove, ki naj bi mi pomagali. Sploh veliko ljudi skrbi zame. Zame berejo celo maše, kakor da bi že bil pod rušo. Nisem vernik, ne, ne morem verovati, da se je neki bog, stvarnik vsega, odločil prestaviti v človeško kožo in pretrpeti vse človeške more, do križanja, samo da bi odrešil svet in človeka v njem. To je značilni človeški izmislek, obsedenost s pomembnostjo človeka v stvarstvu. Prepričani smo, da je človek najvišja oblika stvarstva, v katero se spremeni celo sam bog. (Premolk.) Človeška vera v boga, počlovečenega boga, je dejansko samozaverovanost v dominantni položaj človeka v vesolju, je samopovzdigovanje nad ostalo naravo. Zame je bog vse, kar obstaja, ker če ne bi bil vse, bi ne bil bog; človek je torej le del boga, kot je njegov del čriček, ki se oglaša v travi, in kvark, ki pleše v samem jedru tvarine. (Kašljanje.) Zaneslo me je. Se pa med svojimi otrplicami ukvarjam s premišljevanji, ki se potem večkrat ohranijo tudi v otrplosti: misel mi ostane navzoča, neizoblikovana, z vsemi možnimi kraki razglabljanja in spoznavanja, vendar se ne razvija več, stoji kot zaledenela površina jezera in čaka, da se zbudim. Veliko razmišljam tudi o smrti: ta zaledenela, vsepričujoča misel, nedokončana in nedomišljena, ni to smrt? (Premolk. Občutljivi mikrofon narekovalnika zaznava poleg Albertovega dihanja tudi oddaljeno tiho stokanje.) Bioterapevtka Marjetka mi ne zna ali noče povedati, ali je v metafilu, ki mi ga vbrizguje, mamilo. Če je, potem bi vsa ta moja stanja ne bila naravna, ampak posledica omamljenosti. Metafil naj bi vplival na živčna središča, ki uravnavajo občutek lakote. Kako lahko vpliva? Po mojem laičnem mnenju samo z omamljanjem. (Premolk. Stokanje postaja glasnejše, ostrejše.) Sicer pa naj bo tako ali tako, vse je bolje kot glad, ki te počasi gloda... Celo smrt...

Albert je izklopil narekovalnik in prisluhnil. Skozi leseno steno je slišal iz svoje delovne sobe vse bolj presunljive stoke in škripanje ležišča. Najprej je pomislil, da se tam dogaja kakšno hudo nasilje, in je hotel poklicati mišičnjaka, potem pa ga je zaporednost škripanja prepričala, da gre za drugačno dejavnost: zanesljivo silak natepava Marjetko. Če bi bila dekle bolj čednostna, bi pomislil, da ji Hugo dela silo, tako pa je tudi ta možnost odpadla.

Zdaj se je stokanje in škripanje poleglo, kakor da sta zaslutila njegovo prisluškovanje. Vendar je premirje trajalo le kratek čas: otožna popevka dekletovih stokov, ki so se spreminjali v kratke krike, se je nadaljevala, ležišče je butalo ob steno in naposled je tudi mišičnjak začel bokati kot ranjeni jelen.

Vse lepo in prav, Albert ni bil zagrizen nasprotnik teleščkanja med moškim in žensko, neka mera pa mora biti. Imata gozd, širni kočevski pragozd, v katerem se lahko kavsata in ravsata koliko hočeta, in ni treba, da sredi dopoldneva spreminjata njegovo brunarico v kurbišče. Saj bosta podrla steno!

Pisatelj je vzel palico, ki mu jo je prinesel kmet, da bi se nanjo opiral pri hoji, in odločno potrkal po steni. Naj nehata, mrhi pohotni!

Res je na drugi strani vse potihnilo.

Sta ga pa pošteno zmotila pri delu. Z narekovanjem ne bo nič več, misli so se mu razkropile in ni jih mogel več zbrati. Nekaj je imel na jeziku, nekaj bistvenega o življenju in smrti, pa mu je zaradi uživalne muzike ušlo kot dim. Tako ti ubežijo misli, in to najbolj pomembne.

Morda bi mu nekaj bioenergije pomagalo, da bi spet ujel nit in zapustil sporočilo o svojih dognanjih drugim.

Spet je potrkal s palico. Pa še enkrat, močneje.

»Marjetka!« se je zadrl. »Kje pa si?«

Tiho so se odškrnila vrata in prikazala se je tako pomendrana, da ni bilo nobenega dvoma več, kaj je počenjala. Kodrčki so se ji sprijemali na potnem čelu, v obraz je bila zaripla, spodnja ustnica ji je krvavela in tudi bela haljica, s katero se je ogrnila, ni mogla skriti sledov uničujočega spolnega dvoboja.

»Želite, mojster?« je vprašala s hripavim glasom, kakor da se ji nekaj zatika v grlu.

»Ni čas za bioenergetsko obravnavo?« je vprašal.

Prišla je bližje in zdaj je Albert zaznal vonj čutne razvnetosti, ki je še vedno vel od nje.

»Saj sva jo imela zjutraj...« je previdno opozorila.

»Kaj pa, če bi še enkrat?«

»Ne vem, mojster. Mislim, da je preveč pogosto polnjenje neučinkovito.«

»Potem pa mi daj vsaj injekcijo metafila.«

»Tudi metafila ne bi smeli jemati prepogosto. Doktorica Romana mi je posebej zabičala, da ni dovoljeno prekoračiti doze, midva pa jo prekoračujeva... Metafil je novo, še ne dovolj preizkušeno zdravilo, in možni so kakšni zapletki.«

»Slabo se počutim, ne morem misliti, ne morem ustvarjati...«

Sklonila se je k njegovemu obrazu in zdaj je opazil sveže modrice na njenem vratu. Dobro jo je zdelal mišičnjak. Tudi iz ust ji je vel vonj po ljubezenskih sokovih obeh spolov.

