Nič nespodobnega nebi smeli narediti, je starca Eguchija opozorila ženska v gostišču. Ne bi smeli položiti prsta na usta speče ženske, prav tako ne bi smeli poskusiti nič podobnega. ”

YASUNARI KAWABATA Hiša spečih lepotic

Tisto leto, ko sem dopolnil devetdeset let, sem si zaželel podariti noč strastne ljubezni z deviškim dekletom. Spomnil sem se na Roso Cabarcas, lastnico ilegalne javne hiše, ki je imela navado obveščati svoje zveste stranke, kadar je imela na razpolago kakšen nenačet zalogajček. Nikoli nisem podlegel nobeni njeni opolzki skušnjavi, vendar pa ona ni verjela v brezmadežnost mojih načel. Tudi morala je le vprašanje časa, je z zlobnim nasmeškom večkrat rekla, boš že videl. Bila je nekaj let mlajša od mene in že toliko let nisem vedel ničesar o njej, da bi bila prav lahko že mrtva. Vendar sem njen glas prepoznal v trenutku, ko je zazvenel v slušalki, in brez okolišenja izstrelil:

“Danes, ja.”

Ona je vzdihnila: Ah, moj žalostni modrec, izgineš za dvajset let, in ko se znova pojaviš, prosiš za nemogoče. V trenutku je znova vešče poprijela za vajeti svoje umetnosti in mi ponudila pol ducata privlačnih možnosti, vendar pa, kar je res, je res, vseh že uporabljenih. Vztrajal sem, da ne, da mora biti devica, in to še za tisto noč. Ona je vznemirjeno vprašala: Kaj bi si rad dokazal? Nič, sem ji odgovoril, ranjen tja, kjer me je najbolj bolelo, zelo dobro vem, kaj zmorem in česa ne. Ona je brezčutno rekla, da modreci vse vedo, vendar ne čisto vsega: Edine device, ki so še na tem svetu, ste ve avgustovske. Zakaj mi nisi tega naročil že nekoliko prej? Navdih ne opozarja vnaprej, sem rekel. Vendar pa morda počaka, je rekla ona, vedno pametnejša od kateregakoli moškega, in me prosila vsaj za dva dni, da bi dodobra preiskala tržišče. Resno sem ji odgovoril, da je v tem poslu in pri moji starosti vsaka ura dolga kot leto. Potemtakem pa ni mogoče, je rekla brez kančka dvoma, ampak ni pomembno, tako je še bolj razburljivo, kaj, vraga, pokličem te čez eno uro.

Tega mi ni treba posebej povedati, saj je vidno že na daleč: grd sem, sramežljiv in staromoden. Ker pa si ne želim biti tak, se trudim hliniti prav nasprotno. Do današnjega jutra, ko sem se po lastni svobodni volji odločil povedati, kakšen sem, pa čeprav le zato, da si olajšam vest. Začel sem s čudaškim klicem Rose Cabarcas, kajti gledano z vidika današnjega dne, je bil tisto začetek novega življenja v starosti, ko je večina smrtnikov že mrtva.

Živim v kolonialni hiši na prisojni strani ulice ob parku San Nicolas, kjer sem preživel vse svoje življenje brez žene in brez bogastva, kjer so živeli in umrli moji starši in kjer sem se namenil umreti sam, v isti postelji, kot sem se rodil, in nekega dne, za katerega upam, da je še daleč, in brez bolečin. Moj oče je hišo kupil konec 19. stoletja na javni dražbi, oddal pritličje v najem nekemu italijanskemu podjetju za luksuzne trgovine, drugo nadstropje pa je obdržal, da bi bil v njem srečen z eno od podjetnikovih hčerk, s Florino de Dios Cargamantos, odlično izvajalko Mozarta, poliglotko in garibaldinko ter naj lepšo in najbolj nadarjeno žensko, kar jih je kdaj živelo v tem mestu: z mojo materjo.

Notranjost hiše je proštoma in svetla, ima štuka-tume oboke, tla so tlakovana s florentinskim mozaikom, štiri steklena vrata pa se odpirajo na balkon, kjer je moja mama v marčevskih nočeh ponavadi posedala s svojimi italijanskimi sestričnami in prepevala ljubezenske arije. Od tam se ponuja razgled na park San Nicolas s katedralo in kipom Krištofa Kolumba, v ozadju so vidna skladišča rečnega pristanišča ter prostrano obzorje velike reke Magdalene do trideset kilometrov daleč od njenega ustja. Pri hiši je zoprno leto, da sonce čez dan potuje od okna do okna, tako da jih je treba zapreti, če želiš prespati siesto v žgočem mraku. Ko sem pri svojih dvaintridesetih letih ostal sam, sem se preselil v spalnico svojih staršev, odprl prehodna vrata v knjižnico in začel razprodajati vse, česar nisem potreboval za življenje, in izkazalo se je, da je to skoraj vse, razen knjig in magnetofona.

Štirideset let sem bil telegrafist pri časopisu El Diario de La Paz, kar pomeni, da sem v domačem jeziku obnovil in dopolnil novice, ki smo jih po kratkih valovih ali v Morse jevi abecedi naključno ujeli iz vesolja. Danes prej slabo kot dobro živim od pokojnine tega izginulega poklica; še slabše se preživljam s pokojnino učitelja španske in latinske slovnice, skoraj nič pa z nedeljsko kolumno, ki jo brez premora pišem že več kot polovico stoletja, čisto nič pa z glasbenimi in gledališkimi novičkami, ki mi jih večinoma brez plačila objavljajo ob obiskih uglednih izvajalcev. Nikoli nisem napisal ničesar izstopajočega, saj nimam ne pisateljske poklicanosti ne sposobnosti, čisto nič se ne spoznam na pravila dramske zgradbe, tega podviga sem se lotil le zato, ker zaupam v luč vodnico vsega tistega, kar sem v življenju prebral. Če se izrazim v grobi latovščini, sem plemenski bik brez zaslug in slave, ki ne bi imel ničesar, kar bi lahko zapustil zanamcem, če se ne bi zgodilo, kar nameravam opisati v teh spominih na svojo veliko ljubezen.

Na moj devetdeseti rojstni dan sem se tako kot ponavadi zbudil ob petih zjutraj. Moja edina zadolžitev, ker je bil petek, je bila napisati avtorsko kolumno, ki jo ob nedeljah objavljajo v dnevniku El Diario de La Paz. Jutro se je začelo s simptomi, ki niso vzbujali nobenega upa za veselje: že od zgodnjega jutra so me bolele kosti, pekla meje rit in po treh mesecih suše je nevihtno grmelo. Okopal sem se, medtem ko se je pripravljala kava, spil skodelico, sladkano s čebeljim medom, zraven pojedel dva kolačka iz tapioke ter si nadel platneno pižamo za po hiši.

Tema kolumne tistega dne je bila, le kako ne, mojih devetdeset let. O starosti nisem nikoli razmišljal kot o kapljanju s stropa, ki ti pove, koliko življenja imaš še pred seboj. Kot majhen otrok sem slišal, da ko umreš, uši, ki se izležejo v laseh, na vrat na nos, in seveda v veliko sramoto družine, zbežijo po vzglavniku. To me je tako prestrašilo, da sem se za šolo pustil obriti po celi glavi, redke nitke, ki mi še poganjajo, pa si kot hvaležen pes še vedno umivam s šamponom. To pomeni, si pojasnjujem zdaj, da sem imel kot otrok bolje razvit čut za družbeno spodobnost kot pa za smrt.

Že mesece sem slutil, da moja rojstnodnevna ko-lunina ne bo zgolj jadikovanje o minulih letih, temveč nekaj povsem nasprotnega: poveličevanje starosti. Začel sem tako, da sem se vprašal, kdaj sem se začel zavedati, da sem star, in mislim, da je bilo to le kratek čas pred tistim dnem. Pri dvainštiridesetih sem odšel k zdravniku zaradi bolečine v hrbtu, ki mi je oteževala dihanje. On ji ni posvetil večje pozornosti. To je običajna bolečina za vašo starost, mi je rekel.

“V tem primeru,” sem mu odvrnil, upa ni običajna moja starost.”

Zdravnik se mi je obžalujoče nasmehnil. Vidim, da ste pravi filozof, mi je rekel. Tistikrat sem prvič pomislil nase v pojmih starosti, vendar sem na to kmalu pozabil. Navadil sem se, da sem se vsak dan zbudil z vedno drugačno bolečino, ki je z minevanjem let spreminjala mesto in moč. Včasih sem jo čutil kot smrtni sunek, naslednjega dne pa je že izpuhtela. V tistem obdobju sem nekoč slišal, da je prvi znak staranja ta, da začneš postajati podoben svojemu očetu. Obsojen moram biti na večno mladost, sem si takrat mislil, kajti moj konjski profil ne bo nikoli podoben izklesanemu karibskemu profilu mojega očeta ali kraljevskemu profilu moje matere. Resnica pa je, da so prve spremembe tako neznatne, da so skorajda neopazne, in navznoter samega sebe še vedno vidiš takega, kot si od nekdaj bil, na zunaj pa jih drugi hitro opazijo.

V petem desetletju sem si začel predstavljati, kaj je starost, ko sem opazil prve luknje v spominu. Prebrskal sem celo hišo, da bi našel očala, in odkril, da jih imam na nosu, da sem z njimi šel pod prho, ali pa sem si nadel tiste za branje, ne da bi si snel tiste za na daleč. Nekega dne sem zajtrkoval dvakrat, ker sem pozabil na svoj prvi zajtrk, in naučil sem se razbrati zaskrbljenost svojih prijateljev, ko se me niso upali opozoriti, da sem jim isto zgodbo povedal že prejšnji teden. Takrat sem si v glavi naredil seznam znanih obrazov in še enega z imenom za vsakega od njih, vendar pa mi v trenutku srečanja ni vedno uspelo, da bi se obrazi prekrivali z imeni.

Moja spolna starost me ni nikoli skrbela, kajti moje zmogljivosti niso bile toliko odvisne od mene kot od njih, one pa vedo, kako in kaj, kadar to hočejo. Danes se smejim osemdesetletnim fantičem, ki se prestrašeni zatekajo k zdravniku zaradi teh spodrsljajev, ne da bi vedeli, da so pri devetdesetih še hujši, vendar pa niso več pomembni: to je tveganje, če ostaneš živ. Nasprotno pa je zmagoslavje življenja, da je starčevski spomin pomanjkljiv pri stvareh, ki niso bistvene, vendar pa le redkokdaj zataji pri tistih, ki nas resnično zanimajo. Cicero je to razjasnil z eno poizvedjo: Ni starca, ki bi pozabil, kam je skril svoj zaklad.

S temi mislimi in s še mnogimi drugimi sem končal prvi osnutek kolumne, ko je avgustovsko sonce posijalo med mandljevci v parku in je rečna poštna ladja z enotedensko zamudo zaradi suše hrumeč zaplula v pristaniški kanal. Prešinilo meje: Tako se bliža mojih devetdeset let. Nikoli ne bom vedel zakaj, tega niti ne poskušam, vendar sem se pod vtisom uroka te vse-prežemajoče misli odločil, da pokličem Roso Cabar-cas, da bi mi pomagala počastiti mojo obletnico z nočjo pohujšanja. Že leta sem bil v svetem miru s svojim telesom, posvečal sem se samotarskemu ponovnemu prebiranju svojih klasikov in svojim zasebnim koncertom klasične glasbe, toda sla tistega dne je bila tako silna, da sem jo sprejel kot božji dar. Po klicu nisem mogel nadaljevati s pisanjem. Obesil sem visečo mrežo v kot knjižnice, kamor jutranje sonce ne seže, in se ulegel, v prsih pa me je tiščalo od tesnobe čakanja.

Bil sem razvajen otrok z vsestransko nadarjeno mamico, ki jo je pri petdesetih pokopala jetika, in s formalističnim očetom, ki ni nikoli storil nobene napake in se je prebudil mrtev v svoji vdovski postelji na dan, ko je bil podpisan sporazum z Nizozemsko, in ki je končal tisočdnevno vojno in še veliko drugih državljanskih vojn prejšnjega stoletja. Mir je spremenil mesto na način, ki ga ni nihče ne predvidel ne želel. Množica samskih žensk jev tem mojem ljubem mestu, ki ga zaradi prijazne čudi njegovih prebivalcev in jasnine njegove svetlobe cenijo tako domačini kot tujci, povzročila pravo vročico v starih kantinah na ulici Ancha, ki so jo najprej preimenovali v cesto Abello, zatem pa je postala drevored Colon.

Nikoli nisem spal z nobeno žensko, ne da bi ji plačal, in tiste redke, ki niso bile profesionalke, sem prepričal z razumom ali s silo, naj sprejmejo denar, pa čeprav ga pozneje vržejo v smeti. Pri kakšnih dvajsetih sem začel voditi register z imenom, starostjo, krajem in skromnim opisom okoliščin in stila. Do petdesetega leta se je nabralo petsto štirinajst žensk, s katerimi sem bil vsaj enkrat. Seznam sem prekinil, ko jih moje telo ni več zmoglo toliko in sem lahko nadaljeval štetje brez papiija. Imel sem svojo lastno etiko. Nikoli nisem sodeloval v skupinskih zabavah, niti v prepovedanih igricah, prav tako si nisem delil skrivnosti niti pripovedoval o telesnih ali duševnih dogodivščinah, saj sem se že zelo mlad naučil, da ne telo ne duša nista brezmadežna.

