DOUGLAS ADAMS

ZBOGOM IN HVALA ZA VSE RIBE

Izvirni naslov:

SO LONG, AND THANKS FOR ALL THE FISH

Completely Unexpected Productions Ltd., 1984

Prevedel Alojz Kodre

Tehniška založba Slovenije, 2000

za Jane

z zahvalami

Ricku in Heidi, da sta posodila svojo hlevno zgodbo Mogensu in Andyju in vsem iz Huntsham Courta za

celo vrsto ne(po)hlevnih nezgod

in še posebej Sonnyju Mehta za pohlevnost v vseh

zgodah in nezgodah.

Prolog

Tam zunaj v neraziskanih zaplotjih nekega popolnoma nemodernega predela Galaksije onkraj Zahodnega spiralnega rokava plava majhno neugledno rumeno sonce.

Okrog njega kroži v razdalji kakih dvaindevetdeset milijonov milj skrajno nepomemben modrozelen planetič, katerega iz opic izvirajoče življenjske oblike so tako obupno zaostale, da se jim zdijo digitalne zapestne ure kar bistra pogruntavščina.

S tem planetom je — bolje rečeno, je bilo — nekaj narobe: večina ljudi na njem je bila večinoma nesrečna.

Seveda so se številni prebivalci planeta spoprijeli s tem problemom, v rešitvah, ki so jih predlagali, pa je vedno znova šlo za premetavanje majhnih zelenih koščkov papirja, kar je čudno, saj navsezadnje ti zeleni papirčki niso bili prav nič nesrečni.

In tako je težava ostajala; precej ljudi je bilo hudobnih in večina nesrečnih, tudi tisti z digitalnimi urami.

Čedalje številnejši so bili tisti, ki so videli poglavitno napako v odločitvi, da je treba zlesti z dreves na trdna tla. Nekateri so trdili celo, da je bil položaj zavožen že na drevju in da predvsem nihče ne bi smel zlesti iz morja.

In potem je nekega četrtka, skoraj dva tisoč let po tistem, ko so nekega človeka pribili na drevo, ker je govoril, kako lepo bi bilo, če bi bili za spremembo prijazni med seboj, neko dekle, ki je samo sedelo v majhni kavarni v Rickmansworthu, nenadoma spoznalo, kaj je bilo ves čas narobe; posvetilo se ji je, kako bi lahko spremenili svet v prijazen in srečen kraj. Tokrat je bila rešitev prava, popolnoma izvedljiva in povrhu ne bi bilo treba nikogar nikamor pribiti.

Še preden pa je mogla svojo zamisel komu sporočiti, se je na žalost pripetila strašna, bedasta katastrofa, in rešitev je bila za vedno zgubljena.

Tole je njena zgodba.

Prvo poglavje

Stemnilo se je zgodaj, kar je bilo za ta letni čas običajno. Večer je bil hladen in vetroven, kar je bilo običajno.

Začelo je deževati, kar je bilo še posebej običajno.

Pristala je vesoljska ladja, kar pa ni bilo običajno.

Nikogar ni bilo, da bi to videl, razen peščice neznansko butastih štirinožcev, ki niso imeli pojma, kaj naj si mislijo, oziroma ali naj bi si sploh kaj mislili ali naj bi jo kar pojedli ali kaj. Zatorej so ravnali tako kot vedno, se pravi, da so pobegnili in se skušali skriti drug pod drugega, kar se jim nikoli ni prav posrečilo.

Ladja se je spustila skoz oblake, kot bi lovila ravnovesje na enem samem curku svetlobe.

Iz daljave bi jo med bliski in nevihtnimi oblaki komaj opazili, od blizu pa je bila čudno lepa — elegantna, kot izklesana, siva in prav majhna.

Seveda človek nikoli ne more vedeti, kakšne oblike in velikosti utegnejo biti neznane tuje galaktične vrste, če pa bi bili pripravljeni vzeti podatke iz zadnjega Srednjegalaktičnega poročila o stanju prebivalstva kot vir za kolikor toliko zanesljivo statistično povprečje, bi verjetno sklepali, da je v ladji prostora za šest oseb, in zadeli bi v črno.

To bi najbrž uganili tudi sicer. Poročilo o stanju prebivalstva je, tako kot večina podobnih raziskav, stalo strašanske denarje, iz njega pa se je dalo izvedeti le reči, ki so jih vsi že davno vedeli — razen tega, da ima sleherna oseba v Galaksiji 2,4 noge in da redi hijeno. Ker to očitno ni res, je šel projekt sčasoma v staro šaro.

Ladja je tiho zdrsnila skozi dež, medle krmilne luči so jo pri tem zavile v snope elegantnih mavric. Sprva je brenčala prav pritajeno, potem pa vse glasneje in vse globlje, kolikor bolj se je spuščala k tlom, dokler ni na višini šestih palcev zamolklo bučala.

Nazadnje se je usedla na tla in utihnila.

Odprla se je loputa. Iz nje se je iztegnila kratka lestev.

Odprtina se je razsvetlila, slap svetlobe se je ulil v deževno noč, med svetlobnimi prameni so plesale sence.

Sredi luči se je pojavila visoka postava, se razgledala in živčno zmignila, potem pa se je jadrno spustila po lestvici z veliko plastično vrečo pod roko.

Obrnila se je in na kratko pomahala nazaj v ladjo. Dež ji je že curljal z las.

»Hvala,« je zavpil potnik, »lepa h...«

Rezko grmenje mu je presekalo besedo. Preplašeno se je ozrl v nebo in po nenadnem domisleku pobrskal po svoji vreči, v kateri je takoj odkril veliko luknjo.

Vreča je bila potiskana z velikimi črkami, v katerih je pisalo (za vsakogar, ki pozna centaurijsko pisavo) DUTY FREE MEGAMARKET, PORT BRASTA, ALPHA CENTAURI. BODITE KOT DVAINDVAJSETI SLON V VROČI VESOLJSKI MENJAVI - HOV!

»Čakajte malo!« je zavpila postava in pomahala ladji.

Lestvica, ki se je že umaknila skozi loputo, se je spet iztegnila in ga spustila nazaj noter.

Čez nekaj sekund se je spet pojavil z zguljeno in izprano brisačo, ki jo je hitro stlačil v vrečo.

Še enkrat je pomahal, sunil vrečo pod pazduho in se pognal proti zavetju dreves, ladja za njim pa se je že vzdignila.

Nebo je presekal blisk, da je potnik za trenutek obstal, potem pa pohitel v novo smer, ki se je na široko ognila dreves. Sključen pred dežjem, ki se je ulival vse huje, kot bi ga kdo vlekel nase, se je poganjal naprej in lovil spolzko stopinjo.

Noge so mu cmokale po blatu. Otrl si je močo z obraza, pa ni nič zaleglo. Za griči je zarohnel grom.

Spet nova svetloba.

Tokrat ni bil blisk, pač pa medel in razpršen sij, ki je počasi zaplesal po robu obzorja in se utrnil.

Ob pogledu nanj je postava obstala, potem pa je pospešila korak in se namerila naravnost proti tisti točki obzorja, kjer se je sij prvič pojavil.

Pot se je obrnila navkreber in čez dvesto ali tristo sežnjev pripeljala do ovire. Popotnik se je ustavil in si jo ogledal, vrgel čeznjo vrečo, potem pa jo je preplezal še sam.

Komaj se je z nogami dotaknil tal na drugi strani, že se je skozi dež pripodil proti njemu stroj z žarečimi lučmi, ki so prebadale vodno zaveso. Popotnik se je s hrbtom pritisnil k oviri. Stroj je bil nizke, ovalne oblike, kot majhen kit pri surfingu — siv, uleknjen, zaobljen in strahotno hiter.

Popotnik je nagonsko dvignil roke v zaščito, vendar ga je zadel samo slap vode izpod stroja, ki je švignil mimo in naprej v noč.

Nov blisk je ravno toliko razsvetlil okolico, da je premočeni potnik ob cesti lahko na zadnji strani stroja, preden je izginil, v drobcu sekunde prebral majhen napis.

Z neizmerno osuplostjo se je zavedel, da je pisalo 'Tudi moj drugi avto je porsche'.

Drugo poglavje

Rob McKenna je bil ubog hudič in to je tudi sam vedel, ker so mu v dolgih letih to povedali že številni ljudje in ker ni videl razloga, da se ne bi strinjal z njimi, razen seveda očitnega — namreč tega, da se je rad nestrinjal z ljudmi, še posebej s tistimi, ki jih ni maral, kamor so konec koncev spadali vsi.

Zavzdihnil je in prestavil v nižjo.

Klanec je bil vse hujši, njegov kamion pa je bil do vrha poln danskih termostatov za radiatorje.

Pa ni bil že po naravi tako čemeren, vsaj upal je, da ne. Samo dež ga je zatolkel, vedno ta dež.

Tudi zdaj je deževalo, kar tako za spremembo.

Bila je posebna vrsta dežja, ki jo je še posebej črtil, posebno kadar je vozil. Imela je tudi številko. To je bil dež številka 17.

Nekje je prebral, da poznajo Eskimi čez dvesto različnih besed za sneg, brez katerih bi bili njihovi pogovori najbrž grozno enolični. Tako najbrž razlikujejo tanek sneg in debel sneg, lahek sneg in težak sneg, moker sneg, oster sneg, sneg, ki se vrtinči, sneg, ki mete, sneg na sosedovih škornjih, ki se raznese po vsem čedno pometenem igluju, zimski sneg, pomladni sneg, sneg izza mladih let, ki je bil toliko boljši, kot vsi ti moderni snegovi, droben sneg, puhast sneg, sneg na hribu, sneg v dolini, sneg, ki pade zjutraj, sneg, ki pade ponoči, sneg, ki se usuje na vsem lepem, ko si se ravno odpravljal na ribolov, in sneg, na katerega so se po vsem trudu, da bi jih tega odvadil, poscali psi.

Rob McKenna je imel v svoji mali beležnici zaznamovanih dvesto enaintrideset različnih vrst dežja in vse so mu šle na živce.

Odkar je prejšnje popoldne odpeljal iz Danske, je prevozil vrste 33 (rahli zbadajoči pršeč, od katerega je cesta spolzka), 39 (debele kaplje), 47—51 (od lahnega navpičnega pršca prek močno poševnega lahnega do zmernega pršca), 87 in 88 (dve dobro definirani različici navpičnega hudournega naliva), 100 (pohudourni dež z mrzlim pišem), vse vrste morskega neurja od 192 do 213 naenkrat, 123, 124, 126, 127 (blagi in zmerni mrzli ohlipi, enakomerno in sunkovito štropotanje po kabini), 11 (posamezne kaplje v vetru), in zdaj še tisti, ki mu je bil najbolj zoprn, številka 17.

Dež številka 17 se je ogabno zlival po vetrobranu s tako ihto, da skoraj ni bilo razlike, če so bili brisalci vključeni ali ne.

Preskusil je svojo teorijo s tem, da jih je na kratko izključil, vendar se je pokazalo, da se je vidljivost prav grdo poslabšala. Res pa se ni dosti popravila, ko je brisalce spet vključil.

V resnici se je eno rebro začelo vihati.

Vššt vššt vššt plop vššt vššt plop vššt vššt plop vššt plop vššt plop plop plop plap šškrrt.

S pestmi je tolkel po volanu, topotal po tleh, mahnil po kasetniku, da je začel predvajati Barryja Manilowa, še enkrat mahnil, da ga je utišal, in klel in klel in klel in klel.

Prav v tem trenutku, ko je njegov bes dosegel višek, se je v siju žarometov prikazala ob robu ceste postava, komaj vidna skozi slapove na vetrobranu.

Klavrna blatna postava v čudni obleki, mokra kot vidra v pralnem stroju in očitno še štopar.

»Ti uboga reva,« je pomislil Rob McKenna in se spomnil, da ima ta še večjo pravico, da se smili sam sebi, »mora ga zebsti kot psa. Trapasto, štopati v takile ogabni noči. Samo moker si in prezebel in kamioni te zalivajo z lužami.«

Srdito je zmajal z glavo, spet globoko vzdihnil, zavrtel krmilo in zapeljal naravnost čez veliko lužo.

»Vidiš, kaj sem rekel?« si je dejal, ko je oral skozi vodo. »Na cesti srečaš res vse mogoče tipe.«

V vzvratnem zrcalu je čez nekaj sekund zagledal valovito sliko opranega štoparja.

Za trenutek si je bil kar všeč. Naslednji trenutek ga je bilo sram, da si je bil všeč. Še malo pozneje mu je bilo všeč, da ga je bilo sram, ker si je bil všeč, in zadovoljen je odpeljal naprej v noč.

Če ne drugega, si je dal duška zaradi porscheja, ki ga je bil malo prej prehitel, čeprav mu je zadnjih dvajset milj pridno zapiral pot.

In ko je tako peljal naprej, so se deževni oblaki vlekli po nebu za njim: kajti Rob McKenna je bil, četudi sam tega ni vedel, Bog dežja. Vedel je samo to, da so njegovi delavniki vsi po vrsti obupni in da je imel vedno klavrne počitnice. Oblaki pa so vedeli samo, da ga imajo radi in da bi mu bili radi blizu, da bi ga častili in pojili.

Tretje poglavje

V naslednjih dveh tovornjakih nista sedela Boga dežja, vedla pa sta se natanko enako.

Postava se je vlekla ob cesti do naslednjega klanca, kjer vsaj ni bilo več zahrbtnih luž.

Kmalu je dež ponehal in skozi oblake se je na kratko pokazala luna.

Mimo je pripeljal renault in voznik je z zapletenimi gibi mrzlično dopovedoval štoparju, da bi ga sicer strašansko rad vzel s seboj, samo da ga tokrat ne more, ker ne gre v pravo smer, kamorkoli naj bi že to bilo, in da ga bo štopar gotovo razumel. Sporočilo je zaključil z bodrilnim dvigom palca, s čimer je najbrž hotel izraziti upanje, da se štopar v tem mrazu in mokroti dobro počuti, in mu zagotoviti, da ga bo vzel naslednjič.

Štopar je taval dalje. Mimo je pripeljal fiat z enakim sporočilom kot prej renault.

Po drugi strani ceste je pripeljal maxi in pomežiknil utrujenemu štoparju z lučmi, vendar se ne ve, ali je s tem hotel reči »Zdravo« ali »Škoda, da ne greš v to smer« ali celo »Ha, poglej, kakšen bedak v tem dežju«. Po zelenem traku vrh vetrobrana pa bi se dalo sklepati, da je sporočilo, kakršnokoli je že bilo, prihajalo od Steva in Carole.

Nevihta se je dokončno umaknila in zamolklo pogrmevanje za oddaljenimi hribi je imelo samo še toliko moči kot besede »Pa še to...« dvajset minut za tem, ko smo že priznali, da nimamo prav.

Zrak je bil čist, noč hladna. Slišalo se je na daleč. Izgubljena postava, ki je obupno drhtela od mraza, je pritavala do križišča, kjer se je odcepila stranska cesta. Nasproti je stal kažipot, postava je pohitela k njemu in si ga ogledovala z vročično radovednostjo, v kateri jo je zmotil le avto, ki je pripeljal mimo.

In še eden.

Prvi je šinil mimo, ne da bi trenil, drugi je ravnodušno pomežiknil z lučmi. Potem je pripeljal ford cortina in zavrl.

Postava je odrevenela od presenečenja, potem pa si je prižela svojo vrečo na prsi in se opotekla k avtu, ki je v poslednjem trenutku s polnim plinom prav hudomušno odbrzel.

Štopar je obstal, ves zgubljen in zavržen.

Kot se je namerilo, je voznik cortine naslednji dan odšel v bolnišnico, da bi mu izrezali slepič, po prav hudomušnem naključju pa mu je kirurg po pomoti odrezal nogo, in preden je prišel slepič spet na vrsto za operacijo, se je vnetje razvilo v prav zabavno hud primer vnetja trebušne mrene, tako da je bilo na svoj način pravici zadoščeno.

Štopar je odtaval dalje.

Pripeljal je saab in se ustavil ob njem.

Okensko steklo se je spustilo in prijazen glas je vprašal: »Si od daleč?«

Štopar se je obrnil k njemu. Obstal je in zgrabil za kljuko na vratih.

*

Postava, avto in kljuka na vratih so bili vsi na planetu z imenom Zemlja, na svetu, ki je v Štoparskem vodniku po Galaksiji predstavljen z vsega dvema besedama »Pretežno neškodljiva«.

Človeku, ki je sestavil to pojasnilo, je ime Ford Prefect. V tem trenutku je bil na nekem vse prej kot neškodljivem svetu, sedel je v vse prej kot neškodljivi pivnici in si neustrašno nakopaval težave.

Četrto poglavje

Ali je to počel zato, ker je bil pijan, bolan ali samomorilsko blazen, bi naključni opazovalec le stežka presodil, in v pivnici pri Starem rožnatem psu na spodnji Južni strani Han Dold Cityja v resnici sploh ni bilo naključnih opazovalcev, kajti to ni bil kraj, kjer bi si lahko privoščili naključno opazovanje, če vam je bilo mar življenja. Vsi opazovalci v hiši so bili sokolje napeti, do zob oboroženi, v senceh pa jim je boleče razbijalo na tisti posebni način, zaradi katerega taki tipi podivjajo, brž ko opazijo kaj, kar jim ni všeč.

Na pivnico je legla tista posebna moreča tišina, kot pred kako raketno krizo.

Še ptič zlokobnega videza, ki je čepel na palici in hrešče izkliceval imena in naslove domačih najemniških morilcev, kar je bila ena od brezplačnih uslug v pivnici, je utihnil.

Vse oči so bile uprte v Forda Prefecta. Nekatere tudi na pecljih.

Posebni način, ki si ga je za neustrašno kockanje s smrtjo izbral loga dne, je mogoče opisati takole: svoj zapitek, ki je znašal toliko kot manjši obrambni proračun, je skušal poravnati s kartico American Expressa, ki ni plačilno sredstvo nikjer v znanem Vesolju.

»Kaj te pa moti?« je vprašal s prešerno prijaznim glasom. »Rok veljavnosti? A tu pri vas še niste slišali za neorelativnost? Obstajajo cela nova področja fizike, ki poskrbijo za take podrobnosti. Razteg časa, časovna relastatika...«

»Ne moti nas rok veljavnosti,« je izjavil možak, ki so mu bile namenjene Fordove besede in je bil nevaren barman v nevarnem mestu. Njegov glas bi lahko označili kot tiho nizko predenje, nekaj takega kot tiho nizko brnenje podzemskih silosov za medcelinske izstrelke, ki se odpirajo. Roka, ki je je bilo za četrt teleta, je potrkala po točilni mizi in jo pri tem rahlo oškrbnila.

»No, potem pa v redu,« je rekel Ford, vzel svojo malho in se pripravil na odhod.

Potrkavajoči prst se je iztegnil in se narahlo spustil na Fordovo ramo. Toliko, da mu je preprečil odhod.

Čeravno je bil prst navezan na nakovalasto dlan in je bila dlan navezana na stebrasto roko, pa roka ni bila navezana nikamor, razen v prenesenem pomenu, v katerem je bila s pasje gorečo vdanostjo navezana na pivnico, ki je bila njen dom. Prej je bila v bolj neposrednem pomenu navezana na prvotnega lastnika pivnice, ki jo je na smrtni postelji nepričakovano zapustil medicinski znanosti. Medicinska znanost je ugotovila, da ji njen videz ni všeč, pa jo je pri priči zapustila spet pivnici Pri starem rožnatem psu.

Novi lastnik ni verjel v nadnaravne sile in duhove in podobne mračne stvari, je pa hitro prepoznal koristnega pomočnika. Tako je roka obsedela na točilni mizi. Sprejemala je naročila, delila pijačo in opravljala krvniške posle z ljudmi, ki so se vedli, kot da bi bili radi usmrčeni. Ford Prefect je obsedel kot pribit.

»Ne moti nas rok veljavnosti,« je ponovil barman zadovoljno, ker je bil zdaj deležen popolne Fordove pozornosti. »Moti nas ves ta košček plastike.«

»Kako?« se je zavzel Ford, kot da ga je to nekoliko presenetilo.

»Tega,« je rekel barman in podržal kartico, kot da gre za majhno ribo, ki ji je bila duša že pred tremi tedni odplahutala na kraj večne ribje blaženosti, »ne sprejemamo.«

Ford je za trenutek pomislil, ali bi opozoril na dejstvo, da drugega plačilnega sredstva trenutno nima pri sebi, vendar se je odločil za junaško vztrajanje. Amputirana roka je držala njegovo ramo narahlo, a čvrsto med palcem in kazalcem.

»Sploh ne razumete,« je rekel, rahlo presenečenje na obrazu pa se mu je počasi prelevilo v čisto nejevero. To je kartica American Expressa. Najpopolnejša oblika poravnave obveznosti, kar jih pozna človeštvo. Kaj niste brali njihovih reklamnih oglasov?«

Prešernost v Fordovem glasu je postajala žalitev za barmanovo uho. Slišati je bila kot harmonika sredi katerega od bolj turobnih odlomkov Vojnega rekviema.

Ena od kosti v Fordovi rami je škrtnila ob drugo kost v isti rami na način, po katerem bi bilo moč soditi, da se je roka naučila teorije bolečine pri izkušenem fizioterapevtu. Ford je upal, da se bodo stvari uredile, še preden bo roka začela škrtati s kostjo v rami ob kost v kakem drugem delu telesa. Na srečo rama v železnem prijemu ni bila tista, na kateri je visela malha.

Barman je frcnil kartico prek točilne mize do Forda.

»Še nikoli,« je iztisnil skozi zobe s pritajenim besom, »nismo slišali za to stvar.«

Nič čudnega.

Tudi Ford jo je dobil proti koncu svojega petnajstletnega bivanja na planetu Zemlja samo zaradi resne računalniške napake. Kako resne, se je družba American Express zavedela prav hitro, in vse bolj panično vreščeče zahteve njenega dolžniškega oddelka je utišalo samo nepričakovano uničenje vsega planeta, ko so Vogoni napravili prostor za novo hiperprostorsko obvoznico.

Sicer pa jo je obdržal, ker se je pokazalo prav koristno, če imaš vedno pri roki plačilno sredstvo, ki ga nihče noče sprejeti.

»Kaj pa na kredo?« je vprašal. »Aaauuu...«

Zadnji dve besedi sta bili Pri starem rožnatem psu stalen par.

»Sem pa mislil,« je hlipnil, »da je to ugleden lokal...«

Ošinil je pestro druščino roparjev, zvodnikov in urednikov zabavne glasbe, ki je gomazela okrog medlih otočkov svetlobe v morju polmraka, v katerem so se skrivali zasebnejši predeli pivnice. Vsi so zdaj vztrajno gledali v vse druge smeri, razen v njegovo, in skrbno navezovali niti prejšnjih pogovorov o umorih, kupčijah z mamili in novih ploščah. Vedeli so, kaj se bo zgodilo, hoteli pa so si prihraniti pogled, da se jim ne bi uprla pijača.

»Konec je s tabo, poba,« je zašepetal barman Fordu in dejstva so govorila njemu v prid. Nekdaj je v pivnici visel napis »Prosimo, ne skušajte piti na kredo, ker bi vas utegnili užaliti z eno po gobcu«, vendar so v skrbi za večjo natančnost to spremenili v »Prosimo, ne skušajte piti na kredo, ker bi vas utegnili užaliti s tem, da vam bo besni ptič raztrgal vrat, roka pa vam bo razbila glavo ob točilni mizi«. Iz napisa je seveda nastal nečitljiv zmazek, izgubila pa se je tudi prvotna jedrnatost, zato so ga sneli. Zdelo se je, da se bo sporočilo že razvedelo tudi brez napisa — in se tudi je.

»Daj, da še enkrat pogledam račun,« je rekel Ford. Pobral ga je in se poglobil vanj, ne meneč se za zlovoljni barmanov pogled in prav tako zlovoljni pogled ptiča, ki je s kremplji grebel globoke brazde v točilno mizo.

Račun je bil precej dolg kos papirja.

Število na koncu računa je spominjalo na serijske številke, kakršne najdete na spodnji strani stereo ojačevalnikov in ki jih s tako muko prepišete na garancijski list. Navsezadnje je preživel v pivnici ves dan, popil je precej raznih mehurčkastih pijač, razen tega pa je naročil tudi strašansko dosti rund za vse roparje, zvodnike in glasbene urednike, ki ga zdaj na lepem niso hoteli več poznati.

Razmeroma tiho se je odkašljal in se potrepljal po žepu. V njem, to je vedel, ni imel ničesar. Levico je rahlo, vendar čvrsto položil na napol odprti zavih malhe. Odrezana roka je spet stisnila ramo.

»Saj razumeš,« je rekel barman in njegov obraz se je hudobno zamajal pred Fordovimi očmi, »paziti moram na svoj sloves. Razumeš, ne?«

To je to, je pomislil Ford. Nič drugega ni preostalo. Upošteval je pravila, po najboljši volji je poskusil plačati svoj račun, pa so ga zavrnili. Zdaj je bil v življenjski nevarnosti.

»No,« je rekel tiho, »če gre pa za sloves...«

Z bliskovito kretnjo je odprl malho in treščil na pult svoj Štoparski vodnik po Galaksiji skupaj z uradno kartico, ki je potrjevala, da je zunanji dopisnik Vodnika in da absolutno ne bi smel početi tega, kar pravkar počne.

»Bi rad še črno na belem?«

Barmanov obraz se je zaustavil sredi nihaja. Ptičevi kremplji so obstali sredi brazde. Roka je počasi popustila prijem.

»To,« je komaj slišno zašepetal barman z izsušenimi ustnicami, »to nam popolnoma zadošča, gospod.«

Peto poglavje

Štoparski vodnik po Galaksiji je mogočna organizacija. V resnici je njegov vpliv tako izjemen, da je moralo uredništvo postaviti stroga pravila, ki naj bi preprečevala morebitne zlorabe. Po njih noben zunanji dopisnik ne sme v zameno za dopisniške usluge sprejeti nikakršnih popustov, olajšav ali prednosti, razen če:

a)    se je po najboljši volji potrudil plačati uslugo z običajnimi sredstvi;

b)   bi bilo sicer v nevarnosti njegovo življenje;

c)   si to res srčno želi.

Ker je sklicevanje na tretje pravilo običajno pomenilo, da bo treba odriniti odstotke tudi uredniku, se je Ford vedno rajši skušal izmazati s prvima dvema.

Z naglimi koraki se je napotil po ulici.

Zrak je bil zadušljiv, vendar mu je bil všeč, ker je bil to zadušljiv mestni zrak, poln vznemirljivih smradov, nevarne glasbe in oddaljenih zvokov vojskujočih se policijskih plemen.

S svojo malho je lahkotno zamahoval, da bi bil pripravljen na krepak zamah proti vsakomur, ki bi mu jo poskušal vzeti brez vprašanja. V njej je bila vsa njegov posest, kar v tem trenutku ni bilo prav dosti.

Po ulici je privijugala limuzina, izogibajoč se kupom gorečih smeti, in pri tem splašila staro tovorno živinče, ki se ji je vrešče izmaknilo, se zaletelo v izložbo z zdravilnimi zelišči, sprožilo alarmni zvonec, odtopotalo po ulici in se potem nalašč zvrnilo po stopnicah majhne špagetarnice, ker je vedelo, da ga bodo tam poslikali in nahranili.

Ford se je odpravil proti severu. Mislil je, da je to smer proti vesoljskemu pristanišču, vendar je tako mislil tudi že prej. Zavedal se je, da se nahaja v tistem delu mesta, kjer se ljudem načrti včasih prav na hitro obrnejo.

»Bi se rad dobro imel?« se je oglasilo od nekih vrat.

»Kolikor vem,« je odvrnil Ford, »se že imam. Hvala.«

»Si bogat?«

Ford se je moral zasmejati.

Obrnil se je in na široko iztegnil roke. »Sem mar videti bogat?« je vprašal.

»Kaj vem,« je odgovorilo dekle. »Morebiti, morebiti tudi ne. Mogoče še boš. Za bogate imam prav posebno ponudbo...«

»O ja?« se je previdno pozanimal Ford. »In kakšna je?«

»Povem jim, da je čisto v redu biti bogat.«

Iz okna visoko nad njima je zaropotal strojnični rafal, pa ni bilo nič hujšega kot to, da so ustrelili basista, ker je že tretjič zapored prijel napačno noto, basisti pa so v Han Dold Cityju po dva penija šopek.

Ford je obstal in poškilil v temačni vhod.

»Kaj si rekla?«

Dekle se je zasmejalo in stopilo za korak iz sence. Imela je vitko postavo in tisto obvladano plašnost, ki vedno blazno vžge, če se vam posreči.

»Moja velika predstava,« je povedala. »Imam magisterij iz socioekonomike in znam biti zelo zelo prepričljiva. Ljudje so nori na to. Zlasti v tem mestu.«

»Gusnark!« je rekel Ford Prefect in to je bila posebna betelgeška beseda, ki jo je uporabljal vedno, kadar je čutil, da bi moral nekaj reči, pa ni vedel, kaj.

Usedel se je na stopnico in vzel iz malhe steklenico starega džanksa in brisačo. Odmašil je steklenico in ji obrisal vrat z brisačo, kar je imelo prav nasproten učinek od zaželenega, ker je stari džanks na mah pobil na milijone bacilov, ki so si na bolj umazanih predelih brisače počasi zgradili prav zapleteno in napredno civilizacijo.

»Boš malo?« je ponudil, potem ko se je sam okrepčal.

Zmignila je in vzela steklenico.

Malo sta posedela in mirno prisluškovala tuljenju protivlomnih alarmnih naprav v sosednji ulici.

»Slučajno je naneslo, da imam v dobrem kup denarja,« je omenil Ford, »in če ga dobim, ali lahko nemara pridem k tebi?«

»Jasno, tukaj bom,« je rekla. »Koliko pa je kup?«

»Plača za petnajst let dela.«

»Kakšnega?«

»Da sem napisal dve besedi.«

»O Zarquon!« je osupnilo dekle. »Katera ti je pa vzela toliko časa?«

»Prva. Ko sem imel to, je prišla druga sama od sebe nekega dne po kosilu.«

Skozi okno nad njima je priletela baterija elektronskih bobnov in se na tlaku razletela na drobne koščke.

Kmalu se je pokazalo, da je protivlomne alarme v sosednji ulici nalašč sprožilo eno policijsko pleme, da bi postavilo zasedo drugemu. Policijski avtomobili, ki so s tulečimi sirenami pridrveli z vseh strani, so se znašli v ognju helikopterjev, ki so privršali po kanjonih med nebotičnimi stavbami.

»V resnici,« je vpil Ford, da bi preglasil trušč, »ni bilo čisto tako. Napisal sem strašno dosti, pa je bilo vse črtano.«

Iz malhe je izvlekel svoj izvod Vodnika.

»In potem so še uničili planet,« je vpil. »Krasna služba, ne? Plačo mi pa vseeno dolgujejo.«

»Za te delaš?« je zavpilo dekle in pokazalo na knjigo.

»Ja.«

»Dobra finta.«

»Bi rada videla, kaj sem napisal?« je zavpil. »Preden bo izbrisano? Popravke bodo vnesli nocoj po sub-eta. Gotovo so že odkrili, da planeta, na katerem sem prebil petnajst let, ni več. V zadnjih popravkih jim je to še ušlo, večno pa ne bo trajalo.«

»Skoraj se ne da več pogovarjati, ne?«

»Kaj?«

Zmignila je in pokazala navzgor.

Ravno nad njima je tlopotal helikopter, ki se je očitno zapletel v stranski spopad z rokersko skupino. Iz stavbe se je valil dim. Zvočni tehnik je s konicami prstov visel na okenski polici, pobesneli kitarist pa je mlatil po njih z gorečo kitaro. Helikopter je obstreljeval oba.

»Bi se premaknila?«

Sprehodila sta se po ulici, stran od hrupa. Zaneslo ju je v poulično gledališko skupino, ki jima je hotela prikazati kratko igro o problemih osrednjega mesta. Kmalu so obupali in izginili v bistro, ki ga je pred kratkim obiskalo tovorno živinče.

Ves ta čas je Ford udarjal po tipkah na Vodnikovi prednji strani. Smuknila sta v drevored. Ford je sedel na smetnjak in Vodnikov zaslon so preplavili podatki.

Hitro je našel svoje geslo.

»Zemlja: pretežno neškodljiva.«

V naslednjem hipu so prekrila zaslon sistemska sporočila.

»Smo že tu,« je povedal.

»Samo trenutek,« so govorila sporočila. »Po mreži sub-eta obnavljamo podatke. To geslo bo revidirano. Sistem bo deset sekund nedosegljiv.«

S konca drevoreda se je priplazila jeklenosiva limuzina.

»O, poglej,« je reklo dekle. »Če ti bodo plačali, me poišči. Sem delovno dekle in tamle so ljudje, ki me potrebujejo. Moram iti.«

Odmahnila je na Fordove napol izrečene ugovore in ga pustila samega na smetnjaku. Poklapan je čakal, da mu elektronika pomete dobršen kos garaškega življenja v etrski nič.

Na ulici so se zadeve nekoliko pomirile. Policijska bitka se je umaknila v druge mestne predele, peščica preživelih iz rokovske skupine se je zedinila, da je treba priznati medsebojna muzikalna razhajanja in se raziti v solistične kariere, poulično gledališče je prišlo iz špagetarnice s tovornim živinčetom, ki so mu obljubili, da ga bodo vzeli s seboj v pivnico, kjer bo deležno vsaj malo spoštovanja, malo globlje v drevoredu pa je jeklenosiva limuzina tiho obstala ob pločniku.

Dekle je pohitelo proti njej.

*

V temi drevoreda je Fordov obraz oblival utripajoč zelen sij z zaslona in nenadoma so se mu oči na široko razprle od osuplosti.

Kajti tam, kjer je pričakoval nič, izbrisano in odpisano geslo, se je pojavila cela reka podatkov - besedila, grafikonov in slik, ganljivih opisov valov na avstralskih plažah, jogurta na grških otokih, restavracij, ki se jim je treba izogniti v Los Angelesu, deviznih menjav, ki se jim je treba izogniti v Istanbulu, vremena, ki se ga je treba izogniti v Londonu, pivnic, ki jih je treba obiskati vsepovsod. Cele strani. Vse je bilo tu, vse, kar je bil napisal.

Vse globlje se je mrščil v popolnem nerazumevanju, listal je naprej in nazaj in se ustavljal ob tej ali oni podrobnosti.

'Nasveti za tujce v New Yorku:

'Pristani kjerkoli, v Centralnem Parku, kjerkoli, ni važno. Nihče se ne bo razburjal, še opazil ne.

'Preživetje: takoj se zaposli kot voznik taksija. V tej službi prevažaš ljudi, kamor si že želijo, v velikih rumenih strojih, ki jim pravijo taksi. Naj te ne skrbi, če ne veš, kako stroj deluje in če ne znaš jezika, ne poznaš zemljepisa ali celo fizikalnih osnov dežele in ti iz glave štrlijo zelene tipalke. Verjemi, na ta način boš še najmanj bodel v oči.

'Če imaš res čudno raščeno telo, ga za denar razkazuj ljudem na ulici.

'Dvoživkastim prebivalcem giftonskega, kloranijskega in sulfanijskega sistema bo še posebno všeč Vzhodna reka, o kateri pravijo, da vsebuje več čudovitih hranilnih snovi kot najboljša in najbolj strupena laboratorijska odplaka, kar jih pozna svet.

'Možnosti za zabavo: te so neizmerne. Več užitka si lahko privoščiš le, če si z elektrošokom vzburiš možganska središča za užitek...

Ford je prestavil stikalce, nad katerim je opazil novi napis »Predstopnja aktivnosti« namesto zdaj staromodnega »V pripravljenosti«, ki je že v sivi davnini nadomestil kamenodobni »Izklj.«.

Tu je bilo vse o planetu, katerega uničenju je bil sam priča, ki ga je videl z lastnimi očmi oziroma - ker ga je oslepil peklenski vrtinec zraka in svetlobe — občutil z lastnimi nogami, kako so tla pod njim začela nabijati kot kladivo, kako so poskakovala in rjovela v objemu bibavičnih sil energije, s katerimi so jih napajale odurne rumene vogonske ladje. In končno, pet sekund po trenutku, ki si ga je bil določil kot resnično poslednjo možno mejo, nežni objem pozibavajoče razsnovitvene vrtoglavice, ko sta se z Arthurjem Dentom izsevala po sub-etru v stratosfero kot prenos nogometne tekme.

Tu ni pomote, nobene možnosti za pomoto. Zemlja je bila dokončno uničena. Dokončno in do kraja. Odparela je v vesolje.

In vendar — spet je vključil Vodnik — je bil tu njegov zapis o tem, kako se zabavati v Bournemouthu v Dorsetu, Anglija; na ta zapis je bil še posebno ponosen, imel ga je za najbujnejšo baročno izmišljijo, kar jih je zagrešil v življenju. Spet ga je prebral in od silnega občudovanja zmajal z glavo.

Na lepem se je spomnil, kaj bi bil lahko odgovor na to uganko, in če je bilo to res, se je nekje dogajalo nekaj neznansko čudnega; če pa se nekje dogaja nekaj neznansko čudnega, je pomislil, potem bi hotel, da se to dogaja meni.

Stlačil je Vodnik nazaj v malho in pohitel na ulico.