»Mojster, dovolite mi, da vam nekaj predlagam,« je šepnila. »Namesto metafilma vam bom dala grozdni sladkor in malce beljakovinskega granulata, pa vam bo takoj odleglo. Prisežem, da ne bo nihče zvedel...«

»Marjetka!« je ogorčeno vzkliknil. »Kaj pa misliš, kdo sem? Šarlatan? Cirkusant, ki vleče za nos ves slovenski narod, ves svet? Kako moreš pomisliti kaj takega?«

»Hotela sem vam samo pomagati,« je zahlipala.

»Pomagati! Vsi mi hočete pomagati in vsi po vrsti mi ponujate nečastne kompromise!« Dekle je osramočeno gledala v tla in posmrkavala, tako da se mu je v dna srca zasmilila. »Oprosti; Marjetka, to so živci, nasajen sem, vse me moti. .. Ni lepo, da sem prej trkal...«

»Oh, tako sram me je, spozabila sem se, morala bi vedeti, da vas bo motilo...« Prijela ga je za obe roki. »Dala vam bom bioenergije, lahko me izpraznite, če hočete...«

Švigelj je res začutil, kako mu začenja dotekati življenjska moč in ga preplavlja kot živahna, topla povodenj. Morda si je domišljal, ampak tokrat je imela Marjetkina bioenergija izrazit čuten naboj.

Po pristanku na Zaklenišču je Romana zaman iskala z očmi pisatelja. Na njeno presenečenje ga ni bilo za leseno mizo pred brunarico. Nihče se ni prikazal in nenadoma jo je hudo zaskrbel, kaj se je zgodilo, da je vse tako prazno.

Oddahnila si je, ko je naposled skozi vrata le prilomastil Hugo in ji pomahal. Obrnila se je k mišičnjakoma, ki sta se pripravila, da jo bosta spremljala.

»Ne bom vaju več potrebovala,« je rekla. »Tu bo skrbel za mojo varnost Hugo. Vrnita se v Ljubljano in čakajta na nova navodila.«

»To območje je nevarno,« je hotel ugovarjati starejši varuh, ki se mu ni ljubilo nazaj v Ljubljano, kjer je bilo vroče in soparno.

»Poslušajta me,« je strogo spregovorila načelnica, »kar sem rekla, je ukaz. Zelena bramba je v bojni pripravljenosti in ukaze morata izpolnjevati. Nasvidenje!«

Poparjeno sta se vrnila v samolet, v katerem se je krmar že pripravljal za vzlet. Takoj ko so se zaprla vrata, se je letalo odtrgalo od tal in odfrfotalo v zrak.

»Komaj sem se ju znebila,« je rekla Hugu. »Sitna sta kot muhi, kaj muhi, obada. Prilepila sta se name.«

»To je nova šola, Romana. Ostri so kot britev.«

»To sem občutila. Kje pa imaš Marjetko in mojstra?«

»Mojster poležuje. Zelo slab je že. Črnolesnik dela nosila, saj ga slišite, že vse jutro razbija kot obseden. Potem ga bomo nosili.«

Zadegal si je Romanino torbo čez rame in odšla sta proti brunarici. Zdelo se ji je smešno, da ji srce razbija kot kakšni mladoletni zaljubljeni frklji. V taboru izzivalk si je oblekla lahkotno krilo, mrežasto bluzo in razčesala si je lase; Albert jo je imel rad z razpuščenimi lasmi in danes mu je hotela ugajati.

Brž ko je zagledala Marjetko, ki je prišla iz pisateljeve sobe, je z žensko prenikavostjo ugotovila, da je dekle v postkoitalnem stanju, in zdelo se ji je, da ji je drobovje prerezal nož ljubosumnosti. Kar zvilo jo je in ogorčeno je siknila skozi zobe:

»Marjetka, kako moreš... Da te ni sram! In jaz sem ti zaupala!«

»Oh, ne,« je zatarnala bioterapevtka, ko je dojela Romanino zmoto. »Nisem z mojstrom, prisežem, Romana ... Hugo, povej, lepo te prosim, povej šefinji, da sva midva...«

Ubogi mišičnjak je gledal v tla in pod pezo krivde zardeval. Ni vedel, kaj naj naredi, naposled pa je v njem le prevladala odkritosrčnost.

»Res je, kar pravi Marjetka...« Načelnica ga je presvetlila z zelenim ognjem svojih oči. »Tam na postelji so še njene strgane trikotke,« je postregel z dokazom, ker mu šefinja očitno ni povsem verjela.

Zdaj se je Romani odvalil kamen s srca. Najraje bi oba objela, vendar je obrzdala čustva in strogo dejala:

»Lepo, odgovorno nalogo imata, za mojstra bi morala skrbeti, vidva pa ljubimkata! Zrela sta za častno razsodišče Zebre.«

»Oprosti, Romana, tako potrebna sem bila...« je zahlipala Marjetka. »Hugo ni kriv...«

»Dobro, nehaj se zdaj cmeriti. Veš, da čustveni pretresi škodijo tvojemu bioenergetskemu potencialu,« jo je tolažila. »Povej mi zdaj, kako je z mojstrom?«

»Ni dobro. Vse pogosteje zahteva polnjenje in metafil.«

»Upam, da ne prekoračuješ doze.«

»Brez tega ne more ustvarjati.«

»Si nora, Marjetka, doze ne smeš prekoračiti, zelo nevarno je!«

»Če se mi pa smili...«

»O, ljubi bog, morala bi vedeti, da si kratke pameti. Je mojster buden?«

»Buden je. Vesel te bo. Velikokrat govori o tebi.«

Prizor, ki ga je Romana ugledala, ko je stopila v sobo, je bil ganljiv. Albert se je s palico poskušal vzdigniti s postelje, pa mu to ni in ni šlo. Sopel je in preklinjal. Slišal jo je namreč in hotel je pohiteti v njeno naročje.