Edina nenavadna zveza, ki sem jo ohranjal leta in leta, je bila zveza z zvesto Damiano. Bila je še skoraj deklica, indijanskega videza, krepka in neukročena, redkih in odrezavih besed, po hiši je hodila bosa, da me ne bi motila pri pisanju. Spominjam se, da sem v viseči mreži na balkonu bral žgečkljivo zgodbo Poskočna Andaluzijka, ko sem jo po naključju zagledal, kako se sklanja nad umivalnik v tako kratki haljici, da so se razgaljale njene sočne obline. Z nezadržno slo sem ji haljico od zadaj dvignil, ji povlekel spodnjice do kolen in jo napičil. Ah, gospodje otožno rekla, to ni bilo narejeno za vstop, temveč za izstop. Silen drhtljaj ji je prešinil telo, vendar je pogumno vzdržala.

Ponižan, ker sem jo ponižal, sem ji hotel plačati dvakrat toliko, kot so takrat stale naj dražje, vendar pa ni sprejela niti centava, tako da sem ji moral povišati plačo, vključujoč en napik mesečno, vedno medtem ko je prala perilo in vedno od zadaj.

Včasih sem pomislil, da bi bilo to posteljno štetje dobra osnova za pripoved o tegobah mojega iztirjenega življenja, in naslov mi je padel z neba: Žalostne kiirbe mojega življenja. Nasprotno pa je bilo moje javno življenje povsem nezanimivo: sirota brez očeta in matere, samec brez prihodnosti, povprečen novinar, štirikratni finalist Cvetnih iger v Cartageni de Indias in ljubljenec karikaturistov zaradi moje neverjetne grdote. Torej: zapravljeno življenje, ki se je zasukalo v slabo smer tistega popoldneva, ko me je moja mama pri devetnajstih za roko odpeljala vprašat, Če bi v dnevniku El Diario de La Paz objavili kroniko o šolskem življenju, ki sem jo napisal pri pouku španščine in retorike. Objavljena je bila še tisto nedeljo, skupaj z vzneseno urednikovo hvalnico. Leta zatem, ko sem izvedel, da je moja mati plačala to objavo, in še sedem naslednjih, je bilo že prepozno, da bi sc sramoval, saj je moja tedenska kolumna letala z lastnimi k rili, poleg tega pa sem bil še telegrafist in glasbeni kritik.

Ko sem z odlično diplomo dosegel stopnjo baka-laverja, sem začel predavati španščino in latinščino v treh javnih šolah istočasno. Bil sem slab učitelj, brez prave usposobljenosti, brez poklicanosti in brez usmiljenja do tistih ubogih otrok, ki so hodili v šolo, ker je bil to najlažji način, da pobegnejo pred tiranijo svojih staršev. Edino, kar sem lahko storil zanje, je bilo to, da sem jim grozil z leseno šibo, da bi se od mene naučili vsaj mojo najljubšo pesem: To, Fabio, ah, bolečina, kar vidiš zdaj, zapuščena polja, mrko gričevje, je bila nekoč slavna Italica. Šele na stara leta sem po naključju izvedel, kakšen zloben vzdevek so mi učenci nadeli za mojim hrbtom: profesor Mrki grič.

To je vse, kar mi je dalo življenje, in ničesar nisem naredil, da bi od njega iztržil več. Kosil sem sam med eno in drugo uro, ob šestih popoldne pa sem prihajal

Ina časopis, da bi lovil sporočila iz vesolja. Ob enajstih zvečer, ko se je redakcija zaprla, se je začelo moje resnično življenje. Dvakrat ali trikrat na teden sem prespal v rdeči četrti, in to v tako raznoliki družbi, da sem bil dvakrat okronan za stranko leta. Po večerji v bližnji kavami Roma sem naključno izbral katerikoli bordel in na skrivaj vstopil skozi zadnja vrata. To sem počel iz užitka, postalo pa je del mojih navad zaradi lahkotnosti jezika velikih političnih šefov, ki so izdajali državne skrivnosti svojim enonočnim ljubimkam, ne da bi pomislili, da jih uho javnosti sliši skozi kartonaste stene. Tako, le kako ne, sem izvedel tudi to, da so moj neutolažljivi celibat pripisovali mračni pe-derastiji, ki naj bi jo tešil s fantki, sirotami z ulice Cri-men. Srečo sem imel, da sem to lahko pozabil, med drugim zato, ker sem izvedel tudi tisto dobro, kar se je govorilo o meni, in sem to znal pravilno ceniti.

Nikoli nisem imel velikih prijateljev, tisti redki, ki so se temu približali, pa so v New Yorku. Torej: mrtvi, kajti predvidevam, da gredo tja blodeče duše, da jim ni treba prebaviti resnice o svojem minulem življenju. Od upokojitve naprej nimam veliko dela, razen tega da ob petkih popoldne odnesem svoje papirje na časopis ali pa imam kakšen drug opravek določene pomembnosti: koncerti v Filharmoniji, slikarske razstave v Centru za umetnost, katerega ustanovitveni član, sem pa tja kakšno javno predavanje v Združenju za javne izboljšave, ali pa obisk velikega dogodka, kot je sezona Fabregasa v gledališču Apolo. Ko sem bil mlad, sem obiskoval kinodvorane na prostem, kjer nas je v enaki meri lahko presenetil lunin mrk kot dvojna pljučnica zaradi neusmiljene nevihte. Bolj kot filmi so me zanimale nočne ptičke, ki so se prodajale za ceno vstopnice, včasih pa so dale tudi zastonj ali na upanje. Film namreč ni moj žanr. Opolzki kult Shirley Temple je bil le še kaplja čez rob.

Moja edina potovanja v življenju so bila štirikrat v Cartageno de Indias na Cvetne igre, vsa še pred mojim tridesetim letom, ter vožnja z motornim čolnom v Santa Marto, ko me je neke bedne noči Sacramento Montiel povabil na otvoritev svojega bordela. Glede mojega domačega življenja pa, slab jedec sem in nisem izbirčen. Ko se je Damiana postarala, se je v hiši nehalo kuhati in moj edini redni obrok je bil od takrat naprej krompirjeva tortilja v kavami Roma po zaprtju redakcije.

Na predvečer svojega devetdesetega rojstnega dne sem torej ostal brez kosila in nisem se mogel osredotočiti na branje, čakajoč na klic Rose Cabarcas. V vročini ob dveh popoldne so škržati cvrčali na vso moč in pomikanje sonca od okna do okna me je prisililo, da sem ftikrat premestil visečo mrežo. Vedno sem imel občutek, da so dnevi okoli mojega rojstnega dne najbolj vroči v letu, in naučil sem se prenašati vročino, toda počutje tistega dne mi tega ni dopuščalo. Ob štirih sem se želel pomiriti s šestimi suitami za čelo Johanna Sebastiana Bacha v zadnji izvedbi Pabla Casalsa. Imam jih za najpopolnejše glasbene stvaritve, vendar pa so me, namesto da bi me kot ponavadi pomirile, spravile v stanje največje pobitosti. Pri drugi, ki se mi zdi nekoliko lenobna, sem zaspal in v sanjah zamenjal čelovo tožbo za žalostno tožbo odhajajoče ladje. Skoraj tik zatem me je prebudil telefon in zarjaveli glas Rose Cabarcas mi je znova vlil življenje. Več sreče imaš kot pameti, mi je rekla. Še boljšo deklico sem našla, kot si jo iskal, vendar pa ima eno napako: komaj štirinajst let ji je. Nič me ne moti, če moram menjati plenice, sem se pošalil, ne da bi razumel njene zadržke. Ne gre zate, je rekla, temveč za to, kdo bo meni plačal tri leta zapora.

Nihče jih ne bi plačal, ona pa še najmanj od vseh, seveda. Svojo žetev je žela med mladoletnicami, ki so nakupovale v njeni trgovini. Uvedla jih je v posel in jih izžela, dokler niso zdrsnile v nižjo kategorijo izkušenih kurb in pristale v zgodovinskem bordelu Črne Eufemie. Še nikoli ni plačala kakšne kazni, saj je bilo njeno dvorišče arkadija za lokalne oblasti, od guvernerja do zadnjega uradnička v županiji, zato je bilonaravnost nepredstavljivo, da lastnica bordela ne bi imela vse moči, da po mili volji krši zakone. S svojimi pomisleki v zadnjem hipu je hotela zagotovo zgolj iz-n/iti čim več za svoje usluge: toliko dražje, kolikor bolj kaznive. Razlika se je uredila s povišanjem za dva pesosa za njene usluge in dogovorila sva se, da se bom ob desetih zvečer prikazal pri njej doma s petimi pesosi v gotovini in plačal vnaprej. Niti minutke prej, kajti deklica je morala nahraniti in uspavati svoje mlajše brate ter spraviti v posteljo svojo zaradi revme hromo mater.

Do takrat so bile še štiri ure. Ure so minevale, meni pa se je v srcu začela nabirati penasta kislina, ki mi je oteževala dihanje. Brezplodno sem si prizadeval, da bi zapolnil čas s pripravo obleke. Nič novega seveda, saj celo Damiana pravi, da se oblačim obredno kot kakšen gospod škof. Urezal sem se z nožem za britje, moral sem počakati, da se je ohladila voda za prhanje, ki jo je sonce segrelo v ceveh, in od napora pri otiranju z brisačo sem se znova spotil. Oblekel sem se primemo za nočno dogodivščino: obleka iz belega platna, poškrobljena srajca z modrimi črtami, kravata iz kitajske svile, čevlji, zglajeni s cinkovim loščilom, ter zlata žepna ura z verižico, pritrjena na gumbnico na ovratniku. Nazadnje sem moral zavihati hlačnice, da ne bi bilo videti, kako zelo sem se skrčil.Preganja me sloves, da sem skopuški, saj si nihče ne more predstavljati, da sem le tako reven, če živim, kjer pač živim, resnica pa je, da je bila takšnale noč precej nad mojimi zmogljivostmi, iz skrinje s prihranki, potisnjene pod posteljo, sem vzel dva pesosa za najem sobe, štiri pesose za lastnico, tri za deklico in pet pesosov za rezervo za mojo večerjo in druge skromne izdatke. Torej, štirinajst pesosov, ki mi jih plača časopis za cel mesec nedeljskih kolumn. Skril sem jih v skrivni žep za hlačnim pasom in se nadišavil s kolonjsko vodico Florida znamke Lanman & Kemp-Barclay & Co. Takrat sem začutil zbodljaj panike in ob prvem udarcu zvona ob osmih sem se tipajoč in poteč se od strahu spustil po mračnih stopnicah ter žareč od pričakovanja stopil v noč.

Osvežilo se je. Skupinice moških so v drevoredu Colon med taksiji, parkiranimi v vrsti sredi pločnika, kriče razpravljale o nogometu. Godba na pihala je igrala otožen valček pod krošnjami opojno dehtečih topolov. Neka revna kurbica, ena od tistih, ki lovijo bogate stranke na ulici Notarios, me je kakor vedno prosila za cigareto in kakor vedno sem ji odgovoril: Danes je triintrideset let, dva meseca in sedemnajst dni, odkar sem nehal kaditi. Ko sem stopal mimo trgovine z bižuterijo, sem se pogledal v razsvetljeni izložbi in nisem se videl takšnega, kot sem se počutil, temveč starejšega in slabše oblečenega.

Malo pred deseto sem se usedel v taksi in šoferja prosil, naj me odpelje na glavno pokopališče, da ne bi vedel, kam sem v resnici namenjen. Razposajeno me je pogledal v ogledalu in mi rekel: Ne strašite me, modri gospod, da bi me le Bog ohranil tako poskočnega kot vas. Nasproti pokopališča sva skupaj izstopila, saj ni imel drobiža in sva morala zamenjati v Grobnici, bedni kantini, kjer zgodnji pijančki objokujejo svoje mrtve. Ko sva uredila račune, mi je šofer resno rekel: Previdni bodite, gospod, saj hiša Rose Cabarcas ni več niti senca tistega, kar je nekoč bila. Nisem mogel storiti drugega, kot da sem se mu zahvalil, prepričan, tako kot ves svet, da za šofeije iz drevoreda Colon ni nobenih skrivnosti.

Zakorakal sem v revni predel, ki ni bil čisto nič podoben tistemu, ki sem ga v svojih časih poznal. To so bile iste široke ulice vročega peska, s hišami z odprtimi vrati in s stenami iz nepooblanih desk, s strehami iz palmovih vej in s tlakovanimi dvorišči. Vendar so njihovi prebivalci izgubili svojo lagodnost.