Med potjo proti severu je šel mimo jeklenosive limuzine, ki je stala ob pločniku, in iz bližnjega vhoda je zaslišal mehak glas: »V redu je, ljubček, res je čisto v redu, moraš se privaditi, da ti bo všeč. Poglej samo, kako je zgrajeno celotno narodno gospodarstvo...«

Ford se je zarežal, napravil ovinek okrog hišnega bloka, ki je bil zdaj v plamenih, si našel policijski helikopter, ki je brez nadzora stal sredi ulice, vlomil vanj, se privezal, stisnil figo in ga nerodno pognal proti nebu.

Grozljivo se je motovilil po kanjonskih ulicah, ko pa se je le izmotal do vrha, je pognal vozilo z vso hitrostjo skozi črne in rdeče oblake dima, v katere je bilo mesto nenehno ovito.

Čez deset minut je z vključenimi sirenami in topičem, ki je streljal na slepo v oblake, pritulil nad handoldsko vesoljsko pristanišče in se spustil med žerjave in pristajalne luči kot velikanski obad, precej zmeden in nadvse hrupen.

Ker helikopterja ni prehudo poškodoval, ga je še vedno lahko zamenjal za vozovnico prvega razreda na prvi ladji, ki je bila namenjena iz lokalnega sistema. Z užitkom se je zleknil v enega od razkošnih zibalnikov.

To bo še hec, si je govoril, ko je ladja tiho mrknila čez nore daljave globokega vesolja in se je ladijska postrežba razmahnila v vsej svoji ekstravaganci.

»Ja, prosim,« je odgovoril strežnikom vsakič, ko so pridrseli do njega z novo ponudbo.

S prešerno obsedenostjo je listal po svojem čudežno obujenem prispevku o planetu Zemlja in se zraven čudno nasmihal. Iz prejšnjih časov mu je ostal zajeten sveženj nedokončanih opravkov, ki se jim bo zdaj lahko posvetil, in neskončno ga je veselilo, da mu je življenje končno postreglo z resnim ciljem, za katerega si velja prizadevati.

Na lepem ga je zaskrbelo, kje je Arthur Dent in če on tudi že ve.

*

Arthur Dent je bil tisoč štiristo sedemintrideset svetlobnih let daleč in ves v skrbeh.

Na zadnjem sedežu za njim je sedelo dekle, zaradi katerega je treščil z glavo v vrata, ko je vstopil. Ni vedel, če je bilo to samo zato, ker je bila prvo žensko bitje njegove vrste po dolgih letih ali kaj, vendar je bil čisto preč od, od... To je trapasto, si je dopovedoval. Pomiri se. Zdaj nisi, si je prigovarjal z najčvrstejšim notranjim glasom, kar ga je premogel, v normalnem in treznem stanju. Preštopal si se sto tisoč svetlobnih let daleč čez celo Galaksijo, utrujen si, zmeden in skrajno negotov. Sprosti se, samo brez panike, globoko dihaj in ne misli na nič drugega.

Zasukal se je v sedežu.

»Je res vse v redu z njo?« je vprašal še enkrat.

Razen tega, da je bila zanj do bolečine lepa, ni opazil skoraj nit drugega: kako visoka je, koliko je stara in kakšen natanko je odtenek njenih las. In tudi vprašati je ni mogel ničesar o sebi, ker je bila na žalost popolnoma nezavestna.

»Samo omamljena je,« je zmignil njen brat, ki ni odmaknil oči s ceste.

»In to je v redu?« je zaskrbelo Arthurja.

»Zame že,« je odgovoril oni.

»A,« je rekel Arthur. »Em,« je dodal po premisleku.

Vse doslej je pogovor tekel obupno slabo.

Po začetnem plazu otvoritvenih Zdravo! sta z Russellom bratu lepega dekleta je bilo ime Russell, kar je Arthurju priklicalo v spomin krepke dedce s svetlimi brki in opuhano pričesko, ki ob najmanjšem povodu nosijo žametaste smokinge in čipkaste srajce in jim je treba potem s silo preprečiti, da ne začno komentirati prvenstva v žepnem biljardu — prav hitro ugotovila, da sta si zoprna.

Russell je bil krepak dedec. Nosil je svetle brke. Rahla pričeska je bila oblikovana s sušilcem. Da mu ne bi delali krivice - četudi Arthur ni našel nobene potrebe za to skrb, razen čiste duhovne vaje — je treba priznati, da je bil tudi Arthurjev videz precej reven. Človek bi le stežka preletel sto tisoč svetlobnih let, in to večinoma v prtljažnih oddelkih, ne da bi se po robovih malo nacefral, in Arthur je bil že precej scefran.

»Ona ni narkomanka,« je nenadoma spregovoril Russell, kot bi očitno mislil, da je to kdo drug v avtu. »Pod pomirjevalom je.«

»Ampak to je grozno,« je rekel Arthur in se zasukal, da bi jo spet pogledal. Zdelo se mu je, da se je zganila in glava ji je zdrsnila postrani na ramo. Temni lasje so se ji usuli čez obraz in ga zakrili.

»Kaj pa je z njo, je bolna?«

»Ne,« je odvrnil Russell, »samo zmešana kot kura.«

»Kaj?« je v grozi osupnil Arthur.

»Nora, kompletno čez les. Peljem jo nazaj v bolnico in rekel jim bom, naj se je lotijo še enkrat. Spustili so jo, ko je še zmerom mislila, da je jež.«

»Jež?«

Russell je divje potrobil avtu, ki je pripeljal izza ovinka napol po njihovi strani ceste, da so se morali umakniti. Jeza ga je spravila v boljšo voljo.

»No, mogoče ne ravno jež,« je povzel, ko se je pomiril. »Čeprav bi bilo najbrž preprosteje, če bi bilo to. Če kdo misli, da je jež, mu je najbrž treba dati samo ogledalo in nekaj slik ježev, pa naj si sam spravi stvari v red in pride spet dol, ko bo normalen. Vsaj medicinska znanost bi vedela, kako ravnati, to je to. Ampak za Fenny to ni dosti dobro.«

»Fenny...?«

»Veš kaj sem ji dal za božič?«

»Ne.«

»Blackov Medicinski slovar.«

»Čedno.«

»Ja, saj. Na tisoče bolezni, vse lepo po abecedi.«

»Si rekel, da ji je ime Fenny?«

»Ja. Kar izberi, sem ji rekel. Vse, kar je tu notri, se da zdraviti. Obstajajo zdravila. Ampak ne, ona mora biti nekaj posebnega. Samo da teži ljudem. Že v šoli je bila taka, veš.«

»Res?«

»Res. Padla je pri hokeju in si zlomila kost, za katero še nihče ni slišal.«

»Ja, si mislim, da je to lahko zoprno,« je v dvomu pripomnil Arthur. Bil je kar razočaran, da ji je ime Fenny. To se mu je zdelo precej trapasto, neduhovito ime, ki bi si ga izbrala kaka ne preveč čedna samska teta, če ne bi prenesla polnega imena Fenella.

»Saj ne, da se mi ne bi smilila,« je nadaljeval Russell, »mi je šlo pa kar na jetra. Cele mesece je kljusala.«

Odvzel je plin.

»Tole je tvoj odcep, ne?«

»Oh, ne,« je pohitel Arthur, »še pet milj. Če ti je prav.«

»Dobro,« je rekel Russell po prav kratkem premoru, s katerim je hotel pokazati, da mu ni, in spet pognal.

V resnici je bil odcep pravi, vendar Arthur ni mogel izstopiti, ne da bi zvedel kaj več o dekletu, ki je očitno tako močno obsedlo njegove misli, četudi se ves ta čas niti prebudilo ni. Izstopil je lahko še na naslednjih dveh odcepih.

Oba sta vodila v vas, kjer je bil nekoč njegov dom, ni pa si upal pomisliti, kaj bo zdaj našel tam. Mimo okna so kot duhovi v temi brzeli obrisi znane pokrajine, da je Arthurja spreletaval srh, kot ga lahko povzročijo samo zelo zelo domače stvari, kadar jih zagledamo v nenavadni svetlobi in razum ni pripravljen nanje.

Po njegovem osebnem časovnem štetju, kolikor mu je sploh še lahko sledil med bivanjem na tujih svetovih, ki krožijo okoli daljnih sonc, je preteklo osem let, odkar je zapustil ta planet, koliko časa pa je medtem preteklo tu, ni mogel presoditi. V resnici si s svojo do kraja izmučeno dojemljivostjo ni mogel predstavljati, kaj vse se je tačas zgodilo tu, kajti tega planeta, njegovega doma, sploh ne bi smelo biti.

Pred osmimi leti, okrog kosila, so ta planet uničile in razblinile v prah orjaške rumene vogonske ladje, ki so visele na opoldanskem nebu, kot bi bil zakon težnosti samo občinski odlok in njegova kršitev nič hujšega kot napačno parkiranje.

»Prividi,« je rekel Russell.

»Kaj?« je zinil Arthur, ki se mu je pretrgala miselna nit.

»Pravi, da jo preganjajo čudni prividi, da živi v resničnem svetu. Nič ne pomaga, če ji pravim, da seveda živi v resničnem svetu, kajti nato reče, da so prav zato prividi tako čudni. Na vem, kako je s tabo, ampak meni gre tako pregovarjanje na živce. Dajte ji že prave tablete, pa gremo na pivce, pravim jaz. Hočem reči, človek se lahko zajebava samo do neke mere, ne?«

Arthur se je namrgodil, ne prvič.

»No...«

»In vse te sanje in more. Pa doktorji, ki kvasijo o čudnih skokih v njenih možganskih valovih.«

»Skokih?«

»Tole,« je rekla Fenny.

Arthur se je zasukal v sedežu in se zastrmel v njene odprte, a popolnoma prazne oči. Karkoli je že videla, tisto ni bilo v avtu. Potem so ji veke zatrepetale, glava je klonila in spet je mirno spala.

»Kaj je rekla?« je zaskrbljeno vprašal.

»Rekla je 'tole'.«

»Kaj tole?«

»Kaj tole? Kako hudiča naj pa vem? Ta jež, ta dimnik, te Don Alfonsove klešče. Zmedena je ko kura, saj sem ti menda že povedal.«

»Kaže, da ti ni dosti mar.« Arthur je poskusil izreči stavek karseda hladnokrvno, pa se mu očitno ni posrečilo.

»Poslušaj, stari...«

»Dobro, dobro, oprosti. Nič me ne briga. Nisem hotel, da bi se slišalo kot očitek,« je pohitel Arthur. »Vem, da te skrbi,« se je zlagal. »Vem, da moraš nekako shajati s tem. Moraš mi oprostiti. Prištopal sem se z druge strani meglice Konjska glava.«

Besno se je zastrmel skozi okno.

Begalo ga je, da ga je med vsemi občutki, ki so se v tej noči, ko se vrača na svoj dom, za katerega je verjel, da je za vselej izginil v pozabo, prerivali za prostor v njegovi glavi, popolnoma obvladovala obsedenost s tem čudnim dekletom, o katerem je vedel samo, da mu je rekla »tole« in da ima brata, ki ga ne bi privoščil niti Vogonu.

»Eem, kaj je s temi skoki, ki si jih omenil?« je povprašal tako na hitro, kolikor je mogel.

»Poslušaj, to je moja sestra, saj sploh ne vem, zakaj ti vse to pripovedujem...«

»V redu, oprosti. Najbolje, če me tu izkrcaš. Tole je moj...«

Ni še izrekel do kraja, ko je to postalo nemogoče, kajti nevihta, ki jih je že prehitela, se je na vsem lepem spet razdivjala z vso močjo. Nebo so parale strele, lilo je, kot bi nekdo skozi rešeto zlival nanje Atlantski ocean.

Russell je zaklel in se za nekaj sekund popolnoma posvetil vožnji. Jezo si je ohladil z grobim pritiskom na plin, da je prehitel kamion z napisom »McKenna, Prevozništvo za vsako vreme«. Ko je dež pojenjal, se je polegla tudi napetost.

»Vse se je začelo s tistim agentom Cie, ki so ga našli v zbiralniku, takrat ko smo vsi imeli halucinacije in vse to, saj se spomniš?«

Arthur je za hipec omahoval, ali naj še enkrat omeni, da se je ravno prištopal od onkraj meglice Konjska glava in da je zaradi tega in še nekaterih s tem zvezanih čudnih razlogov nekoliko slabše seznanjen z dogodki zadnjih časov, pa je sklenil, da bi se s tem zadeve samo zapletle.

»Ne,« je rekel.

»Takrat se ji je zbledlo. V neki kavarni. V Rickmansworthu. Pojma nimam, kaj je tam počela, ampak tam je znorela. Baje je vstala, mirno izjavila, da je doživela nekakšno veličastno razodetje ali kaj, se zamajala, zmedeno pogledala in se vrešče zvrnila na sendvič z jajcem.«

Arthur je požmrknil. »Strašno mi je žal,« je iztisnil iz sebe.

Russell je nekaj zagodrnjal.

»Kaj pa,« je vprašal Arthur, ki se je trudil povezati drobce v celoto, »kaj pa je počel tisti agent Cie v zbiralniku?«

»Zibal se je sem pa tja, kaj pa drugega. Mrtev je bil.«

»Ampak kaj...«

»Daj no, saj se spomniš. Halucinacij. Vsi so rekli, da je bila to samo pretveza, da dela Cia poskuse z bojnimi drogami. Nekakšna nora teorija, da ni treba zavzeti dežele, ampak da je dosti bolj poceni in enostavno, če pod vplivom droge vsi verjamejo, da so okupirani.«

»In kakšne so bile te halucinacije...?« je vprašal Arthur z dokaj mirnim glasom.

»Kaj je zdaj to, kakšne halucinacije? O tistem govorim, o velikih rumenih ladjah, o tem, ko so vsi ponoreli in vpili, da bomo umrli, potem pa hop! in je vse zginilo, ker je učinek popustil. Cia je vse zanikala, kar pomeni, da je bilo res.«

Arthurju se je rahlo zvrtelo v glavi. Z roko se je oprijel nečesa, da bi se pomiril, in zgrabil je prav trdno. Usta so vadila majhne odpiralne in zapiralne gibe, kot bi hotel reči nekaj, kar noče iz ust.

»No ja,« je nadaljeval Russell, »kakršna droga je že bila, pri Fenny ni popustila. Jaz sem bil trdno namenjen tožiti Cia, pa mi je prijatelj pravnik rekel, da bi bilo to tako, kot bi hotel napasti norišnico z banano v rokah, pa sem raje ...« Zmignil je z rameni.

»Vogonske...« je čivknil Arthur. »Rumene ladje so ... izginile?«

»Jasno da so, saj so bile samo halucinacija,« je rekel Russell in čudno pogledal Arthurja. »Hočeš reči, da se ne spomniš ničesar od tega? Kje si pa bil, za božjo voljo?«

Za Arthurja je bilo to tako fantastično dobro vprašanje, da je od presenečenja napol skočil s sedeža.

»Kristus!!!« je zatulil Russell in se boril, da bi obvladal vozilo, ki ga je na lepem začelo zanašati. Komaj ga je izvlekel izpred nasproti vozečega tovonjaka in ga ustavil na travnatem pasu ob cesti. Ko je voz sunkoma obstal, je dekle zletelo v Russellov sedež in se nerodno sesedlo.

Arthur se je v grozi obrnil. »A ji ni nič?« je izjecljal.

Russell si je ves besen šel z rokami skozi spuhane lase. Pocukal se je za svetle brke. Obrnil se je k Arthurju.

»Ali bi lepo prosim že spustil ročno?« je siknil.

Šesto poglavje

Od tam je bilo do vasi še štiri milje pešačenja: miljo do odcepa, do katerega ga zoprni Russell zdaj najodločneje ni želel več peljati, potem pa še tri milje po ovinkasti deželni cesti.

Saab je odpenil v noč. Arthur je gledal za njim, tako osupel od spoznanja, kot bi bil lahko le še človek, ki je dolgih pet let verjel, da je popolnoma slep, potem pa je odkril, da je nosil le preveliko številko klobuka.

Sunkovito je stresel z glavo v upanju, da bo s tem iztresel iz nje kako ključno dejstvo, ki bo padlo na svoje mesto in s tem na lepem vrnilo smisel temu skrajno zmedenemu Vesolju; ker pa ključno dejstvo, če je sploh obstajalo, tega ni storilo, se je spet odpravil po cesti, upajoč da mu bo krepak sprehod, morda združen z nekaj blagodejnimi žulji, nemara pomagal vrniti vsaj vero v lastni obstoj, če že ne duševnega zdravja.

Ko je prispel, je bila ura 10.30; to je odkril skozi zasopljena in mastna okna krčme pri Konju in konjušniku, v kateri je že dolgo vrsto let visela razmajana Guinnessova stenska ura, okrašena s sliko emuja, ki mu je sredi vratu prav zabavno obtičal velik vrček za pivo.

To je bila krčma, v kateri je preživel tisto usodno poldne, ko so razrušili najprej njegovo hišo, potem pa je bil uničen še ves planet — oziroma navidez uničen. Ne, vraga, bil je uničen, kajti če ne bi bil, kje hudimana se je potem on sam potikal zadnjih osem let in kako je prišel tja, če ne v eni velikih rumenih vogonskih ladij, za katere mu je lump Russell ravnokar povedal, da so bile samo halucinacija pod vplivom drog; in vendar, če je bil uničen, kaj je potem to, na čemer zdaj stoji...?

Potegnil je zavoro na tej miselni progi, kajti očitno je bilo, da ga ne bo pripeljala nič dlje kot zadnjih dvajsetkrat, ko ji je sledil.

Začel je znova.

To je krčma, v kateri je preživel tisto usodno poldne, ko se je zgodilo tisto, kar bo že kasneje ugotovil, kaj je bilo, in...

Še vedno ni imelo smisla.

Spet je začel.

To je krčma, v kateri...

To je krčma.

V krčmi strežejo pijačo in njemu bi se še kako prilegel požirek.

Zadovoljen, da so ga zmedeni miselni procesi privedli do zaključka, in to zaključka, ki mu je všeč, četudi ni ravno tisti, ki ga je hotel doseči, se je napotil k vratom.

In prav hitro obstal.

Izza nizkega zidu je pritekel majhen črn terier z žimasto dlako in ob pogledu na Arthurja ostro zarenčal.

Arthur je psa poznal in to prav dobro. To je bil pes njegovega prijatelja iz reklamne agencije, klicali so ga Nevedni Božo, ker so štrleče dlake na njegovi glavi spominjale na predsednika Združenih držav, in tudi pes je poznal Arthurja ali bi ga vsaj moral. Bil je precej neumen pes, še podnaslovov ni znal brati, zaradi česar so nekateri ugovarjali njegovemu imenu, vendar bi Arthurja le moral prepoznati, ne pa da ga je sprejel z nasršeno dlako, kot bi bil najbolj grozna prikazen, kar jih je vdrlo v duhovno revščino njegovega sveta.

Zaradi tega je Arthur ponovno stopil k oknu, a ne, da bi si ogledal davečega se emuja, pač pa sebe.

Ko se je tako prvič spet zagledal v znanem okolju, je moral priznati, da ima pes prav.

Bil je zelo podoben nečemu, kar bi kmet postavil za strašilo pticam, in nedvomno bi njegov prihod v krčmo v sedanjem stanju sprožil precej grobe pripombe: še huje, v krčmi je gotovo nekaj ljudi, ki jih pozna in ki bi ga vsi zasuli z vprašanji, na katera bi bil v tem trenutku zelo slabo pripravljen.

Na primer Will Smithers, lastnik Nevednega Boža, nečudežnega psa, živali, ki je tako neumna, da so jo vrgli celo iz Willove lastne reklamne točke, ker si ni mogel zapomniti, katero pasjo hrano bi moral imeti najrajši, navzlic dejstvu, da so meso v vseh drugih skodelicah polili s strojnim oljem.

Will je gotovo notri. Tu je njegov pes, tu je tudi njegov avto, siv porsche 928S z napisom na zadnjem steklu, na katerem piše »Tudi moj drugi avto je porsche«. Naj gre k vragu.

Strmel je v avto in začutil, da je ravnokar zvedel nekaj, o čemer ni imel pojma.

Kot večina preplačanih in brezvestnih lumpov, kar jih je Arthur poznal v reklamni stroki, je tudi Will Smithers s posebnim poudarkom vsako leto v avgustu zamenjal avto, samo da je lahko govoril, da ga k temu sili njegov računovodja, četudi ga je računovodja v resnici na vse pretege odvračal od tega, že zaradi vseh preživnin, ki jih je moral plačevati, in tako naprej — in to je bil še isti avto, ki se ga je Arthur spomnil od prej. Registrska tablica je izdajala tudi leto.

Če je zdaj zima, je računal Arthur, in če se je dogodek, ki mu je pred osmimi leti njegovega osebnega štetja prinesel toliko težav, pripetil v začetku septembra, tu ni moglo miniti več kot šest ali sedem mesecev.

Nekaj trenutkov je stal kot vkopan, ne meneč se za Nevednega Boža, ki je poskakoval in bevskal vanj. Presunilo ga je spoznanje, ki se mu ni mogel več izmikati: da je zdaj tujec v lastnem svetu. Nihče ne bo mogel verjeti njegovi zgodbi, pri najboljši volji ne. Ne le, da je popolnoma nora, nasprotujejo ji celo najpreprostejša očitna dejstva.

Je to res Zemlja? Obstaja najmanjša možnost, da gre za izredno zapleteno pomoto?

Krčma, pred katero je stal, mu je bila nepopisno znana v sleherni podrobnosti — z vsako opeko, s slehernim delcem odpadajočega ometa; in notri je slutil znano zadušno, hrupno toploto, gole tramove, ponarejene litoželezne nastavke za luči, točilno mizo, lepljivo od politega piva, v katerega pomakajo znanci svoje komolce, in nad njo iz lepenke izrezane lepotice, ki imajo po prsih nabodene vrečice kikirikija. Vse sama roba iz njegovega doma, njegovega sveta.

Saj pozna še tega šmentanega psa.

»Hej, Nevedni!«

Glas Willa Smithersa je pomenil, da se mora hitro odločiti. Če bo ostal tu, ga bodo odkrili in cirkus se bo začel. Če se skrije, bo samo odložil kritični trenutek, razen tega pa je pasji mraz.

Izbiro je olajšalo dejstvo, da je bil to Will. Pa ne, da ga Arthur ne bi maral — Will je znal biti prav zabaven. Le ta zabavnost je bila precej utrudljive sorte, ker se je kot reklamni agent trudil, da bi vsi vedeli, kako blazno fino se ima in kje je kupil svoj suknjič.

Ob spominu na vse to se je Arthur skril za kombi.

»Hej, Nevedni, kaj pa je?«

Vrata so se odprla in pojavil se je Will v usnjenem letalskem jopiču, v katerega mu je znanec iz Laboratorija za prometno varnost na posebno prošnjo raztreščil nekaj avtomobilov, da je dobil primerno zdelan videz. Nevedni je zacvilil od veselja in ob pozornosti, ki je je bil deležen, z veseljem pozabil na Arthurja.

Z Willom je bilo še nekaj prijateljev in vsi skupaj so imeli za psa posebno stalno igro.

»Rdečkarji!« so zavpili v zboru. »Rdeči, rdeči, rdeči!!!«

Pes je ponorel, lajal je in se poganjal v zrak in bevskal, kar mu je duša dala, ves iz sebe v navalu blaženega besa. Vsi so se smejali in ga spodbujali, potem pa so se počasi razšli k avtomobilom in drug za drugim izginili v noč.

No, vsaj nekaj je jasno, je pomislil Arthur za kombijem, to je čisto nedvomno planet, kot se ga spomnim.

Sedmo poglavje

Hiša je še vedno stala.

Kako in zakaj, o tem ni imel pojma. Odločil se je, da gre pogledat, medtem ko se bo krčma izpraznila, da bo lahko vprašal gospodarja za posteljo, ko bodo vsi odšli. Pa je bila še vedno tu.

Jadrno jo je odprl s ključem, ki ga je hranil pod kamnito žabo na vrtu, kajti, neverjetno, zvonil je telefon.

Slišal ga je, sicer prav šibko, že na cesti, in ko je ugotovil, odkod prihaja zvok, se je pognal v tek.

Vrata je moral odpreti z vso silo zaradi silne količine reklamne pošte, ki se je nabrala na preprogi. Zataknila so se na kupu, v katerem je pozneje odkril štirinajst identičnih, osebno naslovljenih vabil, naj zaprosi za kreditno kartico, ki jo je že imel, sedemnajst identičnih grozilnih pisem zaradi neplačanih računov na kreditni kartici, ki je ni imel, triintrideset identičnih pisem, ki so mu povedala, da je bil prav on osebno izbran kot človek prefinjenega okusa, ki ve, kaj hoče in kam gre v tem zapletenem svetu nadzvočne hitrosti, in ali bi kot tak želel kupiti sebi primeren drobižnik; na vrhu kupa pa je bila poginula mačka.

Zvlekel se je skozi razmeroma ozko režo, za kolikor so se ob tej navlaki vrata sploh lahko odprla, se opotekel čez kup ponudb za vina, ki se jim noben odličen poznavalec ne bi želel odreči, zdrsnil čez brošurice za počitnice v obalnih vilah, se pognal po temnih stopnicah do spalnice in segel po telefonu, ko je ravno nehal zvoniti.

Sopihajoč se je sesedel na mrzlo, po plesnobi zaudarjajočo posteljo in nekaj minut pustil, da se je svet sukal okoli njegove glave, kakor se mu je hotelo.

Ko se je svet končno naveličal svojega plesa in se je malo pomiril, je Arthur segel po svoji nočni lučki, ne da bi pričakoval, da bo zasvetila. Pa je, na veliko presenečenje. To se je skladalo z Arthurjevim občutkom za logiko. Ker so ga na Upravi za elektriko nezmotljivo odklopili vsakič, ko je plačal račun, se je zdelo edino razumno, da ga bodo pustili pri miru, če ne plačuje. Če si jim poslal denar, si očitno samo opozoril nase.

Soba je bila bolj ali manj taka, kot jo je bil zapustil, se pravi kričeče nemarna, četudi je debela plast prahu nekoliko blažila ta vtis. Napol prebrane knjige in revije so gnezdile med kupi delno rabljenih brisač. Posamezne nogavice so visele prek polpraznih kavnih skodelic. Kar je bilo nekoč napol pojeden sendvič, se je spremenilo v nekaj, o čemer Arthur rajši ni hotel nič vedeti. Če bi v tole spustil še strelo z neba, je pomislil, bi se razvoj življenja lahko začel na novo.

Samo ena stvar v sobi je bila drugačna.

Nekaj trenutkov ni mogel ugotoviti, kaj bi to bilo, ker je bila tako kot vse drugo pokrita s plastjo odvratnega prahu. Potem pa jo je njegov pogled ujel in obstal na njej.

Stala je poleg zdelanega starega televizorja, na katerem je bilo mogoče gledati samo predavanja Odprte univerze, kajti če bi poskusil pokazati kaj bolj vznemirljivega, bi se gotovo razsul.

Bila je škatla.

Arthur se je oprl na komolce in jo gledal.

Siva škatla z nekakšnim zamolklim bleskom. Kockasta siva škatla, visoka kak čevelj ali kaj takega. Zavezana je bila s sivim trakom, ki je bil na vrhu zavozlan v čedno pentljo.

Vstal je in se je radovedno dotaknil. Karkoli je že bila, očitno je bila zavita kot darilo in vsa čedna in ljubka čakala, da jo odpre.

Previdno jo je dvignil in odnesel k postelji. Pometel je prah z nje in odvezal pentljo. Zgornja Stran je bila pokrov, zataknjen za stranske ploskve.

Dvignil je pokrov in pogledal vanjo. Notri je bila steklena krogla, zavita v fino sivo papirjevino. Pazljivo jo je izvlekel. Ni bila prava krogla, ker je bila na dnu oziroma, kot je ugotovil, ko jo je obrnil, na vrhu odprta. Odprtina je imela debel rob. Kot vaza. Kot posoda za ribice.

Izdelana je bila iz najčudovitejšega stekla, popolnoma prozornega, vendar z nekakšnim srebrno-sivim odtenkom, kot bi jo ulili iz kremena in skrila.

Arthur jo je počasi obračal v rokah. Bila je ena najlepših stvari, kar jih je videl, vseeno pa je ostajala popolna uganka. Še enkrat je pogledal v škatlo, vendar v njej razen sive papirjevine ni bilo ničesar. Tudi vnanja stran je bila prazna.

Še je obračal kroglo. Bila je prelepa. Bila je čudovita. Vendar nedvomno posoda za ribice.

Potrkal je z nohtom po njej in oglasila se je z globokim jasnim zvenom, ki je donel dlje, kot bi se zdelo mogoče, in še, ko je končno pojenjal, se je zdelo, da ni zamrl, pač pa le odplaval k drugim, daljnim svetovom ali v sanje globokega morja.

Arthur jo je ves očaran še enkrat obrnil in tokrat se je svetloba s prašne nočne lučke ujela v njej pod drugačnim kotom in se poblisnila na finih praskah na njeni površini. Dvignil si jo je pred oči in poiskal pravo vpadno smer svetlobe, in na lepem so se na steklu jasno pokazale fino vgravirane besede.

»Zbogom,« je pisalo, »in hvala...«

In to je bilo vse. Pomežiknil je in nič razumel.

Polnih pet minut je obračal kroglo v vse smeri, jo opazoval iz vseh mogočih kotov, s potrkavanjem izvabljal iz nje čarobni zven in tuhtal o pomenu skrivnostnih besed, pa mu nič ni prišlo na misel. Nazadnje je vstal, napolnil kroglo z vodo iz pipe in jo postavil nazaj na mizico k televizorju. Iz ušesa si je iztresel ribo babilonko in jo vso otepajočo spustil v kroglo. Zdaj je ne bo več potreboval, razen mogoče za tuje filme.

Ulegel se je nazaj na posteljo in ugasnil luč.

Ležal je čisto pri miru. Vsrkaval je temo, si počasi sprostil vse ude od konca do konca, umiril in uravnal dihanje, postopoma

pometel iz glave vse misli, zaprl oči in ostal buden kot zajec.

*

Noč je dišala po dežju. Sami oblaki so se sicer odpeljali dalje in so se v tem trenutku zbirali nad majhno obcestno okrepčevalnico tik pred Bournemouthom, vendar je bilo nebo, ki so ga prepluli, še vedno vse razrvano in je imelo vlažno skuštran videz, kot da ne more odgovarjati za posledice, če bi ga kdo še kaj izzival.

Tudi luna je bila nekam vodena. Videti je bila kot kepa papirja iz zadnjega žepa kavbojk, ki so pravkar prišle iz pralnega stroja, in za katero bosta šele čas in likalnik lahko odgovorila, ali je star spisek za nakupe ali pa petfuntni bankovec.

Veter je malo švrknil sem ter tja kot rep pri konju, ki se ne more odločiti, kakšne volje je danes. Nekje je klenknilo polnoč.

Zaškripala je strešna lina.

Bila je precej trda in jo je bilo treba malo razmajati in prepričevati, kajti okvir je bil že delno gnil, tečaje pa je nekoč davno v njihovem življenju nekdo nadvse pametno prepleskal; vendar se je nazadnje odprla.

Našel se je tudi kol, da je podprl odprto oknico, in v ozko korito med dvema sovpadnima strešnima kriloma je zlezel človek.

Ozrl se je v nebo in ga tiho opazoval.

V postavi na strehi ni bilo mogoče spoznati bitja divjega videza, ki je pred malo več kot eno uro besno vdrlo v hišo. Nikjer ni bilo več razcapane in oguljene domače halje, ki je bila zamazana z blatom stoterih svetov in popackana z instantnimi omakami iz stoterih umazanih vesoljskih pristanišč, nikjer več zmršene grive las niti dolge in zvozlane brade z vsemi bohotnimi ekološkimi sistemi vred.

Namesto vsega je stal tu Arthur Dent, ves gladek in sproščen v žametastih hlačah in debelem puloverju. Lase je imel umite in postrižene, brado gladko obrito. Samo oči so govorile, da bi še vedno rad, naj Vesolje, karkoli že misli, da počne z njim, lepo prosim neha s tem.

To niso bile več iste oči, s katerimi je nekdaj gledal ta prizor, in tudi možgani, ki so osmišljali sliko, kot so jo posnele oči, niso bili več isti. Pa ni šlo za operativni poseg ali kaj podobnega, le za nenehne pritiske življenjskih izkušenj.

Noč se mu je v tem trenutku zdela kot živa stvar, temna zemlja kot bitje, v katerem je zakoreninjen.

Kot ščemenje v vršičku dolgega živčnega končiča je občutil tok daljne reke, razmah nevidnih gričev in vozlišče težkih deževnih oblakov nekje daleč proti jugu.

Občutil je lahko tudi radost, ki jo pomeni biti drevo, radost, kakršne se ni nadejal. Vedel je, kako dobro de, če lahko zarineš prste na nogah v bogato zemljo, nikoli pa si ni mogel misliti, da je drevesom dano tolikšno razkošje. Zdaj je občutil valove skoraj nedosežne slasti, ki so se širili sem vse od Novega gozda. To moram poskusiti še poleti, je pomislil, da bom videl, kaj pomeni biti ves v listju.

Z druge strani je lahko ujel občutek biti ovca, ki jo je splašil leteči krožnik, vendar je bilo to praktično nerazločljivo od občutja ovce, ki jo je splašilo karkoli drugega, kajti to so bitja, ki se na svoji poti skozi življenje zelo malo naučijo in jih pretrese tudi sonce, ki se zjutraj pojavi na obzorju, in osupne zelenina, ki prekriva polje.

Presenetilo ga je spoznanje, da lahko zazna občutke ovc, ki jih je preplašilo sonce prejšnjega jutra, pa še jutra pred tem, in tudi strah pred pogledom na skupino dreves dan pred tem. Lahko je segal nazaj in nazaj, vendar je kmalu postalo dolgočasno, ker je vedno znova šlo za ovce, ki so jih preplašile iste stvari kot že dan poprej.

Odmaknil se je od ovc in pustil, da so se mu čuti zaspano širili dalje v vse večjih krogih. Začutil je prisotnost drugih bitij, stotin, tisoče v bitij, nekatera so dremala, nekatera spala, nekatera so bila silno vznemirjena, eno je bilo zlomljeno.

Eno je bilo zlomljeno.

Bežno ga je preletel in ga spet poskusil začutiti, pa se mu je izmikalo kot druga karta z jabolkom pri pelmanizmu. Zgrabil ga je krč vznemirjenja, kajti nagonsko je uganil, kdo to je, oziroma uganil je, za koga si želi, da bi to bil; ko pa veste, kaj bi radi, da bi bilo res, je nagon zelo koristna stvar, ki vam pove, kaj to je.

Nagonsko je vedel, da je to Fenny in da bi jo rad poiskal; pa ni mogel. Svojo novo moč je prenapenjal in čutil je, da jo izgublja, zato je opustil iskanje in dal svojim čutom, da so se spet lahkotneje razpršili.

Spet je začutil zlom.

In že spet ga ni mogel najti. Tokrat, ne glede na to, kaj mu je prišepetaval nagon, ni bil čisto gotov, da je to Fenny — ali pa je nemara šlo za drug zlom. Bilo je sicer enako pretrgano občutenje, vendar je bilo tokrat nekako splošnejše, globlje, kot da ne gre za eno samo bitje ali sploh ne za bitje. Bilo je drugače.

Pustil je, da so se mu čuti počasi in na široko razvalovali po Zemlji, se razpršili, potopili in pogreznili vanjo.

Sledil je Zemlji skozi njene dneve, drhtel z njenimi tisočerimi utripi, polzel skozi tkivo njenega življenja, naraščal in upadal z njenimi plimami in se vrtel z njeno težo. Prelom pa se je kar naprej vračal kot daljna topa bolečina.

In zdaj je letel skozi deželo svetlobe; svetloba je bila čas, njene plime so bili odtekajoči dnevi. Prelom, ki ga je občutil, drugi obeh prelomov, je ležal v daljavi pred njim, kot las tenka črta je sekal sanjsko deželo zemeljskih dni.

In nenadoma je bil nad njim.

Omotično se je opotekel nad robom, kjer je sanjska dežela padala v strahotno brezno niča, lovil se je in grabil za oporo, opletal v grozljivi praznini, se vrtel in padal.

Na drugi strani grozečega prepada je bila druga dežela, drug čas, drug, starejši svet, ne odlomljen, pa tudi ne spojen: dve Zemlji. Prebudil se je.

Hladen veter mu je opihnil kaplje znoja na vročem čelu. Mora se je izčrpala, in on sam, tako je čutil, tudi. Povesil je rame in si s konicami prstov nalahko pomel oči. Končno se ga je, ob vsej utrujenosti, vsaj polotila zaspanost. O tem, kaj je vse to pomenilo, če sploh kaj, bo razmislil jutri; zdaj bo šel v posteljo in zaspal. V svojo posteljo, v svoj sen.

V daljavi je videl svojo hišo in se začudil, kako je to mogoče. Jasno se je očrtavala v mesečini in zlahka je prepoznal njeno čokato in nezanimivo obliko. Razgledal se je še okrog sebe in ugotovil, da je kakih osemnajst palcev nad rožnimi grmi bližnjega soseda, Johna Ainswortha. Grmi so bili lepo oskrbovani, obrezani za prezimovanje, privezani h količkom in označeni z listki, in Arthur ni mogel razumeti, kaj počne nad njimi. Ugibal je, kaj ga drži, in ko je ugotovil, da nič, je nerodno telebnil na tla.