Stopila je k njemu in mu pomagala vstati. Potem sta se tesno objela, oklepal se je je kot opore in hlastno poljubljal njene sveže ustnice. Pil je njeno slino, ki se mu je zdela kot božansko okrepčilo. Potem ji je skoraj raztrgal bluzo in začel malikovati njene prsi. Bioenergija, ki mu jo je maloprej izdatno dala Marjetka, je imela res čuten naboj, saj se mu je želja izrazila v nabrekli moškosti.

»Počakaj,« mu je šepetala Romana. »Veliko časa imava, ostala bom do večera, če hočeš, vso noč.«

»Kako težko sem te čakal,« je sopel.

»Tudi jaz sem bila neučakana. Nekaj ti moram zaupati.«

»Kaj?« je vprašal med poljubi.

»Vzela sem si naraščaj no dovolilnico...«

Tega res ni pričakoval; poskušal je doumeti, zakaj je to naredila, vendar ni mogel trezno misliti, razburkana čutnost mu tega ni dopustila. Najbrž ga res ljubi in to je bilo edino, kar si je zdaj želel. Zato ji je odgovoril s še bolj strastnimi poljubi in objemi. Slekel ji je tudi bluzo, sama pa je odpela krilo in ostala samo v zelenkastih trikotkah.

Nenadna slabost je Albertu zamajala ravnotežje in zvalil se je na posteljo, Romana pa za njim. Tedaj se je ustrašil in to je pogubno vplivalo na njegovo moško pokončnost.

»Lezi,« ga je mirila Romana. »Umiri se.«

Nagnila se je nad njim in mu ležečemu na hrbtu ponujala prsi; zdaj eno, zdaj drugo. Pri tem je skrivaj pogledovala, ali ima njeno početje kakšen spodbuden učinek. Ni ga bilo in rahlo je tudi njo zaskrbelo, ali ni naraščajne dovolilnice dvignila zastonj.

Potem se je odločila za odločnejšo spodbudo neposlušnega petelinca: s čutnimi ustnicami mu je začela deliti nežnosti, pred katerimi bi se moral postaviti v pokončno držo tudi najbolj zagrizeni izdajalec moške moči. Tudi sama je uživala, ko je začelo ohlapno meso vzhajati in spet dobivati stoječnost, ki je bila potrebna za ljubezenski dvoboj. Še pred kratkim je bilo tako dejanje za njeno materistično pojmovanje skrajno ponižujoče za žensko, zdaj pa je to počela z veseljem in brez slabe vesti.

»Oh, Romana, Romana,« je vzdihoval pisatelj in kolobaril z očmi.

V bojazni, da bi se prehitro odprl izvir, na katerega je čakala njena maternica, je hitro slekla trikotke, zlezla nanj in z nežnim premikanjem poskusila spraviti Švigljevo kopje v spodnje ustje.

Na obojestransko razočaranje pa se je kopje po nekaj klavrnih sunkih zvilo in omahnilo. Alberta je zagrabila panika in obupano si je prizadeval, da bi popravil spodrsljaj. Romana ga je nežno božala in mu šepetala v uho:

»Nič hudega, ljubi. Saj ni važno, meni je lepo tudi tako. Na, na, sesaj...« Ponujala mu je razdražene bradavice.

»Izpraznil sem se,« je vzdihnil. »Bioenergija, ki mi jo je dala Marjetka, je pošla... Pokliči jo ...«

Romana je otrpnila. Pisateljev predlog je bil tako šokanten, da se najprej ni znašla. Potem pa je vse trezno pretehtala in misel se ji ni zdela več tako nezaslišana. Zdaj ali pa nikoli več... Odločila se je, želela je imeti njegovega otroka... Zakaj ne bi torej poskusila vsega, kar je mogoče?

Zdrsnila je z Albertovega telesa, stopila s postelje in odšla k vratom. Previdno jih je odškrnila in pogledala v sosednji prostor. Ker ni videla nikogar, je odločno odprla in zadela Marjetko, ki se je skrivala za vrati. Očitno je kukala skozi ključavnico. Že ji je mislila odbrenkati kozje molitvice, pa se je premislila.

»Marjetka, s pisateljem te potrebujeva,« je prijateljsko rekla in jo prijela za roko. »Izpraznil se je...« Ni vedela, kako naj se izrazi naprej.

»In zdaj ne more,« je brez okolišenja pomagala dekle.

Skrušeno je Romana prikimala, saj je ženski težko priznati polomijo z moškim.

»Vzdignila ga bom,« je samozavestno rekla bioterapevtka, vesela, da vidi šefinjo tako majhno in ponižno.

»Ne bom ti tega pozabila, Marjetka.«

»Malenkost, Romana, pomagati si moramo, saj vedno praviš, naj ženske vzamemo stvari v svoje roke.«

»Seveda vzemi to kot medicinski poseg, zaradi česar si zavezana na molčečnost,« je opozorila Romana.

»Se razume, tudi če ne bi bil medicinski.«

Albert je ležal na postelji in žalostno zrl na padlega junaka, ki ga je spet izdal in osramotil pred najbolj greha vredno žensko, kar jih je kdaj srečal. Ni slišal, kaj šušljata Romana in Marjetka pri vratih, kot žejni vode je čakal na Marjetkino življenjsko moč.

Prišla je skupaj z Romano, brez besed poklenila ob posteljo in iztegnila roke nad omaganca. Zaprla je angelske oči in bila podobna prastari svečenici, ki opravlja žrtveni obred.