V večini hiš so bile petkove zabave, da je hrup bobnov in činel kar odmeval po drobovju. Kdorkoli se je lahko za petdeset centov pridružil veselici, ki mu je bila najbolj všeč, prav tako pa je lahko zastonj plesal na pločniku. Hodil sem in si želel, da bi me skupaj z mojo gizdalinsko obleko pogoltnila zemlja, vendar se nihče ni zmenil zame, razen nekega koščenega mulata, ki je dremal na vhodu ene od hiš v soseski.

“Zbogom, doktor,” mi je zaklical iz vsega srca,

“dober fuk!”

Bi lahko storil kaj drugega, razen tega da sem se mu zahvalil? Trikrat sem moral postati, da sem prišel do sape, preden sem prilezel na vrh zadnjega klanca.

Od tam sem videl velikansko bronasto luno, ki se je dvigala na obzorju, nenadna nuja drobovja pa me je spravila v strah, kaj bo z menoj, vendar je hitro prešla.

Na koncu ulice, kjer se za sosesko razprostira gozd sadnih dreves, sem vstopil v trgovino Rose Cabarcas.

To ni mogla biti ona. Nekoč je bila najbolj diskretna zvodnica in zato tudi najbolj znana. Krepka ženska, ki smo jo ob neki priložnosti hoteli okronati za šefinjo gasilcev, tako zaradi obilne postave kot zaradi učinkovitosti pri gašenju požarov v županiji. Toda osamljenost ji je skrčila telo, ji zgubala kožo in ji stanjšala glas tako spretno, da je bila videti kot starikav otrok. Od prejšnjih časov soji ostali le popolni zobje, enega sije iz same spogledljivosti dala obliti z zlatom. Nosila je strogo črnino za možem, ki je umrl po petdesetih letih skupnega življenja; po smrti edinca, ki ji je pomagal pri njenih spletkarskih poslih, pa jo je dopolnila še z nekakšno črno čepico. Žive so bile samo še oči, jasne in krute, in po njih sem spoznal, da ni spremenila čudi.

V trgovini je s stropa visela medla žarnica, na policah pa skoraj ni bilo ničesar naprodaj, tako da so le slabo služile kot krinka za razvpit posel, za katerega so vsi vedeli, vendar nihče ni zanj povedal. Rosa Cabarcas je pravkar urejala račune z neko stranko, ko sem po prstih vstopil. Ne vem, ali me resnično ni spoznala, ali se je le pretvarjala, da bi ohranila ugled. Medtem ko je odpravljala stranko, sem se usedel na klop za čakanje in si jo poskušal priklicati v spomin takšno, kakršna je nekoč bila. Nekajkrat, ko sva bila še oba pri močeh, je tudi ona potešila mojo stisko. Mislim, da mi je brala misli, saj se je obrnila k meni in me silno podrobno premerila. Čas se te ni dotaknil, je žalostno vzdihnila. Hotel sem ji popihati na dušo: Tebe pa, ampak v dobro. Prav zares, je rekla, saj ti je celo nekoliko oživil ta tvoj obraz mrtvega konja. Morda zato, ker sem zamenjal hlev, sem ji navihano odvrnil. Ona se je razživela. Če me spomin ne vara, si imel bat kot galjot. Kako je z njim? Spretno sem se izmaknil iz zanke: Odkar se nisva videla, se je spremenilo le to, da me zdaj večkrat peče rit. Njena diagnoza je bila takojšnja: Pomanjkanje rabe. Imam jo samo za tisto, za kar jo je Bog ustvaril, sem ji rekel, čeprav je bilo res, da me je že nekaj časa pekla, in to vedno ob polni luni. Rosa je pobrskala po svojem šiviljskem predalu in odprla škatlico z zeleno mažo, ki je dišala kot mazilo iz arnike. Reci deklici, naj ti jo s prstkom takole utre, je z zgovorno predrznostjo pomigala s kazalcem. Odgovoril sem ji, da se, hvala bogu, še vedno lahko borim brez mazaških pomad.

Ona se je posmehnila: Aj, maestro, oprostite, da živim. In se lotila svojega posla.

Deklica je v sobi že od desetih, mi je povedala; lepa je, čista in lepo vzgojena, vendar pa je na smrt prestrašena, kajti njena prijateljica, ki je zbežala z nekim pristaniškim nosačem iz Gayre, je v dveh urah izkrvavela. Kar pa, je priznala Rosa, ni čisto nič čudnega, saj tisti iz Gayre slovijo po tem, da z njimi še mule vriskajo od užitka. In je povzela rdečo nit: Revica, poleg vsega mora še cel dan delati, saj šiva gumbe v neki tovarni. Ni se mi zdelo, da gre za tako težaško delo. To si mislijo moški, je odvrnila, vendar pa je slabše kot razbijati skale. Priznala mi je tudi, da je deklici dala napitek bromida z baldrijanom in da zdaj spi. Ustrašil sem se, da je sočutje le še ena zvijača, da bi zvišala ceno. Nikakor, je rekla Rosa Cabarcas, moja beseda je zlato. S točnimi pravili: vsaka stvar plačana posebej, v srebru in vnaprej. In tako je tudi.Sledil sem ji čez dvorišče, raznežen zaradi ovenelosti njene kože in zaradi tega, ker je tako težko hodila z oteklimi nogami v nogavicah iz grobega bombaža. Polna luna se je bližala sredini neba in svet je bil videti kot potopljen v zelenkasto vodo. V bližini trgovine je bila za javno dobro postavljena senčnica iz palmovih vej s številnimi lesenimi stolčki in visečimi mrežami, obešenimi na tramovih. Na skrajnem robu dvorišča, tam, kjer se je začenjal sadovnjak, je stala stavba iz neometane opeke s šestimi spalnicami z okni, na katerih so bile platnene mreže proti komarjem. Edina, ki je bila zasedena, je bila v polmraku, Tona La Negra pa je po radiu pela pesem o neuslišani ljubezni. Rosa Cabarcas je globoko vdihnila: Bolero je življenje. Strinjal sem se, vendar si do danes tega nisem nikoli upal zapisati. Potisnila je vrata, za trenutek vstopila in takoj zatem prišla ven. Še vedno spi, je povedala. Prav bi bilo, da bi ji privoščil toliko počitka, kolikor ji ga prosi telo, tvoja noč je daljša od njene. Bil sem zbegan: Kaj misliš, da bi moral storiti? Boš že vedel, je rekla s kar neprimerno spokojnostjo za tisti kraj, zato pa si modrec. Obrnila se je in me pustila samega z mojo grozo.

Nisem mogel pobegniti. S podivjanim srcem sem vstopil v sobo in zagledal spečo deklico, golo in zapuščeno v ogromni najeti postelji, tako, kot jo je rodila mati. Ležala je napol na boku, obraz je obračala k vratom, osvetljevala pa jo je močna luč, neprizanesljiva do najmanjše podrobnosti. Usedel sem se na rob postelje, da bi si jo ogledal v začaranosti vseh petih čutov. Bila je temna in topla. Zagotovo so jo obdelali s higienskim in lepotilnim postopkom, ki ni zanemaril niti poganjajočih sramnih dlak. Skodrali so ji lase, nohte na rokah in na nogah je imela polakirane z lakom naravne barve, kljub temu je bila njena medena koža videti raskava in zdelana. Komaj vzbrstele prsi so še vedno bolj spominjale na otroške fantov-ske prsi, čeprav jih je kar razganjalo od skrivnostne energije, kot bi jih hotelo vsak čas raznesti. Najlepša na njenem telesu so bila velika stopala tihih korakov z dolgimi in nežnimi prsti, kot bi imela še ene roke.

Oblita je bila s fosforescentnim potom, saj je kljub ventilatorju z nočjo vročina postajala vedno neznosnejša. Nemogoče si je bilo predstavljati, kakšen je njen obraz brez s čopičem nanesene debele plasti riževega pudra in madežev rdečila na licih, brez umetnih trepalnic, brez počrnelih obrvi in vek in s čokoladno šminko povečanih ustnic. Vendar ne obleke ne ličila niso mogli skriti njenega značaja: dvignjen nos, strnjene obrvi, močne ustnice. Pomislil sem: nežna borbena telička. Ob enajstih sem odšel po svojih rutinskih opravkih v kopalnico, kjer je bila njena revna obleka zložena

skrbno, kot bi bila bogata: lahna oblekica s potiskanimi metuljčki, bombažne rumene hlačke in sandali iz vrvi. Na obleki sta ležali cenena zapestnica in zelo tanka verižica z obeskom Device. Na polički pri umivalniku je bila ročna torbica s šminko, škatlico pudra, ključem in z nekaj raztresenimi kovanci. Vse tako ceneno in osramočeno od rabe, da si nisem mogel predstavljati nikogar tako revnega kot ona.

Slekel sem se in po svojih najboljših močeh obesil obleko na obešalnik, da ne bi pomečkal srajce in gladke platnene obleke. Uriniral sem na izplako-valnem stranišču, sede, tako kot me je že kot otroka naučila Florina de Dios, da ne bi pomočil robov školjke, in še vedno, skromnost na stran, z neprekinjenim in močnim curkom divjega žrebca. Preden sem stopil ven, sem se ogledal v ogledalu nad umivalnikom. Konj, ki meje gledal z druge strani, ni bil mrtev, temveč mrliški, imel je viseč podbradek, zatečene veke in zguljeno grivo, ki naj bi bila moj umetniški čop.

“Srenje,” sem mu rekel, “le kaj lahko naredim, če me ne maraš?”

Trudeč se, da je ne bi zbudil, sem se gol usedel na posteljo, pogled se mi je že privadil na goljufivost rdeče luči, in jo ped za pedjo pretipal. Z blazinico kazalca sem zdrsnil po celotni dolžini njenega potnega tilnika in v notranjosti se je vsa zatresla kot struna harfe, se godrnjaje obrnila k meni in me obdala s toploto svojega kiselkastega zadaha. S palcem in kazalcem sem ji stisnil nos in zdrznila se je, odmaknila H glavo in mi obrnila hrbet, ne da bi se zbudila. V navalu nenadne sle sem ji s kolenom skušal razpreti noge. V prvih dveh poskusih se je s stisnjenimi stegni I uprla. Zapel sem ji na uho: Angelčki plešejo okoli Delgadinine postelje. Nekoliko se je sprostila. Topel val se mi je dvignil po žilah in moja utrujena upo- fl kojena zverina se je zbudila iz svojega dolgega sna.

Delgadina, duša moja, sem jo hrepeneče moledoval. Delgadina. Njej se je izvil žalosten stok, izmuznila se je od mojih stegen, mi obrnila hrbet in se zvila kot polž v svojo hiško. Napitek z baldrijanom je moral enako močno učinkovati nanjo kot name, saj se ni nič zgodilo, ne njej ne komurkoli drugemu. Vendar mi je bilo vseeno. Vprašal sem se, čemu bi jo budil, osramočen in žalosten, kot sem se počutil, in hladen kot zajec.

V tistem trenutku so se jasno in neizogibno oglasili zvonovi ob polnoči in nastopilo je jutro 29. avgusta, dan mučeništva svetega Janeza Krstnika. Na ulici je nekdo na ves glas jokal, vendar se nihče ni zmenil zanj. Pomolil sem zanj, morda je to potreboval, pa tudi zase v zahvalo za prejete dobrote: Naj nihče ne živi v zmoti, misleč, da bo tisto, kar želi, trajalo dlje, kot je trajalo tisto, kar je doživel. Deklica je v sanjah zastokala in pomolil sem še zanjo: Vse se zgodi, kot se zgoditi mora. Nato sem ugasnil radio in nočno svetilko.

Zbudil sem se zgodaj zjutraj, ne da bi vedel, kje sem. Deklica je še vedno spala v položaju zarodka in s hrbtom obrnjena k meni. Imel sem nejasen občutek, da sem jo slišal, kako je v temi vstala, da sem slišal izplakovanje stranišča, vendar so bile prav tako lahko le sanje. To je bilo zame nekaj novega. Spretnosti zapeljevanja so mi bile tuje, dekleta za eno noč sem si izbiral bolj po naključju kot zaradi njihovih čarov, ljubili smo se brez ljubezni, največkrat napol oblečeni in vedno v temi, da bi si mislili, da smo boljši. Tisto noč sem odkril nezaslišan užitek v opazovanju telesa speče ženske, in to brez trpinčenja sle ali zadržkov sramu.

Vstal sem ob petih, nemiren, ker bi moja nedeljska kolumna morala biti na mizi v redakciji že pred poldnevom. Kljub zgagi ob polni luni sem redno opravil svojo potrebo, in ko sem potegnil verižico, sem začutil, da je moja nekdanja obžalovanja odplaknilo po ceveh kanalizacije. Ko sem se svež in oblečen vrnil v spalnico, je deklica spala na hrbtu, obsijana z usmiljeno jutranjo svetlobo, ležeč povprek čez posteljo, z rokami, razširjenimi v križ, in popolna gospodarica svoje deviškosti. Naj ti jo bog varuje, sem ji rekel. Ves denar, ki mi je še ostal, njenega in svojega, sem ji položil na vzglavnik in se s poljubom na čelo za vedno poslovil. Hiša, tako kot vsak bordel v jutranji svetlobi, je bila nekaj najbolj podobnega nebesom. Odšel sem skozi dvoriščna vrata, da ne bi nikogar srečal. Pod žgočim uličnim soncem sem začutil težo svojih devetdesetih let in po minutkah začel odštevati minute noči, ki so mi še ostale do moje smrti.