Pobral se je, se otepel in odšepal proti hiši z zvitim gležnjem. Slekel se je in se zvrnil v posteljo.

Medtem ko je spal, je spet zazvonil telefon. Zvonilo je polnih petnajst minut, da se je zaradi tega dvakrat obrnil v spanju. Niti najmanjše možnosti pa ni bilo, da bi se prebudil.

Osmo poglavje

Arthur se je prebudil s čudovitim, dobesedno fantastičnim občutkom, bil je svež, presrečen, da je spet doma, ves poskočen in komaj kaj razočaran, ko je odkril, da je sredina februarja.

Priplesal je k hladilniku, poiskal v njem tri najmanj kosmate stvari, jih postavil na krožnik in jih dve minuti pozorno opazoval. Ker se v tem času nobena ni zganila, jih je krstil za zajtrk in jih pojedel. Mimogrede so mu pobile klice kužne vesoljske bolezni, ki jo je pred nekaj dnevi nevede pobral v plinskih močvirjih Flargatona in ki bi drugače pomorila pol prebivalstva zahodne poloble, oslepila preostalo polovico, vse druge pa napravila psihotične in neplodne, tako da jo je Zemlja kar srečno odnesla.

Počutil se je močnega in zdravega. Z lopato se je odločno lotil pošte, tudi mačko je pokopal.

Ko je ravno končeval, je spet zapel telefon, vendar ga je pustil zvoniti in se ni dal zmotiti v svečani minuti molka. Kdorkoli je bil, bo že ponovno klical, če je bilo važno.

Zbrcal si je blato s čevljev in se vrnil v hišo.

V kupu kramarske pošte je bilo tudi nekaj resnejših pisem — dokumenti krajevnega sveta, datirani izpred treh let, v zvezi s predlaganim rušenjem hiše, še nekaj pisem o javni preiskavi glede celotnega načrta obvoznic; bilo je tudi pismo Greenpeacea, skupine zelenih, ki jim je včasih namenjal prispevke, za podporo pri načrtu, da bi osvobodili vse delfine in orke v ujetništvu, in potem še nekaj razglednic, na katerih so se mu prijatelji nedoločno pritoževali, da se jim zadnje čase nič ne oglasi.

To pošto je zložil v mapo, na katero je napisal »Urediti«. Ker je bil to jutro ves tako podjeten in odločen, je celo dodal besedo »Nujno!«

Pospravil je tudi svojo brisačo in še nekaj drugih drobnarij iz plastične vrečke, ki jo je dobil v MegaMarketu na Port Brasta. V geslu na vrečki se je skrivala bistra in zvita besedna igra v lingui centauri, neponovljiva in nerazumljiva v drugih jezikih in zatorej popolnoma brez zveze za duty-free v vesoljskem pristanišču. Vrečka je imela tudi luknjo, zato jo je vrgel proč.

Pri srcu ga je stisnilo, ko je ugotovil, da mu je moralo v mali vesoljski ladji, ki je prijazno skrenila s svoje poti, da ga je lahko odložila pri avtocesti A303, pasti iz vrečke še nekaj. Izgubil je svoj zdelani, obrabljeni izvod knjige, ki mu je pomagala najti pot prek neverjetnih vesoljskih puščav, kar jih je bil premeril. Izgubil je svoj Štoparski vodnik po Galaksiji.

No ja, si je rekel, zdaj ga res ne bom več potreboval.

Moral je opraviti še nekaj klicev.

Odločil se je, kako se bo spopadel z goro protislovij, ki jih je sprožil njegov povratek: predrzno jih bo utajil.

Poklical je na BBC in se dal zvezati s šefom svojega oddelka.

»O zdravo, Arthur Dent tukaj. Čuj, žal mi je za teh šest mesecev, ampak znorel sem.«

»Oh, nič ne skrbi. Sem si mislil, da bo kaj takega. Se dogaja. In kdaj te lahko spet pričakujemo?«

»Kdaj se pa ježi zbudijo iz zimskega spanja?«

»Enkrat spomladi, mislim.«

»No, takoj po tem.«

»Dobrodobro.«

Prelistal je rumene strani v imeniku in si napravil kratek spisek številk.

»Halo, je tam bolnišnica Old Elms? Ja, zanima me, če bi lahko govoril s Fenello, eem ... Fenello — sveta nebesa, to sem neumen, drugič bom pozabil še svoje ime, eem, Fenello — če to ni smešno. Vaša pacientka je, temnolasa, sinoči je prišla...«

»Žal mi je, nobene pacientke z imenom Fenella nimamo.«

»Oh, a res. No, saj sem mislil Fiona, seveda, samo kličemo je Fen ...«

»Žal mi je, zbogom.«

Klik.

Šest takšnih pogovorov je že rahlo načelo njegov podjetni in udarni optimizem, zato se je odločil, da ga bo odpeljal v krčmo in še malo paradiral z njim, preden ga bo čisto zapustil.

Dobil je sijajno zamisel, s katero bo lahko na mah pojasnil vsa nerazložljiva čudaštva pri sebi, in z veselim žvižganjem je odprl vrata, ki so ga prejšnji večer tako oplašila.

»Arthur!!!!«

Veselo se je zarežal izbuljenim pogledom, ki so se zabadali vanj iz vseh kotov krčme, nato pa je začel pripovedovati, kako krasno se je imel v južni Kaliforniji.

Deveto poglavje

Sprejel je še en vrček in dobro potegnil.

»Seveda sem imel tudi svojega alkimista.«

»Kaj si imel?«

Postajal je trapast in tega se je zavedal. Bujna fantazija se s Hallovim in Woodhousovim ležakom spaja v zmes, ki se je je treba paziti, vendar je eden njenih prvih učinkov ta, da se človek neha paziti, in Arthur je v točki, ko bi moral odnehati, šele postal prav iznajdljiv.

»O ja,« se je srečno in rahlo stekleno nasmehnil. »Zato sem pa tudi izgubil toliko kil.«

»Kaj?« se je začudilo občinstvo.

»O ja,« je ponovil. »Kalifornijci so ponovno odkrili alkimijo. O ja.«

Spet se je nasmehnil.

»Samo,« je rekel, »da je ta zdaj v dosti bolj uporabni obliki kot tista, ki je...« Zamišljeno je počakal, da se mu je v glavi nabralo malo slovnice. »V kateri so jo uporabljali stari. Oziroma,« je dodal, »je niso znali uporabiti. Saj veste, da je niso znali speljati do kraja? Nostradamus in ta svojat. Niso prodrli.«

»Nostradamus?« je vprašal nekdo.

»Nisem vedel, da je bil alkimist,« je rekel nekdo drug.

»Mislil sem,« je rekel tretji, »da je bil videč.«

»Postal je videč,« je razložil Arthur svojemu občinstvu, katerega sestavni deli so se mu že začeli megliti in migati po svoje, »ker je bil tak ušiv alkimist. To bi lahko vedeli.«

Spet je potegnil iz vrčka. To je bilo nekaj, česar ni okusil že osem let. Okušal je in okušal.

»In kaj ima alkimija opraviti s hujšanjem?« je vprašal eden od sestavnih delov občinstva.

»Veseli me, da si to vprašal,« je rekel Arthur. »Zelo veseli. In zdaj ti bom razložil, kakšna je zveza med...« Premolknil je. »Med tema dvema stvarema. Stvarema, ki si ju omenil. Bom razložil.«

Molče je preobračal misli. Bilo je, kot bi gledali naftne tankerje, ki delajo tričetrtinske obrate v Kanalu.

»Odkrili so, kako spremeniti odvečno telesno maščobo v zlato,« je rekel v nenadnem napadu jasnine.

»Hecaš se.«

»O ja,« je rekel, »ne,« se je popravil, »res so.«

Posebej se je posvetil nejevernemu delu občinstva, in ker je sem spadalo vse občinstvo, je pač trajalo malo dlje.

»Ste vi bili v Kaliforniji?« jih je pozval. »Poznate stvari, ki se dogajajo tam?«

Trije člani občinstva so izjavili, da so bili in da so to, kar govori, same traparije.

»Nič niste videli,« se ni dal Arthur. »O ja,« je dodal, ker se je nekdo ponudil, da bo naročil novo rundo.

»Dokaz,« je rekel in pokazal nase, pri čemer ni zgrešil več kot nekaj palcev, »je pred vašimi očmi. Štirinajst ur v transu,« je povedal, »v tanku. V transu. Bil sem v tanku. Najbrž,« je dodal po premisleku, »sem to že povedal.«

Potrpežljivo je počakal, da so vsi dobili pijačo iz nove runde. V glavi je zložil naslednji kos zgodbe, nekaj o tem, da je treba tank usmeriti po pravokotnici od Severnice k zveznici med Marsom in Venero. Skoraj je že začel, pa je sklenil, da bo to izpustil.

»Dolgo časa,« je povedal namesto tega, »v tanku. V transu.« Strogo je premeril občinstvo, da bi se prepričal, ali mu vsi dovolj pazljivo sledijo.

Vrnil se je k zgodbi.

»Kje sem že bil?« je vprašal.

»V transu,« je rekel nekdo.

»V tanku,« je rekel drugi.

»O ja,« je povzel Arthur. »Hvala. In počasi,« je dvignil glas, »počasi, prav počasi se ti vsa odvečna telesna maščoba... spremeni ... v...« premolknil je zaradi večjega učinka, »subko... subtu.. .sukbu...« — zajel je sapo — »subkutano zlato, ki si ga lahko daste operativno odstraniti. Ampak priti iz tanka je hudič. Kaj si rekla?«

»Samo odkašljala sem se.«

»Najbrž mi ne verjameš.«

»Odkašljala sem se.«

»Res si je samo odkašljala,« je potrdil znaten del občinstva, da je kar zahrumelo.

»O ja,« je rekel Arthur, »v redu. In potem si razdeliš dobiček ...« Ustavil se je za kratko vajo iz matematike. »Fifti-fifti z alkimistom. Bajen zaslužek!«

Zibaje se je ozrl po občinstvu in pri najboljši volji ni mogel prezreti določene mere dvoma na pomešanih obrazih.

To ga je zelo prizadelo.

»Kako bi si pa brez tega,« jih je vprašal, »lahko dal postarati obraz?«

Prijateljske roke so se ponudile, da mu pomagajo domov. »Poslušajte,« se je upiral, ko mu je obraz opihnila mrzla februarska sapa, »trenutno je v Kaliforniji blazna finta, da si videti izpreživet. Biti moraš tak, kot da si šel skozi celo Galaksijo. Skoz življenje, razumeš. Kot da si videl nekaj življenja. In to sem si dal narediti. Postaranje. Dodajte mi osem let, sem rekel. Upam, da tridesetletniki ne bodo na lepem spet v modi, če ne sem vrgel proč kup denarja.«

Omahnil je v molk, prijazne roke pa so ga vodile po cesti do njegove hiše.

»Včeraj sem prišel,« je momljal. »Strašno strašno strašno sem vesel, da sem spet doma. Ali vsaj nekje, kjer je čisto podobno ...«

»Časovni skok,« je zamrmral eden od prijateljev. »Iz Kalifornije je dolga. Za nekaj dni si čisto zatolčen.«

»Po mojem sploh ni bil tam,« je zagodrnjal drugi. »Prav zanima me, kje je res bil. In kaj je tam počel.«

Po krajšem spancu je Arthur vstal in malo brkljal po hiši. Bil je omotičen in malo zamorjen, kot da od poti še ni čisto pri sebi. Spraševal se je, kako naj najde Fenny.

Usedel se je in se zastrmel v posodo z ribo. Potrkal je po njej, in čeprav je bila polna vode, v kateri je precej malodušno lebdela mala rumena babilonka, mu je še vedno odgovorila z enakim globokim hipnotičnim zvenom kot prej.

Nekdo se mi skuša zahvaliti, je pomislil. Če bi le vedel, kdo in zakaj.

Deseto poglavje

»Ob tretjem znaku bo ena... dvaintrideset... in dvajset sekund.«

»Bip... bip ... bip.«

Ford Prefect se je zadržal, da se ni veselo zahehetal od hudobnega zadoščenja, potem pa je ugotovil, da za to ni nobenega razloga in se je zlobno zakrohotal.

Preklopil je sprejeti signal s sub-eta na prelestni ladijski hi-fi in čudni, izumetničeno pojoči glas se je nenavadno čisto razlil po kabini.

»Ob tretjem znaku bo ena... dvaintrideset... in trideset sekund.«

»Bip... bip... bip.«

Prav rahlo je povečal glasnost in pri tem skrbno spremljal bežeči stolpec številk na zaslonu ladijskega računalnika. Za tako dolgo obdobje, kot ga je imel v mislih, je bilo treba dobro pretehtati energijsko porabo. Ni si želel na svoji vesti še umora.

»Ob tretjem znaku bo ena... dvaintrideset... in štirideset sekund.«

»Bip... bip... bip.«

Preveril je po vsej ladji. Spustil se je po kratkem hodniku.

»Ob tretjem znaku ...«

Pomolil je glavo v malo, funkcionalno kopalnico iz bleščečega jekla.

»bo ena...«

Krasno se je slišalo.

Pokukal je še v tesno spalnico.

»... dvaintrideset...«

Glas je zvenel nekam pridušeno. Čez enega od zvočnikov je visela brisača. Snel jo je.

»... in petdeset sekund.«

Krasno.

Preveril je še natlačeno skladišče. Sploh ni bil zadovoljen s kvaliteto zvoka. Preveč navlake v škatlah je bilo napoti. Stopil je spet ven in počakal, da so se vrata tesno zaprla. Vdrl je v sklopljeno kontrolno ploščo in pritisnil na gumb za zasilno praznjenje. Čudil se je, kako da se tega ni spomnil že prej. Šušteče bobnenje se je hitro poleglo. Po kratkem premoru se je spet zaslišalo sikanje.

Prenehalo je.

Počakal je, da se je prižgala zelena lučka, potem pa je spet odprl vrata v izpraznjeno skladišče.

»... ena... triintrideset... in petdeset sekund.«

Zelo čedno.

»Bip... bip... bip.«

Potem je še enkrat temeljito pregledal zasilno komoro za umetno spanje, kjer bi še posebej želel, da bi se dobro slišalo.

»Ob tretjem znaku bo ena... štiriintrideset... točno.«

Streslo ga je, ko je pokukal skozi debelo zasrežen pokrov na medli obris bitja v komori. Nekega dne, kdo ve kdaj, se bo zbudilo in takoj bo lahko zvedelo, koliko je ura. Resda ne po lokalnem času, pa kaj potem.

Dvakrat je preveril računalniški zaslon nad hladilno celico, zatemnil luči in ponovno prisluhnil.

»Ob tretjem znaku bo...«

Po prstih se je izmuznil ven in se vrnil v glavno kabino.

»... ena... štiriintrideset... in dvajset sekund.«

Glas je zvenel tako jasno, kot bi ga poslušal po telefonu v Londonu, kar seveda še zdaleč ni bilo res.

Zastrmel se je skozi lino v črnilasto noč. Zvezda, ki se je kot žareča piškotna drobtina kazala v daljavi, je bila Zondostina ali, kakor so jo poznali na svetu, s katerega je prihajal izumetničeno pojoči glas, Zeta v Plejadah.

Svetlooranžni krajec, ki je zakrival polovico razgleda, je bil orjaški plinasti planet Sesefras Magna, kjer je bilo zasidrano xaxiško bojno ladjevje, izza njegovega robu pa je ravno vzhajala njegova mala hladna modra luna Epun.

»Ob tretjem znaku bo...«

Dvajset minut je opazoval, kako se je razdalja med ladjo in Epun krčila, ko je ladijski računalnik gnetel in obračal številke, ki so vodile ladjo v zanko okrog male lune, kako se je zanka zaprla in je ladja obvisela za vekomaj v neopazni orbiti.

»... ena... devetinpetdeset...«

Po prvotnem načrtu je nameraval izključiti vse signale in sevanja z ladje, da bi ostala tako nevidna, kot je le mogoče, če ne gledate naravnost vanjo, potem pa se mu je porodila boljša zamisel. Zdaj je oddajala en sam zvezen žarek, tanek kot nit, po katerem je pošiljala časovne napovedi nazaj na planet, s katerega so prihajale, le da celo pri svetlobni hitrosti ne bodo dosegle planeta prej kot v štiristo letih, ko pa ga bodo, bodo zagotovo povzročile nemalo razburjenja.

»Bip... bip... bip.«

Posmihnil se je.

Fordu ne bi bilo ljubo, če bi veljal za človeka, ki se hihita ali posmiha, vendar je moral priznati, da se zdaj heheta in posmiha že več kot pol ure.

»Ob tretjem znaku...«

Ladja je bila skoraj natanko vtirjena v večno orbito okrog malo znane in nikoli obiskane lune. Skoraj natanko.

Samo ena stvar je še preostala. Spet je pognal računalniško simulacijo za izstrelitev ladijskega rešilnega čolnička, uravnaval je sile, odrive in tangentne potiske, vso to matematično poezijo gibanja, in končno sklenil, da je v redu.

Preden je odšel, je še ugasil luči.

Ko se je njegova mala cigara pognala na tridnevno pot do orbitalne postaje Port Sesefron, je nekaj sekund jezdila po neskončnem, kot nit tankem žarku, ki je imel pred seboj še dolgo dolgo pot.

»Ob tretjem znaku bo dve... trinajst... in petdeset sekund.«

Zahihital se je in posmihnil. Tudi zakrohotal bi se, pa v čolničku ni bilo dovolj prostora.

»Bip ... bip ... bip.«

Enajsto poglavje

»Aprilske plohe še posebno sovražim.«

Najsi je Arthur še tako neprizadeto pogodrnjaval, možak se je očitno odločil, da se bo pogovarjal z njim. Razmišljal je že o tem, da bi se presedel k drugi mizi, pa v vsej okrepčevalnici ni bilo nobene proste. Zagnano je mešal kavo.

»Preklete aprilske plohe. Uh uh uh.«

Arthur se je namrščen zastrmel skozi okno. Lahkoten, od sonca obsijan pršeč je visel nad avtocesto. Zdaj je bil že dva meseca doma. Umestitev v staro življenje je bila smešno lahka. Ljudje, vključno z njim, imajo tako izjemno kratek spomin. Osem let norih potepanj širom po Galaksiji se je zdaj zdelo kot... kot... — ne toliko kot hude sanje, bolj kot film, ki si ga je s televizorja posnel na videotrak in mu zdaj leži v kredenci, ne da bi si ga kdaj zavrtel.

Le en učinek je še vedno trajal, veselje nad povratkom. Zdaj ko se je zemeljsko ozračje nad njim za vedno zaprlo, kot je v zmoti mislil, so ga vse stvari znotraj tega prostora neznansko razveseljevale. Ob pogledu na srebrno lesketanje dežnih kapljic je začutil, da se mora postaviti po robu.

»No, meni so všeč,« se je na lepem oglasil, »in to iz očitnih razlogov. Tako lahke so in osvežujoče. Bleščijo se in človeku denejo dobro.«

Možak je prezirljivo prhnil.

»To vsi pravijo,« je rekel in ga srepo pogledal iz svojega

kota.

Bil je prevoznik. Arthur je to zvedel iz njegovega uvodnega nepovabljenega govora: »Prevoznik sem. Sovražim vožnjo v dežju. Smešno, ne? Prekleto smešno.«

Če se je v tej opazki skrivala iztočnica, je Arthur ni znal izluščiti, pa je samo nekaj zagodel, vljudno, a ne spodbudno.

Vendar možaka to ni zaustavilo takrat in tudi ne zdaj. »Vsi tako pravijo o teh prekletih aprilskih plohah,« je rekel. »Tako prekleto prijazne, tako prekleto osvežujoče, tako prekleto krasno vreme.«

Nagnil se je naprej in nakremžil obraz, kot da bo povedal nekaj krepkega čez vlado.

»Kar bi rad vedel, je tole,« se je pridušil, »če misli biti lepo vreme, zakaj ne more biti lepo brez tega prekletega dežja?«

Arthur je obupal. Odločil se je, da bo žrtvoval svojo kavo, ki je bila prevroča, da bi jo popil hitro, in preveč zoprna, da bi jo pustil ohladiti.

»Saj, zdaj pa imate,« je rekel in se vzdignil. »Zdravo.«

Ustavil se je še v prodajalni, potem pa se je vrnil čez parkirišče in se z užitkom zatopil v ples dežnih kapelj po obrazu. Nad devonskimi griči je opazil celo rahlo mavrico. Tudi te se je srčno razveselil.

Zlezel je v svoj zdelani stari pa nadvse ljubi golf GT, pognal, da so zacvilile gume, in se usmeril skozi otočje črpalk za gorivo proti privozu na avtocesto.

Motil se je, ko je mislil, da se je zemeljsko ozračje enkrat za vselej zaprlo nad njegovo glavo.

Motil se je, ko je mislil, da lahko pusti za seboj zmedeno mrežo negotovosti, v katero so ga zvlekla galaktična potepanja.

Motil se je, ko je odrival v pozabo, da je ta velika, trda, zamaščena, umazana in z mavrico okrašena Zemlja, na kateri zdaj živi, samo mikroskopska pika na mikroskopski piki, zgubljena v nepredstavljivi neskončnosti Vesolja.

Peljal je po privozu, si brundal in se veselo motil o vseh teh stvareh.

Razlog, da se je motil, je stal ob privozu pod majhnim dežnikom.

Čeljust se mu je pobesila. Skoraj si je zvil gleženj na zavornem pedalu, avto je tako zaneslo, da bi se kmalu prevrnil.

»Fenny!« je za vpil.

Ko se je komaj izmotal, da je ni zadel z avtom, jo je zadel z vrati, ki ji jih je z naglim zamahom odprl.

Zadela so jo v roko in ji izbila dežnik, ki se je v divjem plesu zakotalil po cesti.

»Drek!« je zavpil Arthur v želji, da bi bil kar najbolj v pomoč, izskočil iz avta na svoji strani, se za las izognil, da bi ga povozilo McKennovo prevozništvo za vsako vreme, in z grozo gledal, kako je namesto tega povozilo Fennyjin dežnik. Tovornjak je zavil na avtocesto in že ga ni bilo več.

Dežnik je obležal kot pohojena suha južina, ki je ravno izpustila dušo. V nenadnem sunku vetra je še malo pobrcal.

Arthur ga je pobral.

»Emm,« je rekel. Nobenega smisla ni imelo, da bi ji ga skušal vrniti.

»Kako pa veš za moje ime?« je vprašala.

»Emm, no,« je odgovoril. »Veš, kupil ti bom drugega...«

Pogledal jo je in zmanjkalo mu je besed.

Bila je visoke postave, s temnimi lasmi, ki so ji v valovih padali okrog bledega in resnega obraza. Ko je stala sama in pri miru, je bila videti skoraj mračna, kot kip, posvečen kaki pomembni pa nepriljubljeni kreposti. Zdelo se je, da ves čas gleda nekaj drugega kot tisto, kar se zdi, da gleda.

Kadar pa se je nasmehnila, tako kot se je zdaj, je bilo, kot da se je nenadoma od nekod vrnila. Toplina in živost sta se ji razlili čez obraz, telo je zadobilo neverjetno gibkost. Celotni učinek je bil zelo vznemirljiv in je razvnel Arthurja kot sam vrag.

Široko se je nasmehnila, zabrisala svojo torbo na zadnji sedež in se spustila v sprednjega.

»Nič ne maraj zaradi dežnika,« mu je rekla, ko je lezla v avto. »Bil je bratov in gotovo ga ni maral, sicer ga gotovo ne bi dal meni.« Zasmejala se je in se pripela s pasom. »Saj nisi bratov prijatelj, kaj?«

»Ne.«

Samo z glasom ni ponovila tega, kar je reklo vse telo. »Dobro.«

Njena dejanska in telesna navzočnost v avtu, njegovem avtu, je na Arthurja izredno močno učinkovala. Prav počasi je speljal avto po privozu in zraven čutil, da ne more niti dihati niti misliti, in samo upal je, da nič od tega dvojega ni ključnega pomena pri vožnji, sicer se jima je pisalo slabo.

Kar je bil torej občutil v onem drugem avtu, avtu njenega brata, tisto noč, ko se je izčrpan in zmeden vrnil s svojih morastih medzvezdnih potepanj, torej ni bila trenutna neuravnovešenost, oziroma če je bila, potem je bil v tem trenutku vsaj še dvakrat bolj neuravnovešen in mu je čisto resno grozilo, da bo padel s tega, kar že je, na čemer uravnovešeni ljudje lovijo svoje ravnovesje.

»Tako...« je začel v upanju, da bo to pravšen začetni sunek za živahen pogovor.

»Moral bi me pobrati — moj brat namreč — pa je telefoniral, da ne utegne. Potem sem povprašala za avtobus, pa je začel možakar namesto po voznem redu listati po koledarju, tako da sem šla raje štopat. Tako.«

»Tako.«

»Tako sem zdaj tu. In to, kar bi rada vedela, je, kako veš za moje ime.«

»Mogoče bi se morala najprej zmeniti,« je rekel Arthur in pogledal čez ramo, da je vključil avto v promet na glavnem pasu, »kam te peljem.«

Čisto blizu, je upal, ali pa prav daleč. Blizu bi pomenilo, da stanuje tu nekje v njegovi bližini, daleč bi pomenilo dolgo vožnjo.

»Rada bi šla v Taunton,« je povedala, »prosim. Če je v redu. Ni daleč. Lahko me odložiš pri...«

»V Tauntonu živiš?« je vprašal in upal, da je bilo v glasu razločiti samo radovednost in ne noro veselje. Taunton mu je bil čudovito pri roki. Lahko bi...

»Ne, v Londonu,« je rekla. »V malo manj kot uri imam vlak.«

To je bila najslabša možnost. Taunton je bil po avtocesti samo nekaj minut proč. Premišljeval je, kaj naj napravi, in se med tem premišljevanjem že na vso grozo slišal reči: »Oh, saj te lahko peljem v London. Daj, da te peljem v London...«

Ti cepec butasti. Le zakaj je moral ziniti ta »daj« na najslabši možni način? Obnašal se je kot dvanajstletnik.

»Greš mar v London?« je vprašala.

»Ne,« je povedal, »ampak...« Cepec butasti.

»Strašno lepo od tebe,« je rekla, »ampak hvala, res. Prav rada grem z vlakom.« In v trenutku je bilo, kot da je izginila. Oziroma kot da je izginil tisti del, ki jo je oživljal. Odsotno je strmela skozi okno in si tiho mrmrala.

Ni si mogel verjeti. Samo trideset sekund pogovora, pa ga je že zavozil.

Odrasli moški, se je oštel v očitnem nasprotju s stoletji zbranega dokaznega gradiva o tem, kako se obnašajo odrasli moški, se vendar ne obnašajo tako.

Taunton 5 milj, je povedal kažipot.

Tako trdo je stisnil volan, da se je avto zagugal. Moral bo napraviti nekaj dramatičnega.

»Fenny,« je začel.

Ostro ga je ošinila.

»Še vedno mi nisi povedal, kako...«

»Poslušaj,« je rekel Arthur, »saj ti bom povedal, čeprav je zgodba precej čudna. Zelo čudna.«

Še vedno ga je gledala, rekla pa ni nič.

»Poslušaj...«

»To si že rekel.«

»A res? Oh. So stvari, o katerih se moram pogovoriti s tabo, in stvari, ki ti jih moram povedati... moram ti povedati zgodbo, ki bi...« Otepal se je na vse pretege. Želel si je nečesa kot »vsa tvoja skrčena in prepletena/ najtanjša vlakenca sprostila in osvobodila/ da stala bi posamič in navpik/ kot neustrašne ježeve bodice,« a se je bal, da ne bi zvozil do konca, malo pa ga je bilo strah tudi ježevskega namiga.

»... za katero bi potreboval več kot pet milj,« se je končno izmotal, in to precej klavrno, se mu je zdelo.

»No...«

»Samo vzemiva,« je začel, »samo vzemiva« — pojma ni imel, kaj bo prišlo za tem, zato je sklenil, da se bo lepo zleknil navzad in poslušal — »da obstaja nenavadna povezava, v kateri si ti zelo važna zame in sem jaz, četudi ti tega ne veš, zelo važen zate, pa bi šlo vse v nič, ker imava samo še pet milj in ker sem jaz brezupen idiot, če je treba povedati kaj važnega nekomu, ki sem ga pravkar spoznal, zraven pa še paziti, da se ne zaletiva v te tovornjake, kaj bi ti rekla...« nemočno je umolknil in jo pogledal, »kaj... naj napravim?«

»Glej na cesto!« je zavpila.

»Drek!«

Na tesno se je izvil, da ni treščil v bok stotim italijanskim pralnim strojem v nemškem tovornjaku.

»Mislim,« je rekla z globokim vzdihom olajšanja, »da bi me lahko peljal na požirek, preden odpelje moj vlak.«

Dvanajsto poglavje

Okrepčevalnice ob postajah so, iz neznanega razloga, prav posebno turobne, drži se jih nekakšna posebna zanemarjenost, podobna sesirjeni bledici njihovih mesnih pogač.

Še hujši kot mesne pogače pa so sendviči.

Obstaja prepričanje, ki se še zlasti trdovratno drži na Angleškem, da je zanimiv, prijeten ali na kakršenkoli način prijazen sendvič nekaj grešnega, nekaj, kar počno samo tujci.

»Glej, da bodo pusti,« je zapoved, ki je zakopana globoko v narodni zavesti, »in primerno gumasti. Če morajo biti sveži, jih lahko enkrat tedensko opereš.«

S tem, ko Britanci ob sobotah jedo za kosilo sendviče po gostilnah, se skušajo pokoriti za svoje narodne grehe, karkoli že so. Nihče ne ve, kaj so, in nihče tudi noče zvedeti. Greh ni stvar, s katero bi človek želel biti seznanjen. Karkoli pa ti grehi že so, gotovo je pokora z uživanjem sendvičev več kot zadostna.

Če obstaja še kaj hujšega kot sendviči, potem so to klobasice, ki tičijo v vitrini skupaj z njimi. Žalobne cevi, polne hrustanca, ki plavajo v nekakšni vroči in klavrni luži in so prebodene s plastičnim zobotrebcem, ki ima na vrhu upodobljeno kapo glavnega kuharja: v spomin, tako se zdi, nekega davnega chefa, ki je sovražil ves svet in je umrl zapuščen in pozabljen med mačkami na zadnjem stopnišču kje v Stepneyu.

Klobasice so za tiste, ki poznajo svoje grehe in se morajo pokoriti za kaj določnega.

»Gotovo je kje kaj boljšega,« je rekel Arthur.

»Ni časa,« je odvrnila Fenny in ošinila uro. »Moj vlak odpelje čez pol ure.«

Sedla sta k vegasti mizici. Na njej so stali še umazani kozarci, podstavki za pivo z natisnjenimi šalami so bili že premočeni. Arthur je prinesel Fenny paradižnikov sok, sebi pa vrček rumene vode z mehurčki. In par klobasic. Ni vedel, zakaj. Najbrž zato, da bi imel kaj početi med čakanjem, da se mehurčki izvrejo.

Strežaj je zabrisal Arthurju pest vrnjenega drobiža v lužo piva na točilni mizi in Arthur se mu je zahvalil.

»V redu,« je rekla Fenny in pogledala na uro, »povej mi, kaj je tisto, kar mi moraš povedati.«

V glasu se je, kakor že po pravici, čutila skrajna nejevera in Arthurju je upadlo srce. Še v kakem drugem, bolj zapeljivem okolju bi ji, tako kot je sedela pred njim, na lepem vsa hladna in nedostopna, težko razložil, da je v nekakšnih zunajtelesnih sanjah telepatsko zaznal, da je živčni zlom, ki ga je doživela, ne glede na nasprotne dokaze, v zvezi z uničenjem Zemlje zaradi gradnje hiperprostorske obvoznice, o čemer na vsej Zemlji le on nekaj ve, ker je bil z vogonske ladje takorekoč priča vsemu, in da razen tega njegovo telo in duša neznosno hrepenita po njej in bi šla rada z njo v posteljo tako hitro, kot je človeško mogoče.

»Fenny,« je začel.

»A bi vidva mogoče kupila listke za naš srečelov? Čisto majhen.«

Sunkovito se je ozrl.

»Zbiramo za Anjie, ki gre v penzijo.«

»Kaj?«

»In rabi umetne ledvice.«

Nad Arthurja se je sklanjala preklasta ženska srednjih let v srčkani pleteni oblekci s srčkano trajnico in srčkanim majcenim nasmeškom, ki so ga najbrž kar naprej oblizovali in ocmokavali srčkani majhni kužki.

V roki je držala zvežčič garderobnih listkov in zbiralno pušico.

»Samo po deset penijev so,« je prigovarjala, »tako da bi najbrž lahko vzeli dva. Ne da bi prišli na boben!« Zvonko se je zahihitala, potem pa neznansko globoko vzdihnila. Stavek »Ne da bi prišli na boben« jo je očitno vzradostil, tako kot še nobena stvar, odkar so ji med vojno dali na stanovanje nekaj vojakov.

»Eem, ja, dobro,« je mrmral Arthur in jadrno izkopal iz žepov nekaj drobiža.

Počasi, da bi človek popenil, in z vso srčkano teatralnostjo, če kaj takega sploh obstaja, je ženska odtrgala dva listka in ju izročila Arthurju.

»Res upam, da boste zadeli,« je rekla z nasmehom, ki se je nenadoma sklopil kot zapleten origami, »dobitki so takooo čedni.«

»Ja, hvala,« je rekel Arthur, precej na trdo spravil listka in s pogledom ošinil uro.

Obrnil se je k Fenny.

Ženska z listki pa tudi.

»Kaj pa vi, mlada dama?« je vprašala. »To je za Anjie, za njene umetne ledvice. V penzijo gre, veste. Ja?« Svoj nasmešek je zategnila še malo više. Dosti več se ni dalo, ker bi popustila koža.

»Ee, poslušajte, tu imate,« se je vmešal Arthur in ji odrinil petdesetpenijski kovanec v upanju, da se je bo znebil.

»O, smo pa bogati, kaj?« je zategnila z globokim dolgim vzdihom ali nasmehom. »Doli iz Londona, kaj?«

Arthur si je zaželel, da ne bi govorila tako prekleto počasi.

»Ne, ne, je že v redu, res,« ji je odmahnil z roko, ona pa je začela z obupno temeljitostjo trgati listke, drugega za drugim, dokler jih ni bilo pet.

»Oh, listke pa že morate dobiti,« se ni dala, »kako pa boste drugače dvignili dobitek? Strašno čedni dobitki, veste. Tako nobel.«

Arthur je pograbil listke in se zahvalil tako odsekano, kot se je le mogel.

Ženska se je spet obrnila k Fenny.

»Na, zdaj pa še midve...«

»Ne!« je malodane zatulil Arthur. »Tile so bili zanjo,« je pojasnil in pomahal z zadnjimi petimi listki.

»Oh, razumem! Kako lepo!«

Priskutno se jima je nasmehnila.

»No, res upam, da bosta...«

»Ja,« je odsekal Arthur, »hvala.«

Ženska se je končno premaknila k naslednji mizi. Arthur se je obupan obrnil k Fenny in močno mu je odleglo, ko je videl, da se stresa v tihem smehu.

Vzdihnil je in se nasmehnil.

»Kje sva že bila?«

»Klical si me Fenny in jaz sem te mislila prositi, da me ne bi.«

»Kaj hočeš reči?«

Z leseno koktajlsko paličico je pomešala paradižnikov sok.

»Zato sem te vprašala, če si prijatelj mojega brata. Oziroma polbrata. Edino on me kliče Fenny in zato ga nimam nič rajši.«

»Kako pa ti je...?«

»Fenchurch.«

»Kako?«

»Fenchurch.«

»Fenchurch?«

Strogo ga je merila.

»Ja,« je rekla, »in gledam te kot ris, če mi boš postavil isto trapasto vprašanje kot vsi drugi, da bi kar tulila. Če boš, bom jezna in razočarana. Pa še tulila bom. Le pazi.«

Nasmehnila se je in si stresla lase čez obraz, da ga je potem opazovala izza njih.

»Oh,« je rekel, »to pa ni pravično, kaj?«

»Ni.«

»Krasno.«

»V redu,« se je zasmejala, »lahko me vprašaš. Da bo to enkrat za nama. Bolje kot da me še naprej kličeš Fenny.«

»Domnevam...« je začel Arthur.

»Samo še dva listka sta, vidite, in ker ste bili tako radodarni, ko sem vas prej ogovorila...«

»Kaj?« je osupnil Arthur.

Ženska s trajno in nasmehom in zdaj skoraj porabljenim zvežčičem mu je mahala pred nosom s poslednjima dvema listkoma.

»Mislila sem si, da bi dala priložnost vam, ker so dobitki tako čedni.«

Zaupno je nagrbančila nos.

»Strašno fini. Vem, da vama bodo všeč. In to bo za poslovilno darilo, za Anjie. Radi bi ji dali...

»Umetne ledvice, ja,« jo je dopolnil Arthur. »Nate.«

Pomolil ji je še dva desetaka in vzel listka.

Potem se je ženska nekaj spomnila. Prav počasi. Lahko ste opazovali, kako ji misel prihaja kot dolg val po peščeni plaži.