Bilo je tako tiho, da so se slišale muhe, ki so brenčale pred zamreženim oknom, in ptiči, ki so prepevali v gozdu. In rajski ptič se je molče vzpenjal, vzpenjal in vzpel.

To napetost je Albert čutil kot skoraj bolečo otrditev, kakor da bi se ud napolnil s toplo, težko tvarino. Romana, ki je zavzeto opazovala to obuditev, se mu je približala, gibčno smuknila na posteljo in nanj, bioterapevtka pa se je umaknila k vzglavju in

prijela pisatelja za roko, da bi mu še naprej dodajala moči za ljubezenski objem.

»Kako si močan, Albert,« je vzdihnila Romana in brez težav zajezdila na njegovi moči.

Zamižal je in se predal čudovitemu užitku; čutil je, kako globoko prodira v nožnico, kako se Romana ustavlja, ko ji zadene drobovje, kako se dviga in spet poseda, skoraj enak užitek je čutil tudi v stiku z Marjetkino roko, po kateri so mezeli življenjski in čutni valovi. Užival je v dejstvu, da se ljubi z obema, da eni jemlje, drugi da je, da je izrabljan in da izrablja.

Odprl je oči, da je lahko opazoval Romanino jezdenje in Marjetkin obraz, ki se je krivenčil v naporu, skoraj enakem ljubimki nad njim. Opajal se je s svojo močjo, za katero ni več bil v skrbi, saj se mu je zdelo, da bi lahko ta hip zadovoljil ne le dve ženski, ampak množico žensk, vesoljno ženstvo bi spravil v ljubezenske krče.

»Daj, daj, prosim...« je sopla Romana in poskakovala vse hitreje. Pot ji je tekel po licih, lasje so se ji sprijemali. Njen drugače vzvišeni, izobraženski obraz je dobil poživinjen izraz, tudi ječala je z zagrlenimi stoki. Ozrl se je k Marjetki, ki ni več mižala: gledala ga je z nedolžnimi modrimi očmi, gledala skoraj proseče, kakor da mu hoče povedati, naj je ne izčrpava več. To ga je čutno vznemirjalo in mu zviševalo ljubezensko slast in moč.

»Prosim, končaj,« je jecljala Romana in omagovala pri svoji ježi. Prsi, ki so ji ves čas divje poskakovale, so se umirile, posedla se je na Alberta kot pokošena in hropeč odpela svoj labodkin spev.

Čutil je njene nasladne krče kot pošastno molzenje in tedaj ga je ostro zasekalo v dimljah, kriknil je z občutkom, da se mu iz drobovja trga prazen želodec, črevesje in moda, in da je vse skupaj šinilo iz njega v Romano. Videl je pošastne oči obeh žensk, ki so ubijalsko strmele vanj, in utonil v temo brez dna, ki je bila kot smrt.

Zdaj je Romana bliskovito razjahala in legla na hrbet zraven negibnega ljubimca, tako da ne bi zgubila semena.

»Popolnoma sta me izpraznila,« je vzdihnila Marjetka. »Tako je, kot da bi tudi meni prišlo...«

»Molči, za božjo voljo, samo molči!« je siknila Romana. »Kadarkoli odpreš usta, ga polomiš.«

Opoldne si je kljub vročini Črnolesnik otovoril nosila na rame in se odpravil k brunarici, kjer je bilo že ves dopoldan nekam prazno.

»Ehoj!« je zaklical pred vhodom. »Kje pa ste?«

Prvi je pokukal na plan Hugo, ki je imel od spanca krmežljave oči. Zehal je in mežikal v sonce. Za njim se je pokazala še Marjetka, prav tako zabuhla od dopoldanskega spanja.

»Bosta prišla na kosilo? Liza ima že vse pripravljeno in vas čaka.«

»Še nekoga imamo v gosteh,« je omenil Hugo.

»Naj kar pride, mi zadnje čase kuhamo za več, kot nas je.« Zdaj je zagledal Romano, ki je tudi prišla iz brunarice, nič bolj čila kot Hugo in Marjetka. »O, bog daj dober dan, načelnica! Vi ste tu, lepo.« Pomislil je, kaj je danes tem ljudem, jih je napadla spalna bolezen ali kaj? »Kje pa so mojster?«

»Mojster spi,« je povedala Marjetka. »Naročil je, da ga ne budimo.«

»Hotel sem mu pokazati nosila.« Z roko je pokazal leseno ogrodje, na katero je napel debelo šotorsko platno. »Hugo, zdaj ga bova lahko nesla na Orlove skale, tja si tako želi. Kadar je lep dan in čist zrak, se vidi daleč naokoli. Tam so mojster najraje posedali. ..«

Nihče ni nič rekel, pa je še Matevž utihnil. Nekam žalostno se mu je zdelo vse skupaj, kakor da bi bil mrlič pri hiši.

VIDEOSPORED L 2087 M 9 D 4 U 14.20

ODJEM: 177.834 PADA SLIKA: Napovedovalka s stekleničko cockte pred sabo. Nalije si kozarec in nazdravi z njim gledalcem.

ZVOK: »Na zdravje! Vi si najbrž tega ne morete privoščiti, razen če nimate cockte v posebni zalogi. Cocktarji so te dni ostali brez pijače. K sreči so hude vročine mimo, prvi septembrski dnevi so hladni, kljub temu pa dobivamo nešteto klicev gledalcev, zakaj ni cockte? Zakaj ni slovenske pijače dveh tisočletij? Naš posebni poročevalec Marko Križman se je zaradi tega oglasil pri poslovodnem direktorju Slovenijavina.«

SLIKA: Možakar s pristriženimi brčicami se prijazno nasmiha in pomežikuje v kamero.