Te spomine pišem v knjižnici svojih staršev, kolikor je še ostalo od nje, saj se bodo knjižne police zaradi vztrajnega razjedanja črvov vsak čas sesule. Konec koncev bi imel za to, kar moram na tem svetu še narediti, dovolj le svoje raznovrstne slovarje, prva dva dela Zgodovinskih poglavij don Benita Pereza Gal-dosa in Čarobno goro, ki me je naučila razumeti od ictike sprijena razpoloženja moje matere.

Miza, na kateri pišem, je drugače kot drugo pohištvo in jaz sam z vsakim letom videti boljša, saj jo je iz dragocenega lesa naredil moj dedek po očetu, ki je bil ladijski mizar. Vsako jutro jo zloščim z lenobno natančnostjo, zaradi katere sem izgubil toliko ljubezni. Na dosegu roke imam svoje knjige zarot nice: oba dela Prvega ilustriranega slovarja kraljeve akademije iz leta 1903; Zaklad kastiljskega oziroma španskega jezika don Sebastiana de Covarrabiasa; slovnico don Andresa Bella, če bi se mi pojavil kakšen semantični dvom, kar je neizogibno; Ideološki slovar don Julia Casaresa, poln novosti, predvsem glede antonimov in sinonimov; Slovar italijanskega jezika Nicole Zingarelli, da si pomagam z jezikom svoje matere, ki sem se ga naučil že v zibki, ter slovar latinskega jezika, ki ga imam za svoj pravi rodni jezik, ker je latinščina mati obeh jezikov.

Na levi strani pisalne mize imam vedno pripravljenih pet listov grobega papirja navadne velikosti za svojo nedeljsko kolumno in posodico s sušilnim pisemskim prahom, ki ga imam raje kot modemi pivnik. Na desni sta črnilnik in pero z držalom iz lahkega lesa balse, kajti svoje rokopise še vedno pišem z romansko pisavo, ki me je je naučila Florina de Dios, da se ne bi priučil uradniške kaligrafije njenega moža, ki je bil javni notar in knjigovodja, predan svojemu poklicu do zadnjega diha. Že kar nekaj časa na časopisu velja pravilo, da je za lažje preverjanje članka na stavnici linotajpa in za boljši izkoristek časopisnega prostora obvezno pisati na pisalni stroj, vendar se tej zahtevi nikoli nisem vdal. Še naprej sem pisal na roko in pozneje prepisoval na pisalni stroj z mučnim kokošjim kljuvanjem, zahvaljujoč nehvaležnemu privilegiju, da sem najstarejši zaposleni. Danes, upokojen, vendar ne

poražen, uživam sveti privilegij, da lahko pišem doma, z izključenim telefonom, da me nihče ne bi motil, in brc cenzorja, ki bi mi čez rame gledal, kaj pišem.

Živim brez psa, brez ptičev ali služinčadi, razen zvesle Damiane, ki me je izvlekla iz najbolj nemogočih stisk, in še vedno prihaja enkrat na teden, da postori, kar je treba, pa čeprav jo že zapuščata spomin in vid. Moja mati meje na smrtni postelji prosila, naj se poročim mlad in z belo žensko, naj imava najmanj tri otroke, eden od njih naj bo punčka in naj nosi njeno ime, kot sta ga že njena mati in njena babica. Ta prošnja je visela nad mano, vendar sem imel zelo prožno mnenje o mladosti, tako da se mi nikoli ni zdelo prepozno. Do nekega vročega poldneva, ko sem se zmotil pri vratih v hiši, ki jo je imela družina Palomares de Castro v Pradomarju, in sem zalotil golo Ximcno Ortiz, najmlajšo od hčera, pri popoldanskem počitku v sosednji sobi. Ležala je s hrbtom obrnjena proti vratom, vendar se je tako hitro ozrla čez ramo in se zasukala, da nisem imel časa, da bi pobegnil. Joj, oprosti, sem rekel z zadrgnjenim grlom. Ona sc je nasmehnila, se kot slikarski model obrnila in mi pokazala celo telo. Čutil sem, kako se je cela soba napolnila z njeno intimnostjo. Ni bila popolnoma gola, saj je imela za ušesom strupeno rožo z oranžno rumenimi cvetnimi listi, kot Manetova Olimpia, nosila je tudi gladko zlato zapestnico na desnem zapestju in ogrlico iz drobnih biserov okoli vratu. Nikoli nisem mislil, da bi kdaj v življenju lahko videl karkoli vznemirljivejšega, in danes lahko potrdim, da se nisem motil.

Zaloputnil sem vrata, sramujoč se svoje nerodnosti in odločen, da jo pozabim. Vendar mi Ximena Ortiz tega ni dovolila. Prek skupnih prijateljic mi je pošiljala sporočila, provokativna pisemca, grobe grožnje, hkrati pa se je razširil glas, da sva noro zaljubljena drug v drugega, ne da bi kdaj spregovorila besedo. Nemogoče se ji je bilo upreti. Imela je oči kot divja mačka, telo, enako provokativno v obleki ali brez nje, bujne zlate lase, da sem zaradi njenih nagajivih ženskih kodrov točil solze besa na vzglavnik. Vedel sem, da to nikoli ne bo preraslo v ljubezen, toda satanska privlačnost, ki me je vlekla k njej, je bila tako žgoča, da sem se skušal potešiti z vsako zelenooko deklino, ki sem jo našel. Nikoli mi ni uspelo pogasiti ognja ob spominu nanjo na postelji v Pradomarju, tako da sem ji z uradno zaprositvijo za roko, izmenjavo prstanov in najavo velike poroke še pred binkoštmi predal svoje orožje.

Novica je močneje odjeknila v rdeči četrti kot pa v družabnih klubih. Najprej so jo pospremili s posmehovanjem, pozneje pa je za akademikinje, ki so na zakon gledale predvsem kot na bedarijo in ne kot na sveto zvezo, postala pravi izziv. Moja zaroka je na terasi z amazonskimi orhidejami in praprotjo, visečo z balkona moje zaročenke, ugodila celotnemu obredju krščanske morale. Prihajal sem ob sedmih zvečer, od nog do glave oblečen v belo in vedno s kakšnim darilcem v roki, ali z brušenimi steklenimi biserčki ali s švicarskimi čokolatini, in nato sva se pod nadzorom tete Argenide, ki je zaspala, takoj ko je spustila veke, tako kot gardedame v popularnih romanih iz tistih časov, napol v šifrah, napol resno pomenkovala do desetih.

Ximena je postajala vedno pohotnejša, kolikor bolj sva se poznala; in kolikor bolj je pritiskala junijska vročina, toliko bolj sije slačila životce in krinoline, da si ni bilo težko predstavljati uničujoče moči, ki jo je imela v mraku. Po dveh mesecih zaroke si nisva imela več česa povedati in ona je načela temo otrok, ne da bi karkoli rekla, le s kvačkanjem copatk iz domače volne za novorojenčke. Jaz, nežni zaročenec, sem se naučil kvačkati skupaj z njo, in tako so nama minevale nekoristne ure, ki so manjkale do poroke, jaz sem kvačkal modre copatke za fantke, ona rožnate za punčke, da bi videla, kdo bo uganil, dokler jih ni bilo zadosti za več kot pol stotnije otrok. Preden je odbilo deset, sem se usedel v izvoščka in se odpeljal v rdečo četrt,

Ida bi preživel svojo noč, spravljen z Bogom.

Viharne fantovščine, ki so mi jih prirejali v rdeči četrti, so bile čisto nasprotje duhomomih srečanj v družabnem klubu. Nasprotje, ki mi je odprlo oči, da sem se zavedel, kateri od obeh svetovje v resnici moj, čeprav sem sanjaril, da sta moja oba, vsak ob svojih urah, kajti videl sem, kako se drug od drugega ločujeta s parajočimi vzdihi, kot ladji, ki se razhajata na odprtem morju. Ples v Božjem hramu na predvečer poroke je vključeval zaključno slovesnost, ki se lahko porodi samo kakšnemu galicijskemu duhovniku, ujetniku pohote, kajti celotno žensko osebje je oblekel v tančice in cvetje, da bi se vse poročile z menoj v vsesplošnem skupinskem obredu. To je bila noč velikih bogoskrunstev, ko mi je dvaindvajset kraljic noči obljubilo ljubezen in pokornost, jaz pa sem jim prisegel zvestobo in podporo celo onkraj groba.

Slutnja nečesa nepopravljivega mi ni pustila spati. Že navsezgodaj zjutraj sem začel šteti minevanje ur ob udarcih v zvoniku na katedrali, in to vse do devetih strah vzbujajočih trkov, ko bi se moral prikazati v cerkvi. Telefonski zvonec se je oglasil ob osmih; dolg, vztrajen, nepopustljiv, zvonil je dlje kot uro. Ne le da se nisem oglasil: tudi dihal nisem. Malo pred deseto so prišli na vrata, najprej potolkli s pestmi, nato zakričali z znanimi, ampak sovražnimi glasovi. Bal sem

se, da bodo z močnim butanjem vrata razbili, vendar je okoli enajstih hišo zajela vznemirljiva tišina, ki sledi velikim katastrofam. Takrat sem se zjokal zanjo in zase in iz vsega srca molil, da je nikoli več ne bi srečal. Eden od svetnikov meje moral napol slišati, saj je Ximena Ortiz še tisto noč odpotovala iz dežele in se vrnila šele čez dvajset let, dobro poročena in s sedmimi sinovi, ki bi lahko bili moji.

Veliko truda me je stalo, da sem po tej družabni sramoti obdržal svoje mesto in svojo kolumno v časniku El Diano de La Paz. Vendar niso zaradi tega premaknili mojih člankov na enajsto stran, temveč zaradi slepe gonilne sile, s katero je vkorakalo 20. stoletje. Napredek se je v mestu širil kot mit. Vse se je spremenilo; letela so letala in nek možak iz letalskega podjetja je iz junkersa odvrgel vrečo pisem ter tako izumil letalsko pošto.

Nespremenjeni so ostali le moji časopisni članki. Nove generacije so planile po njih, tako kot se plane na mumijo iz preteklosti, da bi jo raztrgali, vendar pa sem jaz ohranil enak ton, brez prilagajanja, navkljub vzdušju prenove. Ostal sem gluh za vse. Dopolnil sem štirideset let, toda mladi redaktorji so mojo kolumno imenovali kolumna Mutca Pankrta. Takratni direktor meje poklical v svojo pisarno, da bi me prosil, naj se uglasim z novimi tokovi. Slovesno, kot bi se tega pravkar domislil, mi je rekel: Svet gre naprej. Ja, sem mu rekel, svet gre naprej, toda vedno kroži po eni in isti poti okoli Sonca. Obdržal sem svojo nedeljsko kolumno, saj ne bi našel drugega telegrafista. Danes vem, da sem imel prav, in tudi to, zakaj sem imel prav. Pubertetniki moje generacije, željni življenja, so v telesu in duši izbrisali pričakovanja prihodnosti, dokler jih stvarnost ni poučila, da prihodnost ni taka, kot so jo sanjali, in so odkrili nostalgijo. In tam so bili moji nedeljski članki kot arheološka relikvija na smetišču preteklosti in odkrili so, da niso namenjeni le starim, temveč tudi mladim, ki se niso bali postarati.

Kolumna se je tako vrnila na prve strani, ob posebnih priložnostih celo na prvo stran. jfl

Tistemu, ki me vpraša, vedno odgovorim po resnici: zaradi kurb nisem imel časa za poroko. Vendar pa moram priznati, da sem to razlago našel šele na svoj devetdeseti rojstni dan, ko sem odhajal iz hiše Rose Cabarcas, trdno odločen, da ne bom nikoli več izzival usode. Počutil sem se kot nekdo drug. Dobra volja se mi je skvarila, ko sem zagledal vojake, stoječe poleg železne ograje, ki je obkrožala park. Da-miano sem našel na vseh štirih, ko je ribala tla v sprejemnici, in mladostnost stegen v njeni starosti mi je vzbudila drhtavico iz nekega drugega obdobja. Ona je to morala začutiti, saj se je zakrila z obleko. Nisem mogel potlačiti skušnjave, da je ne bi vprašal: Nekaj mi povej, Damiana, česa se spominjaš? Ničesar se nisem spominjala, je rekla, toda vaše vprašanje meje spomnilo. Začutil sem pritisk v prsih. Nikoli se nisem zaljubil, sem ji rekel. Ona je takoj odgovorila: Jaz pa. In je nadaljevala, ne da bi prekinila svoje delo: Dvaindvajset let sem prejokala zaradi vas. Zbodlo me je pri srcu. Iščoč časten izhod, sem ji rekel: Dober par bi bila. Ni prav, da mi to zdaj rečete, je rekla, saj mi še kot tolažba ne koristi več. Ko je odhajala iz hiše, mi je povsem naravno rekla: Ne boste mi verjeli, vendar sem, hvala bogu, še vedno devica.