»Ojej,« je rekla, »pa ne, da sem kaj zmotila?«

Zaskrbljeno ju je prebodla s pogledom.

»Ne, ne, že v redu,« je rekel Arthur. »Vse, kar bi bilo lahko krasno,« ji je zagotovil, »je nadvse krasno.«

»Hvala,« je še dodal.

»Ja,« je rekla drgetajoč od rahločutnosti, »a sta mogoče... zaljubljena, a?«

»To je težko reči,« je odvrnil Arthur, »ker sploh še nisva imela priložnosti za pogovor.«

Ošinil je Fenchurch. Veselo se je režala.

Ženska jima je razumevajoče in zaupno pokimala.

»Takoj vama bom prinesla pokazat dobitke,« je povedala in odšla.

Arthur se je z vzdihom obrnil k dekletu, za katerega mu je bilo težko reči, ali je zaljubljen vanjo.

»Hotel si mi zastaviti vprašanje,« je rekla.

»Ja,« je pokimal Arthur.

»Lahko to opraviva tudi skupaj, če hočeš,« je rekla. »Ali so me našli...«

»...v majhni ročni torbi...« je priskočil Arthur.

»...v uradu za izgubljene predmete...« sta povedala v zboru.

»...na postaji Fenchurch Street,« sta zaključila.

»In odgovor,« je rekla Fenchurch, »se glasi: ne.«

»Krasno,« je rekel Arthur.

»Tam sem bila spočeta.«

»Kaj?«

»Spoče—«

»V uradu za izgubljene predmete?« je bušnilo iz Arthurja.

»Ne, jasno da ne. Ne bodi trapast. Kaj pa bi moji starši počeli v uradu za izgubljene predmete?« je rekla, nekoliko osupla nad to možnostjo.

»No, ne vem,« je zajecljal Arthur, »mogoče pa...«

»Bilo je v vrsti pred blagajno.«

»Pred...!«

»Pred blagajno za vozne listke. Tako vsaj trdita. Več nista hotela povedati. Pravita samo, da človek ne bi verjel, kako dolgočasno je lahko v vrsti pred blagajno na postaji Fenchurch Street.«

Resnobno je srknila paradižnikov sok in pogledala na uro.

Arthur je še kar grgral in se davil.

»Čez minuto ali dve bom morala iti,« je rekla, »in še vedno nisi niti omenil, kaj je ta strašansko važna stvar, ki ti leži na srcu.«

»Zakaj te ne bi raje odpeljal do Londona?« je vprašal Arthur. »Sobota je, nikamor se mi ne mudi, lahko bi...«

»Ne,« je odvrnila Fenchurch, »hvala, saj si zlat, ampak ne, nekaj dni bi bila rada sama.« Nasmehnila se je in zmignila z rameni.

»Ampak...«

»Mi boš že še povedal. Dala ti bom svojo številko.«

Na košček papirja je napisala sedem številk in Arthurju je tolklo srce bum bum bum škrip škrip.

»Zdaj si lahko malo oddahneva,« je rekla in se prav lagodno nasmehnila, da je Arthur mislil, da ga bo razneslo.

»Fenchurch,« je rekel in užival v zvenu imena, »jaz -«

»Cel zaboj,« je razvlečeno zategnil ženski glas, »češnjevih likerjev in potem, to vama bo gotovo še posebno všeč, plošča s škotsko muziko za dude...«

»Ja, hvala, prekrasno,« je pohitel Arthur.

»Mislila sem, da bi vama jih pokazala,« je rekla ženska s trajno, »ker sta iz Londona...«

Ponosno je molila dobitke Arthurju, da bi si jih ogledal. Na lastne oči je videl, da je res škatla z napisom cherry brandy in plošča koračnic za dude. Ni bilo dvoma, da je prav to.

»Zdaj pa le popijta v miru,« je rekla in narahlo potrepljala Arthurja, ki se je ves penil, po rami, »ampak vedela sem, da bi jih rada videla.«

Arthurjev pogled se je ujel z dekletovim in na lepem mu je zmanjkalo besed. Čarobni trenutek je prišel in minil, ker ga je zmotila ta trapasta, priskutna ženska.

»Nič se ne jezi,« mu je rekla Fenchurch in ga mirno gledala čez rob svojega kozarca, »se bova že še pogovorila.« Srknila je pijačo.

»Morebiti,« je dodala, »pa sploh ne bi šlo tako gladko, če ne bi bilo nje.« Skremžila se je v nasmeh in si spet spustila lase čez obraz.

Res je bilo tako.

Moral je priznati, da je res tako.

Trinajsto poglavje

Ko je zvečer kopitljal po hiši in si domišljal, da v počasnem posnetku vihra skozi valujoče žito, ter si kar naprej dajal duška z radostnim smehom, mu je prišlo na misel, da bi zdaj prenesel tudi koračnice za dude, ki jih je zadel na srečelovu. Ura je bila osem in odločil se je, da si bo, tudi pod prisilo, če bo treba, prevrtel ves posnetek, preden ji bo telefoniral. Morebiti bi to celo odložil za naslednji dan. To bi bilo vsekakor kul. Ali kar do drugega tedna.

Ne. Nobenih igric. Želel si jo je in vseeno mu je bilo, če se to vidi. Odločno in določno si jo je želel, hrepenel je po njej in jo oboževal, z njo bi hotel početi in doživeti več stvari, kot je imen zanje.

V resnici se je zalotil, da med svojim norim kopitljanjem vzklika »Juhu« in podobne reči. Njene oči, njeni lasje, njen glas, vse...

Obrzdal se je.

Zdaj bo zavrtel ploščo z dudami. Potem jo bo poklical.

Ali bi jo vseeno najprej poklical?

Ne. Takole bo napravil. Zavrtel bo ploščo. Poslušal jo bo do konca, do poslednje vilinske tožbe v njej. Potem jo bo poklical. To je pravi vrstni red. Tako bo napravil.

Malo ga je skrbelo, kako naj rokuje s stvarmi, da se mu ne bi ob dotiku razletele.

Vzel je ploščo. Ni se razletela. Potegnil jo je iz ovitka. Odprl je gramofon in vklopil ojačevalnik. Oboje je preživelo dotik. Spustil je iglo na ploščo in se noro zahihital.

Usedel se je in svečano poslušal »Škotskega vojaka«.

Poslušal je »Neizmerno milost«.

Poslušal je nekaj o nekakšni dobravi.

Misli so mu ušle k čudežnemu opoldnevu.

Ravno sta se odpravljala, ko so ju zmotili huronski heji in hoji. Zoprna ženska s trajno jima je mahala z druge strani prostora kot trapast ptič s polomljenim krilom. Vsi v bifeju so se obrnili k njima in očitno čakali na njun odziv.

Nekako sta preslišala govorance o tem, kako bo Anjie vesela štirih funtov in trideset penijev, ki so jih zbrali kot prispevek za njene umetne ledvice, komaj sta razločila nekaj o tem, da je nekdo pri sosednji mizi zadel cherry brandy in precej časa je trajalo, preden jima je prišlo do živega, da ju glasna gospa sprašuje, če imata listek s številko 37.

Arthur je ugotovil, da ga ima. Jezno je pogledal na uro.

Fenchurch ga je sunila v hrbet.

»Daj no,« je rekla, »kar lepo pojdi in sprejmi dobitek. Kaj boš slabe volje. Napravi jim majhen govor o tem, kako si vesel, potem pa me lahko pokličeš in mi poveš, kako je bilo. Tudi ploščo bom hotela slišati. Le pojdi.«

Krenila ga je po roki in odšla.

Stalnim gostom se je zdel njegov govor nekoliko pretiran. Saj je bila navsezadnje samo plošča koračnic za dude.

O tem je premišljeval Arthur, ko je poslušal glasbo, zraven pa ga je kar naprej posiljeval smeh.

Štirinajsto poglavje

Rrring rring.

Rrring rring.

Rrring ring.

»Halo, ja? Ja, je. Ja. Malo bolj na glas, grozno slabo se sliši. Kaj?«

»Ne, jaz strežem samo zvečer. Yvonne je pri kosilu, pa Jim, on je lastnik. Ne, nisem bila. Kaj?«

»Bolj na glas.«

»Kaj? Nič ne vem za srečelov. Kaj?«

»Ne, nič ne vem. Čakaj, bom poklicala Jima.«

Natakarica je položila roko čez slušalko in zavpila čez hrupni bife.

»Jim, ta tip na telefonu pravi, da je zadel na srečelovu. Pravi, da je bila številka 37 in da je zadel.«

»Ne, to je zadel neki tip opoldne,« je zavpil nazaj lastnik.

»Pravi, če imamo listek.«

»Kako je zadel, če niti listka nima?«

»Jim pravi, kako si zadel, če niti listka nimaš? Kaj?«

Spet je pokrila slušalko.

»Jim, še zmeraj teži. Da je na listku številka.«

»Jasno, da je številka, 'benti, a naj bo srečelov brez številk?«

»Pravi, da je bila telefonska številka.«

»Daj ga že poklopi, 'benti, viš, da stranke čakajo.«

Petnajsto poglavje

Osem ur proti zahodu je ob obali sedel osamljen mož in žaloval nad neizrekljivo izgubo. O njej je lahko premišljeval samo v majhnih koščkih, kajti celota je bila prehuda, da bi jo človek prenesel.

Gledal je dolge, počasne valove Tihega oceana, ki so se podili po peščini, in čakal in čakal na nekaj, kar je vedel, da se ne more zgoditi. In ko je prišel čas, se tudi res ni zgodilo, popoldne se je izteklo in sonce se je pogreznilo za dolgo ločnico morja, dan se je poslovil.

Obala, ki je ne bomo imenovali, ker ob njej stoji njegova hiša, je majhen peščen delček stomiljske črte z začetkom nekje zahodno od Los Angelesa, ki je v novi izdaji Štoparskega vodnika po Galaksiji v enem poglavju označena kot »pregnana, zaspana, usrana in kaj je še tista druga grda beseda, pa še vse slabe reči na kupu, bu«, v drugem, napisanem samo nekaj ur pozneje, pa »kot nekaj tisoč kvadratnih milj reklamnih letakov za American Express, samo ne s tolikšnim pridihom moralne globine. Pa še zrak je, iz neznanega razloga, rumen.«

Obalna črta teče proti zahodu, potem pa zavije proti severu vse do megličastega zaliva San Francisca, ki ga Vodnik opiše kot »kraj, ki ga je vredno obiskati. Zlahka boste verjeli, da je vsakdo, ki ga tam srečate, tudi vesoljski popotnik. Začeti novo religijo ni tam nič teže kot reči 'Zdravo'. Dokler se ne ustalite in se ne vživite v razmere, je najvarneje, če na tri od vsakih štirih vprašanj odgovorite 'ne', kajti tam se dogajajo zelo čudne stvari, med njimi tudi take, od katerih bi nič hudega slutečega tujca lahko tudi pobralo.« Stotine in stotine ovinkastih milj pečin, peščin, palm, valov in sončnih zahodov so v Vodniku označene kot »Silno. Še pa še.«

In nekje na tem še pa še silnem razkošju obale stoji hiša tega neutolažljivega moža, ki ga imajo mnogi za blaznega. To je samo zato, pravi sam, ker je.

Med številnimi razlogi, da ga imajo ljudje za blaznega, je njegova nenavadna hiša, ki je celo za deželo, v kateri ima večina ljudi hiše, ki so tako ali drugače nenavadne, v svoji nenavadnosti precej izjemna.

Njegovi hiši se pravi Zunaj norišnice.

Možu je čisto preprosto ime John Watson, čeravno mu je ljubše, da ga kličejo — in nekaj njegovih prijateljev je s težkim srcem pristalo na to — Pametni Wonko.

V njegovi hiši je precej nenavadnih stvari, med njimi tudi sivkasta steklena krogla s šestimi vgraviranimi besedami.

K njemu se lahko povrnemo še pozneje - tole je samo medigra, v kateri smo opazovali sončni zahod in povedali, da ga je opazoval tudi on.

Izgubil je vse, kar mu je bilo pri srcu, in zdaj je čakal samo še na konec sveta — ne vedoč, da je ta že bil in minil.

Šestnajsto poglavje

Po obupni nedelji, ki jo je Arthur preživel tako, da je pretresel vse smetnjake za tauntonskim bifejem, pa ni našel ničesar, ne listka za srečelov ne telefonske številke, je poskusil vse mogoče, da bi našel Fenchurch, in kolikor več stvari je poskusil, toliko več tednov je preteklo.

Besnel je in zmerjal sebe, usodo, ves svet in še njegovo vreme. V svoji jezi in žalosti je zavil celo v okrepčevalnico ob avtocesti, kjer se je bil ustavil, preden je srečal njo.

»Od tega pršenja sem kar bolan.«

»Lepo prosim, nehajte o dežju,« je odsekal Arthur.

»Saj bi, če bi nehalo pršeti.«

»Poslušajte...«

»A ti povem, kaj bo potlej, ko bo nehalo pršeti, a?«

»Ne.«

»Pralo bo.«

»Kaj?«

»Pralo.«

Arthur se je čez rob kavne skodelice zastrmel v turobno okolje. Uvidel je, da ni imelo prav nobenega pomena priti sem, in prignala ga je prej prazna vera kot logika. Vendar ga je muhasta usoda, kot bi ga hotela premamiti z upanjem, da se takšna naključja vendarle dogajajo, posadila za mizo s tovornjakarjem, ki ga je bil prav tu srečal že prvič.

Bolj ko se je trudil, da se ne bi zmenil zanj, bolj je čutil, kako ga težnostno polje brezupnega pogovora vleče v svoj vrtinec.

»Mislim,« je brez volje rekel Arthur, jezen sam nase, ker se sploh oglaša, »da bo ponehalo.«

»Ha!«

Arthur je samo zmignil. Moral bi vstati in oditi. Prav to bi moral storiti. Preprosto vstati in oditi.

»Nikoli ne neha!« je zarohnel voznik. Treščil je s pestjo po mizi, da mu je čaj pljusnil iz skodelice, in za trenutek je bilo videti, kot da se čisto zares iz njega kadi para.

Na takšno pripombo človek res ne more kar vstati in oditi.

»Jasno da neha,« je odvrnil Arthur. Ugovor sicer ni bil posebno bleščeč, vendar ga je bilo treba izreči.

»Kar... naprej... pada,« je bentil možak in ob vsaki besedi udaril po mizi.

Arthur je zmajal z glavo.

»Neumno je trditi, da vedno dežuje...« je rekel.

Voznikove obrvi so ogorčeno poskočile.

»Neumno? Zakaj je neumno? Zakaj bi bilo neumno reči, da kar naprej dežuje, če kar naprej dežuje?«

»Včeraj že ni.«

»Je, v Darlingtonu.«

Arthur je bil previdno tiho.

»Me boš vprašal, kje sem bil včeraj?« ga je pobezal možak. »A?«

»Ne,« je odvrnil Arthur.

»Ampak najbrž lahko uganeš.«

»A res.«

»Začne se na D.«

»A res.«

»In tam je scalo, ti rečem.«

»Nikar ne sedi tu, bratec,« je mimogrede vrgel Arthurju tujec v delovnem pajacu. »Tole je Nevihtni kotiček. Posebej rezerviran za tegale starega mokroglavega dežjehodca. V vsakem motelu od tod do sončne Danske imajo mizo zanj. Če hočeš nasvet: smernik ven pa hitro mimo njega. Tako kot mi vsi. Kako gre, Rob? Dosti dela? Si vzel gume za dež? Ha ha.«

Odhahljal se je dalje in pri sosednji mizi povedal šalo o Britt Ekland.

»Viš, ti lumpje me sploh ne jemljejo resno,« se je potožil Rob McKenna. »Ampak,« je dodal mrko, se sklonil čez mizo in zavil oči, »vsi vejo, da je res.«

Arthur se je namrščil.

»Tako kot moja žena,« je siknil lastnik in edini voznik McKennovega prevozništva za vsako vreme. »Pravi, da je to traparija in da se usajam za prazen nič, ampak,« je dramatično premolknil in jezno ustrelil z očmi, »zmeraj, kadar ji telefoniram, da bom kmalu doma, gre in pobere perilo z vrvi!« Pomahal je z žličko. »Kaj pa praviš na to?«

»No...«

»Imam knjižico,« je nadaljeval. »Knjižico. Dnevnik. Že petnajst let. Notri je sleherni kraj, kjer sem bil. Za vsak dan. In kakšno je bilo vreme. In brez izjeme,« je zarenčal, »je bilo grozno. Povsod po Angliji, Škotski in Walesu, kjer sem bil. In po kontinentu, v Italiji, Nemčiji. Na Danskem pa sploh. Še celo v Jugoslaviji. Vse je zapisano in narisano. Celo takrat, ko sem obiskal brata,« je dodal, »v Seattlu.«

»Hm,« je menil Arthur in končno vstal, »mogoče bi pa morali to komu pokazati.«

»Saj bom,« je odvrnil Rob McKenna.

In je res.

Sedemnajsto poglavje

Žalost. In obup. In kar naprej žalost in obup. Potreben je bil cilja, pa si ga je našel.

Ugotovil bo, kje je bila njegova votlina.

Na prazgodovinski Zemlji je prebival v votlini, ne posebno čedni, pravzaprav je bila ušiva, ampak... Nobenega ampak. Bila je skrajno ušiva in od srca jo je zasovražil. Vendar je v njej prebil pet let, kar le pomeni, da mu je bila nekakšen dom, in človek si je s svojimi domovanji rad na tekočem. Tudi Arthur Dent je bil te vrste človek, pa je skočil v Exeter, da bi si kupil računalnik.

V resnici je bilo seveda to tisto, česar si je želel. Vendar se mu je zdelo, da bi moral imeti resen namen in potrebo, preden bi zapravil kup cvenka za nekaj, za kar bi ljudje mislili, da mu bo samo igrača. To je bil torej njegov resni namen. Da bi določil natančno lego votline na predzgodovinski Zemlji. To je razložil tudi prodajalcu.

»Čemu?« je vprašal prodajalec.

Ta je bila huda.

»No, dobro, pustiva to,« je popustil prodajalec. »Kako?«

»No, malo sem upal, da mi boste pri tem vi pomagali.«

Možak je zavzdihnil in povesil ramena.

»Ali imate dosti računalniških izkušenj?«

Arthur je že pomislil, da bi omenil Edija, ladijski računalnik na Zlatem srcu, ki bi rešil nalogo v sekundi, ali pa GlobokoMisel ali — pa si je premislil.

»Ne,« je odgovoril.

»To bo pa še hec,« je rekel prodajalec, vendar tako, da ga ni slišal nihče drug.

Arthur je vseeno kupil appla. V nekaj dneh je zbral tudi nekaj astronomskih programov, potem pa si je risal gibanje zvezd, skiciral si je ozvezdja, kot se mu je zdelo, da jih je videl ponoči izpred svoje votline, in se s tem ubadal cele tedne, pri tem pa je veselo odlagal zaključek, za katerega je dobro vedel, kaj mu bo neizogibno povedal: namreč to, da je celotna naloga popolnoma nora.

Grobe skice po spominu so bile brez vrednosti. Saj ni vedel niti, kdaj je bil tam, in je moral shajati s tem, kar je na slepo ustrelil Ford Prefect: »pred nekaj milijoni let«. Pa tudi matematike mu je manjkalo.

Vendarle je na koncu izdelal metodo, ki je vsaj obetala rezultat. Ob nepojmljivi godlji divjih približkov, računskih bližnjic in malodane čarovniških receptov, ki jih je uporabil, bi sicer moral biti vesel, če bi zadel pravo galaksijo, toda odločil se je, da ga to ne bo motilo, pa je izpeljal račune do konca, do končnega odgovora.

Zanj bo to pravi odgovor. Kdo bi mu pa lahko ugovarjal?

Kot je naneslo, je po nepreštevnih in nedoumljivih muhah usode dobil natanko pravi odgovor, četudi sam tega seveda ni mogel vedeti. Odpeljal se je v London in potrkal na ustrezna vrata.

»O, sem pa mislila, da boš prej poklical.«

Arthur je zazijal od presenečenja.

»Lahko vstopiš samo za nekaj minut,« je rekla Fenchurch. »Ravno se odpravljam ven.«

Osemnajsto poglavje

Poletni dan v Islingtonu, poln tožečega tuljenja strojev za obnovo starinskega pohištva.

Fenchurch je imela za vse popoldne neodložljivih opravkov, zato je Arthur v blaženi omotici kolovratil po ulicah in si ogledoval islingtonske izložbe, ki so, kot bi vam z veseljem potrdili vsi redni potrošniki starega mizarskega orodja, čelad iz burske vojne, rabljenih bran, pisarniškega pohištva ali akvarijskih rib, prav imenitne.

Sonce je pripekalo po strešnih vrtičkih. Žgalo je stavbenike in kleparje. Žgalo je odvetnike in vlomilce. Žgalo je na picerije. Žgalo je na oglasne deske posrednikov z nepremičninami.

Žgalo je tudi Arthurja, ki je zavil v prodajalno obnovljenega pohištva.

»Zanimiva stavba,« je veselo omenil lastnik. »V kleti je skrivni prehod do bližnje krčme. Baje so ga napravili za princa regenta, da jo je lahko pobrisal, če je bilo treba.«

»Mislite, če bi ga zalotili, kako kupuje pohištvo iz luščene smrekovine,« je menil Arthur.

»Ne,« je rekel lastnik, »ne zaradi tega.«

»Ne smete mi zameriti,« je povedal Arthur. »Strašansko sem srečen.«

»Razumem.«

Omotičen je odtaval dalje in se znašel pred uradom Greenpeacea. Spomnil se je vsebine mape z oznako »Urediti — nujno!«, ki je po tistem ni več odprl. S prešernim nasmehom je vstopil in izjavil, da bi rad prispeval za osvoboditev delfinov.

»Blazna šala,« so mu rekli, »bolje, da greste.«

To ni bil odgovor, kot ga je pričakoval, zato je poskusil znova. Tokrat so bili že kar hudi, pa je pustil denar na mizi in odkorakal ven na sonce.

Takoj po šesti se je vrnil v drevored, kjer je stanovala Fenchurch, v roki je stiskal steklenico šampanjca.

»Primi,« je rekla, mu potisnila v roko debelo vrv in izginila skozi velika bela vrata, obita s črnim železjem in opremljena z mogočno žabico.

Hiša je bila nekdaj hlev v rokodelski četrti za Kraljevskim kmetijskim razstaviščem v Islingtonu. Razen velikih hlevskih vrat je imela tudi čisto normalna, čedno furnirana vhodna vrata s črnim tolkalom v obliki delfina. Nenavaden je bil pri teh vratih le prag, ki je bil devet čevljev visok, ker so bila vrata v višini gornjega nadstropja in so bila verjetno namenjena spravilu sena za konje.

Iz opečnatega zidu nad vrati je štrlel star škripec in čezenj je bila napeljana vrv, ki jo je Arthur držal v rokah. Na drugem koncu vrvi je visel čelo.

Vrata nad Arthurjevo glavo so se odprla.

»Dobro,« je rekla Fenchurch, »nategni vrv in umiri čelo. Potegni ga do mene.«

Nategnil je vrv in umiril čelo.

»Bolj ne morem,« je povedal, »razen če spustim čelo.«

Fenchurch se je sklonila.

»Bom jaz pazila na čelo,« je rekla. »Ti le potegni.«

Čelo se je rahlo odzibal do gornjih vrat in Fenchurch ga je potegnila noter.

»Pridi še ti gor,« je zaklicala.

Arthur je pobral svojo vrečko z nakupi in ves v mravljincih stopil skozi hlevska vrata.

Spodnji prostor, ki ga je bil bežno že videl, je bil precej neurejen in poln krame. V enem kotu je stal star litoželezen stroj za likanje, v drugem nenavadno velik kup kuhinjskih korit. Arthurja je za trenutek vznemiril pogled na otroški voziček, ki pa je bil zelo star in pomirljivo poln knjig.

Tla so bila betonska, pisana od starosti in prelestno razpokana. To je tudi mera za Arthurjevo razpoloženje: ko se je vzpenjal po majavih lesenih stopnicah v nasprotnem kotu, so se mu še razpokana betonska tla zdela skoraj neznosno čutna.

»Prijatelj arhitekt mi kar naprej pripoveduje, kakšne bajne stvari bo naredil iz te hiše,« se je razgovorila Fenchurch, ko se je Arthur prikazal skozi stopniščno odprtino v tleh. »Pride, obstane kot vkopan in mrmra nekaj o prostorskih razmerjih, o funkcijah objektov in o čudoviti svetlobi, reče, naj mu dam svinčnik, potem pa za nekaj tednov izgine. In tako se bajne stvari še niso utegnile zgoditi.«

Pravzaprav, si je mislil Arthur, ko se je razgledoval, je ta zgornji prostor že kar dovolj bajen. Bil je preprosto opremljen, v glavnem s prijazno razpostavljenimi blazinami in s stereofonskimi zvočniki, pred katerimi bi se spoštljivo odkrili tudi graditelji Stonehengea.

Bilo je tudi nekaj bledih cvetlic in nekaj zanimivih slik.

Pod strešnim nagibom je tekla nekakšna galerija, na kateri je stala posteljo, pa tudi, kot je razložila Fenchurch, dovolj prostorna kopalnica, da bi človek lahko po njej podil mačko. »Ampak samo,« je dodala, »če bi bila to precej potrpežljiva mačka in ji ne bi bilo mar za nekaj grdih bušk po glavi. Tako. Si videl?«

»Ja.«

Za trenutek sta se spogledala.

Trenutek se je raztegnil in kar na lepem postal zelo zelo dolg trenutek, tako dolg, da bi bilo kar težko povedati, od kod se ves ta čas jemlje.

Za Arthurja, ki se je zmogel za silo pripraviti do samozavesti, če ste ga pustili dovolj dolgo samega v švicarski sirarni, je bil to trenutek neprekinjenega razodetja. Nenadoma se je počutil kot utesnjena, v ujetništvu rojena žival, ki se nekega jutra zbudi in opazi, da so vrata kletke odprta in da se pred njimi vsa siva in rožnata v vzhajajočem soncu širi savana, po kateri se vsepovsod rojevajo novi glasovi.

Strmel je v njen odkrito vprašujoči obraz in njene oči, ki so se smejale v skupnem presenečenju, in ugibal, kaj bi bili ti glasovi.

Ni vedel, da nam življenje govori z mnogimi glasovi, da nam z njimi odgovarja na vprašanja, ki mu jih zastavljamo; nikoli ni zavestno opazil in prepoznal teh glasov, dokler zdaj ni reklo nečesa, kar mu ni reklo še nikoli: »Ja.«

Fenchurch je končno povesila pogled in drobno stresla z glavo.

»Saj,« je rekla. »Ne smem pozabiti,« je dodala, »da si tiste sorte človek, ki ne more obdržati v rokah navadnega koščka papirja niti dve minuti, ne da bi z njim zadel na srečelovu.«

Obrnila se je proč.

»Greva na sprehod,« je rekla naglo. »V Hyde Park. Se bom preoblekla v nekaj manj primernega.«

Na sebi je imela precej resno, ne preveč poudarjeno temno obleko, ki ji tudi ni posebno pristajala.

»To nosim nalašč za svojega profesorja glasbe,« je rekla. »Saj je strašansko prijazen star fantič, ampak včasih se mi zdi, da ga vse to mahanje z lokom kar malo razvname. Samo za hipec skočim gor.«

Lahkotno je stekla po stopnicah na galerijo in mu zaklicala: »Daj steklenico v hladilnik za pozneje.«

Ko je spravljal steklenico v hladilnikova vrata, je opazil, da jo tam že čaka sestra dvojčica.

Stopil je k oknu in pogledal ven. Potem se je posvetil ploščam. Od zgoraj je zaslišal šuštenje obleke, ki je padla na tla. Pojasnil si je, kakšne sorte moški je. Zelo odločno se je opomnil, da bo do nadaljnjega obdržal svoj pogled trdno in stanovitno na hrbtiščih plošč, da bo prebiral naslove, poznavalsko prikimaval, in če bo treba, tudi preštel vse te presnete stvari. Skratka, glava bo ostala povešena.

Svoj opomin je v celoti in v podrobnostih podlo preslišal.

Tako napeto je strmela dol k njemu, da skoraj ni opazila, da jo gleda. Potem je na lepem stresla z glavo, smuknila v tanko poletno obleko in hitro izginila v kopalnico.

Naslednji trenutek se je že spet pojavila, v slamniku in vsa nasmejana, in z nenavadno lahkotnostjo pridrobnela po stopnicah. Njena hoja je bila kot koraki nenavadnega plesa. Videla je, da je to opazil, pa je nagnila glavo.

»Všeč?«

»Sijajna si,« je povedal preprosto, ker je bilo res tako.

»Hmmmm,« je rekla, kot da ji pravzaprav ni odgovoril na vprašanje.

Zaprla je gornja vhodna vrata, ki so bila ves čas odprta, in se razgledala po sobici, če je vse tako, kot je treba, da bo lahko malo počakalo. Arthur je s pogledom sledil njenemu, in ko je za trenutek gledal drugam, je iz predala smuknila nekaj v platneno torbo, ki jo je nosila na rami.

Arthur jo je pogledal.

»Greva?«

»Ali veš,« je vprašala z rahlo nedoumnim nasmeškom, »da je z mano nekaj narobe?«

Na tolikšno neposrednost Arthur ni bil pripravljen.

»No,« je začel, »slišal sem nekaj...«

»Prav zanima me, koliko veš o meni,« je rekla. »Če si slišal tam, kjer si mislim, da si, potem ni to. Russell si samo zmišljuje, ker ni sposoben sprejeti tega tako, kot je.«

Arthurja je boleče stisnilo pri srcu.

»In kaj je?« je vprašal. »Mi ne moreš povedati?«

»Nič ne skrbi,« je rekla, »prav nič hudega ni. Samo nenavadno. Zelo zelo nenavadno.«

Pobožala ga je po roki, potem pa se je sklonila k njemu in ga bežno poljubila.

»Prav zanima me,« je dodala, »če boš nocoj ugotovil, kaj

je.«

Arthurju se je zdelo, da bi, če bi kdo potrkal po njem, zapel kot zvon, zazvenel v dolgem čistem tonu, tako kot siva posoda za ribe pri njem doma, ko jo je trknil z nohtom.

Devetnajsto poglavje

Fordu Prefectu je šlo na živce, da ga kar naprej prebujajo strojnični rafali.

Smuknil je iz pomožne zračne zapore, v kateri si je uredil brlog, tako da jo je obložil z brisačami in onesposobil vse hrupnejše naprave v bližnji okolici. Spustil se je po lestvički in se čemerno odpravil po hodnikih.

Hodniki so bili klavstrofobični in temačni, še tiste redke svetilke, kar jih je bilo, so kar naprej utripale in mežikale, kakor se je pogonska moč prelivala sem ter tja po ladji, ki je ob tem podrhtevala in hripavo brenčala.

Pa ni bilo to.

Obstal je in se stisnil k steni, ko je z zoprno ostrim vreščanjem priletelo po mračnem hodniku nekaj kot majhen srebrn vrtalni strojček.

Tudi to ni bilo.

Neslišno se je prerinil mimo debelih zapornih vrat in se znašel v večjem, a enako slabo razsvetljenem hodniku.

Ladja se je zagugala. To je sicer počela kar naprej, vendar je bilo tokrat hujše. Po hodniku je s strašanskim žvenketanjem prihitela četica robotov.

Še vedno ni bilo to.

Z ene strani se je po hodniku privalil pekoč dim, zato se je odpravil v nasprotno smer.

Prišel je do vrste opazovalnih zaslonov, ki so bili vdelani v steno pod ploščami kaljenega, pa kljub temu grdo opraskanega pleksija.

Na enem je bilo videti grozno, zeleno luskinasto plazilsko postavo, ki je grmela in penila o prenosnem volilnem sistemu. Težko je bilo reči, ali je zanj ali proti njemu, vsekakor pa je bila zelo odločna. Ford je utišal zvok.

Ni bilo to.

Na drugem zaslonu je bila reklama za novo vrsto zobne paste, »ki osvobaja«. Spremljala jo je grozno bučna glasba, a tudi to ni bilo to.

Prišel je še do mnogo večjega tridimenzionalnega zaslona, ki je kazal zunanjost te ogromne xaxiške ladje.

Prav tedaj se je izza temne sence lune, ki se je risala na slepeči plošči zvezde Xaxis, pripodilo na tisoče strahotno oboroženih robotskih križark z Zirzle in ladja je usekala po njih z morilskim sunkom pošastnega in nedoumljivega polja sil iz vseh svojih cevi.

To je bilo to.

Ford je nataknjeno zmajal z glavo in si pomel oči. Spustil se je na razbito truplo motno-srebrnega robota, ki je očitno tudi zgorel, vendar se je že dovolj ohladil, da se je dalo sedeti na njem.

Zazehal je in izvlekel iz bisage svoj Štoparski vodnik po Galaksiji. Vklopil je zaslon in nekaj časa odsotno brskal po kazalih tretjega in četrtega reda. Iskal je kako dobro zdravilo za nespečnost. Našel je POČITEK in ugotovil, da je to tisto, kar potrebuje. Našel je POČITEK IN ODDIH in že hotel iskati naprej, ko se mu je porodila boljša zamisel. Ozrl se je na ladijski zaslon. Bitka je divjala iz sekunde v sekundo huje in trušč je bil neznosen. Ladja se je stresala, hreščala in se gugala ob vsakem sunku energije, ki ga je oddala ali prejela.

Spet se je posvetil Vodniku in polistal po nekaj primernih odlomkih. Zasmejal se je in pobrskal po bisagi.

Izvlekel je majhen spominski čip, obrisal z njega smeti in piškotne drobtine ter ga vtaknil v priključek na zadnji strani Vodnika.

Ko je naložil vanj vse informacije, ki so se mu zdele primerne, ga je izvlekel, ga veselo potežkal na dlani, spravil Vodnik v bisago, se namuznil in se odpravil iskat glavni spomin ladijskega računalnika.

Dvajseto poglavje

»Ob poletnih večerih, in to zlasti v parkih, imamo sonce zato tako nizko na obzorju,« je pripovedoval resen glas, »da se jasneje vidi, kako dekletom poskakujejo prsi gor in dol. Prepričan sem, da je tako.«

Arthur in Fenchurch sta se razposajeno zahihitala, ko sta ujela to opazko. Za trenutek sta se tesneje stisnila drug k drugemu.

»Prepričan sem tudi,« je iz ležalnika ob Serpentini pridigal dalje mladenič z dolgim tankim nosom in kodrastimi ingverjastimi lasmi, »da bi ob podrobni obdelavi tega dejstva ugotovili, da popolnoma naravno in logično sledi iz vsega,« — tu se je obrnil k drobnemu temnolasemu tovarišu, ki je slonel v sosednjem ležalniku in se grizel zaradi svoje pegaste polti — »o čemer je govoril že Darwin. To je gotovo. To je nesporno. In tudi blazno fino.«

Naglo se je obrnil in prek naočnikov ostro premeril Fenchurch. Arthur jo je odpeljal na drugo stran poti in pod roko začutil, kako jo potihem stresa smeh.

»No,« je rekla, ko jo je minil smeh, »naprej. Naslednji poskus.«

»Dobro,« je začel Arthur, »tvoj komolec. Levi komolec. Nekaj je narobe s tvojim levim komolcem.«

»Spet narobe,« ga je zavrnila, »popolnoma narobe. Sploh nisi na pravi sledi.«

Poletno sonce je tonilo skozi krošnje dreves, kot da — ah, kaj bi besedičili. Hyde Park je enkraten. Vse v njem je enkratno, razen smeti ob ponedeljkih zjutraj. Še race so enkratne. Kdor gre lahko v poletnem večeru skozi Hyde Park, ne da bi ga presunilo, se verjetno pelje v rešilnem avtomobilu z rjuho čez glavo.

To je park, kjer počno ljudje bolj nenavadne stvari kot kjerkoli drugje. Arthur in Fenchurch sta naletela na moža v kratkih hlačah, ki je pod drevesom vadil dude. Prenehal je samo toliko, da je odgnal ameriška zakonca, ki sta boječe poskusila vreči v škatlo za dude nekaj kovancev.

»Ne!« je vpil. »Pojdita proč! Saj samo vadim.«

Odločno je začel napihovati vrečo, vendar niti čudni glasovi ob tem Arthurju in Fenchurch niso pokvarili razpoloženja.

Ovil ji je roko okoli pasu in počasi zdrsnil z njo navzdol.

»Nikakor ne mislim, da bi bila to lahko tvoja ritka,« je rekel čez nekaj časa, »z njo se mi ne zdi prav nič narobe.«

»Točno,« je pritrdila, »z mojo ritko ni prav nič narobe.«

Poljubovala sta se tako dolgo, da se je dudar naveličal in se spravil vadit na drugo stran drevesa.

»Povedal ti bom zgodbo,« je rekel Arthur.

»Dobro.«

Našla sta si zaplato trave, kjer je bilo nekaj manj parov, ki so sicer morali ležati že praktično drug na drugem, usedla sta se in gledala enkratne race in migetave sončne žarke na vodi pod njimi.

»Zgodbo,« je zahtevala Fenchurch in popestovala njegovo roko v svoji.

»Ki bo povedala nekaj o tem, kakšne stvari se mi dogajajo. Je absolutno resnična.