ZVOK: Poslovodni direktor: »Kratko in malo vam ne morem odgovoriti. Ne morem povedati, kje je vzrok, da nam zmanjkuje steklenic.« Poročevalec: »Lahko vsaj domnevate?« Poslovodni direktor: »Težko. Naročil sem naši raziskovalni službi, da mi poroča o tem nezaslišanem primeru, a so mi lahko povedali samo to, da se je v zadnjem obdobju popolnoma ustavilo vračanje praznih steklenic, edina balkanijska tovarna, ki izdeluje steklenice, pa ne more pošiljati novih, ker imajo skupinski dopust.« Poročevalec: »Morda vsaj slutite razlog, zakaj Slovenci ne vračajo steklenic?« Poslovodni direktor: »Ne, niti slutim ne. Vsi pozivi so bili zaman. Kakor da bi ljudje žrli steklenice. Morali bomo začeli polniti cockto v plastenke. Sram me je... Ponudil sem svoj odstop poslovodstvu...«

Delovna miza načelnice Zelene brambe je bila podobna manjši izhodni mešalni mizi videa. Zelenobrambovski videotehniki so ji namestili še posebne zveze, ki so delovale zunaj javnega videoomrežja. Povezana je bila z vsemi oporišči udarnih enot, s poveljniki jurišnikov, ki so bili pripravljeni v Ljubljani, in z vsemi drugimi pomembnimi členi zelenobrambovske zarote. Posebno zvezo je imela tudi z Marjetko in Hugom na Zaklenišču.

Med vso to videotehniko je bila kot prikovana. V kabinetu si je uredila zasilno ležišče in sploh ni več odšla iz urada. Bila je na trnih. Po njenem obisku na Zaklenišču se je Albertovo stanje hudo poslabšalo. Očitno je šlo za popolno oslabelost tudi zaradi stranskih učinkov metafila in bioenergetskih polnjenj. Skratka, pisatelja bi morali čimprej prepeljati na kliniko in ga začeti postopno hraniti. Proti temu pa so bili vsi svetovalci in tudi urednik Pilštajn: po njihovem mnenju bi to lahko naredili šele po udaru na Črni les; orožar Krištof pa še vedno ni bil prepričan, da so udarne enote za to pripravljene.

Za Romano je to bil hud precep. Nosečnostna preizkušnja je pokazala, da je s pisateljem zanosila in da bo rodila njegovega otroka. Zato zanjo Albert ni bil figura v politični igri, kot je bil za vse druge, ampak oče njenega otroka, in še vedno je bila srčno navezana nanj.

Vstala je in stopila k oknu. Balantičev trg je bil skoraj prazen, na javni videorami so se spet vrstili pozivi ljudem, naj vrnejo steklenice cockte.

Jesen je že kazala svoj obraz v posebni modrini neba in sončni svetlobi. S košatih platan so odpadali posamezni listi. Jesenski čas je od nekdaj žalostil Romano, zdaj pa je to otožnost čutila še močneje. Najraje bi ta hip poklicala sanitetni samolet in se odpeljala po Alberta... Vendar, bi se on sam s tem strinjal? Zdaj morda ne more razsojati; kaj pa pozneje?

Za hrbtom se je oglasil pozivnik. Zdrznila se je in ozrla: klic je bil iz poveljstva v Kočevskem Rogu. Že spet bo Krištof odbrenkal svojo pesmico.Vklopila je prikaznik in res je bil orožar Krištof.

»Načelnica, lahko vam sporočim, da so oddelki pripravljeni za dejstvo!« je z nemalo ponosa poročal. Glede na rdečico, ki ga je oblivala, se je za to priložnost spet pošteno podprl z moško kozmetiko.

»Pomeni, da lahko napadete?«

»Da. Napademo in jih stremo v sončni prah!«

»Že prav, Krištof. Zdaj me najbolj zanima, ali imate kakšno posebno željo za čas napada? Mislim zjutraj, opoldne ali zvečer.«

»Če mene vprašate, bi naskočil zvečer.«

»Dobro, udarili boste zvečer.«

»Dogovorjeno. Samo še, kateri večer?«

»Romana se je zamislila.

»Ne vem še. Poklicala vas bom. Hvala ti za ves trud, Krištof.«

»Malenkost, vse za našo stvar. Je pa še neka zadeva glede moštva, ki bo šlo v hudi boj. .. Potrebovali bi kakšno manjšo spodbudo, če vi kot vrhovna poveljnica daste svoj pristanek...«

»Z besedo na dan, Krištof.«

»Veste, načelnica, v stari avstroogrski vojski je veljalo v slovenskih jurišnih oddelkih reklo: brez ruma ni Šturma. Skratka, fantom bi pred napadom ponudili domači šnopsek, samo malo, za večji pogum... Mi smo naposled le amaterji, na drugi strani pa je izurjena vojska.«

Orožarjeva prošnja je postavila Romano pred hudo preizkušnjo. Sedemdeset let je že trajal sveti boj za streznitev slovenskega naroda, katerega najhujši zagrizeni sovražnik je bil alkohol. Vedela je za slovito reklo ogorčenega protialkoholika Janeza Vodopivca, ki je konec stoletja dejal, da prej premagaš Slovence s sodi vina kot pa z rušilnimi bombami. Tudi v njenem programu zedinjene Slovenije je bil boj proti alkoholu še vedno med temeljnimi nalogami nove vlade. Grizla si je ustnice; hudo breme je biti voditelj tega naroda, vseskozi si pred usodnimi dilemami.

»Naj bo. Vendar res samo Šilce.«

»Hvala, vrhovna poveljnica!« Orožarju Krištofu se je posrečilo, da je dokaj strumno salutiral. »V imenu naših fantov, hvala! Zdaj bo zmaga naša. Torej, šli bomo v naskok na vaš ukaz.«

Romana je obsedela za mizo in trla prste na rokah, da so ji močno pokali. Bila je naposled samo ženska, pod pezo odločitev, ki jih je morala sprejeti, pa bi klonil marsikateri moški. Je pa res, da so moški veliko bolj lahkomiselni, drugače v preteklosti ne bi delali toliko usodnih napak, pogubnih za človeštvo. Ženske jih ne bi smele ponavljati. Zato ji je bilo hudo, da se njen vstop v zgodovino slovenskega naroda začenja z jurišem na Črni les, se pravi s silo; žalostno je, da bo najbrž prevzela oblast z vojaško čepico na glavi...