Kmalu zatem sem odkril, da je po celi hiši razpostavila vaze z rdečimi vrtnicami, na vzglavniku pa je pustila čestitko: Želim vam, da bi jih doživeli sto. S tem slabim priokusom sem se usedel, da bi nadaljeval članek, ki sem ga prejšnji dan pustil na polovici. Končal sem ga v enem samem dihu v manj kot dveh urah, čeprav sem moral laboda stisniti za vrat, da sem si ga iztrgal iz drobovja, ne da bi me premagale solze.

V zapoznelem trenutnem navdihu sem se odločil, da konec podkrepim z oznanilom, da tako zadovoljno zaključujem dolgo in častno življenje, čeprav ne mislim še umreti.

Moj namen je bil oddati članek na recepciji časopisa in se vrniti domov. Vendar to ni bilo mogoče. Celotno osebje meje Čakalo, da bi mi čestitalo za rojstni dan. Stavbo so obnavljali, povsod so bili stavbni odri in umazanija, vendar so prekinili dela za zabavo. Na mizarski mizi so stali kozarci s pijačo za zdravico in darila, zavita v pisan papir. Zbegan zaradi bliskanja fotoaparatov sem se pustil slikati za kup spominskih fotografij.

Razveselilo me je, da sem tam srečal novinarje z radia in drugih mestnih časopisov. Prišli so od konzervativnega jutranjika La Prensa, liberalnega jutranjika El Heraldo in večernega senzacionalista El National, ki si je z ljubezenskimi feljtoni prizadeval ublažiti napetosti družbene narave. Nič čudnega ni bilo, da so se znašli skupaj, kajti svobodni duh mesta je od nekdaj naklonjeno sprejemal prijateljevanje četice novinarjev, ki so vojskovanje raje prepustili uredniškim maršalom.

Tam je bil, in to zunaj svojega delovnega časa, tudi uradni cenzor don Jeronimo Ortega, ki smo ga klicali Mrzki devetvečernik, saj je prihajal natanko ob deveti uri zvečer s svojim krvavim svinčnikom samovoljnega tirana. Tam je ostajal, dokler se ni prepričal, da v jutranji izdaji ni ene same napačne besede več. Do mene je imel še prav poseben osebni odpor zaradi mojega ponašanja z znanjem slovnice, ali pa zaradi tega, ker sem uporabljal italijanske besede brez narekovajev in v navadnem tisku, kadar so se iyii zdele pomenljivejše kot kastiljske, saj bi morala biti taka tudi zakonita raba med sorodnimi jeziki. Štiri leta smo trpeli zaradi njega, potem pa smo ga sprejeli kot našo lastno slabo vest.

Tajnice so v dvorano prinesle torto z devetdesetimi prižganimi svečkami, ki so me prvikrat soočile s številom mojih let. Požreti sem moral solze, ko so zapeli zdravico, in brez kakršnegakoli razloga sem se spomnil na dekle. Ni me prešinilo obžalovanje, ternveč zapoznelo usmiljenje do bitjeca, ki sem se ga proti pričakovanju spomnil. Po trenutku mučne tišine mi je nekdo porinil nož v roko, da bi razrezal torto. Iz strahu pred norčevanjem ni nihče tvegal, da bi improviziral kakšen govor. Jaz bi raje umrl, kot pa se zahvaljeval zanj. Za konec zabave nas je šef redakcije, do katerega nisem nikoli čutil velike naklonjenosti, vrnil v neizprosno stvarnost. Zdaj pa, spoštovani devetdesetletnik, kje je vaš članek?

Resnica je, da sem celo popoldne čutil, kako me žge v žepu kot žerjavica, vendar pa so me čustva tako globoko pretresala, da nisem imel srca, da bi uničil zabavo s svojo odpovedjo. Rekel sem: Tokrat ga ni. Šefa redakcije je vznejevoljila odsotnost kolumne, nepredstavljiva že vse od prejšnjega stoletja. Imejte razumevanje za tokrat, sem mu rekel, tako težko noč sem imel, da sem se zbudil povsem otopel. Potem pa bi morali to napisati, mi je kislo odgovoril. Bralci bi radi iz prve roke izvedeli, kakšno je življenje pri devetdesetih. Ena od tajnic se je vtaknila vmes. Morda pa gre za sladko skrivnost, je rekla in me hudomušno pogledala. Je tako? Vroč piš me je opekel po obrazu. Prekleto, sem pomislil, kako izdajalska je rdečica. Druga, vsa žareča, je pokazala name s prstom. Kako čudovito! Še vedno imate nedolžnost zardevanja. Njena vsiljivost mi je priklicala novo rdečico na že pordelo osnovo. To je morala biti resnično strastna noč, je rekla prva tajnica: Kako vam zavidam! In mi dala poljubček, ki se mi je odtisnil na obraz. Fotografi so kar ponoreli. Zmeden sem šefu redakcije izročil članek in mu rekel, da sem se prej le šalil, tukaj ga imate, in hitro pobegnil, omamljen od zadnje salve aplavzov, da ne bi bil prisoten, ko bi odkrili, da je po petdesetih letih na bojni ladji to moj poslovilni dan.

Tesnoba me je stiskala še celo tisto noč, ko sem doma odvijal darila. Stavci na linotajpu so udarili mimo z električnim kavnikom, ki je bil enak kot tisti trije, ki sem jih že imel doma od prejšnjih rojstnih dni. Tipografi so mi podarili pooblastilo, da v mestnem zavetišču prevzamem angorskega mačkona. Vodstvo mi je dalo simbolično nagrado. Tajnice so mi podarile troje svilenih spodnjic z odtisi poljubov in čestitko, kjer so se ponujale, da mi jih slečejo. Prišlo mi je na misel, da je eden od Čarov starosti draženje, ki si ga dovolijo mlade prijateljice, ker si mislijo, da nismo več za nobeno rabo.

Še danes ne vem, kdo mi je poslal ploščo s štiriindvajsetimi Chopinovimi preludiji v izvedbi Stefana Askenaseja. Redaktorji so mi po večini podarili sodobne knjige. Nisem še odvil vseh daril, ko meje po telefonu poklicala Rosa Cabarcas in mi zastavila vprašanje, ki ga nisem želel slišati: Kaj ti je bilo z deklico? Nič, sem brez premisleka odgovoril. Se ti zdi nič, da je še zbudil nisi? je vprašala Rosa Cabarcas. Ženska nikoli ne oprosti, da moški zavrže njeno razdevičenje. Odvrnil sem, da dekle ni moglo biti tako izmučeno samo od šivanja gumbov, da se je morda pretvarjalo, da spi iz strahu pred slabo izkušnjo. Edino strašno, je rekla Rosa, je, da ona resnično verjame, da nisi za nobeno rabo več, in ne bi mi bilo všeč, da bi to raztrosila na vse štiri strani.

Nisem ji pustil užitka, da bi me presenetila. Pa čeprav bi bilo tako, sem ji odvrnil, je ona še v toliko bolj usmiljenja vrednem stanju, da se nanjo ne da računati ne na budno ne na spečo: bolnišnično meso je. Rosa Cabarcas je znižala glas: Za to je kriva hitrost, s katero se je sklenil posel, vendar je zadeva rešljiva, boš že videl. Obljubila je, da bo izprašala dekle, in če je bila v tem stvarjo bo prisilila, da vrne denar, kaj se ti zdi? Naj kar tako ostane, sem ji rekel, tukaj se ni zgodilo nič, poleg tega pa imam zdaj dokaz, da resnično nisem več za te dirke. Kar se tega tiče, ima deklica čisto prav: za nobeno rabo nisem. Odložil sem slušalko, preplavljen z občutkom prostosti, kakršnega v vsem svojem življenju še nisem čutil, končno odrešen suženjstva, ki meje podjarmljalo od mojega trinajstega leta.

Ob sedmih zvečer sem bil kot častni gost povabljen v Filharmonijo na koncert Jacquesa Thibaulta in Alfreda Cortota v veličastni izvedbi za violino in klavir Cesarja Franka, v odmorih pa sem poslušal pretirane hvalnice. Maestro Pedro Biava, naš veliki glasbenik, me je skoraj zvlekel v garderobe, da bi me predstavil izvajalcem. Tako sem se zmedel, da sem jim čestital za Schumannovo sonato, ki je niso zaigrali, in nekdo me je javno grobo popravil. Vtis, da sem sonati zamenjal zaradi preproste nevednosti, je zavladal v tistih krogih, nepremišljeno pojasnilo, s katerim sem ga poskušal popraviti v svoji časopisni kritiki koncerta naslednjo nedeljo, pa ga je le še poslabšalo.

Prvič v svojem dolgem življenju sem čutil, da bi bil sposoben koga ubiti. Hudič me je preganjal na potidomov in mi v ušesa šepetal uničujoče odgovore, ki jih nisem izrekel pravočasno, in ne branje ne glasba nista ublažila mojega srda. Na srečo me je Rosa Cabarcas iztrgala iz mojih blodenj, kričeč v telefon:

Časopis me je razveselil, saj sem bila prepričana, da jih imaš sto in ne devetdeset. Razdraženo sem ji odgovoril: Tako zdelan sem videti? Nasprotno, je rekla, preseneti lo me je, da si videti tako dobro. Še dobro, da nisi eden od tistih pohujšljivih starcev, ki si zvišujejo starost, da bi si ljudje mislili, kako dobro se držijo. In je brez prehoda preskočila: Darilo imam zate. Resnično me je presenetila: Kaj pa? Deklico, je rekla.

Niti trenutka si nisem vzel za premislek. Hvala, sem ji rekel, ampak te stvari niso več zame. Ona meje kar preslišala: Pošljem ti jo domov, zavito v darilni papir in prekuhano v parni kopeli in sandalovem olju, vse zastonj. Ostal sem neomajen, ona pa se je lomila z zatikajočim opravičilom, ki se mi je zdelo iskreno.

Rekla je, da je bila deklica v tako slabem stanju, ker je tisti petek prisila dvesto gumbov s šivanko in naprstnikom. Da je njen strah pred krvavimi posilstvi resničen, vendar pa je zdaj že pripravljena na žrtvovanje.

Da se je v noči z menoj zbudila, da bi šla na stranišče, in da sem jaz tako trdno spal, da me ni imela srca buditi, vendar pa sem že odšel, ko se je ona zjutraj predramila. Razjezil sem se zaradi te, tako se mi je zdelo, nekoristne laži. V redu, je nadaljevala Rosa

Cabarcas, pa čeprav bi bila res laž, je dekletu iskreno žal. Ubožica, tukaj pred mano stoji. Želiš govoriti z njo? Zaboga, ne, sem odvrnil.

Lotil sem se pisanja, ko je poklicala tajnica s časopisa. Predala mi je sporočilo, da me direktor želi videti naslednjega dne ob enajstih dopoldne. Prišel sem točno. Hrup pri obnavljanju stavbe je bil navidez neznosen, zrak je bil nasičen z udarci kladiv, s cementnim prahom in katranastim dimom, vendar pa se je redakcija naučila misliti v kaotičnem okolju. Nasprotno je direktorjeva pisarna, hladna in tiha, ležala v neki idealni deželi, ki nam ni pripadala.

Tretji Marco Tulio s pubertetniškim pridihom je vstal, ko me je zagledal prihajati skozi vrata, ne da bi prekinil telefonski razgovor, mi stresel roko prek pisalne mize in mi nakazal, naj se usedem. Pomislil sem, da na drugi strani žice morda ni nikogar, da zganja farso, da bi naredil vtis name, vendar sem kmalu ugotovil, da govori z guvernerjem, in prav zares je bil to težak dialog med vljudnima sovražnikoma. Poleg tega mislim, da se je trudil, da bi bil pred mano videti odločen, čeprav je stal, ko je govoril z oblastjo.

Pregrešna odličnost je bila pri njem opazna na prvi pogled. Pred kratkim je dopolnil devetindvajset let, govoril je štiri jezike in imel tri mednarodne diplome, bilje čisto nasprotje prvega dosmrtnega predsednika, njegovega dedka po očetovi strani, ki je postal izkušen novinar potem, ko je obogatel s trgovino z belim blagom. Vedel se je sproščeno, bilje izredno postaven in čeden, edino, kar je spravljalo v nevarnost njegovo podobo, je bil komaj zaznaven prizvok izumetničenosti v njegovem glasu. Nosil je športni suknjič s svežo orhidejo v gumbnici in vse na njem je bilo videti, kot bi bilo del njegovega telesa, pa čeprav nobena stvar ni bila narejena za vročino na ulicah, temveč za pomlad njegove pisarne. Jaz, ki sem porabil skoraj dve uri, da sem se oblekel, sem začutil sramoto revščine in bes se mi je še okrepil.