Saj veš, da ljudje včasih pripovedujejo zgodbe, ki so se baje pripetile najboljši prijateljici ženine sestrične, so se pa v resnici rodile nekje med potjo po tej verigi.

No, tudi ta zgodba je taka, le da se je zares zgodila, in to vem natanko, kajti oseba, ki se ji je zgodila, sem jaz.«

»Tako kot tista s srečelovom.«

Arthur se je zasmejal. »Ja. Šel sem na vlak,« je povzel. »Prišel sem na postajo ...«

»Sem ti že povedala,« ga je prekinila Fenchurch, »kaj se je na postaji zgodilo mojim staršem?«

»Ja,« je rekel Arthur, »si.«

»Samo prepričati sem se hotela.«

Arthur je pogledal na uro. »Počasi bi morala misliti na povratek.«

»Najprej zgodbo,« je vztrajala Fenchurch. »Prišel si na postajo.«

»Bil sem kakih dvajset minut prezgoden. Narobe sem pogledal na vozni red. Najbrž je pa enako mogoče,« je dodal po premisleku, »da so se zmotile britanske železnice. Zdaj mi je prišlo na misel.«

»No, naprej,« se je smejala Fenchurch.

»Kupil sem si časopis, zaradi križanke, in stopil še k bifeju po skodelico kave.«

»Rešuješ križanke?«

»Ja.«

»Katere?«

»Običajno Guardianove.«

»Meni se zdi, da skušajo biti preveč učene. Rajši imam Timesove. Si jo rešil?«

»Koga?«

»Križanko v Guardianu.«

»Saj je še pogledal nisem,« je odvrnil Arthur, »še vedno si naročam kavo.«

»No, dobro. Naroči kavo.«

»Sem že. Kupil sem si tudi piškote.«

»Katere?«

»Čajne bogate.«

»Dobra znamka.«

»Te imam rad. Obložen s tem svojim novim imetjem grem in se usedem k mizici. In ne vprašaj, kakšna je bila, ker je od tega že precej časa in se ne spomnim. Verjetno je bila okrogla.«

»V redu.«

»Naj ti opišem prizorišče. Sedim za mizico. Na levi časopis. Na desni kava. Na sredi mizice zavitek piškotov.«

»Natanko si jih predstavljam.«

»To, česar si ne predstavljaš,« je povzel Arthur, »ker ga še nisem omenil, je tip, ki že sedi pri mizici. Sedi nasproti mene.«

»Kakšen pa je?«

»Popolnoma običajen. Z aktovko. V poslovni obleki. Ni bilo videti,« je rekel Arthur, »da bi lahko napravil kaj norega.«

»Aha. Poznam ta tip. In kaj je napravil?«

»Napravil je tole. Sklonil se je čez mizico, vzel zavitek piškotov, ga odprl, vzel enega ven in...«

»Kaj?«

»Ga pojedel.«

»Kaj?«

»Pojedel ga je.«

Fenchurch ga je osuplo pogledala. »In kaj za božjo voljo si storil ti?«

»No, v danih okoliščinah sem storil to, kar bi storil vsak polnokrven Anglež. Ni mi preostalo drugega,« je rekel, »kot da sem ga ignoriral.«

»Kaj? Zakaj?«

»No, to ni stvar, na katero bi bil človek pripravljen, ne? Šel sem vase in ugotovil, da ni niti v mojih vzgojnih izkušnjah niti v prvobitnih nagonih ničesar, kar bi mi povedalo, kako naj ravnam z nekom, ki mi čisto preprosto, mirno, pred nosom ukrade piškot.«

»No, lahko bi...« Fenchurch je malo pomislila. »Moram priznati, da tudi sama ne vem, kaj bi storila. Kako je bilo naprej?«

»Besno sem bolščal v križanko,« je povedal Arthur. »Niti ena beseda mi ni prišla na misel, srknil sem kavo, pa je bila še prevroča, tako da nisem imel kaj. Zbral sem se. Vzel sem si piškot in se zelo trudil,« je dodal, »da ne bi opazil, da se je zavojček na skrivnosten način že sam odprl...«

»Ampak s tem si udaril nazaj, nisi se dal.«

»Po svoje, ja. Pojedel sem piškot. Jedel sem ga zelo preudarno in očitno, da oni ne bi mogel niti za hip podvomiti, kaj počnem. Če piškot pojem,« je zaključil Arthur, »potem je tudi poj eden.«

»In kaj je napravil?«

»Vzel je še enega. Častna,« je zagotovil Arthur, »natanko to se je zgodilo. Vzel je še en piškot in ga pojedel. Jasno kot beli dan. Gotovo kot zdajle midva na tleh v parku.«

Fenchurch se je nemirno presedla.

»In problem je bil v tem: če nisem nič rekel prvič,« je nadaljeval Arthur, »je bilo v drugo še teže načeti zadevo. Kaj pa naj bi rekel? 'Oprostite... ne morem si kaj, da ne bi opazil, eem...' Vidiš, ne gre. Ne, ignoriral sem ga, če je to mogoče, še ostreje kot prvikrat.«

»Pravi mož...«

»Strmel sem v križanko in še vedno nisem našel niti črke, zato sem se odločil, da pokažem nekaj duha, kot ga je Henrik Peti na dan svetega Krišpina...«

»Kaj?«

»Ponovno sem krenil v napad. Vzel sem,« je povedal Arthur, »še en piškot. In za trenutek sta se najina pogleda srečala.«

»Takole?«

»Ja. No, ne čisto tako. Ampak srečala sta se. Samo za trenutek. In oba sva pogledala stran. Ampak tako kot sem tukaj, ti povem, da je bilo v zraku nekaj elektrike. Nad mizo se je zbirala napetost. In ravno ob tem času.«

»Si predstavljam.«

»Šla sva skozi ves zavitek. On, jaz, on, jaz...«

»Skozi ves zavitek?«

»No, saj je bilo samo osem piškotov, ampak povem ti, da se mi jih je zdelo za celo večnost. Še gladiatorji niso preživljali hujših trenutkov.«

»Gladiatorji,« je menila Fenchurch, »bi morali početi to pod vročim soncem. Da bi trpeli tudi telesno.«

»No, tako. In ko je med nama obležal prazen zavitek, je možak končno vstal, saj je svoj zločin dokončal, in odšel. Jasno, da sem globoko vzdihnil od olajšanja. In naneslo je, da so v naslednjem trenutku napovedali moj vlak, zato sem izpil kavo, vstal, pobral časopis - in pod njim...«

»Ja?«

»So ležali moji piškoti.«

»Kaj?« je rekla Fenchurch. »Kaj?«

»Res.«

»Ne!« Zajela je sapo in se od silnega smeha vrgla vznak v travo.

Spet se je usedla.

»O ti popolni tepček,« je zasopla, »ti skrajno in skoraj popolnoma neumno bitje.«

Potisnila ga je vznak, se zvalila nanj, ga poljubila in spet zlezla z njega. Presenetilo ga je, kako lahka je.

»Zdaj pa še ti povej zgodbo.«

»Sem pa mislila,« je rekla z nizkim grlenim glasom, »da se ti mudi domov.«

»Nič se ne mudi,« je lahkotno odvrnil, »hočem, da mi poveš zgodbo.«

Zamišljeno se je zagledala čez ribnik.

»V redu,« je rekla, »prav kratka bo. In ni smešna, kot je bila tvoja, ampak... No, kakorkoli.«

Povesila je pogled. Arthur je začutil posebnost trenutka. Še zrak okoli njiju je obstal v pričakovanju. Arthur si je zaželel, da bi zrak šel kam drugam in se brigal zase.

»Ko sem bila še majhna,« je začela. »Te zgodbe se vedno začenjajo tako, mar ne: 'Ko sem bila še majhna...' No, saj ni važno. To je točka, ko dekle izjavi 'Ko sem bila še majhna' in se začne izpovedovati. Prišla sva do te točke. Ko sem bila še majhna, mi je nad vznožjem postelje visela slika... Kako se ti zdi do sem?«

»Všeč mi je. Mislim, da ima pravšnji zamah. Tudi posteljo si vključila dovolj zgodaj in neprisiljeno. Mogoče bi bilo treba to s sliko še malo dodelati.«

»Bila je ena tistih slik, ki naj bi jih imeli otroci radi,« je povedala, »pa jih nimajo. Polna ljubkih malih živalic, ki počnejo ljubke male reči, razumeš?«

»Ja. Tudi mene so morile. Zajci v telovnikih.«

»Natanko. Ti zajci so bili tu na splavu, z njimi pa še razne sove in podgane. Lahko da tudi jelenček.«

»Na splavu.«

»Na splavu. In na splavu je sedel tudi fantič.«

»Na sredi med zajci v telovnikih in sovami in jelenčki.«

»Prav tam. Nekakšen vesel ciganski razcapanček.«

»Uh.«

»Moram reči, da me je slika težila. Pred splavom je plavala vidra in dostikrat ponoči nisem mogla spati, ker me je skrbelo zanjo, morala je vleči splav z vsemi temi zoprnimi živalmi, ki na njem niso imele kaj iskati, njen rep, s katerim jih je vlekla, pa je bil tako tanek, da se mi je zdelo, da jo mora strašno boleti. Prav skrbelo me je. Ne prehudo, ampak tako po malem in kar naprej.

Potem pa sem nekega dne — in sliko sem gledala dolga leta vsak večer — opazila, da ima splav jadro. Prej ga sploh nisem videla. Z vidro je bilo vse v redu, samo plavala je z njimi.«

Zmignila je.

»Dobra zgodba?« je vprašala.

»Konec je šibek,« je menil Arthur, »poslušalstvo nestrpno vpije 'Že, ampak kaj sledi iz tega?' Krasno vse do kraja, manjka samo še zaključna ost.«

Fenchurch se je zasmejala in objela kolena.

»To je bilo samo takšno razodetje, leta in leta skoraj nezaznavne skrbi nenadoma odpadejo, kot bi odložila težko breme, kot bi belo in črno nenadoma zažarelo v barvah, kot bi suha palica pognala brst. Nenaden premik perspektive, ki ti pove, 'Pozabi na skrbi, svet je prijazen in brez napak. Saj je vse tako lahko.' Verjetno misliš, da to pravim zato, ker bom zdaj rekla, da sem tako čutila danes popoldne ali kaj takega, kajne?«

»No, nisem...« je začel Arthur in samozavest se mu je v hipu sesula.

»Saj je v redu,« je rekla, »saj sem. Natanko tako sem čutila. Ampak vidiš, to sem občutila že nekoč prej, še dosti močneje. Neverjetno močno. Bojim se,« je dodala in se zagledala v daljavo, »da sem nagnjena k nenadnim razodetjem.«

Arthur je bil sredi odprtega morja, tudi ust ni mogel odpreti, zato se mu je zdelo pametneje, da niti ne poskuša.

»Bilo je zelo čudno,« je rekla, tako kot bi utegnil reči kdo iz egiptovske vojske, da se je Rdeče morje pod Mojzesovo palico vedlo rahlo nenavadno.

»Zelo čudno,« je ponovila, »že dneve pred tem se je v meni nabiral zelo čuden občutek, kot bi se pripravljala na porod. Ne, pravzaprav ne tako, bolj kot da bi košček za koščkom postajala del nečesa. Ne, niti to ne: kot bi se cela Zemlja skoz mene ...«

»Ali ti,« je vprašal blago Arthur, »številka dvainštirideset kaj pomeni?«

»Kaj? Ne, o čem pa govoriš?« je vzkliknila.

»Samo domislek,« je zamrmral Arthur.

»Arthur, vse to mislim čisto zares, to je zame zelo zelo resnično in važno.«

»Saj sem tudi jaz mislil čisto resno,« je dejal Arthur. »Le za Vesolje tega ne bi mogel vedno reči.«

»Kaj si mislil s tem?«

»Povej mi še do konca,« je rekel. »Ni važno, če bo zvenelo čudno. Verjemi, pred seboj imaš človeka, ki je videl dosti čudnega,« je dodal. »In s tem ne mislim samo piškotov.«

Pokimala je, očitno mu je verjela. Trdneje ga je zgrabila za

roko.

»Tako preprosto je bilo,« je rekla, »tako čudovito in izredno preprosto, potem ko je prišlo.«

»In kaj je bilo?« je tiho vprašal.

»Vidiš, Arthur,« je rekla, »prav tega ne vem več. In ta izguba je neznosna. Če se poskušam spomniti, se vse zamaje in razsuje, in če se trudim premočno, pridem do čaja, potem pa me zagrne tema.«

»Kaj?«

»No, tako kot v tvoji zgodbi,« je začela, »se je tudi tu najboljši del zgodil v kavarni. Sedela sem tam in pila čaj. To je bilo po dolgih dnevih tistega nabiranja, tistega vključevanja. Mislim, da sem od vsega kar brnela. In na stavbi nasproti kavarnice so bili nekakšni delavci, gledala sem jih skoz okno, prek roba čajne skodelice, kar se mi je od nekdaj zdel najboljši pogled na ljudi pri delu. In kar nenadoma je bilo tisto v moji glavi, tisto sporočilo od nekod. Tako preprosto je bilo. Ob njem so vse stvari nenadoma postale tako jasne. Vem, da sem se vzravnala in pomislila: 'Oh! Oh, no, saj potem je pa vse v redu.' Tako sem bila presenečena, da sem skoraj spustila skodelico, pravzaprav se mi zdi, da sem jo res. Ja,« je dodala zamišljeno, »gotovo sem jo. Kako se ti zdi do sem, ima rep in glavo?«

»Prav krasno, dokler nisi prišla do skodelice.«

Zmajala je z glavo, enkrat in še enkrat, kot bi si jo hotela razbistriti, kar je bilo tudi res.

»Saj, tako je,« je rekla, »vse krasno do skodelice. V tistem trenutku pa se mi je zdelo, kot bi se svet čisto dobesedno razletel.«

»Kaj...?«

»Vem, da se sliši noro, in vsi trdijo, da so bile halucinacije, ampak če so bile to halucinacije, potem jih očitno doživljam na velikem 3-D platnu s šestnajststeznim zvokom v dolby stereo izvedbi in bi se lahko dajala v najem ljudem, ki se dolgočasijo ob grozljivkah z morskimi psi. Bilo je, kot bi mi nekdo dobesedno izpulil tla izpod nog in ... in ...«

Nalahno je pobožala travo, kot bi se hotela ohrabriti, potem pa si je očitno premislila glede nadaljevanja zgodbe.

»Zbudila sem se v bolnišnici. In odtlej me kar naprej pošiljajo tja. Zato sem nagonsko živčna ob vseh nenadnih zagotovilih, da bo že vse v redu.« Pogledala ga je.

Arthur se je preprosto nehal vznemirjati zaradi vseh čudnih anomalij, ki so ovijale njegov povratek na domači svet; pravzaprav jih je pospravil v predel možganov z oznako »Razmisliti - nujno«. »Svet je tu,« si je govoril. »Tu je in tu ostaja. Z mano vred.« Vendar je zdaj ta svet nekam pijano zaplesal okoli njega, tako kot tisto noč v avtu, ko mu je brat Russell pravil tiste nore zgodbe o agentu Cie v vodnem zbiralniku. Francoska ambasada se mu je zagugala pred očmi. Zagugala so se drevesa. Zagugala se je tudi gladina jezera, vendar je bilo to povsem naravno in nič takega, zaradi česar bi se kazalo vznemirjati, kajti na njej je pravkar pristala velika siva gos. Nasploh so se imele gosi prav krasno, saj si niso zastavljale nobenih večjih vprašanj, ki bi terjala odgovor.

»No ja,« se je prešerno oglasila Fenchurch in oči so se ji na široko smejale, »sicer pa je nekje na meni nekaj narobe in ti moraš to še odkriti. Greva domov.«

Arthur je zmajal z glavo.

»Kaj pa je?« je vprašala.

Arthur ni zmajal z glavo zato, ker se ne bi strinjal z njenim predlogom, nasprotno, zdel se mu je sijajen, tako rekoč eden najsijajnejših predlogov na svetu sploh: hotel se je le otresti občutka, ki ga je večno spremljal, da bo namreč takrat, ko bo to najmanj pričakoval, Vesolje skočilo izza bližnjih vrat in mu reklo »bu!«

»Rad bi si samo prišel na jasno,« je rekel. »Praviš, da si čutila, kot bi se Zemlja v resnici... razletela...«

»Ja. Še več kot čutila.«

»In vsi drugi trdijo,« je neodločno dodal, »da so bile to halucinacije.«

»Ja, Arthur, samo to je smešno. Ljudje mislijo, da je s tem, če rečeš 'halucinacije', že vse razloženo in da bo tisto, česar ne razumeš, preprosto zginilo. To je samo beseda, ki ne razloži ničesar. Ne razloži, zakaj so izginili delfini.«

»Ne,« je rekel Arthur. »Ne,« je dodal zamišljeno. »Ne,« je dodal še bolj zamišljeno. »Kaj?« je vprašal nazadnje.

»Ne razloži, zakaj so izginili delfini.«

»Ne,« je menil Arthur, »res ne. Katere delfine si mislila?«

»Kaj je zdaj to, katere delfine? Govorim o tistem, ko so izginili vsi delfini.«

Položila mu je roko na koleno, ob čemer je ugotovil, da ščemenje, ki ga spreletava gor in dol po hrbtu, ni od nežnega božanja njene roke, temveč mora biti tista zoprna mrščavica, ki ga napade, kadar mu kdo skuša kaj razložiti.

»Delfini?«

»Ja.«

»Vsi delfini,« je vprašal, »so izginili?«

»Ja.«

»Delfini? Praviš, da so vsi delfini izginili? Je to tisto,« je vprašal, da ne bi bilo nobenega dvoma, »kar mi skušaš dopovedati?«

»Za božjo voljo, Arthur, kod si pa hodil? Vsi delfini so izginili prav na tisti dan, ko sem...«

Napeto se je zastrmela v njegov osupli obraz.

»Kaj...?«

»Ni delfinov. Konec. Izginili.«

Preiskovala ga je s pogledom.

»Res nisi vedel tega?«

Bil je tako prepaden, da je bilo očitno, da ni vedel.

»Kam pa so šli?« je vprašal.

»Nihče ne ve. To je tisto, kar pomeni beseda izginiti.« Premolknila je. »No, neki možak trdi, da ve kam, ampak pravijo, da živi v Kaliforniji,« je rekla, »in da je nor. Premišljevala sem že, da bi ga šla obiskat, ker je to nemara še edina sled, da ugotovim, kaj se je zgodilo z mano.«

Zmignila je z rameni in ga dolgo molče gledala. Z roko mu je šla čez lice.

»Res bi rada vedela, kje si bil,« je rekla. »Zdi se mi, da se je tudi s tabo takrat zgodilo nekaj strašnega. In najbrž sva se zato tudi našla.«

S pogledom je objela park, ki ga je že ovijal mrak.

»No,« je rekla, »zdaj imaš nekoga, ki mu lahko poveš.«

Iz Arthurja se je izvil kot leto dni dolg vzdih.

»To,« je rekel, »je zelo dolga zgodba.«

Fenchurch se je sklonila čezenj in potegnila k sebi svojo platneno torbo.

»Ali ima kaj opraviti s tem?« je vprašala. Reč, ki jo je izvlekla iz torbe, je bila zdelana in obrabljena, saj so jo metali v predzgodovinske reke, pekla se je na soncu, ki žari tako rdeče nad puščavami Kakrafoona, bila je že napol zakopana v marmornem pesku, ki obroblja omotično hlapne oceane na Santraginusu V, zmrzovala je po ledenikih na luni Jaglana Beta, brcali so jo in si jo polagali pod zadnjice po raznih vesoljskih ladjah, jo metali po tleh in nasploh grdo ravnali z njo; vendar so njeni stvarniki predvidevali, da se ji utegnejo pripetiti prav takšne stvari, zato so jo skrbno zaščitili s trpežnim plastičnim ovitkom in nanj z velikimi prijaznimi črkami napisali besede »Samo brez panike«.

»Kje pa si ga dobila?« je ves osupel vprašal Arthur in ji ga vzel iz rok.

»Ah,« je rekla, »sem si kar mislila, da je tvoj. Tisto noč v Russellovem avtu. Izgubil si ga. Si videl dosti teh krajev?«

Arthur je izvlekel Štoparski vodnik po Galaksiji iz ovitka. Bil je kot majhen, tanek in gibek osebni računalnik. Pritisnil je nekaj gumbov, da se je na zaslonu zasvetilo besedilo.

»Nekaj že,« je povedal.

»Jih lahko obiščeva?«

»Kaj? Ne,« je najprej planilo iz Arthurja, potem pa se je omehčal, vendar prav previdno. »Bi jih rada?« je vprašal in upal, da bo odgovor ne. Da ni skušal izvabiti tega odgovora z vprašanjem: »Saj ne bi hotela, kajne da ne?«, mu je treba šteti kot izjemno velikodušno dejanje.

»Ja,« je odgovorila. »Rada bi zvedela, kaj je bilo tisto sporočilo, ki sem ga zgubila, in odkod je prišlo. Kajti mislim, da ni prišlo od tod,« je dodala, se vzdignila in se ozrla po vse temačnejšem parku.

»Pravzaprav nisem niti prepričana,« je še dodala in ovila roko Arthurju okoli pasu, »da vem, kaj je to od tod.«

Enaindvajseto poglavje

Štoparski vodnik po Galaksiji je, kot je bilo že dostikrat in prav posrečeno omenjeno, precej presenetljiva reč. V bistvu je, kot pove že njegov naslov, vodnik. Njegov problem, oziroma eden njegovih problemov, kajti v resnici jih je mnogo in večina jih kar naprej zasipava civilna, gospodarska in kazenska sodišča po vseh predelih Galaksije, še posebno, kjer je le mogoče, tista, ki so bolj korumpirana, je v glavnem ta.

Gornji stavek je čisto smiseln. Problem ni v tem.

Tole je problem:

Spremembe.

Preberite še enkrat, pa boste razumeli.

Galaksija je znana po naglih spremembah. Toliko je je, po pravici povedano, in vsak njen delček se kar naprej giblje in spreminja. Prava mora, bi nemara rekli, za natančnega in vestnega urednika, ki si neumorno prizadeva, da bi bil njegov neznansko podrobni in zapleteni elektronski priročnik vedno na tekočem z vsemi spremenljivimi okoliščinami in razmerami, ki jih Galaksija izbruha sleherno minuto sleherne ure slehernega dne; pa bi se zmotili. Zmotno si je namreč predstavljati, da urednik, tako kot vsi dosedanji uredniki Vodnika, sploh pozna pravi pomen besed »natančen«, »vesten« in »neumoren«; kar se njegovih mor tiče, pa pozna le tiste, ki se jih nasrka skozi slamico.

Prenova ali posodobitev podatkov po omrežju sub-eta je zato odvisna samo od tega, ali se popravek dobro bere.

Vzemimo na primer zgodbo o Brequindi na Fothu pod Avalarji, ki v mitih, legendah in obupno dolgočasnih 3-D mini-nadaljevankah slovi kot dom veličastnega in čarnega ognjenega zmaja fuolornisa.

V davnih časih, še pred prihodom Sortha iz Bragadoxa, ko je še pela Fragilis in je vladala Saxaquine iz Queneluxa, ko je bil zrak sladak in noči opojne in so vsi vendarle nekako ostali deviški - ali so vsaj trdili tako, čeravno ni jasno, kako so si mogli misliti, da bo ob tako sladkem zraku in opojnih nočeh kdo vsaj približno pripravljen verjeti tako skrajni trditvi — takrat na Brequindi na Fothu pod Avalarji nisi mogel zabrisati opeke čez glavo, ne da bi pri tem zadel vsaj ducat ognjenih zmajev fuolornisov.

Čisto drugo vprašanje je, če bi to zares hoteli storiti.

Pa ne, da ognjeni zmaji v bistvu ne bi bili miroljubna bitja, sploh ne. Mir so ljubili čez vse, podolgem in počez, in prav ta silna ljubezen je bila poglavitna težava: človek tako pogosto prizadene prav tisto, kar najbolj ljubi, če pa je pri tem še ognjeni zmaj fuolornis s sapo kot izpuh medcelinske rakete in z zobovjem kot kovana železna ograja v parku, je to še toliko lažje. Druga težava je bila v tem, da so kdaj pa kdaj, če jih je ravno prijelo, grdo prizadeli kar lepo število tistih, ki so jih ljubili in so jih ljubili tudi drugi ljudje. Prištejte še peščico norcev, ki so v resnici hodili naokrog in si pri tem metali opeke čez glavo, pa vam bo jasno, da je moralo biti na Brequindi na Fothu pod Avalarji precej ljudi, ki so nosili poškodbe zaradi zmajev.

So se kaj pritoževali? Niso se.

So kdaj objokovali svojo usodo? Ne.

Po vseh deželah Brequinde na Fothu pod Avalarji so častili ognjene zmaje fuolornise zaradi njihove divje lepote, njihove plemenite narave in njihove navade, da so ogrizli vsakogar, ki jih ni častil.

Zakaj vse to?

Odgovor je preprost.

Zaradi seksa.

Po nedoumljivem spletu vzrokov in posledic učinkujejo orjaški ognjeni zmaji v nizkem letu na z mesečino oblitem nebu skoraj neznosno seksi, pri čemer smo omenili, da so bile noči že tako ali tako nevarno sladke in opojne.

Zakaj je to tako, vam romantično zasvojeni prebivalci Brequinde na Fothu pod Avalarji ne bi znali razložiti in se, kadar je opoj učinkoval, najbrž ne bi hoteli ustaviti niti za kratek pomenek, kajti bilo je dovolj, da se je jata kakega pol ducata svilenokrilih in usnjatih fuolornisov prikazala nizko na večernem nebu, pa je polovica prebivalcev Brequinde že odbrzela z drugo polovico v bližnje gozdove, kjer so neutrudno presopihali vso noč in se o prvem svitu spet pojavili vsi srečni in nasmejani, še vedno zatrjujoč, in to precej ljubko, da so deviški, četudi nekoliko zardelo in lepljivo deviški.

Feromoni, zagotavljajo nekateri raziskovalci.

Nekaj zvočnega, trdijo drugi.

V deželi se kar tare raziskovalcev, ki skušajo priti stvari do dna, pa če bo to trajalo še toliko časa.

Ni presenetljivo, da je Vodnikov opis splošnih razmer na planetu, opremljen z vabljivo grafiko, med štoparskimi bralci neverjetno priljubljen in zato doslej še ni bil popravljen ali posodobljen, zdajšnjim popotnikom pa je prepuščeno, naj sami ugotovijo, da je v današnji moderni Brequindi v Avalarski zvezni republiki vsepovsod sam beton, posejan z lokali s striptizom in prodajalnicami zmajskih burgerjev.

Dvaindvajseto poglavje

Večer v Islingtonu je bil sladak in opojen.

V drevoredu sicer ni bilo ognjenih zmajev fuolornisov, če pa bi jih že prineslo mimo, bi lahko mirno skočili čez cesto na pico, kajti nič ni kazalo, da bi jih potrebovali.

In če bi se pokazala nujna potreba, ko bi bili ravno sredi svoje ekstra mornarske z dvojno porcijo sardin, bi še vedno lahko sporočili, naj zavrtijo na stereu Dire Straits, ki imajo, kot je znano, enak učinek.

»Ne,« je rekla Fenchurch, »ne še.«

Arthur je položil na gramofon Dire Straits. Fenchurch je na stežaj odprla gornja vhodna vrata in spustila v sobo sladki in opojni večerni zrak. Usedla sta se na sedeže iz blazin zraven odprte steklenice šampanjca.

»Ne,« je rekla Fenchurch, »dokler ne ugotoviš, kaj je narobe z mano in kje. Mislim pa,« je dodala čisto čisto tiho, »da lahko začneva kar tam, kjer je zdaj tvoja roka.«

Arthur je vprašal: »In v katero smer naj grem?«

»Dol,« je rekla, »v tem primeru dol.«

Premaknil je roko.

»Dol je sicer v nasprotno smer,« je rekla.

»A ja.«

Mark Knopfler ima to izjemno sposobnost, da mu specialni Schecterjev Stratocaster tuli in poje kot angeli ob sobotah zvečer, ko so že malo utrujeni od celega tedna dobrih del in bi se jim prilegel vrček piva — to v tem trenutku, strogo vzeto, še ni bistveno, ker se plošča še ni prevrtela do tja, vendar bo potem, ko se bo, toliko vsega drugega, vaš poročevalec pa ne misli sedeti ob strani s spiskom pesmi in štoparico, zato smo to omenili že kar zdaj, ko so stvari še v počasnem teku.

»In tako sva prišla,« je omenil Arthur, »do kolena. Tvoje levo koleno ima strašno in tragično napako.«

»Moje levo koleno,« je rekla Fenchurch, »je absolutno v redu.«

»Res je.«

»A veš, da ...?«

»Kaj?«

»Khm, že v redu, vidim, da veš. Ne, ne, kar nadaljuj.«

»Torej mora biti nekaj s tvojimi stopali...«

Nasmehnila se je in se z rameni neprisiljeno podrgnila ob blazine. Ker v tem Vesolju obstajajo blazine, na Squornupini Beta, dva sveta nazaj od močvirij z žimnicami, če smo natančni, ki aktivno uživajo, če se podrgnete obnje, še posebej, če je to neprisiljeno, zaradi sinkopiranega gibanja ramen namreč, je prava škoda, da jih ni bilo tu. Vendar jih ni bilo, takšno je pač življenje.

Arthur je držal v naročju njeno levo stopalo in si ga pazljivo ogledoval. Vse mogoče podrobnosti v načinu, kako se je obleka spuščala z njenih nog, so mu v tem trenutku oteževale trezen razmislek.

»Priznati moram,« je rekel, »da v resnici ne vem, kaj iščem.«

»Boš že zvedel, ko boš našel,« je odvrnila. »Res boš.« V njenem glasu se je skrival rahel namig. »Sicer pa ni ta.«

Vse bolj zbegan je Arthur položil njeno levo nogo na tla in se premaknil k desni nogi. Fenchurch se je sklonila k njemu, ga objela in poljubila, kajti plošča se je privrtela do tistega mesta, ob katerem, če jo poznate, veste, da je nemogoče, da ne bi storila tega.

Potem mu je prepustila desno nogo.

Pobožal jo je in šel s prsti okrog gležnja, pod prsti in vzdolž stopala, pa ni našel ničesar.

Zelo jo je zabavalo, ko ga je opazovala, zasmejala se je in zmajala z glavo.

»Ne, nikar ne nehaj,« je rekla, »ampak zdaj tudi ta ni prava.«

Arthur je odnehal in namrščeno pogledal levo nogo na tleh.

»Zakaj si nehal?«

Pobožal je desno nogo, šel z roko okrog gležnja, pod prsti, vzdolž stopala in rekel: »Hočeš reči, da je odvisno od tega, katero nogo držim ...?«

Spet se je podrgnila z rameni ob blazine: koliko radosti bi to prineslo v življenje preproste blazine s Squornupine Beta.

Namrščil se je.

»Vzdigni me,« je rekla tiho.

Spustil je njeno desno nogo na tla in vstal. Ona tudi. Vzdignil jo je k sebi in spet sta se poljubila. To je trajalo precej časa, potem pa je rekla: »Zdaj me pa spusti.«

Ubogal jo je, pa še vedno ni razumel.

»No?«

Pogledala ga je skoraj izzivalno.

»Kaj je torej narobe z mojimi nogami?«

Arthur še vedno ni nič razumel. Usedel se je na tla, potem pa se je spravil na vse štiri, da bi si ogledal noge in situ, kot se reče, v njihovem naravnem okolju. In ko jih je gledal tako od blizu, je opazil nekaj čudnega. Sklonil je glavo čisto k tlom in pogledal od tam. Potem je bilo dolgo vse tiho. Nemo je obsedel.

»Ja,« je spregovoril, »vidim, kaj je narobe s tvojimi nogami. Ne dotikajo se tal.«

»In ... in kaj misliš...?«

Hitro jo je pogledal in opazil, da ji oči temnijo od hude stiske. Ugriznila se je v ustnico, vsa se je tresla.

»Kaj...?« je zajecljala. »Ali...?« Stresla si je lase čez oči, ki so se polnile s temnimi solzami strahu.

Naglo je vstal, jo objel in na kratko poljubil.

»Mogoče pa lahko napraviš tako kot jaz,« je rekel in odkorakal naravnost skozi odprta gornja vrata.

Plošča se je privrtela do najboljšega dela.

Triindvajseto poglavje

Okrog zvezde Xaxis je še vedno divjala bitka. Usihajoče polje sil z orjaške srebrne xaxiške ladje je uničilo in razblinilo v atome že na stotine divjih in strahotno oboroženih ladij z Zirzle.

Manjkal je tudi že del lune, odpihnili so ga topovi polja, ki so trgali tudi samo tkivo prostora okoli sebe.

Maloštevilne zirzlanske ladje, ki so še ostale, se navzlic svoji strahotni oborožitvi niso mogle upirati uničevalni sili xaxiške ladje, zato so pobegnile v kritje za luno, ki je naglo razpadala; xaxiška ladja pa, ki se je pognala v zasledovanje, je na lepem izjavila, da je potrebna počitka, in je zapustila bojišče.

Za nekaj trenutkov je zavladal še hujši preplah, vendar ladje ni bilo več.

S pošastno močjo svojih strojev je švignila prek neizmernih širjav noro preoblikovanega prostora, švignila je hitro, lahkotno in predvsem popolnoma tiho.

Globoko v svojem zašpehanem in smrdljivem brlogu, ki si ga je uredil v pomožni zračni zapori, je Ford Prefect spal na svojih brisačah in sanjal svoje stare strahove. Tako ga je zaneslo tudi v New York.

V sanjah je pozno ponoči korakal po Vzhodni obali, ob reki, ki je bila že tako pretirano onesnažena, da so se v njej same od sebe porajale nove življenjske oblike in takoj zahtevale socialno pomoč in volilno pravico.

Ena teh je zdaj priplavala mimo in pomahala. Ford ji je pomahal nazaj.

Stvar je odčofotala do brega in se pripehala do vrha nasipa.

»Zdravo,« je vzkliknila, »ravnokar sem bila ustvarjena. V vseh pogledih sem v tem Vesolju čisto nova. Je kaj, kar bi mi lahko povedal?«

»Phu,« je v rahli zadregi rekel Ford, »lahko ti povem za nekaj bližnjih barov.«

»Kaj pa o ljubezni in sreči? V meni je globoka želja po teh stvareh,« je povedala in pomahala s tipalkami. »Kakšen namig glede tega?«

»Če bi rada te stvari,« je menil Ford, »bi se kaj malega dobilo na Sedmi aveniji.«

»Nagonsko čutim potrebo,« je planilo iz bitja, »da bi bila lepa. Ali sem?«

»Ti pa kar med oči, a?«

»Kaj bi zgubljali čas. Ali sem?«

Stvar je zdaj mezela že po vsem pločniku, z mnogimi blub! in pljas!. Bližnjega pijančka je začelo zanimati.

»Zame?« se je zavzel Ford. »Ne. Ampak veš,« je dodal po kratkem premisleku, »večina ljudi si že kako pomaga. Imaš tam doli še koga svojih?«

»Preveč vprašaš, kolega,« je rekla stvar, »saj sem ti že povedala, da sem čisto nova. Življenje mi je popolnoma tuje. Kakšno pa je?«

To je bilo področje, na katerem se je Ford imel za strokovnjaka.

»Življenje,« je izjavil, »je kot grenivka.«

»Kako to misliš?«

»No, večinoma je oranžnorumeno in na zunaj rahlo brbončasto, v sredi pa mokro in spolzko. In peške ima. Oh ja, in nekateri ga pospravijo polovico za zajtrk.«

»Je tu zunaj še kdo, s katerim bi se lahko pomenila?«

»Bi rekel,« je pokimal Ford. »Vprašaj policaja.«

Globoko v svojem brlogu se je Ford premaknil in se prevalil na drugo stran. Te sanje niso bile njegove najljubše vrste, ker v njih ni bilo Eccentrice Gallumbits, triprse vlačuge z Eroticona VI, ki je sicer nastopala v večini njegovih sanj. So pa le bile sanje. In vsaj spal je.

Štiriindvajseto poglavje

Na srečo je po drevoredu vlekel močan vzgornik, kajti Arthur tega že nekaj časa ni počel, vsaj ne namenoma, in prav namenoma je način, kako naj bi tega sploh ne počeli.

Ostro je zavil navzdol, toliko da si ni razbil čeljusti na pragu, in se grdo prekopicnil po zraku, pri tem pa se je nenadoma tako zgrozil ob veličastni neumnosti, ki jo je pravkar napravil, da je popolnoma pozabil zadeti tla in jih res ni.

Čedna finta, je pomislil, če se le posreči.

Tla so mu grozeče visela nad glavo.

Trudil se je ne misliti na tla, na to, kako neznansko velika so in kako bi zabolelo, če bi se nenadoma odločila, da imajo dovolj tega visenja in bi na lepem padla nanj. Namesto tega si je raje skušal priklicati v misli kaj prijaznega o lemurjih, in to je bila natanko prava stvar, kajti v naglici se ni mogel prav spomniti, kakšni že so, ali so to tisti, ki v mogočnih čredah topotajo prek planjav, kjerkoli že to je, ali pa se tem reče gnuji, tako da je bilo pravzaprav kar zvito, prijazno razmišljati o njih, ne da bi se zatekel v nekakšno nedoločno dobrohotnost do vseh stvari nasploh, in vse to je dodobra zaposlilo njegovo pamet, medtem ko se je telo skušalo privaditi dejstvu, da nima nobene opore.