Nekaj je morala ukreniti, in to takoj. Ta trenutek ne sme trmeti, vsaka sekunda je za Alberta lahko usodna. Zbrala se je in poklicala Marjetko. Obraz bioterapevtke na zaslonu ni kazal nič obetavnega.

»Kako je z Albertom, Marjetka?«

»Že od jutra se ne zaveda več. Življenjsko moč ima skoraj na ničli. Romana, ne morem mu več pomagati, moral bi na kliniko, v oddelek za oživljanje... Takoj. Takoj, Romana!«

»Ne izgubljaj živcev,« jo je mirila, čeprav je bila tudi sama na robu živčnega zloma. »Poskusi samo še nekaj ur, do večera...«

»Bojim se, da ne bo dočakal večera... Ni mi vseeno, navezala sem se nanj, toliko novih slovenskih besed me je naučil...« Dekle je zajokala. »Nočem, da bi mi umrl!«

»Marjetka, sama veš, da tudi meni ni vseeno. Njegovega otroka nosim... Vem pa, da mi ne bi nikoli odpustil, če bi oskrunila njegovo zavezo. Zvečer bomo vrgli vojsko iz Črnega lesa in odpeljali Alberta na oddelek za oživljanje. Moraš, morata zadržati... Marjetka, ti si bioenergetska bomba, zdaj te potrebuje, polni ga nenehno ... Me razumeš?«

»Te.«

»Potem se drži. Boš videla, da se bo vse dobro izteklo. Oprosti, zdaj pa moram dati ukaze.«

Roke so se ji tresle, še vedno je omahovala: naj gre takoj po Alberta ali počaka do večera? Potem se je spomnila žarkočutnega nihala, ki ga je nosila okrog vratu. Še nikoli ni z njim izbajala nobene svoje odločitve. Nihalo ji je pomagalo samo pri diagnozah, ni pa ga uporabljala v svoj prid ali kot pripomoček pri sprejemanju takega ali drugačnega sklepa.

Zdaj pa je odpela verižico, vzela nihalo in umirila roko. S koncem verižice med palcem in kazalcem in s komolcem na mizi je pripravila nihalo, da je prosto viselo. Potem je pri sebi sklenila dogovor z nihalom: če naj grem takoj po Alberta, zanihaj v levo, če ne, v desno.

Prisilila se je, da ni mislila o ničemer, kar bi lahko vplivalo na nihalo. Po nekaj sekundah mirovanja je zlati stožec odločno zanihalo v desno. Torej, po Alberta ne bo šla.

Postavila je še en dogovor: vprašala je nihalo, ali naj Zelena bramba udari nocoj ali kdaj drugič. In dobila je odgovor, da je čas za udar nocoj.

Zapela si je verižico okrog vratu in odločno poklicala poveljstvo ljubljanskih jurišnih oddelkov.

»Črni les - slovenska pest!« je izreklo geslo za napad. »Ob devetnajsti uri.«

»Razumem,« je strumno odvrnil mlad brambovski poveljnik.

Potem se je povezala s Krištofom in mu sporočila isto.

»Prenesli bomo ukaz na vsa oporišča in mejne straže,« je zagotovil. »Stopili bomo v zvezo z zamejskimi oddelki Zelene brambe. Želim vam vso srečo v Ljubljani.«

»In jaz vam, v Črnem lesu,« je odvrnila Romana. Zdaj ko so stvari stekle, je bila povsem mirna.

Vzela je iz predalov vse pripravljene ukaze, razglase in ploščice z vladnim programom. Po vrsti je poklicala vse člane nove slovenske vlade in napovedala sestanek ob devetnajsti uri in petnajst minut v prostorih državne pisarne.

Naposled je bil na vrsti Pilštajn.

»Črni les - slovenska pest! Ob devetnajsti uri,« mu je sporočila.

»Hvala večnemu bogu!« se je razveselil in oči so se mu zasvetile bolj kot naočniki. »Izčrpali smo se že. Škoda samo, da ni motiva.«

»Kako to mislite?«

»Nečesa, kar bi sprožil dogodek, kar bi prelilo čašo ogorčenja v vsakem slovenskem človeku. Denimo, da bi vojaške straže ubile protestno sprehajalko, ne, še huje, da bi jo posilile, surovo, množično, balkansko ... Lahko bi kaj takega namestili, kot tisti poboj psa, se spominjate, ki je spravil pokonci vse ljubitelje malih in velikih živali.«

»Ne. Tega ne bom dovolila,« je odločno rekla Romana. »Ne bomo začeli novega obdobja slovenskega naroda s starimi prijemi!«

»Kakor hočete. Vi ste voditeljica, Romana.«

»Dobili boste ploščice s programom, razglasi in ukazi vlade.«

»Oprostite, ampak tudi ta način ni najbolj izviren, da mi pošljete že prej pripravljene razglase nove vlade,« ji je vrnil ježico.

»Začasne vlade,« ga je popravila. »Ustanovljene po sicer poskusnem videoreferendumu, ki pa je izpričal splošno voljo Slovenije po odcepitvi in odstranitvi evrosmetišča. To naj bo jasno. Takoj ko to uredimo, bo uradni videoreferendum, na katerem bo slovenski narod izvolil svojo novo vlado.«

Prekinila je pogovor z urednikom Pilštajnom in poklicala še klinični center. V imenu Zelene brambe je za devetnajst in trideset minut naročila sanitetni samolet, ki naj bi pobral hudega bolnika na Zaklenišču.