Kakorkoli že, strupeno puščico pa mi je zabodla gasilska fotografija osebja, posneta za 25. obletnico ustanovitve časopisa, na kateri so s križcem nad glavo označili tiste, ki so že pomrli. Jaz sem bil tretji z desne, na glavi sem imel okrogel slamnik, okoli vratu kravato z velikim vozlom in biserčkom na igli, ponašal sem se z drobnimi brčicami kot kakšen polkovnik v civilu, ki sem jih nosil do štiridesetega leta, ter s kovinskimi očali seminarista, ki jih pol stoletja pozneje ne potrebujem več. To fotografijo sem že dolga leta gledal, kako visi po različnih pisarnah, vendar sem šele zdaj dojel njeno sporočilo: od prvotnih oseminštiridesetih zaposlenih smo bili živi samo še štirje, najmlajši med nami pa je prestajal dvajsetletno zaporno kazen zaradi množičnega umora Direktorje končal pogovor, opazil, da gledam fotografijo, in se nasmehnil. Križcev nisem narisal jaz, je rekel. Zdijo se mi zelo neokusni. Usedel se je za pisalno mizo in spremenil ton: Dovolite mi, da vam povem, da ste vi najbolj nepogrešljiv človek, kar jih poznam. Zaradi mojega presenečenja je hitro nadaljeval: To pravim zaradi vašega poslovilnega članka. Komaj mi je uspelo iztisniti: Celo življenje je v njem. On je odvrnil, da prav zaradi tega to ni ustrezna rešitev. Članek se mu je zdel odličen in vse, kar pove o starosti, je najboljše, kar je kdaj prebral, zato nima smisla, da bi ga zaključil z odločitvijo, ki še najbolj spominja na družbeno smrt. Na srečo, je rekel, jo je Mrzki devetvečemik prebral, ko je bila uvodna stran že postavljena, in zdela se mu je nesprejemljiva. Ne da bi se s komerkoli posvetoval, jo je prečrtal s svojim rabeljskim svinčnikom. Ko sem to danes zjutraj izvedel, sem ukazal poslati protestno pismo guvernerju. To je moja dolžnost, ampak med nama rečeno, sem mu za njegovo samovoljnost celo hvaležen. Skratka, ni bil pripravljen dovoliti, da bi opustil kolumno. Z vsem srcem vas prosim, je rekel. Ne zapustite ladje na odprtem morju. In je v velikem stilu zaključil: O glasbi še nismo vsega povedali.

Videti je bil tako odločen, da si nesoglasja nisem upal še poglobiti s kakšnim za lase privlečenim izgovorom. Pravzaprav je bila težava v tem, da niti v tistem trenutku nisem bil sposoben najti prepričljivega razloga, zakaj bi opustil tlako, čeprav me je misel, da bom pristal na njegove besede le zato, da bi pridobil nekaj časa, spravljala v grozo. Moral sem se zadržati, da ne bi pokazal nespodobnih čustev, ki so me silila na jok. In spet sva, tako kot vedno, po tolikih letih znova ostala pri dosedanjem dogovoru.

Naslednji teden sem, ujet v nekem občutju, ki je bolj spominjalo na zbeganost kot na veselje, odšel v zatočišče po mačkona, ki so mi ga podarili tipografi. Zelo slabo kemijo imam z živalmi, in to iz istega razloga kot z otroki, ki še ne znajo govoriti. Občutek imam, da so njihove duše neme. Ne sovražim jih, vendar pa jih ne prenašam, ker se nikoli nisem naučil pogajati z njimi. Zdi se mi protinaravno, da se kakšen človek lahko bolje razume s svojim psom kot pa s svojo ženo, da ga uči jesti in se iztrebljati ob določenem času, da z laježem odgovarja na njegova vprašanja, skratka, da s psom deli svoje tegobe. Vendar bi bila za tipografe huda žalitev, če mačkona ne bi šel iskat. Poleg vsega je bil to lep primerek angorske vrste, imel je lesketajoč se rdečkast kožuh in svetlikajoče se oči, njegovo mijavkanje pa je bilo slišati skoraj kot besede. Dali so mi ga v pleteni košari s potrdilom o njegovem rodu in z navodili za ravnanje, podobnimi tistim za sestavo kolesa.

Vojaška patrulja je pregledovala dokumente pešcev, preden so odobrili prehod skozi park San Nicolas. Še nikoli nisem videl kaj takega in prav tako si nisem mogel predstavljati nič strašnejšega kot dokaz za mojo starost. V patrulji so bili štirje, poveljeval pa ji je še skoraj pubertetniški častnik. Vojaki so bili hribovci, trdi in tihi možje, smrdeči po hlevu. Častnik jih je opazoval, njegove andske ličnice so bile pordele od morskega sonca. Ko je pregledal mojo osebno in novinarsko izkaznico, me je vprašal, kaj imam v košari. Mačkona, sem odgovoril. Hotel gaje videti. Iz strahu, da bi mi pobegnil, sem previdno privzdignil pokrov, vendar pa je eden od vojakov hotel preveriti, če je na dnu še kaj, pa gaje maček opraskal. Častnik je posegel vmes. To je pravi angora dragulj, je rekel. Pobožal gaje in mu pri tem nekaj šepetaje prigovarjal, mačkon ga ni napadel, čeprav ga tudi za mar ni imel. Koliko let ima? je vprašal. Ne vem, sem mu odgovoril, pravkar so mi ga podarili. Sprašujem vas, ker je videti zelo star, morda kakšnih deset let. Hotel sem ga vprašati, kako to ve in še mnogo drugih stvari, vendar pa se kljub njegovi vljudnosti in njegovemu prijaznemu govorjenju nisem počutil dovolj sproščenega, da bi se pogovarjal z njim. Občutek imam, da gre za zapuščenega mačka, ki je veliko pretrpel, je pripomnil. Opazujte ga, ne prilagajajte ga sebi, temveč nasprotno, vi se prilagodite njemu in pustite ga, dokler si ne pridobite njegovega zaupanja. Zatisnil je pokrov košare in me vprašal: Kaj počnete? Novinar sem. Koliko časa že? Že sto let, sem rekel. Ne dvomim, je odvrnil. Stisnil mi je roko in se poslovil s frazo, ki bi prav tako lahko bila dober nasvet kot grožnja:

“Dobro pazite nase.”

Opoldne sem izključil telefon, da bi se zatopil v izvrstni glasbeni program: Wagnerjeva rapsodija za klarinet in orkester, Debussyjeva rapsodija za saksofon in Brucknerjev kvintet za godala, pravi rajski pristan sredi kataklizme njegovega opusa. Nenadoma sem se znašel v mraku kabineta. Čutil sem, kako pod mojo mizo polzi nekaj, česar nisem dojel kot živo telo, temveč kot nadnaravno prisotnost, ki se mi je dotaknila nog, in kriče skočil pokonci. Bil je mačkon s svojim lepim košatim repom, svojo skrivnostno mirnostjo in s svojim mitičnim poreklom, in nisem mogel preprečiti, da me ne bi spreletela kurja polt ob misli, da sem sam v hiši z nekim živim bitjem, ki ni človeško.

Ko je v katedrali odbilo sedem, je na škrlatnem nebu sijala ena sama jasna zvezda, neki parnik je zatulil neutolažljivi zbogom, jaz pa sem v grlu začutil I gordijski vozel vseh tistih ljubezni, ki bi se lahko dogodile, pa se nikoli niso. Nisem več prenesel. Srce mi je razbijalo v glavi, ko sem vzdignil slušalko, zelo počasi zavrtel tiste štiri številke, da se ne bi zmotil, in po tretjem zvonjenju prepoznal glas. V redu, ženska, sem ji rekel z olajšanim vzdihom: Oprosti mi za slabo voljo danes zjutraj. Ona, povsem mirna: Ne skrbi, pričakovala sem tvoj klic. Opozoril sem jo: Hočem, da me dekle počaka tako, kot jo je bog vrgel na svet, in brez šminke na obrazu. Grleno se je zasmejala. Kakor želiš, je pristala, vendar zamujaš užitek, da bi jo kos I za kosom slekel, tako kot je všeč starcem, ne vem zakaj. Jaz pa vem, sem rekel: Ker so vedno starejši.

Ona je to vzela kot dejstvo.

“V redu,” je rekla, “torej nocoj natanko ob desetih, preden se ribica ohladi.”

Kako bi ji lahko bilo ime? Rosa Cabareas mi tega ni povedala. Ko je govorila o njej, je vedno rekla samo: deklica. Jaz pa sem to spremenil v lastno ime, kot vzdevek za punčko ali majhno jadrnico. Poleg tega je Rosa Cabareas svojim varovankam za vsako stranko nadela drugo ime. Mene je zabavalo, da sem jim jih skušal uganiti z obraza, in od vsega začetka sem bil prepričan, da ima deklica dolgo ime, na primer Filomena, Satumina ali Nicolasa. To se mi je podilo po glavi, ko se je napol zasukala v postelji in se s hrbtom obrnila k meni, ter se mi je zazdelo, da je za seboj pustila lužo krvi v velikosti in obliki svojega telesa. Šlo je le za trenuten preblisk, saj sem takoj ugotovil, da gre za mokro sled potu na rjuhi.

Rosa Cabareas mi je svetovala, naj z njo ravnam previdno, saj je strah od zadnjikrat še ni minil.

Oziroma: mislim, da ji je slovesnost obreda še poglobila strah, in soji morali povečati dozo baldrijana, saj je spala tako spokojno, da bi jo bil pravi greh zbuditi brez ljubkovanja. Začel sem ji otirati pot z brisačo in ji obenem tiho popeval pesem o Delgadini, najmlajši kraljevi hčerki, sužnji očetove ljubezni. Brisal sem jo, ona pa mi je v ritmu mojega petja odkrivala potne dele svojega telesa: Delgadina, Delgadina, ti si moj zaklad ljubezni. To je bil užitek brez konca, saj se je, ko sem jo obrisal po enem boku, že znova spotila po drugem, da pesmi ne bi bilo nikoli konec. Vstani, Delgadina, obleci svoje svileno krilo, sem j i pel na uho. Na koncu, ml ko so Delgadino kraljevi služabniki našli mrtvo od žeje v njeni postelji, se mi je zazdelo, da se je moje dekletce skoraj prebudilo ob zvoku tega imena. Torej je bila ona: Delgadina. ŠTUDUSKI ODDELEK Vrnil sem se k postelji v svojih spodnjicah z odtisnjenimi poljubi in se ulegel k njej. Spal sem do petih, uspavan od njenega spokojnega dihanja. Ne da bi se umil, sem se v naglici oblekel in šele takrat sem zagledal svarilo, zapisano s črtalom za ustnice na ogledalo v stranišču: Tiger svojega plena ne zapusti.

Vem, da napisa prejšnji večer ni bilo in da nihče ni mogel priti v sobo, zato sem ga dojel kot hudičev poklon. Na vratih me je presenetil strašen grom in soba se je napolnila z vonjem po razmočeni zemlji.

Nisem imel časa, da bi dežju nedotaknjen ušel. Preden sem našel taksi, se je ulila ena od močnih ploh, ki med majem in oktobrom pogosto umažejo mesto, kajti struge vročega peska, ki se stekajo v reko, se spremenijo v prave peščene hudournike, ki odplavijo vse, ob kar trčijo na svoji poti. Deževje tistega nenavadnega septembra je bilo prav mogoče v enaki meri svarilno, kot je bilo uničujoče.

V trenutku ko sem odprl vrata svojega doma, meje obšel telesni občutek, da nisem sam. S kotičkom očesa sem zaznal mačkonov kožuh, preden se je izmuznil na balkon. Na njegovem krožniku so bili ostanki hrane, ki mu je nisem dal jaz. Smrad po njegovem žarkem urinu in vročih kakcih je onesnaževal vse. Začel sem ga opazovati, kot bi začel študirati latinščino. V priročniku je pisalo, da mački svoje iztrebke zakopljejo v zemljo in da v hišah brez dvorišča, kot je bila ta, to opravijo v loncih za rože ali pa v kakršnemkoli drugem skrivališču. Prav je, da se jim že prvi dan pripravi škatlo s peskom in se jih tako privadi na red, kar sem tudi naredil. Prav tako je pisalo, da v novem domu najprej označijo svoje ozemlje, tako da urinirajo na vseh koncih, in to se je verjetno zgodilo, vendar priročnik ni omenjal, kako to preprečiti. Sledil sem njegovim odtisom, da bi spoznal njegove zakoreninjene navade, vendar nisem našel njegovih skrivališč, njegovih kotičkov za počitek, vzrokov za njegovo spremenljivo razpoloženje. Hotel sem ga naučiti jesti ob določenih urah, uporabljati škatlo s peskom na terasi, da ne bi skakal na mojo posteljo, ko sem spal, in da ne bi ovohaval hrane na mizi, pa mu nisem mogel dopovedati, da je hiša njegova po naravni pra-vici in ne kot vojni plen. Zato sem ga pustil, naj počne, kar hoče.