Po drevoredu je prifrfotal ovitek čokoladnega rebrca.

Sprva je bilo, kot da se ne more odločiti, potem pa je le dovolil vetru, da ga dvigne in odnese s seboj.

»Arthur...«

Tla so mu še vedno grozeče visela nad glavo, pa je sklenil, da bi bilo treba nekaj ukreniti, na primer, spustiti se proč od njih, in tako je tudi storil. Počasi. Prav počasi.

In ko je tako počasi počasi padal proč od tal, je zaprl oči — prav previdno, da ne bi česa zmotil.

Občutek zaprtih oči se je razlil po vsem telesu. Ko je dosegel prste na nogah in se je vse telo sprijaznilo s tem občutkom, ne da bi ga zgrabila panika, je počasi, prav počasi zavrtel telo v eno stran in pamet v drugo.

S tem bi se morala tla spraviti tja, kamor spadajo.

Začutil je, kako se je zrak okrog njega razčistil in ga prav razposajeno opihal, kot da ga njegova navzočnost sploh ne moti: počasi, prav počasi, kot da se prebuja iz globokega sna, je spet odprl oči.

Seveda je na Krikkitu, preden mu je presedlo ptičje klepetanje, dosti preletal, vendar je bilo tokrat drugače.

Tokrat je na svojem svetu, mirno in brez onegavljenja, če ne štejemo rahlega trepetanja, ki bi ga bilo mogoče pripisati celi vrsti razlogov, lebdel v zraku.

Deset ali petnajst čevljev pod njim je bil trdi tlak, nekaj sežnjev proti desni pa so žarele rumene ulične svetilke Gornje ulice.

Na srečo je bil drevored teman, ker je bila razsvetljava, ki naj bi mu delala družbo čez noč, priključena na izredno bistro samodejno stikalo, kar pomeni, da se je prižgala malo pred kosilom in ugasnila, ko se je začel spuščati mrak. Tako da ga je zdaj ovijalo varno zavetje teme.

Počasi, prav počasi je dvignil glavo k Fenchurch, ki je s pridržanim dihom stala na pragu svojih gornjih vhodnih vrat.

Njegov obraz se je znašel le nekaj palcev pred njenim.

»Hotela sem te vprašati,« je rekla s tihim in tresočim glasom, »kaj počneš. Potem pa sem se spomnila, da vidim, kaj počneš. Letiš. Zato se mi je zdelo,« je nadaljevala po kratkem premoru, »da bi bilo vprašanje precej neumno.«

Arthur je rekel: »Bi lahko tudi ti?«

»Ne.«

»Bi poskusila?«

Ugriznila se je v ustnico in odkimala, ne toliko zato, da bi rekla ne, bolj zaradi zmedenosti. Tresla se je kot list.

»Prav lahko je,« jo je silil Arthur, »če le ne veš, kako. To je najvažnejše. Sploh ne smeš vedeti, kako se to dela.«

Da bi ji pokazal, kako lahko je, je poletel po drevoredu, prav dramatično padel navzgor in prifrfotal nazaj k njej kot bankovec v vetru.

»Vprašaj, kako sem to napravil.«

»Kako... si to napravil?«

»Nimam pojma. Niti trohice.«

Preplašeno je zmignila. »Kako pa naj potem jaz...?«

Arthur se je odzibal malo niže in iztegnil roko.

»Poskusi stopiti na mojo roko,« je rekel. »Z eno nogo.«

»Kaj?«

»Poskusi.«

Živčno in obotavljaje, skoraj tako, si je rekla, kot bi poskušala stopiti na roko nekomu, ki lebdi pred njo v praznini, je stopila na njegovo roko.

»Zdaj pa še z drugo.«

»Kaj?«

»Prenesi težo z druge noge.«

»Ne morem.«

»Poskusi.«

»Tako?«

»Tako.«

Živčno in obotavljaje, skoraj tako, si je rekla, kot bi - Potem si je raje nehala praviti, kako je, ker se ji je zdelo ljubše, če ne ve.

Trdno trdno je uprla pogled v strešno žlebovje razpadajočega skladišča na drugi strani ceste, ki ji je že tedne in tedne šlo na živce, ker je bilo očitno, da bo odpadlo, in se je ves čas spraševala, ali bo kdo kaj ukrenil, ali pa bi morala sama komu reči, in tako nekaj trenutkov ni razmišljala o tem, da stoji na rokah nekoga, ki ne stoji na ničemer.

»Zdaj,« je rekel Arthur, »pa prenesi težo z leve noge.«

Pomislila je, da je skladišče verjetno last veletrgovine s preprogami, ki ima pisarne za vogalom, pa je prenesla težo z leve noge in sklenila, da jih bo opozorila na žlebove.

»Zdaj,« je rekel Arthur, »pa dvigni težo z desne noge.«

»Ne morem.«

»Poskusi.«

S tega zornega kota žlebov pravzaprav še ni videla, in zazdelo se ji je, da je v njih poleg blata in mahu tudi ptičje gnezdo. Če bi se sklonila malo naprej in vzdignila težo z desne noge, bi ga najbrž lahko bolje videla.

Arthur se je prestrašil, ko je opazil, da skuša niže v drevoredu nekdo ukrasti njeno kolo. V tem trenutku se še zlasti ni želel zaplesti v prepir, pa je upal, da bo tip to opravil potihem in ne bo pogledal gor.

Na videz je bil neopazen in potuhnjen kot vsi tipi, ki imajo navado krasti kolesa po drevoredih in se navadno ne prepričajo, če njihovi lastniki ne lebdijo nekaj čevljev nad njimi. Zaradi obeh navad je bil videti prav sproščen in se je lotil svojega posla z vso potrebno odločnostjo in pozornostjo, ko pa je ugotovil, da je kolo s priponami iz volframovega karbida nepreklicno priklenjeno k zabetoniranemu železnemu drogu, je spokojno skrivil oba obroča in odšel dalje.

Arthur je izpustil dolgo zadrževano sapo.

»Poglej, kakšen lep kos jajčne lupine sem ti našla tamle,« mu je zašepetala Fenchurch na uho.

Petindvajseto poglavje

Vsi, ki redno spremljate Arthurja Denta na njegovih poteh, ste si o njegovih navadah in značaju nemara ustvarili sliko, ki je ob tem, da vsebuje resnico in seveda nič drugega kot resnico, nekoliko pomanjkljiva glede vse resnice v njeni veličastni širjavi.

Vzrok je očiten: gradivo je treba urediti, izbrati, uravnovesiti to, kar je zanimivo, s tistim, kar je ključno, in pometati ven vso težaško navlako.

Na primer: »Arthur Dent se je spravljal spat. Povzpel se je po stopnicah, petnajstih po številu, odprl vrata, stopil v spalnico, si sezul čevlje in nogavice, potem pa po vrsti odložil vsa oblačila in jih pustil v lično neurejenem kupu na tleh. Oblekel si je pižamo, modro z belo črto. Umil si je roke in obraz, podrgnil zobe, odšel na stranišče, ugotovil, da se je že spet zmotil v vrstnem redu, si ponovno umil roke in legel v posteljo. Petnajst minut je bral, od tega je deset minut skušal ugotoviti, kje v knjigi je ostal prejšnji večer, potem pa je ugasnil luč in v dobri minuti zaspal.

Bila je tema. Debelo uro je spal na levem boku.

Potem se je za kratek čas v snu nemirno obračal in se prevalil na desno stran. Čez eno uro so mu oči za hip zatrepetale in se je narahlo popraskal po nosu, čeprav je trajalo še dvajset minut, da se je ponovno prevalil na levi bok. In tako je v spanju prebil noč.

Ob štirih je vstal in odšel na stranišče. Odprl je vrata...« in tako naprej.

Čvek. Brez akcije. S tem sicer lahko napolnite debele knjige, kakršne uspevajo na ameriškem tržišču, vendar vas nikamor ne pripelje. Same reči, skratka, ki jih bralec noče vedeti.

Izpuščene pa so še druge stvari, ne samo čiščenje zob in iskanje svežih nogavic, in zdi se, da kažejo ljudje vsaj za nekatere od njih pretirano zanimanje.

Kaj je bilo, hočejo vedeti, z vsemi tistimi postranskimi zapleti med Arthurjem in Trillian, je to kdaj kam pripeljalo?

Na kar je seveda mogoče odgovoriti le, naj se brigajo zase.

In kaj je počel, pravijo, vse tiste dolge noči na planetu Krikkit? Tudi če planet ni imel ognjenih zmajev fuolornisov ali Dire Straits, to še ne pomeni, da so vsi vse noči brali.

Ali, da se lotimo določnejšega primera, kako je bilo tiste noči na zabavi po popoldanskem zasedanju na predzgodovinski Zemlji, ko se je Arthur znašel na samotnem griču in je opazoval, kako vzhaja luna iznad zamolklo škrlatnih dreves, v družbi lepe mlade deklice Mele, ki je ušla karieri umetniškega vodje pri majhni reklamni agenciji na planetu Golgafrinčam, kjer jo je vsako jutro čakalo sto skoraj enakih fotografij zobne paste v razpoloženjskih pozah in osvetlitvah. Kaj je bilo potem? Kaj se je zgodilo? In odgovor je seveda, da je bilo konec knjige.

To, da se v naslednji knjigi zgodba nadaljuje šele pet let pozneje, je po mnenju nekaterih res že pretiravanje z obzirnostjo. »Ta Arthur Dent,« se vzdiguje krik iz najoddaljenejših globin Galaksije, našli pa so ga tudi nakracanega na skrivnostni vesoljski sondi, za katero se misli, da izvira iz tuje galaksije, ki je tako pošastno daleč, da še misel v grozi obstane pred to razdaljo, »kaj je z njim, je to moški ali miška? Ga ne zanima nič drugega kot čaj in večne resnice o življenju? Nima nič duha? nič strasti? Mar, da povemo naravnost med oči, nič ne kavsa?«

Tisti, ki jih to zanima, naj berejo naprej. Drugi pa bodo nemara raje preskočili k zadnjemu poglavju, ki je glavna finta in v katerem nastopa tudi Marvin.

Šestindvajseto poglavje

Medtem ko ju je počasi neslo navzgor, si je Arthur Dent za nebistven trenutek privoščil pri sebi izreči upanje, da se njegovi prijatelji, ki so ga vedno imeli za prijaznega, ampak pustega, oziroma zadnje čase za čudaškega, ampak pustega, v krčmi dobro zabavajo, je pa bilo to za precej časa zadnjič, da je pomislil nanje.

Neslo ju je navzgor, pri čemer sta se počasi vrtela drug okrog drugega kot sikomorini semeni, ki jeseni padeta z drevesa, le da je njiju neslo v nasprotno smer.

In ko ju je tako neslo navzgor, jima je v glavi bučalo od opojnega spoznanja, da bodisi počneta nekaj skrajno in popolnoma nemogočega ali pa bo imela fizika še precej dela, preden bo spet na tekočem.

Fizika je zmajala z glavo in odvrnila pogled v drugo stran, posvetila se je avtomobilom, ki so peljali po Eustonski cesti in naprej čez Zahodni nadvoz, pazila je na ulično razsvetljavo in poskrbela, da je sendvič s sirom, ki ga je nekdo na Bakerjevi cesti spustil iz rok, po pravilih pristal na tleh.

Pod njima so se omotično krčile koraldaste nitke londonskih luči — londonskih, se je moral kar naprej opominjati Arthur, in ne čudno barvasta polja Krikkita, planeta na daljnjem obrobju Galaksije, katere medli sij se je razpenjal čez vse bolj odprto nebo nad njima; londonskih — ki so se zibale in vrtele skupaj z njim.

»Poskusi spust,« je zaklical Fenchurch.

»Kaj?«

Njen glas je bil čudno jasen, pa vendar oddaljen v tej neskončni zračni praznini. Bil je zasopel in pridušen od nejevere - vse to, jasen, šibak, oddaljen, zasopel, vse hkrati.

»Letiva...« je rekla.

»Malenkost,« ji je zaklical Arthur, »nič takega. Poskusi spust.«

»Sp—«

Njena roka je ujela njegovo, toda v naslednjem hipu jo je ujela tudi njena teža in dekle je izginilo v globino, prekopicevala se je in divje grabila v nič.

Fizika je s kotičkom očesa ošinila Arthurja in že je v otrpli grozi šinil v globino tudi sam, v glavi se mu je vrtelo od strmoglavega padanja in vse v njem, razen glasu, je panično kričalo.

Strmoglavila sta, ker je bil to London in ker tu res ne moreš početi takih stvari.

Ni je mogel ujeti, ker je bil to London in je manj kot milijon milj od tod, sedemsto šestinpetdeset, če smo natančni, v Pisi, Galileo nesporno dokazal, da dve padajoči telesi padata z natanko enakim pospeškom ne glede na razmerje njunih tež.

In sta padala.

Arthur je med hromečim in vrtoglavim padcem ugotovil, da mu ne kaže kar tako mirno padati z neba in verjeti vsega, kar so imeli Italijani povedati o fiziki, ko pa še navadnega stolpa niso znali postaviti pokonci, sicer bosta oba v hudih težavah, zato je jadrno šinil navzdol precej hitreje kot Fenchurch.

Zgrabil jo je od zgoraj in se mučil, da bi na njenih ramenih našel trden oprijem. Posrečilo se mu je.

Krasno. Zdaj sta padala skupaj, kar je bilo sicer nadvse lepo in romantično, ni pa rešilo njunega osnovnega problema, namreč tega, da sta še vedno padala, tla pa niso prav nič čakala, da bi videla, ali ima v rokavu še kaj zvitih trikov, ampak so jima drvela nasproti s hitrostjo ekspresnega vlaka.

Njene teže ni mogel podpirati, saj ni imel ničesar, na kar bi se sam oprl. Edina stvar, ki mu je prišla na misel, je bila, da bosta očitno umrla, in če hoče, da se zgodi kaj drugega kot očitno, mora tudi sam napraviti kaj neočitnega. Tu pa se je počutil na domačem igrišču.

Spustil jo je, jo odrinil od sebe, in ko se je odrevenela od groze obrnila k njemu, je z mezincem ujel njen mezinec in jo z njim zavihtel navzgor ter se sam nerodno prekopicnil za njo.

»Drek,« je rekla, ko je brez sape obsedela v popolni praznini; ko si je opomogla, sta odletela naprej v noč.

Tik pod oblaki sta se ustavila in se razgledala po nemogoči poti, po kateri sta prišla. Zemlja je bila nekaj, česar ni kazalo gledati preveč naravnost in namerno, kvečjemu bežno ošiniti s pogledom.

Fenchurch je junaško poskusila nekaj manjših spustov in ugotovila, da jih lahko, če dobro presodi oporo vetra, izvede prav sijajno, z majhno pirueto na koncu in kratkim skokom navzdol, da ji obleka vznemirljivo zavalovi, in tu bi lahko bralci, ki jih zanima, kaj sta ves ta čas počela Marvin in Ford Prefect, preskočili nekaj poglavij, kajti Arthur zdaj res ni mogel več čakati, pa ji je pomagal, da se je obleke znebila.

Obleka je odplahutala navzdol, veter jo je odnašal vstran, da je bila kmalu samo še drobna pika, ki se je nazadnje razblinila in ki je, iz različnih zapletenih razlogov, popolnoma zrevolucionirala življenje neke hounslowske družine, ki jo je drugo jutro odkrila na svoji vrvi za sušenje perila.

V nemem objemu sta drsela navzgor, dokler ju niso objele vlažne meglene tančice, kakršne lahko opazujete kot perjaste trakove za letalskim krilom, nikoli pa jih ne boste občutili, saj sedite na toplem v zadušljivi kabini in gledate skozi opraskano okence iz pleksija, čisto tuji sin pa vam neumorno poskuša zliti mleko za srajco.

Arthur in Fenchurch pa sta jih občutila kot tanke mrzle pramene, ki se jima ovijajo okrog telesa, zelo tanke in zelo mrzle trakove. Vendar se je obema, tudi Fenchurch, ki jo je zdaj pred elementi varoval le par nebistvenih krpic od Marksa & Spencerja, zdelo, da zdaj, ko se nista dala motiti sili težnosti, tudi bore mraz in redkost ozračja nimata kaj iskati pri njiju.

Obe krpici od Marksa & Spencerja, ki ju je Arthur, medtem ko sta se s Fenchurch vzpenjala skozi megleno telo oblakov, odstranil prav počasi, ker se ne da drugače, če pri tem letite in razen tega ne uporabljate rok, sta zjutraj povzročili precejšno razburjenje v Isleworthu in Richmondu, šteto po vrsti od spodaj navzgor.

V oblaku sta se dolgo zadržala, ker je njegov vrh segal zelo visoko, in ko sta končno vsa mokra izplavala iz njega, pri čemer se je Fenchurch počasi vrtela kot morska zvezda v kotanji, ki jo počasi polni plima, sta ugotovila, da je noč nad oblaki resno prelita z mesečino.

Noč se blešči kot temen dragulj. Ima tudi svoja pogorja, ki so prekrita s čisto posebnim arktičnim snegom.

Znašla sta se na vrhu visokega kumulonimba in se lagodno spustila po njegovih pobočjih navzdol, Fenchurch pa je zdaj pomagala Arthurju iz oblačil, da so se presenečeno odsukala v mehko belino.

Poljubila ga je, poljubila ga je na vrat, na prsi, in kmalu ju je odneslo dalje kot počasi se vrtečo črko T, ob kateri bi še ognjeni zmaj fuolornis, če bi ga prineslo mimo, lepo sitega po večerji v piceriji, zaplahutal s krili in malo pokašljal.

Seveda v oblaku ni bilo ognjenih zmajev fuolornisov in jih tudi ni moglo biti, saj so tako kot dinozavri, ptica dodo in veliki štorkljavi vintvok z Velikega Stegbartla v ozvezdju Fraz, in čisto drugače kot boeing 747, ki jih sploh ne manjka, žalostno izumrli in v Vesolju nikoli več ne bo njim enakih.

Razlog, da se je boeing 747 tako nepričakovano pojavil na zgornjem seznamu, ni brez zveze z dejstvom, da se je v naslednjem trenutku zgodilo nekaj nadvse podobnega v življenju Arthurja in Fenchurch.

To so veliki stvori, strašansko veliki. Ne more vam ostati prikrito, če se znajdete v zraku skupaj s katerim od njih. Najprej butne v vas gromovit zračni udar, tuleč vihar vas pomete vstran, če ste dovolj neumni, da počnete v njihovi neposredni bližini kaj samo približno takega kot Arthur in Fenchurch, dva metulja v snežnem neurju.

Tokrat sta si po srce stiskajočem padcu v težnost in trenutni izgubi pameti hitro opomogla in že se je rodila nova zamisel, ki sta si jo v oglušujočem trušču navdušeno sporočila z znaki.

Gospa E. Kapelsen iz Bostona v Massachusettsu je bila starejša dama, v resnici je čutila, da se ji življenje izteka. Marsikaj je videla, to in ono jo je tudi začudilo, še mnogo več in preveč pa, kot je v tej pozni dobi s precejšnim nelagodjem morala priznati, dolgočasilo. Saj je bilo vse skupaj prav prijetno, vendar malce preveč enostavno, malce preveč enolično.

Z vzdihom je privzdignila plastični zaklop okenca in pogledala po letalskem krilu.

Najprej je pomislila, da bi morala poklicati stevardeso, potem pa si je rekla ne, hudiča, za nobeno ceno, to je zame in samo zame.

Dotlej, ko je njen nedoumljivi par končno zdrsnil s krila in se prepustil zračnemu toku, se je že prav pošteno razvedrila.

V neskončno olajšanje ji je bilo spoznanje, da je skoraj vse, kar so ji vsa leta govorili, popolnoma napačno.

Arthur in Fenchurch sta naslednje jutro zelo dolgo spala, kljub tožečemu tuljenju strojev za obnovo starinskega pohištva.

Zvečer sta vse skupaj ponovila, vendar tokrat s Sonyjevimi walkmani.

Sedemindvajseto poglavje

»Vse to je čudovito,« je rekla Fenchurch nekaj dni pozneje. »Vendar moram zvedeti, kaj je tisto, kar se je zgodilo z mano. Vidiš, v tem je razlika med nama. Ti si nekaj izgubil in spet našel, jaz pa sem nekaj našla in potem izgubila. Moram spet najti.«

Imela je za ves dan opravkov, Arthur pa se je spravil k telefonu.

Murray Bost Henson je bil novinar pri enem tistih časopisov z majhnimi stranmi in velikimi črkami. Lepo bi bilo, ko bi lahko rekli, da zaradi tega ni bil nič slabši, a to na žalost ne bi bila resnica. Po naključju pa je bil edini novinar, ki ga je Arthur poznal, zato ga je vseeno poklical.

»Arthur, ti moja stara jušna žlica, moj srebrni jušnik, kako naravnost fantastično, da si se oglasil. Slišal sem, da si bil v vesolju ali nekaj takega?«

Murray je uporabljal poseben pogovorni jezik, ki ga je sam izumil in mu nihče drug ni mogel niti slediti, kaj šele, da bi ga znal govoriti. Skoraj vse v njem je bilo brez pomena. Redki smiselni drobci so bili tako čudovito skriti, da jih v plazu nesmisla nihče ni opazil. Ko pa je pozneje postalo jasno, kateri drobci so bili mišljeni resno, je bilo med vsemi prizadetimi ponavadi precej hude krvi.

»Kaj?« je rekel Arthur.

»Ah, samo čenče, moj stari slonji okel, moja zelena mizica za poker, samo čenče. Verjetno nič za objavo, lahko pa da bom potreboval tvojo izjavo.«

»Nimam kaj reči, samo gostilniški čvek.«

»Naša glavna hrana, moja stara umetna noga, naša glavna hrana. Pa še kot le kaj v ne vem kaj bi se ujelo z drugimi novicami tega tedna, tako da bi kar imeli tvoj demanti. Oprosti, nekaj mi je padlo iz ušesa.«

Nastal je kratek premor in ko se je Murray Bost Henson spet oglasil, je bil slišati očitno pretresen.

»Ravno sem se spomnil,« je rekel, »kakšne čudne stvari sem doživel sinoči. No ja, moj stari ne bom rekel kaj, kako si se počutil, ko si jahal na Halleyevem kometu?«

»Nikoli,« je s komaj zadržanim vzdihom zinil Arthur, »nisem jahal na Halleyevem kometu.«

»Dobro, dobro. In kako se počutiš, ker nisi jahal na Halleyevem kometu?«

»Prav v redu, Murray.«

Spet je nastopil premor, da si je Murray to zapisal.

»Zame bo to kar zadosti, Arthur, zadosti tudi za Ethel in za piške. Se čisto sklada s splošno čudnostjo tega tedna. Teden čudnosti, smo mu že mislili reči. Dobro, ne?«

»Zelo dobro.«

»Ima zven. Najprej ta možak, na katerega kar naprej dežuje.«

»Kaj?«

»Absolutno čista debela resnica. V njegovi črni knjižici stoji vse črno na belem, in vse se ujema do poslednje zadnje najmanjše pikpokice. Na Meteorološkem zavodu so zmrznili kot vanilijev sladoled z bananovo kremo in hecni možici v belih haljah s svojimi škatlami in kapalkami in računali vršijo sem z vsega sveta. Ta možak je čebelje kolence, Arthur, je osina joškica. Je, če naj grem do konca, kompletna zbirka erogenih območij sleherne pomembnejše žuželke v zahodni civilizaciji. Pravimo mu Bog dežja. Čedno, ne?«

»Mislim, da ga poznam.«

»Ima zven, ne? Kaj si rekel?«

»Najbrž ga poznam. Kar naprej se pritožuje, ne?«

»Neverjetno! Poznaš Boga dežja?«

»Če je isti. Rekel sem mu, naj se neha pritoževati in naj rajši komu pokaže svojo knjigo.«

Na tistem koncu telefonske zveze, kjer je bil Murray Bost Henson, je za trenutek zavladala spoštljiva tišina.

»Ja, to si pa napravil cel kup. Absolutno cel kup. Poslušaj, a se ti kaj sanja, koliko je temu tipu plačala turistična agencija, da letos ne bi šel v Malago? A razumeš, pozabi na vse tisto o namakanju Sahare in podobne puščobe, ampak temu tipu se odpira čisto nova kariera, da se bo za denar izogibal določenih krajev. Možakar bo postal prava pošast, Arthur, mogoče bomo morali celo pustiti, da bo zmagal pri tomboli.

Poslušaj, mogoče bomo napravili članek o tebi, Arthur, Mož, ki je ustvaril Boga dežja. Ima zven, ne?«

»Ja, čedno, ampak...«

»Mogoče te bomo morali slikati pod vrtno škropilnico, pa bomo že uredili. Kje pa si?«

»Ee, v Islingtonu. Poslušaj, Murray...«

»V Islingtonu!«

»Ja...«

»Saj, tu smo pri resnični čudnosti tedna, pri res nori zadevi. Si kaj slišal o tistih letečih ljudeh?«

»Ne.«

»Pa si moral. Ta je res kruto nora. To so res pravi ocvrti polpeti. Domorodci kar naprej telefonirajo o tem paru, ki ponoči leta naokrog. Pobje v našem fotolaboratoriju se že celo noč mučijo, da bi spravili skupaj prepričljivo sliko. Gotovo si slišal.«

»Ne.«

»Arthur, kje pa živiš? Oh, ja, v vesolju, saj imam tvojo izjavo. Ampak to je bilo pred meseci. Poslušaj, to traja že ves teden noč za nočjo, moj stari ribežen, prav pred tvojimi vrati. Ta dva letata po zraku in počneta vse mogoče. Pa ne mislim, da gledata skozi stene ali se gresta dvižne mostove. Res nič ne veš?«

»Ne.«

»Arthur, tale pogovor je bil skoraj neizrekljiva poslastica, tovariš stari, ampak zdaj moram iti. Ti bom poslal človeka s kamero in cevjo za škropljenje. Povej naslov, že čakam in pišem.«

»Poslušaj, Murray, hotel sem te nekaj vprašati.«

»Res se mi grozno mudi.«

»Hotel sem zvedeti nekaj o delfinih.«

»Ni kruha. Lanska novica. Pozabi. Ni jih več.«

»Važno je.«

»Poslušaj, tega se nihče ne bo pritaknil. Zgodbe se ne da nategovati, razumeš, če je edina novica to, da tistega, o čemer naj bi bila, še kar naprej ni. Pa tudi ni naše področje, poskusi pri nedeljskih. Mogoče bi tam v nekaj letih objavili kaj malega kot Kaj se je zgodilo s 'Kaj se je zgodilo z delfini', najraje avgusta. Kaj pa lahko naredimo zdaj? Delfinov še vedno ni? Še naprej brez delfinov? Delfini — novi dnevi odsotnosti? Vse te zgodbe pri priči crknejo, Arthur. Ležejo na tla, še malo pobrcajo s svojimi nožicami in že odplavajo v veliki zlati hram na nebu, moj stari cvetni netopir.«

»Murray, ne zanima me zgodba. Rad bi samo zvedel, kako naj pridem do tistega tipa v Kaliforniji, ki trdi, da nekaj ve o tem. Mislil sem, da boš ti vedel.«

Osemindvajseto poglavje

»Ljudje začenjajo govoriti,« je rekla zvečer Fenchurch, ko sta spravila noter njen čelo.

»Ne samo govoriti,« je povedal Arthur, »tudi pišejo že, in to z velikimi debelimi črkami pod tombolskimi dobitki. Zaradi česar se mi je zdelo, da si raje nabaviva tole.«

Pokazal ji je dolga ozka zvežčiča letalskih vozovnic.

»Arthur!« je vzkliknila in ga objela. »Ali to pomeni, da si tudi govoril z njim?«

»To je bil dan telefonskega garanja,« je povedal Arthur. »Govoril sem s praktično slehernim oddelkom slehernega časopisa na Fleet Street, in nazadnje sem dobil njegovo številko.«

»To si moral res garati, ljubi, ves si premočen od potu.«

»Ne od potu,« je utrujeno rekel Arthur. »Pravkar je bil tu fotograf. Sicer sem se upiral, pa — no, ni važno, v bistvu, da.«

»Govoril si z njim.«

»Z njegovo ženo. Povedala je, da je preveč čuden, da bi kar pri priči prišel k telefonu, naj kličem še enkrat.«

Vrgel se je v sedež, pa je ugotovil, da mu nekaj manjka, in je stopil k hladilniku.

»Boš požirek?«

»Tudi morila bi zanj. Zmeraj že naprej vem, da bo huda, kadar me profesor premeri od glave do peta in reče: 'Ah, saj res, ljuba moja, mogoče bi pa danes malo Čajkovskega.'«

»Še enkrat sem poklical,« je povzel Arthur, »pa je rekla, da je zdaj 3.2 svetlobni leti od telefona in naj pokličem še enkrat.«

»Ah.«

»Poklical sem. Povedala je, da se je položaj popravil. Da je zdaj samo še 2.6 svetlobnih let od telefona, vendar ga tako daleč vseeno ne more poklicati.«

»A misliš,« je negotovo vprašala Fenchurch, »da je še kdo, s komer bi lahko govorila?«

»Da je stvar še hujša,« je dejal Arthur, »sem govoril z nekom iz znanstvene revije, ki ga osebno pozna, in ta mi je povedal, da John Watson ni samo prepričan, ampak ima tudi absolutne dokaze, ki mu jih običajno narekujejo angeli z zlatimi bradami in zelenimi krili in v coklah Dr. Scholla, da je vsakokratna modna teorija meseca čista resnica. Ljudem, ki dvomijo v veljavnost teh prividov, zmagoslavno pokaže omenjene cokle, to pa je tudi vse.«

»Nisem si mislila, da je tako hudo,« je tiho rekla Fenchurch. Živčno je listala po vozovnicah.

»Spet sem poklical gospo Watson,« je nadaljeval Arthur. »Mimogrede, mogoče te bo zanimalo, ime ji je Skrivnostna Jill.«

»Razumem.«

»Me veseli. Bal sem se, da mi ne boš verjela, zato sem ta pogovor posnel na telefonski beležnik.«

Stopil je k telefonu in se nekaj časa motal in penil okoli njegovih gumbov, kajti to je bil tip, ki so ga v reviji Kateri? posebej priporočili in ga skoraj ni mogoče uporabljati, ne da bi pri tem znoreli.

»No, tako,« je vzdihnil čez nekaj časa in si obrisal pot s čela.

Glas je bil od popotovanja do geostacionarnega satelita in nazaj droban in pokljajoč, bil pa je tudi očarljivo blag.

»Mogoče bi vam morala pojasniti,« je povedal glas Skrivnostne Jill Watson, »da je telefon v sobi, v katero nikoli ne stopi. V Norišnici, veste. Pametni Wonko ne hodi rad v Norišnico, zato ostaja zunaj. Mislim, da bi morali to vedeti, da se ne boste mučili s telefonom. Če bi ga radi obiskali, se ne bi bilo težko domeniti. Samo k nam morate priti. Z ljudmi se pogovarja samo zunaj Norišnice.«

Arthurjev glas, kar najbolj zbegan: »Oprostite, ne razumem. Kje je ta norišnica?«

»Kje je Norišnica?« Spet Skrivnostna Jill Watson. »Ste si kdaj prebrali navodilo na zavojčku zobotrebcev?«

Arthurjev glas na traku je moral priznati, da ni.

»Mogoče bi si pa le. Mogoče si boste s tem nekoliko razjasnili pojme. Mogoče boste v tem našli namig, kje je Norišnica. Hvala lepa.«

Telefonska zveza je onemela. Arthur je izključil napravo.

»Po mojem bi lahko to vzela kot povabilo,« je zmignil z rameni. »Od tipa pri znanstveni reviji sem izvlekel tudi naslov.«

Fenchurch ga je spet zamišljeno pogledala, potem pa je povesila pogled k listkom.

»Misliš, da je vredno?« je vprašala.

»No,« je menil Arthur, »edina stvar, o kateri so se vsi, s katerimi sem govoril, strinjali, če ne štejem tega, da ga imajo vsi za kliničnega norca, je to, da ni živega človeka, ki bi o delfinih vedel več od njega.«

Devetindvajseto poglavje

»Važno obvestilo. To je polet številka 121 v Los Angeles. Če vaši potni načrti za danes ne vključujejo Los Angelesa, bi bil to skrajno primeren trenutek, da izstopite.«

Trideseto poglavje

V Los Angelesu sta najela avto pri eni od izposojevalnic, v katerih lahko dobite avtomobile, ki so jih drugi ljudje zavrgli.

»Spraviti ga okrog vogala utegne biti rahlo problematično,« je izjavil mož s sončnimi očali, ko jima je izročal ključe, »včasih je enostavneje izstopiti in počakati na avto, ki gre v tisto smer.«

Prenočila sta v hotelu na Sunset Boulevardu, v katerem bosta, kot jima je nekdo rekel, prijetno zmedena.

»Vsi v njem so bodisi Angleži bodisi čudaki ali pa oboje. Imajo plavalni bazen, kjer lahko vidite angleške rockovske zvezdnike, ki pred fotografi berejo Jezik, resnico in logiko.«

Bilo je res. En tak je bil in natanko to je počel.

Čuvaj na parkirišču ni imel posebno dobrega mnenja o njunem avtu, kar ni bilo nič hudega, saj ga tudi sama nista imela.

Pozno zvečer sta se zapeljala skozi hollywoodske griče in naprej po Mulholland Drive in se najprej ustavila, da sta si ogledala bleščeče morje prelivajoče se luči, ki se mu reče Los Angeles, potem pa še bleščeče morje prelivajoče se luči, ki se mu reče dolina San Fernando. Strinjala sta se, da se občutek bleska razblini takoj za očmi in se ne dotakne ničesar globljega, tako da sta ob vsem veleprizoru ostala čudno nepotešena. Kar se dramatičnih morij luči tiče, vse lepo in prav, vendar je namen luči razsvetljevati, in ker sta se pravkar pripeljala skozi tisto, kar je to dramatično morje luči razsvetljevalo, o njem res nista mogla imeti posebno dobrega mnenja.

Spala sta slabo in do poznega dopoldneva, tako da sta vstala, ko je bilo že bedasto vroče.

Odpeljala sta se po cesti proti Santa Monici, kjer sta prvič zagledala Tihi ocean, ocean, ob katerem je Pametni Wonko preživel vse svoje dni in dobršen del noči.

»Nekdo mi je pravil,« je rekla Fenchurch, »da je slišal dve starejši gospe, ki sta na tej obali, tako kot midva, prvič v življenju videli Tihi ocean. Ena od obeh je po dolgem molku baje rekla drugi: »Veš, sploh ni tako velik, kot sem pričakovala.«

Dobra volja se jima je povrnila, ko sta se sprehodila po plaži v Malibuju in si ogledala milijonarje, kako čepijo v svojih modnih kočicah in pazijo drug na drugega, koliko je kdo obogatel.

Kolikor niže se je spuščalo sonce po zahodni polovici neba, toliko boljše volje sta bila, in ko sta se spravila v svoj ropotajoči avto in se odpeljala v sončni zahod, pred katerim nihče, ki bi imel vsaj malo razsodnosti, ne bi niti v sanjah postavil mesta, kot je Los Angeles, sta se na vsem lepem počutila neverjetno in nerazumno srečna in ju sploh ni motilo, da je radio v njunem strašnem avtomobilu lahko ujel samo dve postaji, in še ti dve naenkrat. Sicer pa sta obedve vrteli dober rock and roll.

»Vem, da nama bo lahko pomagal,« je odločno rekla Fenchurch. »Vem, da bo. Kako mu je že ime, tisto, kot sam hoče, da ga kličejo?«

»Pametni Wonko.«

»Vem, da nama bo lahko pomagal.«

Arthur je ugibal, če bo res, in samo upal je, da bo, upal pa je tudi, da se bo tisto, kar je Fenchurch izgubila, našlo tu, na tej Zemlji, karkoli bi ta Zemlja že utegnila biti.

Upal je, tako kot je neprenehoma goreče upal že vse od njunega pogovora na obrežju Serpentine, da ne bo postavljen pred zahtevo, naj se poskusi spomniti stvari, ki jih je bil hote in nepreklicno zakopal v najgloblje kotičke svojega spomina, da bi ga končno nehale trpinčiti.

*

V Santa Barbari sta se ustavila v ribji restavraciji, ki je bila preurejena iz nekdanjega skladišča.

Fenchurch je naročila triljo in zdela se ji je odlična.

Arthur si je naročil zrezek iz mečarice in rekel, da ga je razjezil.

Zgrabil je mimoidočo natakarico za roko in jo nadrl:

»Zakaj mora biti ta riba tako prekleto dobra?«

»Nič mu ne zamerite, prosim,« je rekla Fenchurch presenečeni natakarici. »Mislim, da je končno doživel lep dan.«

Enaintrideseto poglavje

Če bi vzeli nekaj Davidov Bowiejev in postavili prvega Davida Bowieja vrh drugega, potem pa bi nataknili po enega Davida Bowieja še na konca rok zgornjega od prvih dveh Davidov Bowiejev in bi vse skupaj zavili v umazano kopalno haljo, bi dobili nekaj, kar sicer ne bi bilo videti natanko tako kot John Watson, bi se pa tistim, ki ga poznajo, zdelo nenavadno znano.

John Watson je bil visok in suh ko prekla.