Videostikavt Gapa je krmaril samolet proti Ljubljani. Gledal je slovensko deželico pod sabo in zdolgočaseno zehal. Vračal se je protestnega shoda prebivalcev Zgornjega Dupleka. Bil je to zbor, na katerem so podprli pisatelja Alberta Šviglja, v glavnem pa so robantili zaradi čistilnice Drave v njihovem kraju, ker je baje hudo smrdela. Dolgčas, zadeva za stikavta začetnika. Šel je, ker na Zaklenišču ni več mogel gledati Bertija, ker se je počutil zelo krivega za to, da izpušča dušo.

Čivknilo mu je v kombinki. Pilštajn je imel od pomembnosti razcvetel obraz.

»Gapa, Črni les - slovenska pest! Ob devetnajsti uri,« je oznanil z vso dostojanstvenostjo, ki sodi k takšni novici.

»Končno,« si je oddahnil Gapa.

»Poslušaj me zdaj: prileti v Ljubljano, poberi posebno opremo za zvezo in takoj odleti na Zaklenišče.«

»Kaj ko bi poslal tja kakšnega drugega stikavta,« je prosil Gapa. »Jaz bi raje snemal Črni les.«

»Ne potrebujem te tam, nos mi pravi, da bo pravi dogodek na Zaklenišču...«

»Na kaj cikaš?«

»Na konec Švigljeve gladovne stavke. Ti si bil od samega začetka v tem, ne boš zdaj pustil kronskega dogodka. Kristus, saj veljaš za najboljšega slovenskega stikavta!«

»Dobro, dobro. Šel bom na Zaklenišče.«

Pognal je samolet hitreje. Naj bo konec, naj bo čimprej konec te kolobocije. Res, zakaj se je sploh tako zapičil v Črni les? Menda zaradi tistega zagamanega polkovnika Bulatoviča, zaradi pizde materine, ki ga je spravila v sveto jezo jezasto. Drugače bi morda stvari ne šle po taki poti, kot so.

Kmalu po sedemnajsti uri se je spustil za poslopjem videa. Samoletna služba mu je zamenjala pogonske baterije. Nekaj malega je pojedel v hišni okrepčevalnici, odkoder je zaman klical Pilštajna. V zgradbi je bil pravi čebelnjak, vse je kam hitelo, stikavti so prihajali in odhajali, tehniki so prenašali opremo. Opazil je še nekaj: zgradbo so obkoljevali jurišni oddelki Zelene brambe. Sklenil je, da se bo znebil te norišnice, in zato je odletel takoj, ko so mu tehniki priklopili na kombinko poseben vmesnik in žaromete.

Vso pot je ročno krmaril. Nad Kočevskim Rogom se je spustil tik na vrhove smrek in nekajkrat je zamižal, tako blizu so bila drevesa. Poleg tega se je že večerilo, opozorilnih luči pa ni prižgal.

Pristal je skoraj na pamet, na istem kraju pred Švigljevo brunarico kot vedno.

»Kdo je tam?« je zaslišal ostri Hugov glas. V somraku ga mišičnjak ni spoznal.

»Gapa. Video,« je odgovoril.

»Kot naročeno. Pomagal mi boš razgrniti signalni križ.«

»Za koga signalni križ?«

»Sanitetni samolet bo priletel po mojstra.«

»Kako je z njim?« se je pozanimal Gapa in poprijel kolut odsevnega traku.

»Tako slabo, da bo samolet najbrž prepozen. Mojster je ves zelen in komaj še diha ...«.

»Zelen?« je nejeverno vprašal Gapa.

»Ja, zelen. Kakor da bi ga pobarvali...«

»Začela sta razpenjati drugi krak križa.

»Ne gre mi v glavo, Hugo,« je vzdihnil Gapa.

»Kaj?«

»Da je zelen... Zakaj ravno zelen?«

»Preveč me vprašaš. Tako, to je zdaj urejeno.« Mišičnjak je odložil prazen kolut. »Pridi, vsi smo zbrani pri brunarici.«

Gapa je vklopil kombinko in takoj dobil Mojco; očitajoče mu je rekla:

»Nič se mi nisi oglasil, Gapa...«

Ni odgovoril, samo mrko je strmel v prikaznik.

»Rada bi ti nekaj povedala: izstopila sem iz spolnovzdržniške združbe ...« je zašepetala in ga milo gledala.

Najbrž bi ob drugačni priložnosti poskočil do neba in zavriskal. Zdaj pa je samo turobno naročil:

»Daj mi izhodno mešalno mizo.«

Dobil je Pilštajna.

»Prednostno zvezo imaš, Gapa,« mu je rekel urednik. »Kaj se dogaja?«

»Pravijo, da Berti umira...«

Pilštajn je pomolčal, potem pa se je srepo zazrl v stikavta.

»Žal mi je, Gapa,« je dejal. »Res mi je hudo. Vendar bi rad posnetke...«

»Davorin!« je ogorčeno kriknil stikavt. »Kako ti pride kaj takega na misel? Umiranje na videu!«

»Razumi, da mi to ni v posebno veselje. Vendar zdaj potrebujemo te posnetke. Z njimi bomo vzdignili Slovenijo na noge. ..«

»Te ni sram, Davorin? Berti je bil pošten z nama!«

»Saj to je tisto. Res je bil pošten in takšen je do konca, Gapa. Kakor da bi vedel, da mora umreti zdaj, v konici gledanosti, ko nas bo prevzelo svetovno videoomrežje. Gapa, če ne gre drugače, ti ukazujem, posnemi njegovo smrt. Če tega ne storiš, pošljem tja najbližjega stikavta, teba pa odpustim!«

»Ti si pošast! Mrhovinar!«

»Kar izlajaj se, Gapa. Joči, če hočeš, vendar posnemi, kar sem rekel. To bi želel tudi Berti, verjemi mi! Če je šel do konca, najbrž želi, da bi z njim dosegel svoje. Udar lahko spodleti, če ne bo ves narod z nami, z nami pa bo, če bo videl umreti mojstra! Daj, zgani se, Gapa!«

Kot v omami je Gapa vklopil sliko.