Na večer sem se spopadel z nevihto, saj so huri-kanski deževni vetrovi grozili, da bodo podrli hišo. Stresel meje napad kihanja, bolela meje glava in imel sem vročino, vendar pa sem se počutil kot obseden od neke moči in odločnosti, ki je nisem imel nikoli, pri nobeni starosti in zaradi nobenega vzroka. Na tla sem razpostavil posode, da bi prestregel kapljanje, in ugo-tovil, da so se od prejšnje zime pojavile nove luknje. Naj večja je grozila, da bo poplavila desni kot knjiž-nice. Pohitel sem, da bi rešil antične grške in rimske pisatelje, ki so bivali na tistem koncu, vendar me je, ko sem odmaknil knjige, presenetil curek vode, ki je pod visokim pritiskom brizgal iz predrte cevi v zidu. Zapolnil sem luknjo s cunjami tako globoko, kot sem jo lahko, da bi pridobil dovolj časa, da bi rešil knjige.

V parku je vršenje dežja in zavijanje vetra vedno bolj naraščalo. Nenadoma sta neverjeten blisk in njegov sočasni grom napolnila zrak z močnim vonjem po žveplu, veter je odprl balkonska okna in grozljiva morska megla je vdrla skozi ključavnice in se splazila v hišo. Kljub vsemu je bilo prej kot v desetih minutah, kot bi odrezal, vsega konec. Čudovito sonce je posušilo ulice, polne nakopičene umazanije, in vrnila se je vročina.

Nevihta je prešla, mene pa je še vedno prežemal občutek, da nisem sam v hiši. Moja edina razlaga za to je, da se resnične dogodke lahko pozabi, nekatere, ki se v resnici nikoli niso zgodili, pa se hrani v spominu, kakor da bi se. Ko sem se boril proti silam nevihte, nisem imel občutka, da sem doma sam, temveč da je z menoj Delgadina. Tisto noč, ko sem prisluškoval šepetanju njenega diha v spalnici in utripom njenega lica na mojem vzglavniku, mi je bila tako zelo blizu. Le tako sem si lahko pojasnil, da sva v tako kratkem času naredila toliko stvari. Videl sem samega sebe, kako stojim na pručki v knjižnici, in videl njo budno v obleki z rožicami, kako prijema knjige, da bi jih odložila na varno. Videl sem jo, kako teče od enega na drugi konec hiše, boreč se z nevihto, do kože premočena od dežja in v vodi do gležnjev. Spominjal sem se, kako je naslednjega dne pripravila zajtrk, ki ga nikoli ni bilo, in pogrnila mizo, medtem ko sem jaz brisal tla in pospravljal po brodolomu v hiši. Nikoli ne bom pozabil njenega mračnega pogleda, ko sva zajtrkovala: Zakaj si me spoznal tako star? Odgovoril sem ji resnico: Nisi toliko star, kolikor let imaš, tem-več toliko, kolikor jih čutiš.

Od takrat naprej sem jo nosil v spominu do zadnje malenkosti, da sem lahko počel z njo, kar se mi je zahotelo. Menjal sem ji barvo oči glede na svoje raz-položenje: bile so barve vode zjutraj, barve jantarja, ko sem bil vesel, barve ognja, kadar sem ji nasprotoval. Oblačil sem jo primemo starosti in stanu, ki sta odgovarjala mojim razpoloženjskim nihanjem: zaljubljena novica pri dvajsetih, salonska kurba pri štiridesetih, kraljica Babilonije pri šestdesetih, svetnica pri stotih. Pela sva Puccinijeve ljubezenske duete, bolere Agustina Lare, tange Carlosa Gardela in si vsakič znova potrdila, da tisti, ki ne pojejo, ne morejo vedeti, kakšno srečo prinaša petje. Danes vem, da to niso bili prividi, temveč le še eden od čudežev prve zaljubljenosti mojega življenja pri devetdesetih letih.

Ko sem spravil hišo v red, sem poklical Roso Cabarcas. Ljubi bog! je vzkliknila, ko je zaslišala moj glas, mislila sem, da si utonil. Ni mogla verjeti, da sem spet preživel noč z deklico, ne da bi se je do. Vso pravico imaš, da ti ni všeč, vendar se vsaj vedi kot odrasel človek. Poskušal sem ji razložiti, vendar je ona grobo spremenila temo pogovora: Kakorkoli že, zate imam nagledano eno nekoliko starejšo, lepo in prav tako devico. Njen oče jo želi zamenjati za hišo, vendar pa bi lahko iztržila kakšen popust. Zmrazilo me je pri srcu. To pa ne pride v poštev, sem prestrašen ugovarjal, isto hočem, in tako kot zmeraj, brez pomot, brez prepiranja, brez grdih spominov. Na zvezi je nastala tišina, končno pa se je le oglasil ponižen glas, kot bi govoril sam sebi: Prav, to je torej to, kar zdravniki imenujejo senilna demenca.

Ob desetih zvečer sem se odpeljal s taksistom, znanim po redki lastnosti, da ne postavlja vprašanj. S sabo sem nesel prenosni ventilator in sliko Orlanda Rivere, ljubljenega Figiirita, ter kladivo in žebelj, da bi jo lahko obesil. Na poti sem se ustavil, da bi kupil ščetko za zobe, zobno pasto, parfumirano milo, ko-lonjsko vodico Florida in sladičeve bonbone. Hotel sem prinesti tudi lepo vazo in šopek rumenih vrtnic, da bi se znebil lončka z umetnimi rožami, vendar pa nisem našel nič odprtega, zato sem bil prisiljen na nekem zasebnim vrtu ukrasti za šopek komaj vzbrs-telih aster.

Po navodilih lastnice bordela sem lahko vstopal skozi zadnja vrata, s strani akvadukta, da me nihče ne bi videl prihajati skozi vhod na vrt. Šofer me je opozoril: Previdno, modrec, v tej hiši ubijajo. Odgovoril sem mu: Če je zaradi ljubezni, ni pomembno. Dvorišče je bilo v mraku, vendar pa so bila okna razsvetljena in glasba je prihajala iz vseh šestih sob. Iz moje, kjer je bila najglasnejša, je odmeval zamolkli glas Pedra Vargasa, ameriškega tenorja, prepevajočega bolero Miguela Matamorosa. Mislim sem, da bom umrl. S pospešenim dihom sem potisnil vrata in na postelji zagledal Delgadino, tako kot v svojih sanjah: golo in blaženo spečo na srčnem boku.

Preden sem se ulegel, sem uredil mizico, zamenjal sem stari zarjaveli ventilator z novim in obesil sliko tja, kjer bi jo ona s postelje lahko videla. Ulegel sem se k njej in jo ped za pedjo pretipal. Bila je ista kot tista, ki se je sprehajala pri meni doma, iste roke, ki so me v temi prepoznale z dotikom, ista stopala lahnih korakov, ki so se mešali z mačkonovimi, isti vonj po potu kot na mojih rjuhah, isti prstnik za prst. Neverjetno: ko sem gledal in se dotikal nje iz mesa in krvi, se mi je zdela manj stvarna kot v mojih sanjah.

Na steni nasproti visi slika, sem ji rekel. Naslikal jo je Figiirito, moški, ki smo ga imeli zelo radi, najboljši plesalec v bordelih, kar jih je kdaj bilo, in tako dobrega srca, da se mu je še sam hudič smilil. Naslikal jo je z ladijsko barvo na osmojeno platno letala, ki je strmoglavilo v Sierri Nevadi de Santa Marta, in s čopiči, ki jih je sam izdelal iz dlake svojega psa. Ženska na sliki je nuna, ki jo je ugrabil iz samostana in se z njo poročil. Tukaj jo bom pustil, da bo to prvo, kar boš zagledala, ko se boš zbudila.

Ni se premaknila, ko sem ob enih ponoči ugasnil luč, in njeno dihanje je bilo tako plitvo, da sem ji izmeril pulz, da bi se prepričal, ali je še živa. Kri je krožila po njenih žilah tako tekoče kot pesem, dosegla najbolj oddaljene kotičke njenega telesa in se vračala v srce, očiščena z ljubeznijo.

Preden sem v jutranjem svitu odšel, sem na list papirja narisal črte njene dlani in jih dal prebrati Divi Sahibi, da bi spoznal njeno dušo. Povedala mi je tole:

To je človek, ki pove le to, kar misli. Spretna za ročna dela. V stiku je z nekom, ki je že umrl in od katerega pričakuje pomoč, vendar se moti: pomoč, ki jo išče, ima na dosegu roke. Še z nikomer ni imela telesnega stika, vendar pa bo umrla v letih in poročena. Zdaj ima nekega temnega moškega, ki ne bo moški njenega življenja. Lahko bi imela osem otrok, vendar se bo odločila samo za tri. Pri petintridesetih letih, če bo naredila, kar ji narekuje srce in ne pamet, bo imela v rokah veliko denarja, pri štiridesetih pa bo dobila dediščino. Veliko bo potovala. Ima dvojno življenje in dvojno srečo, saj lahko vpliva na svojo usodo. Rada poskusi vse, iz radovednosti, vendar bo obžalovala, če ne bo sledila srcu.

Trpeč od ljubezenskih muk sem dal popraviti škodo od neurja ter izkoristil priložnost za mnoga dmga popravila, ki sem jih že leta odlagal zaradi pomanjkanja denarja ali iz lenobe. Preuredil sem knjižnico, in to glede na vrstni red, v katerem sem knjige prebral. Za konec sem prodal magnetofon kot zgodovinsko relikvijo, skupaj z več kot stotimi trakovi klasikov, in si kupil rabljen gramofon, vendar pa je bil boljši od mojega, z zvočniki z veliko jakostjo, ki so naredili vzdušje v hiši veličastnejše. Pristal sem na robu bankrota, vendar dobro poplačan zaradi čudeža, da sem pri teh letih še živ.

Hiša je vstajala iz svojega pepela, jaz pa sem plul na krilih svoje ljubezni do Delgadine, tako močne in tako blažene, kakor je v svojem prejšnjem življenju nikoli nisem izkusil. Zaradi nje sem se prvikrat v življenju soočil s svojo naravo, in to pri devetdesetih letih. Odkril sem, da moja obsedenost s tem, da mora biti vsaka stvar na svojem mestu, vsaka zadeva ob svojem času, vsaka beseda v pravem slogu, ni zaslužena nagrada urejenega duha, temveč prav nasprotno do popolnosti izdelan sistem pretvarjanja, ki sem si ga izmislil, da bi prikril zmedo svoje prave narave. Odkril sem, da urejenost ni posledica mojih vrlin, temveč slabosti; da se delam radodarnega, da bi prikril svojo skopost, da sem pretirano čistunski, ker sem zloben, da sem spravljiv, da ne bi podlegel svoji potlačeni razdražljivosti, da sem točen zgolj zato, da se ne bi vedelo, kako malo mi je mar za tuj čas. Skratka, odkril sem, da ljubezen ni duševno stanje, temveč zodiakalno znamenje.

Postal sem nekdo drug. Poskušal sem znova prebrati klasike, ki so me usmerjali v mladosti, vendar jih nisem mogel prebaviti. Podal sem se v romantične knjige, ki sem jih grobo odrinil, ko mi jih je mama s strogo roko skušala vsiliti, in iz njih sem se naučil, da nepremagljiva moč, ki poganja svet, ne prihaja iz srečnih, temveč iz nesrečnih ljubezni. Ko je moj glasbeni okus zašel v krizo, sem odkril, da sem star in staromoden, in odprl srce sladkostim naključnosti.

Sprašujem se, kako sem podlegel tej nenehni vrtoglavici, ki sem jo sam vzpodbujal in se je bal. Lebdel sem med samotnimi oblaki in govoril sam s sabo pred ogledalom s praznim upanjem, da bi ugotovil, kdo sem. Tolikšna je bila moja vročica, da sem sredi neke študentske manifestacije, med padanjem kamenja in steklenic, moral črpati moč iz lastne šibkosti, da se nisem postavil na čelo s transparentom, ki bi ovekovečil mojo resnico: Nor sem od ljubezni.

Zaslepljen od neusmiljenega spomina na spečo Delgadino sem brez najmanjše škodoželjnosti spremenil duha svojih nedeljskih kolumn. Naj je bila tema kakršnakoli, pisal sem jih zanjo, smejale ali jokale so se zanjo, in v vsako njihovo besedo sem prelil vse svoje življenje. Namesto v obliki navadnega članka, kot so jo od nekdaj imele, sem jih pisal kot ljubezenska pisma, v katerih bi se lahko prepoznal čisto vsak. Na časopisu sem predlagal, da besedila ne bi tiskali na linotajp, temveč da bi jih objavili v mojem izumetničenem rokopisu. Šefu redakcije se je to, le kako ne, zdel le še dodaten napad senilne domišljavosti, generalni direktor pa ga je prepričal z enim samim stavkom, ki še vedno kroži po redakciji:

“Da boste vedeli: krotki norčki prehitevajo prihodnost.”