Kadar je sedel v svojem ležalniku in zrl čez ocean, zdaj ne več v iskanju divjih novih hipotez, temveč v globoki tihi potrtosti, je bilo kar malo težko povedati, kje se konča ležalnik in se začne on, in le z največjo previdnostjo bi mu položili roko na podlaket, v strahu, da se vse skupaj ne bi s tleskom sesulo in vam odščipnilo palec.

Njegov nasmeh, kadar vam ga je namenil, je bil nekaj posebnega. Zdelo se je, da so v njem same najhujše stvari, ki vam jih lahko stori življenje, vendar so se na njegovem obrazu bežno zvrstile v tako posebnem vrstnem redu, da ste si na lepem rekli: »Oh. No, saj potem je pa vse v redu.«

Ko je spregovoril, ste bili prav veseli, da je svoj nasmeh, ki vas je tako pomiril, tako pogosto uporabljal.

»O ja,« je rekel, »pridejo na obisk. Prav tule sedijo. Tule, kjer sedita vidva.« Govoril je o angelih z zlatimi bradami in zelenimi krili v coklah Dr. Scholla.

»Jedo nachos, ker jih tam, od koder prihajajo, nimajo. Pijejo kokakolo in so tako in drugače strašno prijazni.«

»A res?« je rekel Arthur. »A da so? Ja, ee... kdaj pa? Kdaj prihajajo?«

Tudi sam se je zazrl čez Pacifik. Po obrežju so tekali mali piski, obremenjeni s stalno dilemo: hrano so si lahko našli samo v pesku, ki ga je ravno oplaknil val, niso pa prenesli mokrih nog. Zaradi tega je bilo v njihovem tekanju nekaj smešnega, kot bi jih sestavil zelo spreten švicarski urar.

Fenchurch je sedela v pesku in odsotno risala po njem.

»Večinoma čez konec tedna,« je povedal Pametni Wonko, »na majhnih skuterjih. To so motorčki in pol.« Nasmehnil se je.

»Aha,« je rekel Arthur. »Razumem.«

Z drobnim kašljem ga je Fenchurch opozorila nase, da se je obrnil k njej. V pesek je zarisala dve majhni paličnjaški postavici, ki naj bi predstavljali njiju v oblakih. Za trenutek je že pomislil, da ga hoče vzburiti, potem pa je ugotovil, da ga je pokarala. »Kdo pa sva midva,« je govorila risba, »da bi ga smela imeti za norega?«

Njegova hiša je bila gotovo čudna, in ker je bila to prva stvar, na katero sta Fenchurch in Arthur naletela, bi bilo koristno, da povemo, kakšna je bila.

Bila je takale:

Preobrnjena navzven.

Res preobrnjena, in to tako zelo, da sta morala parkirati na preprogi.

Vse naokoli tega, čemur bi običajno rekli zunanja stena, ki je bila prepleskana z okusno rožnato barvo, so stale knjižne police in tudi nekaj tistih čudnih trinožnih mizic s polkrožnimi ploščami, ki so videti, kot bi jim nekdo čez sredino spustil zid. Bilo je tudi precej slik, ki naj bi očitno delovale pomirljivo.

Posebno čudo pa je bila streha.

Zapognjena je bila nazaj čezse, kot nekaj, kar bi si bil Maurits C. Escher, ko bi bil podvržen nočnim popivanjem po barih, česar pričujoča pripoved nikakor ne želi namigovati, četudi si je ob pogledu na njegove risbe, zlasti na tisto z vsemi čudnimi stopnišči, težko misliti kaj drugega, nemara izmislil po posebno naporni noči, kajti mali lestenci, ki bi morali viseti s stropa, so tu štrleli navzgor.

Zmedeno.

Nad vhodnimi vrati je stal napis »Pridite ven« in tako sta, nekoliko živčna, tudi storila.

Notri je bil seveda Zunaj. Grob opečnat zid s čednimi tenkimi plastmi malte, spodobno izvedena kleparska dela, vrtna potka, nekaj drevesc in nekaj vhodov v stranske sobe.

Notranje stene so se širile vstran in se s čudnim zgibom odpirale na drugem koncu, kot da, po nekakšni optični prevari, ob kateri bi se še Maurits C. Escher namrščil in se vprašal, kako so to napravili, zajemajo tudi sam ocean.

»Zdravo,« je zaklical John Watson, Pametni Wonko.

Dobro, sta pomislila, na tak začetek bomo že kako.

»Zdravo,« sta rekla in že so jih bili sami nasmehi.

Kar precej časa se je čudno izogibal pogovoru o delfinih, takoj je postal nenavadno raztresen; če sta jih samo omenila, je zamrmral »Tako pozabljam...«, pač pa jima je prav ponosno razkazal svojo nenavadno hišo.

»Meni je na poseben način v veselje,« je rekel, »nikomur pa ne more prizadejati hujše škode, ki je spodoben okulist ne bi znal popraviti.«

Všeč jima je bil. Znal je biti odprt in prisrčen in znal se je ponorčevati iz sebe, še preden bi se kdo drug.

»Vaša žena,« je rekel Arthur in pogledal naokrog, »je omenila zobotrebce.« To je povedal tako preplašeno, kot bi se bal, da bo zdaj zdaj skočila izza vrat in jih spet omenila.

Pametni Wonko se je zasmejal. To je bil lahkoten smeh, zdelo se je, kot da ga je vajen še iz starih časov in da se je v njem dobro počutil.

»Ah ja,« je rekel, »to je v zvezi z dnevom, ko sem dokončno ugotovil, da je svet zblaznel, in sem zgradil Norišnico, da bi ga, ubožčka, spravil noter v upanju, da se mu bo izboljšalo.«

Arthurja se je ob tem spet polotila rahla živčnost.

»Tule,« je razložil Pametni Wonko, »smo zunaj Norišnice.« Spet je pokazal na grobo opeko, na malto in žlebovje. »Stopita skozi ta vrata,« je zamahnil proti vratom, skozi katera sta prej vstopila, »pa sta v Norišnici. Potrudil sem se in jo prijazno opremil, da bi se pacienti dobro počutili, prav dosti pa se ne da storiti. Sam ne grem nikoli tja. Če me kdaj prime, kar je zadnje čase le redko, si preberem napis nad vrati, pa me takoj mine.«

»Tega?« je vprašala Fenchurch negotovo in pokazala na modro ploščo z nekakšnim navodilom.

»Ja. To so besede, ob katerih sem dokončno postal puščavnik, kot me vidita zdaj. Bilo je prav nenadno. Samo videl sem jih in že sem vedel, kaj moram storiti.«

Na napisu je stalo:

Primi paličko blizu sredine. Ovlaži konico v ustih. Vstavi v medzobni prostor s topim robom ob dlesni. Nežno pomikaj ven in noter.

»Sklenil sem,« je pojasnil Pametni Wonko, »da civilizacija, ki je že tako skregana s pametjo, da mora celo k zavojčku zobotrebcev priložiti podrobno navodilo za uporabo, ni več civilizacija, v kateri bi lahko živel in ostal normalen.«

Spet se je zastrmel v Ocean, kot bi ga izzival, naj zdivja in se razhrumi nad njim, ta pa je mirno ležal in se igral s piski.

»In za vsak primer, če bi podvomila, kot razumem, da bi lahko, vama povem, da sem popolnoma razsoden. Zato se tudi kličem Pametni Wonko, da bi glede tega pomiril ljudi. Wonko me je klicala mama, ko sem bil še majhen in neroden in sem prevračal stvari okrog sebe, pameten pa sem,« je dodal in navrgel nasmeh, ob katerem ste pomislili: 'Oh. Saj potem je pa vse v redu,' »in tudi mislim ostati. Bi stopili do obale in bi se tam pomenili?«

Tako so odšli na obalo in tu je začel govoriti o angelih z zlatimi bradami in zelenimi krili v natikačih Dr. Scholla.

»To o delfinih...« je začela blago in željno Fenchurch.

»Lahko vama pokažem sandale,« je ponudil Pametni Wonko.

»Zanima me, ali veste...«

»Bi radi, da vam jih pokažem?« je rekel Pametni Wonko. »Imam jih. Prinesel jih bom. Izdelani so pri Dr. Schollu in angeli pravijo, da so kot nalašč za zemljišče, kjer delajo. Pravijo, da imajo najemno ložo pod sporočilom. Če rečem, da ne vem, kaj je to, pravijo, ne, prav res ne, in se smejejo. No ja, bom že zvedel.«

Ko je stopil nazaj noter oziroma ven, kakor že gledate, sta se Arthur in Fenchurch začudeno in rahlo obupano spogledala, potem pa sta zmignila in odsotno črtala po pesku.

»Kako pa je z nogami?« je tiho vprašal Arthur.

»V redu. V pesku občutek ni tako čuden. Ali pa v vodi. Voda jih krasno obliva. Jaz preprosto mislim, da tole ni naš svet.«

Zmignila je z rameni.

»In kaj je po tvojem mislil s tistim sporočilom?« je še vprašala.

»Ne vem,« je odvrnil Arthur, četudi ga je že ves čas zbadal spomin na moža z imenom Prak, ki se ni mogel ubraniti smeha pred njim.

Wonko se je vrnil z nečim, kar je Arthurja močno osupnilo. Ne sandale, te so bile čisto navadne lesene cokle.

»Mislil sem, da vaju bo zanimalo,« je rekel, »v kaj so angeli obuti. Kot zanimivost. Mimogrede, s tem nočem ničesar dokazovati. Sem znanstvenik in vem, kaj je potrebno za dokaz. Vendar se kličem po svojem otroškem imenu tudi zato, ker se s tem opominjam, da mora biti znanstvenik brez pridržkov tudi kot otrok. Če vidi stvar, mora reči, da jo vidi, pa če je to tisto, kar je mislil, da bo videl, ali ne. Najprej poglej, potem pomisli, in nazadnje preveri. Ampak vedno najprej poglej. Drugače boš videl samo to, kar si pričakoval. Večina znanstvenikov pozablja na to. Pozneje vama bom pokazal primer za to. No, in drugi razlog, da se kličem Pametni Wonko, je ta, da bi ljudje mislili, da sem nor. Zaradi tega si lahko privoščim, da povem, kar vidim. Ne moreš biti znanstvenik, če te skrbi, da bi ljudje mislili, da si nor. Sicer pa sem mislil, da bi vaju zanimalo tudi tole.«

Tole je bila stvar, ob kateri je Arthur osupnil, ko jo je zagledal, bila je namreč čudovita srebrnosiva steklena posoda za ribe, očitno enaka tisti v njegovi spalnici.

Arthur je že kakih trideset sekund brez uspeha skušal reči »Kje pa ste dobili to?«, in to primerno ostro in karseda hlastno.

Končno je dočakal svoj trenutek, a ga je tudi zamudil za milisekundo.

»Kje pa ste dobili to?« je hlastno in ostro vprašala Fenchurch.

Arthur je ostro ošinil Fenchurch in hlastno vprašal: »Kaj? Si jo ti tudi že kje videla?«

»Ja,« je povedala. »Doma jo imam. Oziroma sem jo imela. Russell mi jo je sunil, zdaj spravlja vanjo svoje žogice za golf. Ne vem, od kod je prišla, vem samo to, da sem bila jezna nanj, ker jo je sunil. Zakaj? Ali jo imaš ti tudi?«

»Ja, bila je ...«

Opazila sta, da ju Pametni Wonko izmenoma ostro pogleduje in da skuša planiti vmes.

»Vidva jo imata tudi?« je vprašal oba.

»Ja.« Oba sta potrdila.

Dolgo in spokojno ju je gledal, potem pa je dvignil kroglo, da je ujela žarek kalifornijskega sonca.

Bilo je, kot bi krogla zapela v soncu, kot bi odzvanjala z bleščavo njegove svetlobe, pri tem pa je metala zamolklo žareče mavrice po pesku in po njih. Wonko jo je obračal in obračal. Prav razločno so se v fini pajčevini jedkanih črt videle besede »Zbogom in hvala za vse ribe.«

»Ali vesta,« je vprašal tiho, »kaj je to?«

Drug za drugim sta počasi odkimala, kot začarana, kot hipnotizirana od pobliskavanja ožarjenih senc v sivem steklu.

»To je poslovilno darilo delfinov,« je tiho in mirno povedal Wonko, »delfinov, ki sem jih imel rad in sem jih preučeval in plaval z njimi in jih hranil z ribami in se celo poskušal naučiti njihovega jezika, kar je bila, kot sem zdaj ugotovil, po njihovi zaslugi neizmerno težavna naloga, saj bi se lahko odlično sporazumevali tudi v našem, če bi se le odločili za to.«

Zmajal je z glavo in se prav zložno nasmehnil ter pogledal Fenchurch, potem pa še Arthurja.

»Ali ste ...« ga je vprašal, »kaj ste napravili s svojo? Smem vprašati?«

»Ee, ribo imam v njej,« je v zadregi izjecljal Arthur. »Po naključju sem imel ribo, s katero nisem vedel kam, in, ee, no, potem sem dobil to kroglo.« Zmanjkalo mu je besed.

»Nič drugega niste napravili? Ne,« si je odgovoril Wonko, »če bi, bi vedeli.« Spet je zmajal z glavo.

»V naši je žena hranila kvas,« je povzel s spremenjenim glasom. »Do sinoči...«

»Kaj pa je bilo sinoči?« je pridušeno vprašal Arthur.

»Zmanjkalo nam je kvasa,« je ravnodušno povedal Wonko. »Žena ga je šla iskat,« je dodal. Potem je bilo videti, kot da se je izgubil v razmišljanju.

»In kaj je bilo potem?« je enako zasoplo vprašala Fenchurch.

»Pomil sem jo,« je rekel Wonko. »Skrbno sem jo pomil, zelo zelo skrbno, odstranil sem poslednjo trohico kvasa, potem pa sem jo pazljivo obrisal z mehko krpo, pazljivo in počasi, obračal sem jo in obračal. Potem sem si jo prislonil k ušesu. Sta kdaj... sta si jo kdaj dala k ušesu?«

Oba sta nemo in prav počasi odkimala.

»Mogoče bi jo morala,« je rekel.

Dvaintrideseto poglavje

Globoko rjovenje oceana.

Bučanje valov na daljnih obalah, ki jih niti misel ne more doseči.

Tiho bobnenje globin.

In iz vsega tega klici glasov, morda ne glasov, mrmravo žgolenje, napol izoblikovana melodija misli.

Pozdravi, valovi pozdravov, ki drsijo nazaj v neizrazljivo, v drobce besed.

Hrum nesreče na obalah Zemlje.

Valovi radosti na - kje? Na svetu nepopisnega odkritja, nepopisnega prvega snidenja, nepopisnega vodovja, na svetu, ki je prava pesem morja.

Fuga glasov, kriki pojasnil, pojasnil o neubranljivem razdejanju, o svetu, ki bo uničen, tožba nemoči, krčeviti obup, onemogla tišina, spet drobci besed.

In potem žarek upanja, odkritje senčne Zemlje v gubah razvejenega časa, v potopljenih dimenzijah, priteg vzporednic, silni priteg, vrtinec volje, zagon in zamah, pobeg. Nova Zemlja na mestu stare, toda brez delfinov.

Potem en sam presenetljiv glas, presenetljivo jasen:

»To vazo vam pošilja Kampanja za rešitev ljudi. Želimo vam srečno.«

In zvok dolgih, težkih, čudovito sivih teles, ki izginjajo v neznane, nepremerjene globine in se tiho hihitajo.

Triintrideseto poglavje

Zvečer sta ostala Zunaj in gledala televizijo v Norišnici.

»Tole sem hotel, da bi videla,« je rekel Pametni Wonko, ko so bila spet na vrsti poročila, »moj stari kolega. V vajini deželi je na neki preiskavi. Le glejta.«

Bila je konferenca za tisk.

»Bojim se, da v tem trenutku ne bi mogel komentirati vzdevka Bog dežja, za nas je to primer spontanega parakavzalnega meteorološkega fenomena.«

»Bi lahko povedali, kaj to pomeni?«

»Ne vem še natanko. Da se razumemo. Če najdemo nekaj, česar ne razumemo, potem temu najrajši damo ime, ki ga vi ne razumete oziroma niti ne znate izgovoriti. Hočem reči, če bi vam kar pustili, da mu pravite Bog dežja, potem bi to pomenilo, da vi nekaj veste, mi pa ne, to pa, se bojim, ne gre.

Ne, najprej moramo najti ime, ki pove, da je to naše, ne vaše, potem pa se lotimo načina, kako bi dokazali, da to ni tisto, kar pravite vi, ampak tisto, kar pravimo mi.

In če se slučajno pokaže, da ste imeli prav, se še vedno motite, ker bomo mi preprosto obesili nanj besedo... ee, 'supranormalen...' - ne paranormalen ali nadnaraven, ker za to dvoje mislite, da že veste, kaj pomenita; ne, to bo 'supranormalni inkrementalni induktor padavin'. Najbrž bomo kam vtaknili še kak 'kvazi', da bomo bolj varni. Bog dežja! Uh, take neumnosti še nisem slišal. Priznam pa, da me ne boste videli skupaj z njim na počitnicah. Hvala, za zdaj bi bilo to vse, samo še Wonku bi rekel Zdravo!, če slučajno gleda.«

Štiriintrideseto poglavje

Na poti domov je poleg njiju sedela ženska, ki ju je čudno ogledovala.

Tiho sta se pogovarjala.

»Še vedno moram zvedeti,« je rekla Fenchurch, »in močan občutek imam, da veš nekaj, česar mi nočeš povedati.«

Arthur je globoko vzdihnil in izvlekel kos papirja.

»Imaš svinčnik?« je vprašal. Pobrskala je in ga našla.

»Kaj pa počneš, ljubček?« se je pozanimala, ko se je že dvajset minut mrščil, grizel svinčnik, čečkal po papirju, črtal, spet čečkal, spet grizel svinčnik in si jezno godel.

»Skušam se spomniti naslova, ki mi ga je nekdo dal.«

»Koliko enostavnejše bi bilo tvoje življenje,« je rekla, »če bi si kupil notes.«

Nazadnje ji je izročil list.

»Ti pazi nanj,« je rekel.

Ogledala si ga je. Med vsemi kračami in črtanji je bilo videti besede. »Gorovje Quentulusa Quazgarja. Sevorbeupstry. Planet Preliumtarn. Sonce Zarss. Galaktični odsek QQ7 J Gamma.«

»In kaj je tam?«

»Baje,« je povedal, »poslednje božje sporočilo stvarstvu.«

»To se pa sliši že bolje,« je rekla Fenchurch. »Kako pa prideva tja?«

»A res hočeš...?«

»Ja,« je odločno prikimala Fenchurch, »res hočem zvedeti.«

Arthur je pogledal skozi opraskano pleksijevo okence v jasno nebo.

»Oprostite,« se je na lepem oglasila ženska, ki ju je čudno ogledovala, »upam, da se vam ne bo zdelo nevljudno. Tile dolgi poleti so tako dolgočasni in rada se s kom pomenim. Ime mi je Enid Kapelsen, iz Bostona. Povejte, ali veliko letate?«

Petintrideseto poglavje

Odšla sta v Arthurjevo hišo na Zahodnem kraju, stlačila v torbo par brisač in še nekaj drugih malenkosti, potem pa sta se usedla in počela tisto, kar počne vsak galaktični štopar večino svojega časa.

Čakala sta, da bo prišel mimo leteči krožnik.

»Moj prijatelj je čakal petnajst let,« je povedal Arthur nekega večera, ko sta zgubljeno gledala v nebo.

»Kdo je bil to?«

»Neki Ford Prefect.«

Zalotil se je pri nečem, za kar je mislil, da se mu ne bo nikoli več primerilo.

Spraševal se je, kje je Ford Prefect.

Po izjemnem naključju sta bili drugo jutro v časopisu dve novici, prva je poročala o popolnoma neverjetnem pojavu letečega krožnika, druga pa o vrsti nepopisnih izgredov v krčmah.

Ford Prefect se je prikazal naslednji dan, imel je hudega mačka in se je pritožil, da se Arthur sploh ne oglasi po telefonu.

V resnici je bil videti prav hudo bolan, ne samo tako, kot da bi ga povlekli ritensko skozi živo mejo, ampak tako, kot bi hkrati povlekli še živo mejo ritensko skozi kombajn. Opotekel se je v Arthurjevo dnevno sobo, z zamahom roke odklonil ponujeno podporo, kar je bila napaka, ker je zaradi zamaha izgubil ravnotežje in ga je moral Arthur nazadnje zvleči na kavč.

»Hvala,« je rekel Ford, »najlepša hvala. Ali se ti...« je še dodal in se za tri ure pogreznil v spanec.

»... kaj sanja,« je nadaljeval na lepem, ko je spet oživel, »kako težko se je vtihotapiti v britansko telofonsko omrežje s Plejad? Vidim, da se ti ne, zato ti bom razložil,« je obljubil, »ampak ob veliki veliki skodeli črne kave, ki mi jo boš skuhal.«

Majavo je sledil Arthurju v kuhinjo.

»Trapaste telefonistke te kar naprej sprašujejo, odkod kličeš, in če si uslužen in rečeš, da iz Letchwortha, pravijo, da to pa že ne, če si na tej zvezi. Kaj pa počneš?«

»Črno kavo ti kuham.«

»Oh.« Slišati je bil nekam čudno razočaran. Zgubljeno se je razgledal po prostoru.

»Kaj pa je to?« je vprašal.

»Riževe hrustnice.«

»Pa to?«

»Paprika.«

»Aha,« je svečano rekel Ford in oboje spet odložil drugo na drugo, kar pa ni bilo dobro, zato je zložil vse skupaj v obratnem vrstnem redu, kar je bilo boljše.

»Malo me daje prostorski premik,« je povedal. »Kaj sem ti že pravil?«

»Da nisi klical iz Letchwortha.«

»Nisem. Tako sem tisti gospe tudi razložil. 'Jebi Letchworth,' sem rekel, 'če je taka. V resnici kličem z ogledne trgovske ladje Sirijske kibernetske korporacije, ki je trenutno na podsvetlobnem odseku poti med zvezdami, ki so vašemu svetu, četudi ne nujno tudi vam, draga gospa...' — Rekel sem 'draga gospa',« je pojasnil Ford Prefect, »ker nisem hotel, da bi bila užaljena zaradi namiga, da je nevedna trapa...«

»Obzirno,« je menil Arthur Dent.

»Natanko tako,« je rekel Ford, »obzirno.«

Namrščil se je.

»Prostorski premik,« je potožil, »je smrt za odvisnike. Spet mi boš moral pomagati. O čem sem že govoril.«

»'Med zvezdami',« je ponovil Arthur, »'ki so vašemu svetu, četudi ne nujno tudi vam, draga gospa...'«

»'Znane kot Epsilon Plejade in Zeta Plejade',« je zmagoslavno zaključil Ford. »Blazna šala tak pogovor, kaj?«

»Tu imaš kavo.«

»Hvala, ne bom. 'Sploh pa,' sem ji rekel, 'vas morim s tem, namesto da bi poklical kar sam, kar bi tudi lahko, veste, ker imamo tu v Plejadah kar imenitne telefonske zveze, samo zato ker ta stiskaški pasji sin, ki vodi to mrhasto zvezdno ladjo, na vsak način hoče, da kličem na naslovnikov račun. Bi verjeli?'«

»In je?«

»Ne vem. Vmes je že prekinila,« je povedal Ford. »Tako! In kaj misliš,« je vprašal zagreto, »kaj sem storil potem?«

»Pojma nimam, Ford,« je odvrnil Arthur.

»Škoda,« je rekel Ford, »upal sem, da me boš lahko spomnil. Ti tipi mi grejo res na živce, veš. Pravo vesoljsko govno so, celo nebesno neskončnost gnjavijo s svojo avtomatsko ropotijo, ki nikoli ne dela, kot se spodobi, če pa že, potem počne stvari, ki jih noben trezen človek ne bi zahteval,« je besno dodal, »in potem zatuli bip, da je gotova!«

To je čisto res in je tudi zelo spoštovano mnenje širokega kroga pravilno mislečih ljudi, ki se v glavnem prepoznajo kot pravilno misleči ljudje prav po tem, da zastopajo to mnenje.

Štoparski vodnik po Galaksiji je v trenutku jasnovidne razsodnosti, ki skoraj nima primere v njegovem sedanjem obsegu petih milijonov devetstopetinsedemdeset tisoč petsto devetih strani, o izdelkih Sirijske kibernetske korporacije zapisal, da »nas občutek zmagoslavja ob tem, če smo katerega pripravili do delovanja, prav zlahka zaslepi, da ne prepoznamo njegove temeljne neuporabnosti.

Z drugimi besedami — in to je temeljno načelo, na katerem sloni vesoljni uspeh celotne Korporacije — z nebistvenimi konstrukcijskimi napakami je treba prikriti bistvene napake v sami zamisli.«

»In ta tip,« je penil Ford, »je bil na poti, da bi jih prodal še več! Na petletni odpravi, na kateri naj bi poiskal in raziskal neznane nove svetove in njihovim restavracijam, dvigalom in vinskim kletem prodal avtomatske sisteme za nadomestek glasbe! Če pa še nimajo restavracij, dvigal in vinskih kleti, naj bi umetno pospešil njihovo civilizacijsko rast, dokler jih hudiči ne bi imeli! Kje je zdaj kava!«

»Vrgel sem jo stran.«

»Potem pa skuhaj novo. Zdaj sem se spomnil, kaj sem storil potem. Rešil sem civilizacijo, kot jo poznamo. Saj sem vedel, da je bilo nekaj takega.«

Odločno se je opotekel nazaj v dnevno sobo, kjer se je očitno pogovarjal sam s seboj, se spotikal čez pohištvo in tulil bip bip.

Čez nekaj minut se mu je Arthur s svojim najspokojnejšim obrazom pridružil.

Ford je obstal.

»Kje si pa bil?« je hotel vedeti.

»Kuhal sem ti kavo,« je odvrnil Arthur, še vedno ves spokojen. Že davno je ugotovil, da lahko uspešno preživi Fordovo družbo samo, če si pripravi veliko zalogo spokojnih obrazov in jih kaže drugega za drugim.

»Zamudil si najboljše!« je popenil Ford. »Zamudil si, ko sem naskočil tipa! Zdaj ga bom moral pa še enkrat, vse znova!«

Samomorilsko se je vrgel na stol in ga polomil.

»Prejšnjikrat je bilo bolje,« je povedal poklapano in zamahnil proti drugemu polomljenemu stolu, ki je ležal na jedilni mizi, povezan kot mumija.

»Vidim,« je rekel Arthur in s spokojnim očesom ošinil opasano polomijo, »ee, in kaj so te ledene kocke?«

»Kaj?« je zatulil Ford. »Kaj? Tudi to si zamudil? To je sistem za hibernacijo! Tipa sem vendar moral zamrzniti. Saj nisem mogel drugega, ne?«

»Najbrž res ne,« je menil Arthur s spokojnim glasom.

»Ne dotikaj se tega!!!« je zavreščal Ford.

Arthur je hotel samo odložiti telefonsko slušalko, ki je iz nekega skrivnostnega razloga ležala na mizi, nazaj na vilice, pa se je spokojno ustavil.

»Dobro,« je rekel Ford, ki se je že pomiril, »prisluhni.«

Arthur si je dvignil slušalko k ušesu.

»Napoved časa je,« je povedal.

»Bip bip bip,« je pojasnil Ford, »je natanko to, kar se zdaj razlega po vsej ladji, lump pa spi na ledu in kroži okoli malo znane lune Sesefras Magna. Londonska govoreča ura!«

»Razumem,« je pokimal Arthur in se odločil, da je čas za veliko vprašanje.

»Zakaj?« je vprašal spokojno.

»Z malo sreče,« je rekel Ford, »bodo zajebanci bankrotirali zaradi telefonskega računa.«

Ves prepoten se je vrgel na kavč.

»No ja,« je dodal, »kar dramatičen povratek, se ti ne zdi?«

Šestintrideseto poglavje

Ob letečem krožniku, s katerim se je pripeljal Ford Prefect kot slepi potnik, je obstal ves svet.

Tokrat je bilo nedvomno, brez pomote, brez halucinacij, brez skrivnostnih agentov Cie v vodnih zbiralnikih.

Končno je šlo zares. Čisto zares zares.

Spustil se je z božansko brezbrižnostjo do vsega pod seboj in je tako zmečkal lep kos najdražjega zazidalnega zemljišča na svetu, z njim vred pa tudi precej Harrodsove trgovske hiše.

Reč je bila orjaška, merila je skoraj miljo v premeru, vsaj tako so rekli, po barvi je bila motno siva, precej ožgana in obtolčena od nepreštevnih krutih bitk, ki jih je bila z divjimi silami pod lučjo sonc, neznanih človeškemu umu.

Odprla se je zračna zapora, iz katere se je spustila brv naravnost skozi Harrodsov prehrambeni oddelek, podrla Harveya Nichollsa in med smrtnim ječanjem trpinčene arhitekture prevrnila stolp Sheratonovega hotela.

Po dolgem, srce parajočem hreščanju in škripanju naprav v notranjosti ladje se je v odprtini pojavil velikanski, sto čevljev visok srebrni robot in zakoračil po brvi.

Vzdignil je roko.

»Prihajam v miru,« je rekel, po daljšem hreščanju pa je dodal, »peljite me k svojemu Kuščarju.«

Ford Prefect je seveda imel pripravljeno razlago za Arthurja, s katerim sta sedela pred televizorjem in spremljala nepretrgana mrzlična poročila, v katerih niso mogli povedati drugega, kot da je stvar napravila že toliko in toliko škode, ki je ocenjena na toliko in toliko milijard funtov in je pobila toliko in toliko ljudi, in potem spet vse znova in znova, kajti robot je samo stal, se rahlo majal in na kratko in nerazumljivo javljal napake v programu.

»Veš, ta robot prihaja iz starodavne demokracije ...«

»Misliš iz sveta kuščarjev?«

»Ne,« je odvrnil Ford, ki je bil zdaj že nekoliko treznejši in razumljivejši kot poprej, saj je moral vmes na silo pogoltniti kavo, »tako preprosto pa spet ne. To bi bilo preveč enostavno. Na njegovem svetu so ljudje ljudje. Kuščarji pa so voditelji. Ljudje sovražijo kuščarje in kuščarji vladajo ljudem.«

»Čudno,« je rekel Arthur, »sem pa mislil, da si omenil demokracijo.«

»Saj sem jo,« je rekel Ford. »Saj je.«

»Ja,« je začel Arthur in upal, da ne bo slišati preveč bedasto, »kako pa, da se ljudje ne znebijo kuščarjev?«

»Po pravici povedano, ne pride jim na misel,« je pojasnil Ford. »Vsi imajo volilno pravico, zato se jim zdi, da je vlada, ki so si jo izvolili, bolj ali manj vlada po njihovi želji.«

»Hočeš reči, da v resnici volijo kuščarje?«

»Oh seveda,« je zmignil Ford. »Jasno.«

»Ampak« — Arthur se je spet odločil za veliko vprašanje — »zakaj?«

»Če ne bi izvolili kuščarja,« je razložil Ford, »bi lahko prišel gor napačni kuščar. Imaš kaj džina?«

»Kaj?«

»Vprašal sem,« je povedal Ford in v glasu se je razodevala vse hujša stiska, »če imaš kaj džina.«

»Bom pogledal. Pripoveduj o teh kuščarjih.«

Ford je spet zmignil z rameni.

»Nekateri ljudje trdijo, da so kuščarji najboljše od vsega, kar jih je kdaj doletelo,« je omenil. »To je kajpak bedarija, popolna in brezupna bedarija, vendar jo je nekdo moral izreči.«

»Ampak to je grozno,« se je zavzel Arthur.

»Poslušaj, poba,« se je zjezil Ford, »če bi vsakič, ko sem slišal, kako se je en košček Vesolja ozrl na drug košček Vesolja in rekel 'To je grozno', dobil en altairski dolar, zdajle ne bi sedel tukaj kot limona, ki si išče džin. Pa nisem in zato sedim. Sploh pa, kaj že ves čas tako spokojno in debelo gledaš? Da nisi zaljubljen?«

Arthur je povedal, da je, in to s prav spokojnim glasom.

»V koga, ki ve, kje je džin? Jo bom videl?«

Videl jo je, ker je v tem trenutku vstopila Fenchurch s kupom časopisov, ki jih je šla iskat v vas. Osuplo je obstala pred razbitinami na mizi in pred razbitino z Betelgeze na kavču.

»Kje je džin?« jo je vprašal Ford. Arthurja pa: »Saj res, kaj je bilo pa s Trillian?«

»Ee, to je Fenchurch,« je v zadregi rekel Arthur. »S Trillian ni bilo nič, ti si jo moral videti zadnji.«

»Oh ja,« je zamahnil Ford, »z Zaphodom sta jo nekam pobrisala. Menda imata otroke ali kaj. Vsaj mislim,« je dodal, »da so otroci. Veš, Zaphod se je zelo umiril.«

»Res?« je rekel Arthur in se jadrno posvetil Fenchurch, da jo je rešil nakupov.

»Ja,« je pojasnil Ford, »vsaj ena od obeh glav je zdaj bolj trezna kot emu v kisu.«

»Arthur, kdo je to?« je vprašala Fenchurch.

»Ford Prefect,« je povedal Arthur. »Mogoče sem ga kdaj mimogrede omenil.«

Sedemintrideseto poglavje

Tri dni in noči je orjaški srebrni robot stal razkoračen nad ruševinami Knightsbridgea, v tihi odrevenelosti se je rahlo majal sem ter tja in si skušal razjasniti številne stvari.

Obiskovale so ga vladne delegacije, celi tovori besnih novinarjev so se po etru medsebojno intervjuvali, kaj mislijo o vsem skupaj, eskadrilja lovcev bombnikov ga je klavrno poskusila napasti — od nikoder pa ni bilo kuščarjev. Zaman se je oziral po obzorju.

Najveličastnejši je bil ponoči, ko so ga osvetljevale televizijske ekipe, ki so brez odmora poročale s prizorišča, kako se še vedno ni nič zgodilo.

Razmišljal je in razmišljal in se navsezadnje odločil.

Moral bo razposlati pomožne robote.

Na to bi bil moral pomisliti že prej, pa je imel preveč problemov.

Mali leteči roboti so neko popoldne pricvilili skozi zaporo kot strašen roj kovine. Razpršili so se po okolici, besno napadli nekatere stvari in branili druge.

Eden je nazadnje našel prodajalno domačih živali, kjer je bilo tudi nekaj plazilcev, in jo pri priči tako ogorčeno obranil v imenu demokracije, da je v širšem okolišu ostalo le malo živega. Stvari so se zasukale v drugo smer, ko je četica letečih cvilakov odkrila živalski vrt v Regentskem parku in v njem Hišo plazilcev.

Ker jih je napaka s prodajalno le naučila previdnosti, so leteči svedri in rezljače pripeljali srebrnemu robotu nekaj večjih in debelejših igvan, da bi imel z njimi pogovore na najvišji ravni.

Čez čas je robot oznanil svetu, da so se navzlic odprti, široki in odkriti izmenjavi mnenj pogovori izjalovili, da so plazilci odstavljeni in da bo on sam odpotoval na kratek oddih, za katerega si je, kdove zakaj, izbral Bournemouth.

Ford Prefect, ki je vse to gledal po televiziji, je pokimal, se zarežal in si privoščil še eno pivo.

Takoj so se začele priprave za odhod.

Leteča orodja so cvilila in žagala in vrtala in varila ves dan in vso noč in do jutra, o čudo, zgradila orjaški premični oder, ki je takoj odškripal proti zahodu po nekaj cestah hkrati, robot pa je stal na njem v posebnem oporju.

Vozilo se je v brenčečem roju letečih služabnikov in helikopterjev ter v spremstvu poročevalskih avtobusov počasi pomikalo proti zahodu kot nenavaden pustni sprevod in si tako izkrčilo pot do Bournemoutha, kjer se je robot izvil iz njegovega objema in se za deset dni ulegel na plažo.

To je bila kajpak daleč najbolj napeta stvar, ki se je kdaj zgodila v Bournemouthu.

Vsak dan so se okrog ograje, ki so jo leteča orodja zakoličila in čuvala kot robotovo področje za oddih, zbirali ljudje, da bi videli, kaj počne.

Počel pa ni nič. Ležal je na plaži. Ležal je nekoliko nerodno z nosom v pesku.

Prav novinarju krajevnega časopisa se je nekega poznega večera posrečilo nekaj, kar se ni posrečilo nikomur na svetu: z enim od robotskih orodij, ki so stražila ograjo, je imel kratek in razumljiv pogovor.

To je bil izjemen podvig.

»Čutim, da se v tem skriva dobra štorija,« mu je zaupal ob cigareti, ki sta si jo delila skozi jekleno mrežo, »manjka ji samo malo lokalne barve. Tule imam nekaj vprašanj,« je nadaljeval in pobrskal po notranjem žepu, »mogoče bi jih ti lahko spravil do njega, kakorkoli mu že pravite, da bi jih na hitro preletel.«

Mali leteči izvijač je rekel, da bo videl, kaj se da storiti, in je odbrenčal.

Odgovora nikoli ni bilo.