»Sprejemate sliko v redu?«

»Osvetli, mračno je.«

»Osvetlitev vklopljena.«

»Slika v redu. Daj zvok na snemalni kanal.«

»Zvok na snemalnem kanalu,« je kot robot ponavljal Gapa in si utrjeval kombinko na glavi.

»Čimmanj govori, Gapa. Raje sploh molči. Naj pripoveduje slika,« je naročal Pilštajn.

Gapa se je začel približevati brunarici. Zasijala sta močna žarometa na njegovi čeladi in v somraku osvetlila ljudi pred lesenjačo: tu je stal Črnolesnik z dolgo gozdarsko sekiro, Črnolesnica z molkom v rokah, mišičnjak Hugo in naposled Čaro.

Čara ne smem dobiti v objektiv, je naročal sam sebi, Čaro je iz druge zgodbe, Čaro je ustreljen. Vbližal je na Lizine zdelane roke, ki so prebirale jagode na molku, njena ustnice, ki so žebrale molitev. Slišal je, da mešalna miza dodaja zvoke stare ljudske pesmi Oblekla bom črn gvant; stopal je naprej, počasi, da bi bilo čimmanj tresljajev; kdaj, vraga, bodo izumili samonosno kamero, ki se med hojo ne bo tresla; odprl je vrata in s prihodom razsvetlil pisateljevo delovno sobo. Vbližal je narekovanik, palico, lesene cokle, ki so stale pred vrati.

»Berti, oprosti mi,« je zašepetal in se ustrašil, da ne bo šepet šel v omrežje. Potem je odprl še naslednja vrata in svetloba videa, ki jo je zdaj sprejemal skoraj ves svet, je odkrila posteljo, na kateri je umiral pisatelj Albert Švigelj. Do vratu je bil pokrit z belo odejo, njegova črna brada in lasje so še bolj izstopali na belem vzglavju. Ob postelji je klečala Marjetka, držala koščeno mojstrovo roko, jo poljubljala in hlipala.

Kristus, res je zelen, je prešinilo stikavta. V ušesih se mu je prelival zvok osrednje mešalne mize, kjer je nekdo patetično govoril o junaku slovenskega naroda, o posamezniku, ki je premagal državo in vojsko. Puhlice. Limanice. Gapa je z grozo vbližal obraz Bertija, ki ga skoraj ni spoznal, ta obraz se je krivenčil v smrtni muki, odprta usta so zevala; nenadoma je vse telo trznilo in iz ust se je pocedila zelena sluz. ..

Ni mogel več gledati. Zaprl je oči, njegovo tretje oko, oko avtomatične kamere na kombinki, pa je še naprej hladno z avtomatsko naravnano ostrino in osvetlitvijo snemalo smrtni boj gladovnika in ga prenašalo po svetu. Potem ko je Albertu Šviglju kot metuljček odfrfotala zavest, zadnja zavest o čudoviti svetlobi in kosu kruha, namočenega v srnino marinado, je vsemogočno omrežje videa še vedno sprejemalo sliko, in človek, ki ga zdaj ni bilo več, je še vedno zrl v človeštvo kot grozljiva opomnja.

»Mojster je mrtev...« je rekla Marjetka.

»Bog mu daj večni mir in pokoj,« je rekla Črnolesnica, prižgala svečo in začela glasno moliti zdravamarijo.

Gapi je v ušesih zadonel pošasten krik množice na Balantičevem trgu, pred spomenikom vojnim žrtvam. Potem so ljudje začeli grozeče skandirati: »Črni les - slovenska pest!« in »Albert! Albert! Albert!« Množica je potihnila in spregovorila je Romana Kogovšek. Ni je poslušal.

»Še vedno te sprejemamo,« je rekel tuj glas. Najbrž tehnik. »V omrežju si.«

Tedaj je zunaj pred brunarico zategnjeno zatulil Čaro in njegov tulež je odmeval od gozdov.

»Stop!« je zavpil Gapa. »Ne puščajte tega tuljenja v omrežje! Ta pes ne obstaja! Tega psa ni več! Ni več...« Na ves glas je zaihtel in slišati je bilo, kot da se mu kolca.

»Je že v redu, ni šlo v omrežje, Gapa.« Govoril je Pilštajn. »Končano je. Zmagali smo.«

Stikavt Gapa je strgal kombinko z glave in zbežal ven, na rob gozda, kjer je bil sam. Ihteč je pokleknil na tla in odvrgel čelado in naramnik s tipkovnico; na prikazniku, obrnjenem v nebo, pa je še naprej tekel videospored: jurišniki Zelene brambe so naskočili vojaštvo v Črnem lesu, zaslon se je svetlikal, ko so padale steklenice cockte in zažigale stroje in vozila, Črni les je bil en sam kres; potem se je slika selila nazaj na Balantičev trg, kjer so razglašali zedinjeno samostojno Slovenijo; kamere so lovile kolono enot svetovne policije, ki se je pomikala mimo knežjega kamna na Gosposvetskem polju, nato pa so se vrnile v Črni les, iz katerega se je vzdigoval ogenj pod nebo, v svitu plamenov pa so pod točo kamenja iz frač bežale enote balkanijske vojske.

Vsega tega Gapa ni gledal. Glavo je zaril v mah in ihtel, ihtel vse huje in huje in naposled zatulil v nemi gozd kot Čaro, ko je v svoji pasji duši zaslutil smrt.