Začuda pa so se vprašanja na tistem koščku papirja bolj ali manj natanko ujemala z vprašanji, ki so tačas krožila skozi mogočne velikoserijske in od bitk razrahljane robotove možgane. Bila so tale:

»Kako se počutite kot robot?«

»Kako se počutite kot obiskovalec iz vesolja?«

»Kako vam je všeč Bournemouth?«

Zgodaj naslednjega dne je začelo spremstvo pospravljati stvari in v nekaj dneh je postalo jasno, da se robot pripravlja na dokončno slovo.

»Stvar je v tem,« je rekla Fenchurch Fordu, »ali nas lahko spraviš na krov?«

Ford je divje pogledal na uro.

»Nekaj nujnih nedokončanih opravkov me še čaka,« je vzkliknil.

Osemintrideseto poglavje

Množica je pritiskala k orjaški srebrni ladji, kolikor je mogla, prav blizu pa ni prišla. Območje so ogradili in stražili mali leteči strojčki. Okoli ograje je bila razpostavljena vojska, ki niti za las ni mogla predreti ograje, bila pa je trdno odločena, da tudi nihče drug ne bo prodrl skoz njene vrste. Vojsko je obdajal policijski kordon: ali zato, da bi varoval ljudstvo pred vojsko ali vojsko pred ljudstvom, ali pa zato, da bi zagotovil diplomatsko nedotakljivost ladje in preprečil, da bi jo oglobili za napačno parkiranje — to je bilo popolnoma nejasno in predmet številnih razprav.

Notranja ograja je bila že odstranjena. Vojska se je nelagodno prestopala, saj ni vedela, kako naj se obnaša ob dejstvu, da se bo razlog za njeno prisotnost meni nič tebi nič vzdignil in odfrčal.

Orjaški robot se je odmajal v ladjo okrog poldne, zdaj pa je bila ura pet in ga ni bilo več na spregled. Dosti pa je bilo slišati - obilo škripanja in ropotanja, prave simfonije tisočerih zahrbtnih okvar v ladijskih napravah; vendar se je ozračje tesnobnega pričakovanja širilo v množici predvsem zato, ker so vsi s tesnobo pričakovali, da bodo razočarani. V njihova življenja je vstopila ta čudovita neverjetna stvar, zdaj pa se je pripravljala, da bo odšla in jih kar tako pustila.

Dva v množici sta še posebej vneto pestovala ta občutek. Arthur in Fenchurch sta se zaskrbljeno ozirala okrog sebe, pa nikjer nista opazila Forda Prefecta, opazila nista niti najneznatnejšega znamenja, da bi nameraval biti tu.

»Koliko pa je zanesljiv?« je vprašala Fenchurch z obupanim glasom.

»Zanesljiv?« se je zavzel Arthur. Votlo se je zasmejal. »Kako plitev je ocean?« je rekel. »Kako hladno je sonce?«

Na krov so spravljali še poslednje dele robotovega premičnega odra, nekaj preostalih kosov jeklene ograje pa so zložili ob vznožju brvi, kjer je čakala na isto pot. Vojaki na straži pred brvjo so se važno mrščili, po zraku so letela povelja, v naglici so se sestajali štabi, vendar se ni dalo storiti prav nič.

Obupano in brez posebnega načrta sta se Arthur in Fenchurch začela riniti skozi množico, ker pa se je enako skušala preriniti skozi množico vsa množica, ju to ni pripeljalo nikamor.

In v nekaj minutah je ostalo na tleh manj kot nič ladijske robe, še ograja je bila do poslednjega členka na krovu. Par letečih rezljač in vodnih tehtnic je očitno še zadnjič pregledal prostor okrog ladje, nato pa so s predirljivim cviljenjem izginile skozi orjaško zaporo.

Minilo je še nekaj sekund.

Pesem mehanskih okvar v ladji je postala še glasnejša in velikanska jeklena brv se je prav počasi in mukoma začela vzdigovati iz Harrodsovega prehrambenega oddelka. Spremljal jo je glas tisočerih tesnobno napetih ljudi, ki so se čutili popolnoma prezrti.

»Čakajte!«

To je bevsknil megafon iz taksija, ki se je cvileč ustavil ob robu nagnetene množice.

»Prišlo je,« je lajal megafon, »do pomembnega znanstvenega vdora. Pro. Prodora,« se je popravil. Vrata so se treskoma odprla in iz vozila je skočil možic v beli halji, po rodu od nekod iz soseščine Betelgeze.

»Čakajte!« je spet zavpil in tokrat zamahnil s debelo črno paličko z lučkami. Lučke so na kratko pomežiknile, brv je zastala in se ubogljivo, kot so ji velevali signali s Palca (za katerega si polovica elektronskih inženirjev Galaksije brez prestanka izmišljuje nove načine, kako bi preglušili njegove signale, medtem ko si druga polovica brez prestanka izmišljuje nove načine, kako bi preglušili glušilne signale), spet začela škripaje spuščati.

Ford Prefect je pograbil svoj megafon in začel skozenj tuliti v množico.

»Prostor,« je vpil, »prostor, prosim, gre za pomemben znanstveni prodor. Ti in ti, pomagajta prinesti naprave iz taksija.«

Popolnoma naključno je pokazal na Arthurja in Fenchurch, ki sta se izkopala iz gneče in se nestrpno pognala k avtu.

»V redu, potrebujemo prehod, prosim, za pomembno znanstveno opremo,« je grmel Ford. »Vsi ostanite mirni, za vse je poskrbljeno, nič ne bo videti. Gre samo za pomemben znanstveni prodor. Ostanite mirni. Pomembni znanstveni aparati. Napravite prostor.«

Lačna vznemirjenja in hvaležna za to nenadejano odrešitev od neizpolnjenih pričakovanj se je množica navdušeno razprla in jim napravila pot.

Arthur je bil nemalo presenečen, ko je videl, kaj piše na škatlah s pomembno znanstveno opremo v taksijevem prtljažniku.

»Vrzi svoj plašč čeznje,« je naročil Fenchurch, ko ji je podal prve škatle. Jadrno je izvlekel iz avta nakupovalni voziček, ki je bil stlačen na zadnje sedeže. Voziček je zropotal na tla in skupaj sta ga naložila s škatlami.

»Napravite prehod, prosim,« je spet zavpil Ford. »Vse je pod ustreznim znanstvenim nadzorom.«

»Rekel je, da boste že vi plačali,« je rekel voznik Arthurju, ki je hitro izvlekel nekaj bankovcev in mu jih podal. Iz daljave so se zaslišale policijske sirene.

»Umaknite se na to stran,« je ukazoval Ford, »pa se nikomur ne bo nič zgodilo.«

Množica je valovila in se zapirala za njimi, kakor so z vso ihto rinili in vlekli ropotajoči voziček čez podrtije k brvi.

»Že v redu,« je tulil Ford. »Nič ne bo videti, vse je že mimo. To se sploh ni zgodilo.«

»Spustite nas skozi,« je grmel policijski megafon iz ozadja. »Gre za vdor in vlom, napravite prostor.«

»Prodor,« jih je skušal prevpiti Ford. »Znanstveni prodor!«

»Policija! Napravite prostor!«

»Znanstveni aparati! Napravite prostor!«

»Policija! Spustite nas skozi!«

»Walkmani!« je zatulil Ford in potegnil iz žepa pol ducata miniaturnih kasetnikov ter jih vrgel v množico. S tem so si pridobili nekaj sekund veličastne zmede, da so spravili voziček do brvi in ga vzdignili na njen rob.

»Držita se,« je zamrmral Ford in spustil gumb na elektronskem palcu. Orjaška brv pod njimi je zadrhtela in se počasi in ječe začela vzdigovati.

»OK, otročička,« je rekel, ko je valujoča množica ostala pod njimi in so se po nagnjeni brvi prebili v ladijski trebuh, »kaže, da smo na poti.«

Devetintrideseto poglavje

Arthurju Dentu je šlo na živce, da ga kar naprej prebuja pokanje pušk.

Pazljivo, da ne bi prebudil Fenchurch, ki je navzlic vsemu trdno spala, je smuknil iz pomožne zračne zapore, v kateri sta si uredila brlog, se spustil po lestvički in se čemerno odpravil po hodnikih.

Hodniki so bili klavstrofobični in temačni, razsvetljava je zoprno brenčala.

Pa ni bilo to.

Obstal je in se stisnil k steni, ko je z odurno ostrim vreščanjem priletel po mračnem hodniku vrtalni strojček in se kot zbegana čebela zaletaval v stene.

Tudi to ni bilo.

Prerinil se je mimo debelih zapornih vrat in se znašel v večjem hodniku. Z enega konca se je po hodniku privalil pekoč dim, zato se je odpravil v nasprotno smer.

Prišel je do opazovalnega zaslona, ki je bil vdelan v steno pod ploščo kaljenega, pa kljub temu grdo opraskanega pleksija.

»Ali bi ga, prosim, malo utišal?« je rekel Fordu Prefectu, čepečemu pred zaslonom sredi skladovnic opreme za video, ki jo je bil vzel iz izložbe na Tottenhamski cesti, potem ko je najprej vrgel vanjo manjšo opeko, za sabo pa je imel nemarno velik kup praznih pločevink za pivo.

»Ššššt!« je siknil Ford, ki je kot obseden bolščal v zaslon. Gledal je Sedem veličastnih.

»Samo trenutek,« je rekel Arthur.

»Ne!« je zavpil Ford. »Ravno zdaj bo najboljši del! Poslušaj, končno sem spravil vse v red, napetosti, frekvence, pretvorbo vrstic, skratka vse, in zdajle bo najboljši del!«

Z vzdihom in glavobolom je Arthur prisedel in počakal na najboljši del. Fordove vzklike in vriske je prenesel karseda spokojno.

»Ford,« se je oglasil čez čas, ko je bilo vse mimo in je Ford začel brskati po kupu kaset za posnetkom Casablance, »kako to, da si...«

»Tale je pa tisti,« je povedal Ford. »Zaradi tega sem prišel nazaj. A si lahko misliš, da nikoli nisem videl vsega. Zmeraj sem zgrešil konec. Tisto noč, preden so prišli Vogoni, sem si spet ogledal prvo polovico. In ko so pognali vse skupaj v zrak, sem že mislil, da nikoli ne bom videl konca. Saj res, kaj pa je bilo potem z vso to rečjo?«

»Življenje pač,« je rekel Arthur in si vzel pivo iz novega zavitka.

»Aha, to,« je pokimal Ford, »sem si mislil, da bo kaj takega. Meni je ljubše tole,« je rekel, ko se je na zaslonu prikazal Rickov bar. »Kako to, da sem kaj?«

»Kaj?«

»Začel si, 'kako to, da si...'«

»Kako to, če ti je Zemlja tako zoprna, da si... oh, saj ni važno, rajši glejva film.«

»Natanko tako,« je rekel Ford.

Štirideseto poglavje

Le malo imamo še povedati.

Onkraj tega, kar je bilo nekoč znano pod imenom Brezmejna Svetlopolja Flanuxa, dokler niso za njimi odkrili Sivoprisilnih Fevdov Saxaquina, se razprostirajo Sivoprisilni Fevdi Saxaquina.

In sredi Sivoprisilnih Fevdov Saxaquina leži zvezda Zarrs, okoli katere kroži planet Preliumtarn, na njem pa je dežela Sevorbeupstry, in prav v deželo Sevorbeupstry sta nazadnje prispela Arthur in Fenchurch, že nekoliko utrujena od vožnje.

In v deželi Sevorbeupstry sta prišla do Velike Rdeče planjave Rars, ki jo na južni strani zapira gorovje Quentulusa Quazgarja, na odročni strani tega gorovja pa naj bi, po besedah umirajočega Praka, v trideset čevljev visokih ognjenih črkah stalo Poslednje božje sporočilo stvarstvu.

Po Prakovih besedah, če Arthurja spomin ni varal, straži ta kraj Lajestični Vantrašel iz Loba, in tako je, v določenem smislu, tudi bilo. To je bil možic v čudnem klobuku, ki jima je prodal vstopnici.

»Držita se leve, prosim,« je naročil, »ves čas leve.« In je odbrzel na majhnem skuterju.

Spoznala sta, da nista prva, ki se podajata na to pot, kajti cesta, ki je tekla po levi okrog Velike planjave, je bila dobro izhojena, ob njej pa so stale številne utice. V eni sta kupila škatlo sladkorne strdi iz peči v gorski jami, ki jo ogreva ogenj črk Poslednjega božjega sporočila stvarstvu. Pri drugi sta kupila nekaj razglednic. Črke na njih so bile razmazane s pršilcem za barvo, »da ne bi pokvarili velikega presenečenja!«, kot je pisalo na zadnji strani.

»Ali veste, kaj piše v sporočilu?« sta vprašala zgubano starčico v utici.

»Oh seveda,« je veselo zapiskala, »oh seveda!«

Pomahala jima je v slovo.

Vsakih dvajset milj ali kaj takega je stala kamnita kočica s prhami in stranišči, vendar je bila pot naporna, visoko sonce je žgalo na Veliko rdečo planjavo, ki je migotala od vročine.

»Ali bi se dalo,« je vprašal Arthur pri eni večjih utic, »najeti tak majhen skuter? Tak, kot ga je imel Lajestični Vantrakajvemkajže.«

»Skuter,« je rekla mala gospa, ki je prodajala sladoled, »se za pravega romarja ne spodobi.«

»Oh, nič hudega,« je rekla Fenchurch, »saj nisva čisto prava romarja. Samo pogledat sva prišla.«

»Potem se pa kar obrnita,« je rekla strogo mala gospa, in ko se nista mogla odločiti, jima je prodala še par slamnikov Poslednjega sporočila in fotografijo, na kateri sta stala tesno objeta na Veliki rdeči planjavi Rars.

V senci ute sta spila še nekaj sodavic, potem pa sta se podala naprej po vročem soncu.

»Zmanjkalo nama bo sladoleda,« je rekla Fenchurch čez nekaj milj. »Lahko greva do naslednje ute, ali pa se vrneva k zadnji, ki je bližja, samo potem bova morala še enkrat do sem.«

Pogledovala sta naprej, k črni pikici, ki je migotala v vročem zraku, pa spet nazaj. Odločila sta se, da gresta naprej.

Očitno nista bila prva na tej poti, pokazalo pa se je, da tudi zdaj nista edina romarja.

Nekoliko pred njima se je vlekla po tleh okorna nizka postava, mukoma se je zdaj opotekala zdaj plazila.

Premikala se je tako počasi, da sta jo prav kmalu dohitela in opazila, da je pokrita z obrabljeno, ožgano in obtolčeno kovino.

Ko ju je opazila, je zaječala in se zgrudila v izsušeni, razbeljeni prah.

»Toliko časa že,« je ječala, »oh, toliko časa. In toliko bolečine, toliko in tako dolgo časa trpeti. Z vsakim posebej bi še šlo. Ampak oboje skupaj me je podrlo. O, že spet ti?«

»Marvin?« je zinil Arthur in pokleknil k njemu. »Si to ti?«

»Ti si imel vedno,« je zastokal robot, ki ga je bila samo še lupina, »tako superinteligentna vprašanja, mar ne?«

»Kaj je to?« je šepnila Fenchurch zaskrbljeno, počenila k Arthurju in ga prijela za roko. »Nekakšen star prijatelj,« je povedal Arthur. »V...«

»Prijatelj!« je vzneseno zakrakal robot. Beseda je izzvenela v nekakšno pokljanje in iz ust so se mu usuli drobci rje. »Morata mi oprostiti za trenutek, da se poskusim spomniti, kaj že pomeni ta beseda. Moji spominski skladi niso več kot nekoč, vesta, in vsako besedo, ki nekaj grilijonov let ni v rabi, pospravim dol v pomožno enoto. Ah, že prihaja.«

Robotova glava se je malo privzdignila, kot da premišljuje.

»Hmmm,« je rekel, »kakšen čuden pojem.«

Še malo je pomislil.

»Ne,« je rekel nazadnje, »mislim, da takega nikoli nisem srečal. Žal, tu vama ne morem pomagati.«

S kolenom je klavrno popraskal po prahu, potem pa se je poskusil obrniti, da bi se oprl na skrivljene komolce.

»Imata mogoče kako poslednje naročilo, da ga opravim za vaju?« je vprašal z nekakšnim votlim škripanjem. »Da vama mogoče poberem košček papirja? Ali pa mogoče,« je nadaljeval, »da vama odprem vrata?«

Glava je zaškrtala na zarjavelih vratnih ležajih in se počasi zasukala, kot da preiskuje daljno obzorje.

»Kaže, da trenutno ni nikjer nobenih vrat,« je rekel, »ampak prepričan sem, da jih bo že kdo postavil, če le dovolj dolgo počakamo. In potem,« je dodal in spet počasi zasukal glavo, da je bil obrnjen k Arthurju, »vama jih lahko odprem. Čakati sem navajen, vesta.«

»Arthur,« mu je Fenchurch ostro siknila na uho, »o tem mi nisi nič povedal. Kaj si storil temu ubogemu bitju?«

»Nič,« je žalostno odkimal Arthur, »vedno je bil tak ...«

»Ha!« je usekal Marvin. »Ha!« je ponovil. »Kaj pa ti veš o vedno? Ti boš pravil 'vedno' meni, ki sem zaradi bedastih opravkov, po katerih me je tvoja organska vrsta kar naprej pošiljala po času tja in nazaj, zdaj že sedemintridesetkrat starejši od samega Vesolja? Izbiraj svoje besede malo bolj pazljivo,« je pokašljal, »in obzirno.«

Prekrehal se je skozi krčevit kašelj in nadaljeval.

»Pustita me,« je rekel, »pojdita naprej, pustita me, da se mučim na tej svoji poti. Moj čas je končno prišel. Moj tek gre k cilju. V celem pričakujem,« je rekel in jima z zlomljenim prstom odmignil, naj le gresta, »da bom prispel zadnji. To bi bilo primerno. Tule sem, razum velik kot...«

Zgrabila sta ga medse, četudi se je s šibkimi močmi upiral in ju zmerjal. Kovina je bila tako razgreta, da sta si skoraj opekla prste, tehtal pa je presenetljivo malo in kar obvisel jima je na rokah.

Odnesla sta ga s seboj po poti, ki je tekla po levi strani Velike rdeče planjave Rars proti vencu gorovja Quentulusa Quazgarja.

Arthur je poskušal vse skupaj razložiti Fenchurch, pa ga je vedno znova prekinilo Marvinovo žalobno kibernetično besnenje.

Pogledala sta, če bi mu pri prodajalnicah lahko priskrbela nadomestne dele in malo blažilnega olja, pa ni maral ničesar.

»Saj sem že ves iz nadomestnih delov,« je godrnjal.

»Pustita me!« je zmerjal.

»Sleherni moj del,« je stokal, »je bil zamenjan že vsaj petdesetkrat ... razen...« Zdelo se je, kot da se je za trenutek neopazno razvedril. Glava mu je opletala med njima, ko se je skušal spomniti. »Se spomniš, ko si me prvič srečal,« je končno rekel Arthurju. »Imel sem umsko skrajno zahtevno nalogo, naj vaju pripeljem na most. Takrat sem ti omenil to grozno bolečino v vseh diodah na levi strani. In da sem prosil, naj jih zamenjajo, pa jih niso?«

Preden je nadaljeval, je napravil daljši premor, medtem ko sta ga onadva nosila dalje pod žgočim soncem, ki se je komaj kaj premaknilo na nebu, kaj šele, da bi zašlo.

»Poglejmo, če bosta uganila,« je povzel, ko je presodil, da je bil premor že dovolj neprijeten, »katerih mojih delov niso nikoli zamenjali? No dajta, poskusita uganiti.

Uh,« je še dodal, »uh, uh, uh, uh, uh.«

*

Končno sta popotnika prispela do poslednje utice, odložila sta Marvina na tla medse in si odpočila v senci. Fenchurch je kupila za Russella zapestne gumbe, v katere so bili vdelani zglajeni kamenčki z gorovja Quentulusa Quazgarja, prav izpod ognjenih črk, v katerih je izpisano Poslednje božje sporočilo stvarstvu.

Arthur je listal po polički z nabožnim tiskom, z malimi meditacijami o pomenu Sporočila.

»Pripravljena?« je vprašal Fenchurch, ki je prikimala.

Prijela sta Marvina in ga vzdignila.

Zavili so okoli vznožja Quentulusovega gorovja in že se je prikazalo Sporočilo v žarečih črkah vzdolž grebena. V bližini je bila razgledna točka, velika skala z ograjico na vrhu, ki je bila obrnjena prav proti sporočilu, in z nje je bil pogled res dober. Imela je celo majhen teleskop na kovanec, da ste si lahko podrobno ogledali črke, vendar ga nihče ni uporabljal, ker so črke žarele s takšnim božanskim sijajem, da bi, gledane skozi teleskop, resno poškodovale mrežnico in vidni živec.

Zamaknjeno sta strmela v Poslednje božje sporočilo stvarstvu in počasi in nezadržno ju je napolnilo silno občutje miru, občutje dokončnega in popolnega razumevanja.

Fenchurch je vzdihnila. »Ja,« je rekla, »to je bilo.«

Tako sta stala in gledala celih deset minut, preden sta se zavedela, da je Marvin, ki jima je visel na rokah, v težavah. Robot ni mogel več vzdigniti glave in ni prebral sporočila. Vzdignila sta mu jo, pa se je potožil, da mu vidno vezje skoraj ne deluje več.

Poiskala sta kovanec in mu pomagala k teleskopu. Jezil se je in ju zmerjal, vendar sta mu vseeno pomagala, da si je ogledal črko za črko. Prva je bila »o«, druga »p«. Sledil je »r«, pa »a«, nato »v« in »i«.

Marvin si je moral malo odpočiti.

Čez nekaj trenutkov so nadaljevali, pokazala sta mu »č«, »u«, »j«, »e«, »m« in »o«.

Naslednji dve besedi sta bili kratki, »se« in »za«. Zadnja pa je bila dolga in Marvin je potreboval še malo počitka, preden se je je lotil.

Začela se je z »n«, potem je bil »e« pa »v« in »š«. Sledili so »e«, »č« in »n«.

Po oddihu je Marvin zbral moči za poslednji napor.

Prebral je »o«, potem »s« in »t« in nazadnje še poslednji »i« in jima omahnil v naročje.

»Mislim,« je zamrmral čez čas, prišlo mu je globoko iz grla, hudo načetega od rje, »da mi je dobro delo.«

In lučki v očeh sta mu ugasnili absolutno zadnjikrat.

Na srečo je bila blizu stojnica, kjer so tipi z zelenimi krili izposojali majhne skuterje.

Epilog

Eden največjih dobrotnikov vsega živega je bil mož, ki ni imel obstanka pri svojem poslu.

Bleščeč um?

Prav gotovo.

Eden najprodornejših genetskih inženirjev svoje in sploh vseh generacij, vključno s tistimi, ki jih je sam ustvaril?

Nedvomno.

Problem je bil v tem, da so ga daleč preveč zanimale stvari, ki ga ne bi smele, oziroma, kot so mu govorili, vsaj ne zdaj.

Bil je tudi, deloma prav zato, precej jezljive sorte.

Ko so tako njegov planet ogrozili strašni osvajalci, ki so bili sicer še daleč, so se pa naglo bližali, so njega, Blarta Versenwalda III (ime mu je bilo Blart Versemvald III, kar sicer ni neposredno pomembno, je pa prav zanimivo, ker — no, saj ni važno, tako mu je bilo pač ime, zakaj je to zanimivo, pa se lahko pomenimo kdaj drugič) gospodarji njegove rase poslali v zastraženo samoto z ukazom, naj napravi načrte za pleme obsedenih super bojevnikov, ki bodo zaustavili in uničili grozne osvajalce. Ukazali so, naj napravi to hitro, in rekli še »Skoncentriraj se!«

Tako je sedel pri oknu in gledal ven na poletno trato in načrtoval in načrtoval in načrtoval, pri tem pa ga je neizogibno zmotilo to in ono, tako da je do trenutka, ko so bili zavojevalci že praktično v orbiti okoli planeta, prišel na dan z izjemno novo sorto super muhe, ki si je znala sama, brez tuje pomoči, najti pot skozi odprto polovico polodprtega okna, poleg tega pa še z izključilom za otroke. Slavje ob predstavitvi teh izrednih dosežkov je bilo obsojeno na kratek vek zaradi bližajočega se razdejanja, saj so osvajalske ladje že pristajale. Ampak čudo: strašni osvajalci, ki so bili kot večina bojevitih ras na pohodu samo zato, ker so imeli težave doma, so osupnili ob Versenwaldovih izjemnih dosežkih, pridružili so se slavju in se takoj dali pregovoriti, da so podpisali vrsto širokopoteznih gospodarskih sporazumov in program kulturne izmenjave. In v presenetljivem nasprotju z običajno prakso v tovrstnih zadevah so vsi prizadeti poslej še dolgo in srečno živeli.

Ta zgodba je imela tudi poduk, ki pa je kronistu trenutno ušel iz spomina.

Spremna beseda

Štoparski vodnik po Galaksiji Douglasa Adamsa, »trilogija v štirih knjigah«, kot ga je nekje označil avtor, se je prvič pojavil leta 1978 na BBC kot radijska nadaljevanka in dosegel izreden uspeh. Po številnih ponovitvah je izšel posnetek še na ploščah in kasetah, v naslednjih petih letih pa je avtor (rojen leta 1952) postopoma pripravil tudi razširjeno knjižno izdajo v štirih delih, ki je takoj postala svetovna uspešnica.

V recenziji knjižne izdaje Vodnika je Sunday Times zapisal: »Snov, iz katere rastejo kulti«. Oznaka ima v tej zvezi poseben, skoraj merljiv pomen: kazalci kultne odmevnosti so klubi privržencev s spremljajočo (sub)kulturo, prodor citatov in rekel v vsakdanjo rabo in nazadnje tudi poplava drobnih fetišev, od spominkarskih figuric do napisov na majicah. Pojav je nemara najočitnejši pri stripu, z razponom od Supermana do Alana Forda in Asteriksa. Tudi v znanstveni fantastiki obstaja nekaj del, ki so dosegla takšen odziv, da lahko govorimo o spremljevalnem kultu. Primeri so Galaktična tetralogija Isaaca Asimova, Clarkova Odiseja 2001 in Herbertova Sipina, še več pa jih je v sorodni fantazijski literaturi, ki je pri nas manj znana in kjer gotovo prednjači Tolkienov Hobit in njegova izpeljava v Gospodarju prstana. Četudi so močno različna, najdemo v večini teh del prepričljive, v sebi logično sklenjene svetove z bogato zgodovino ali mitologijo in junake oziroma ideale, s katerimi se je mogoče istiti.

Timesova napoved ni bila pretirana, Vodnik je že ustvaril subkulturo, četudi ne tako kričeče opazno kot v omenjenih primerih, kjer ima najbrž drugačen krog ljubiteljev. (V nekem programu za računalnik atari sem presenečen prebral naslov spremljevalnega komentarja Štoparski vodnik po Gfa-Basicu.) Postavlja se vprašanje, odkod tolikšna odmevnost. Okolje zgodbe je že dovolj prepričljivo in pestro, komaj pa bi lahko govorili o junaku, ki bi ga bralec privzel za ideal. Tudi sestavine pripovedi, ki nas pritegnejo ob prvem branju ali poslušanju, niso dovolj za trajen uspeh; napeto dogajanje z vedno novimi zapleti in nenadnimi obrati, pa izvirne in neskončno zabavne domislice, duhovit jezik, besedna in značajska komika — vse to so sredstva, ki zagotavljajo takojšen učinek, vendar se sama zase tudi hitro izrabijo. Pod prvim vtisom zabavne nanizanke skriva Vodnik večplastno, trdno povezano celoto, ki jo bomo najlaže razkrili v primerjavah z nekaterimi drugimi deli.

V presoji literarnih kvalitet bomo Vodnik soočili z delom, ki je celim generacijam mladih piscev z izbrušenim jezikom in slogom ter z mogočno in precizno načrtovano arhitekturo služilo kot učbenik in biblija, saj je ponudilo enega redkih možnih izhodov iz zagate klasičnega romana, v katerem je bilo že vse povedano: z Aleksandrijskim kvartetom Lawrencea Durrella. Primerjava razkrije nenavadno mnogo zunanjih podrobnosti: krajevni okvir, tu Galaksija, tam Aleksandrija, kot izjemna mešanica kultur, ras in običajev, z bogato zgodovino, ki se razkriva v toku pripovedi. Za oboje velja Durrellova oznaka Aleksandrije, ki je mesto neskončne opojnosti in »anus mundi« obenem. Junak pripovedi je obakrat nebogljen mlad Anglež, ki ga dogodki neusmiljeno potegnejo v svoj vrtinec, on pa lahko beleži samo drobce, ker mu gibalo dogajanja ostaja prikrito. Obakrat se v tretjem delu dejanje povnanji z elementi politične drame, medtem ko četrti del prinese junakovo odrešitev v ljubezni. Podobni so si tudi predstavniki protiigre: poteze Durrellovega Pursewardena, ki je »tak zanimiv prasec«, brez težav prepoznamo v Fordu in Zaphodu Beeblebroxu. Oba pisca druži tudi izdelan pripovedni slog. Skrb zanj je Durrell strnil v vprašanju: »Koliko različnih pridevnikov pa lahko uporabite za palmo?«. Zdi se, da je Adams postavljen celo pred hujše vprašanje: »Na koliko načinov lahko opišete črnino vesolja?«

Teh vzporednic ne gre razumeti kot dokaz, da šteje Adams Durrella za svojega učitelja ali vzornika, še manj seveda, da je skušal prevesti njegov vzorec v svoj okvir; skromni biografski podatki nam ne povedo niti tega. ali ga je sploh poznal in bral. Nemara gre samo za podobne sestavine v receptu za literarno uspešnico.

Seveda so razlike še vedno tehtnejše kot podobnosti: Kvartet je zasnovan na podrobnem načrtu, ki iz treh prerezov istega dogajanja iz različnih perspektivnih točk sestavi tri samostojne, a prepletene in dopolnjujoče se romane. Vodnik je zastavljen drugače, določa ga prvotni okvir radijske nadaljevanke, ki mora učinkovati (= zabavati) v vsakem svojem nadaljevanju posebej in mora zato ostajati pri linearnem poteku dogajanja. Drobec pripovedniške mojstrije je lahko le v tem, da se ta linija sklene v krog. Enotnost celote je dosežena na drugačni, lahko bi rekli mikroskopski ravni. Adams je mojster detajla, tu je njegova domišljija neizčrpna: in ti detajli povezujejo pripoved, ko se pojavljajo vedno znova, zdaj tu zdaj tam, vsakič v novi perspektivi.

Pač pa sta si deli spet blizu po psihoanalitičnem pristopu, ki ga Durrell sam priznava kot poglavitni element gradnje, prav tako pa je očiten pri Adamsu: ponavljajoči se motiv letenja, Prakova zgodba o razlogu in katedrala sovraštva so očitni primeri. Tudi večina najboljših komičnih domislic učinkuje prav s tem, da se dotika bralčevih podzavestnih želja, strahov in tabujev.

Vseskoz je v Vodniku očiten satirični element. Popotne dogodivščine po eksotičnih tujih deželah so, v literarni tradiciji Guliver- jevih potovanj in podobnih klasičnih del, vedno priložnost za satiro na domače, angleške in zemljanske razmere. Nič ni novega pod galaktičnimi sonci: skoraj ni človeške dejavnosti, ki se ne bi duhovito in zabavno zrcalila v pretekli ali sedanji praksi Galaksije, o kateri nas poučuje govoreči priročnik za štoparje. Ponuja se primerjava z drugo znano znanstvenofantastično satiro, z Lemovimi Zvezdnimi dnevniki Ijona Tihega. Tu je zamah šibe še širši in trši, saj je satira poglavitni namen pisanja, nekoliko bolj je poudarjena politična ost. Vendar učinkujejo Dnevniki v primeri z Vodnikom nekoliko staromodno, četudi loči obe deli komaj več kot deset let in posegata oba avtorja s široko erudicijo v pretekli in sodobni čas. V nasprotju z Lemom je Adams že uspel pregnesti uporabljene klišeje iz trivialne literature v nekaj novega: tipičen je lik norega znanstvenika, ki pri Lemu snuje uničenje sveta, pri Adamsu pa se potaplja v otožno nedejavnost in govori o angelih v coklah Dr. Scholla. Zdi se, da je razlika med deloma bolj generacijska kot koledarska, tako pri avtorjih kot pri njunih junakih.

Poglavitna ost obeh satir pa je uperjena v isto točko: v človeško zaplankanost in njeno poslednjo postajo, antropocentrizem. Znanstvena fantastika je nasploh obsedena z njim, tako z ene kot Z druge strani. Predvsem njenemu šibkejšemu delu, vesoljskemu vesternu, je človekova superiornost aksiom, medtem ko nam njen umetniško močnejši del skuša dopovedati, da potem, ko smo se sprijaznili z dejstvom, da Zemlja ni središče sveta, ni prav nobenega razloga za vero v Človeka kot krono stvarstva. Delitev seveda ni popolnoma črno-bela in tudi ne pomeni obvezne smeri razvoja Žanra in njegovih ustvarjalcev: Robert Heinlein, v Dvojni zvezdi in Tujcu v tuji deželi prepričljiv zagovornik druge ideje, se je v poznih delih povrnil k trdemu antropocentrizmu.

Lemovo stališče je bleščeče jasno in jedrnato postavljeno v sanjskem prizoru, v katerem se profesor Tihi znajde pred galaktičnim tribunalom, kjer naj bi prikazal pozitivne plati in dosežke človeške rase. Ker mu prihajajo na misel predvsem bombe in vojni podvigi, se ubogi profesor skuša rešiti s krilatico o zemeljski umetnosti, ki je sprejela človeka kot merilo vseh stvari, in seveda požanje samo splošno osuplost: »Človeka? Zakaj pa ravno človeka?«

Enako jasno določi Adams Zemlji in človeštvu mesto v Vesolju že s prvim stavkom Vodnika: »Tam zunaj v neraziskanih za- plotjih...«. Oba z Lemom sta v tem stališču še znatno bolj dosledna in neusmiljena kot večina klasikov fantastike, ki nam nazadnje ponudijo »enotnost vsega življenja v Vesolju« ali »bratstvo vseh mislečih« kot naslednji možni okvir za izpovedovanje svoje pripadnosti. Njuna Galaksija namreč ni niti za trohico boljša od preseženih okvirov. To je dragocena lekcija v času, ko tako radi podlegamo lokalizmom, privrženosti »našemu«, naj bo to že krajevno, narodnostno ali ideološko ograjeno. Širina duha torej ni v raztegovanju ograje do meja naslednjega večjega pašnika, pač pa v idealu, ki je stvar nas samih, naše intelektualne in moralne moči. Da ne bi ostali pri sterilni in nezavezujoči duhovni vaji, nam življenje daje dovolj priložnosti za praktični preskus: to je sprejemljivost za vse drugačno, za vse, kar se upira našim privajenim predstavam

Idejno sporočilo Vodnika je še nekoliko širše. To je pogled na vesolje, na »Vesolje, življenje in sploh vse«, kot ga je zelo jasno izrazil Carl Sagan, eden vodilnih strokovnjakov na področju življenja v vesolju, v knjigi in televizijski seriji Kozmos. Stopnje, v katerih je Vesolje od pregrete kaplje osnovnih delcev v Velikem poku privedlo do tvorbe zvezd, planetov, do razvoja življenja in končno do razumnih oblik, so tako izredno zapletene in polne naključnih elementov, da je vera v kakršenkoli namen in usmerjenost tega razvoja nesmiselna. Smo pač v najpopolnejšem pomenu besede »igra narave«, vendar dovolj pestra in bogata igra, da lahko uživamo v svojem obstoju in v spoznavanju Vesolja, katerega del smo, ne da bi potrebovali zavest o posebnem poslanstvu ali popolnosti.

Iz tega idejnega izhodišča se bizarnost Adamsovih domislic ne zdi več sprenevedava manira in na učinek preračunano pripovedno sredstvo: muhavost naključja je način delovanja Vesolja. Le stari Slartibartfast še verjame, da se »globoko v srcu razuma in Vesolja skriva razlog«, Ford in Zaphod pa poznata svet, oportunizem bivanja sta prignala do stopnje umetnosti, in tudi Trillian se hitro uči. Arthurju se lekcija zatika v grlu, zdi se mu, da mu življenje dela krivico. Vendar gredo vsi, ko je treba, reševat Vesolje: usoda mislečih bitij je, da imajo tudi vest, ta več, oni manj.

In edino, kar lahko Stvarnik pove svojemu stvarstvu, je opravičilo za morebitne nevšečnosti. Tako lahko razumemo tudi silni učinek tega trivialnega poslednjega sporočila na junake zgodbe: »Oh. Saj potem je pa vse v redu.« Olajšanje je v spoznanju, da v tem Vesolju nikoli ni bito mišljeno, da se dobro plačuje in hudo kaznuje. Pravičnost ni vgrajena v aksiome tega sveta, še logika ne, te stvari si mora urediti vsak sam, kakor ve in more.

Zanimivo je, da od vseh plati človeške narave edino ljubezen ni deležna avtorjeve ironije: pa ni prav nič idealizirana. Trdno je zasidrana na tleh vsakdanjosti, opojenost telesa in duha sta njena enakovredna dela. Nič ni vzvišenega v neutešenem hrepenenju, pomen ljubezni je v njeni izpolnitvi. To je tisti najbogatejši in najpestrejši del igre, ki odtehta nevšečnosti zaradi Stvarnikovih spodrsljajev.

Alojz Kodre