Odziv javnosti je bil takojšen in navdušen, prejeli smo veliko pisem zaljubljenih bralcev. Nekatere kolumne so prebrali pri radijskih poročilih kot pravkar prispele pomembne novice, tiskali so jih ali prepisovali v več kopijah s karbon papirjem, ki so jih kot črnoborzijanske cigarete prodajali na vogalih ulice San Blas. Od vsega začetka smo vedeli, da so odziv na mojo željo po izpovedi, in prišlo mi je v kri, da sem to pri pisanju upošteval, vedno pa so pripovedovala z glasom devetdesetletnega moškega, ki se ni naučil misliti kot starec. Intelektualna srenja, kot po navadi, se je odzvala boječe in je bila deljenih mnenj, in celo grafologi so se nepričakovano zapletli v prepir zaradi napačnih analiz moje kaligrafije. Prav oni so razdelili mnenja in podžgali polemiko, zaradi njih je nostalgija spet prišla v modo.

Pred koncem leta sem se z Roso Cabarcas domenil, da mi je dovolila pustiti v sobi električni ventilator, toaletne potrebščine in vse, kar sem še prinesel, da bi naredil prostor prijeten. Prihajal sem ob desetih, vedno z nečim novim zanjo ali pa za užitek obeh, in nekaj minut posvetil temu, da sem privlekel ven skrite potrebščine in postavil oder za najine noči. Preden sem odšel, nikoli pozneje kot ob petih, sem spet vse spravil pod ključ. Spalnica je tako znova postala tako revna, kot je bila pred tem, za žalostne ljubezni naključnih gostov. Nekega jutra sem slišal, da se je Marco Perez, najbolj poslušan glas na radiu v zgodnjih jutranjih urah, odločil, da bo v svojih ponedeljkovih poročilih prebral mojo nedeljsko kolumno. Ko mi je uspelo zatreti slabost, sem vzneseno rekel: Saj veš, Delgadina, slava je zelo debela gospa, ki ne spi s tabo, ko pa se zbudiš, te vedno opazuje ob vznožju postelje.

V tistih dneh sem ob priložnostih ostal, da bi zajtrkoval z Roso Cabarcas, ki se mi je začenjala zdeti manj postarana kljub strogi črnini in črni čepici, ki ji je zakrivala obrvi. Njeni zajtrki so sloveli kot veličastni kljub obilici feferonov, zaradi katerih so se mi osolzile oči. Ob prvem ugrizu živega ognja sem ji ves solzan rekel: Nocoj pa ne bo treba polne lune, da bi me pekla rit. Ne stokaj, je odvrnila. Če te peče, je zato, ker jo, hvala bogu, še imaš. Začudila se je, ko sem omenil Delgadinino ime. Saj ji ni tako ime, je rekla, ime ji je ... Ne povej mi, sem jo prekinil, zame je Delgadina. Skomignila je z rameni:

V redu, konec koncev je tvoja, vendar pa me to ime spominja na odvajalo. Povedal sem ji o tigrovem svarilu, ki ga je deklica napisala na ogledalo. Ni mogla biti ona, je rekla Rosa, saj ne zna ne brati ne pisati. Kdo pa potem? Skomignila je z rameni: Morda kdo, ki je v tisti sobi umrl.

Tiste zajtrke sem izkoristil, da sem se Rosi Cabar cas izpovedoval in jo prosil za drobne usluge za Delgadinino dobro počutje in podobo. Nagajiva kot šolarka mi je ustregla brez pomišljanja. Kako smešno mi je enkrat v tistih dneh rekla. Počutim se, kot bi me prosil za njeno roko. In če smo že pri tem, ji je prišlo na misel, zakaj se ne bi poročil z njo? Obstal sem kot pribit. Resno, je vztrajala, ceneje bi te prišlo. Konec koncev je v tvojih letih težava, ali še dela ali ne, pa praviš, da imaš to rešeno. Prekinil sem jo: S seksom se tolažijo tisti, ki ne premorejo dovolj ljubezni.

Zasmejala se je: Ah, modrec moj, od nekdaj sem vedela, da si pravi moški, da si vedno bil, in veseli me, da si še vedno pravi moški, čeprav tvoji sovražniki že predajajo orožje. Z razlogom se toliko govori o tebi.

Si slišal Marcosa Pereza? Čisto vsi ga poslušajo, sem ji rekel, da bi končal to temo. Ona pa je vztrajala: Tudi profesor Camacho y Cano je v Urici za vse včeraj dejal, da svet ni več tak, kot je bil, ker ni več takih moških, kot si ti.

Naslednji konec tedna sem našel Delgadino vročično in kašljajočo. Zbudil sem Roso Cabarcas, da bi mi dala kakšen domači pripravek, in v sobico mi je prinesla škatlo prve pomoči. Čez dva dni je bila Delgadina še vedno šibka in se ni mogla vrniti k svojemu šivanju gumbov. Zdravnik ji je predpisal domačo kuro za navadno gripo, ki naj bi je bilo konec v enem tednu, vendar pa se je vznemiril zaradi njene splošne podhranjenosti. Nisem je videval in čutil sem, da jo pogrešam, zato sem izkoristil priložnost, da sem uredil sobo brez nje.

Prinesel sem tudi perorisbo Cecilie Porras za knjigo kratkih zgodb Alvara Cepeda Vsi smo bili polni pričakovanja. Prinesel sem vseh šest delov knjige Juan Cristobal Romaina Rollanda, da bi se zamotil med svojim čakanjem. Ko se je Delgadina končno lahko vrnila v sobo, je bila ta spodobno urejena za ustaljeno srečo: zrak, prečiščen z insekticidom brez vonja, stene rožnate barve, zasenčene svetilke, sveže rože v vazah, moje najljubše knjige, najboljše slike moje matere, obešene drugače, po zdajšnjem okusu.

Stari radio sem zamenjal z novim kratkovalovnim, ki sem ga nastavil na program resne glasbe, da bi se Delgadina naučila zaspati ob Mozartovih kvartetih.

Ko pa sem nekega večera prišel, je bil nastavljen na program, specializiran za predvajanje sodobnih bolerov. Takšen je bil njen okus, brez dvoma, in sprejel sem ga brez bolečine, saj sem bil bolerom v svojih najboljših dneh tudi sam naklonjen. Preden sem se naslednjega dne vrnil domov, sem z rdečilom za ustnice napisal na ogledalo: Deklica moja, sama sva na tem svetu.

V tistem obdobju me je obšel nenavaden občutek, da prezgodaj odrašča. To sem namignil Rosi Cabarcas in njej se je zdelo povsem naravno. Petega decembra bo dopolnila petnajst let, mi je povedala. Popolna strelka. Vznemirilo me je, da je tako stvarna, da ima rojstne dneve. Kaj bi ji lahko podaril? Kolo, je odgovorila Rosa Cabarcas. Dvakrat dnevno mora prečkati celo mesto, ko gre šivat gumbe. Pokazala mi je kolo v shrambi, ki ga je uporabljala, in prav zares se mi je tisto obtolčeno in razmajano kolo zdelo neprimerno, da bi se z njim vozila tako zelo ljubljena ženska. In vendar me je ganilo, saj je bilo otipljiv dokaz, da Delgadina obstaja v resničnem življenju.

Ko sem se odpravil kupit najboljše kolo zanjo, se nisem mogel upreti skušnjavi, da ga ne bi preizkusil, in naredil sem nekaj krogov po skladišču. Prodajalcu, ki me je vprašal po letih, sem odgovoril s starčevsko spogledljivostjo: Imel jih bom enaindevetdeset. Uslužbenec je odgovoril natanko tisto, kar sem hotel:

Kažete jih vsaj dvajset manj. Tudi sam nisem mogel razumeti, kako je mogoče, da še vedno obvladam prakso iz šolskih dni, in počutil sem se tako dobro, da sem kar prekipeval od veselja. Zapel sem. Najprej sam pri sebi, potiho, nato pa na vse grlo, ponosno kot veliki Caruso, med pisanimi stojnicami in podivjanim prometom na javni tržnici. Ljudje so me veselo pogledovali, mi vzklikali, me vabili, naj se udeležim pohoda okoli Kolumbije na invalidskem vozičku. Z roko sem jim pomahal v pozdrav kot srečni mornar, ne da bi prekinil svojo pesem. Tisti teden sem v počastitev decembra napisal še eno drzno kolumno:

Kako biti srečen na kolesu pri devetdesetih.

V noči njenega rojstnega dne sem Delgadini zapel celotno pesem in ji prepoljubljal vse telo, dokler nisem ostal brez sape: hrbtenico, vretence za vretencem, do suhih ritnic, bok z materinim znamenjem, njeno srčno stran. Poljubljal sem jo, njeno telo pa je postajalo vse toplejše, izhlapevalo je nekakšen surov vonj. Odgovorila mi je z novimi trzljaji ob dotiku vsake pedi njene kože in na vsakem koščku njenega telesa sem občutil drugačno toploto, poseben vonj, nov stok, in vsa ona je odjeknila v notranjosti kot harfa in njene bradavice so zacvetele, ne da bi se jih dotaknil. Zgodaj zjutraj, ko sem že skoraj zadremal, sem začutil nekakšno šepetanje množice na moiju in grozo dreves, ki mi je stisnila srce. Stopil sem v kopalnico in napisal na ogledalo: Delgadina, življenje moje, prišli so božični vetrovi.

Eden od mojih naj lepših spominov je spomin na zbeganost, ki meje obšla nekega podobnega jutra, ko sem odhajal iz šole. Kaj mi je? Učiteljica mi je veselo odgovorila: Ja, otrok, kaj ne vidiš, da gre za vetrove? Osemdeset let pozneje me je ta občutek znova prevzel, ko sem se prebudil v Delgadinini postelji, in tukaj je bil spet december, ki se je pravočasno vrnil s svojim jasnim nebom, peščenimi nevihtami in uličnimi vrtinci, ki so odkrivali strehe hiš in šolarkam dvigovali krila. Mesto so v tem času napolnili nekakšni pri-kazenski odmevi. V vetrovnih nočeh je bilo slišati vpitje z javne tržnice celo v najvišjih predelih mesta, kot da bi bil trg takoj za vogalom. Nič čudnega ni bilo torej, če smo v decembrski burji lahko po glasovih prepoznali in našli prijatelje, razkropljene po oddaljenih bordelih.

Skupaj z vetrom pa meje presenetila novica, da bo Delgadina morala božič preživeti s svojo družino in ne bo mogla biti z menoj. Če je kaj, kar na tem svetu sovražim, potem so to obvezne zabave, na katerih ljudje jočejo od veselja, ognjemeti, trapaste praznične pesmice, okraski iz krep papirja, ki nimajo ničesar skupnega z otročkom, ki se je pred dvema tisočletjema rodil v nekem revnem hlevu. Toda ko se je znočilo, se nisem mogel upreti nostalgiji in sem odšel sobo brez nje. Spal sem dobro in se prebudil zraven plišastega medvedka, racajočega po zadnjih nogah, kot bi bil severni medved, in čestitko, na kateri je pisalo: Za grdega dedka. Rosa Cabarcas meje razveselila, da se Delgadina uči brati po mojih lekcijah, napisanih na ogledalo, in navdušila me je njena lepa pisava. Vendar pa me je tudi razžalostila, ko mi je povedala, da je medvedek njeno darilo, zato sem za silvestrovo ostal doma, odšel v posteljo že ob osmih zvečer in mimo zaspal. Bil sem srečen, saj sem, ko je bilo polnoč, med besnim udarjanjem zvonov, stokanjem ladij, topovskim streljanjem in pokanjem raket zaslišal, kako je Delgadina po prstih vstopila, se ulegla k meni in me poljubila. Tako resnično, da mi je na ustnicah ostal njen okus po sladiču.

Na začetku novega leta sva se začenjala spoznavati, kot bi budna živela skupaj, saj sem odkril nežen ton glasu, ki mu je lahko prisluhnila, ne da bi jo prebudil, in se odzivala nanj s sproščeno govorico telesa. Njeno duševno razpoloženje se je kazalo v njenem načinu spanja. Na začetku je bila izčrpana in neukrotljiva, potem pa je počasi pridobivala notranji mir, ki je lepšal njen obraz in bogatil njen spanec. Pripovedoval sem ji o svojem življenju, ji na ušesa bral osnutke svojih nedeljskih kolumn, v katerih je, ne da bi ji to posebej omenil, nastopala ona, ona in samo ona.

Nekako v tistem obdobju sem ji na vzglavniku pustil smaragdne uhane, ki so bili last moje matere. Nosila jih je na naslednjem zmenku, vendar ji niso pristajali. Nato sem ji prinesel uhane, ki so se bolj prilegali njeni polti. Razložil sem ji: prvi, ki sem ti jih prinesel, ti niso pristajali k obrazu in pričeski. Ti ti bodo lepše pristajali. Na dveh naslednjih zmenkih ni nosila nobenih, za tretji zmenek pa sije nadela tiste, ki sem ji jih priporočil. Tako sem začenjal razumeti, da ne uboga mojih ukazov, vendar pa išče priložnost, da bi mi ustregla. Tako zelo sem se privadil temu skup nemu življenju posebne vrste, da nisem več spal gol, temveč sem od doma prinesel pižamo iz kitajske svile, ki sem jo že zdavnaj nehal nositi, ker nisem imel nikogar, za kogar bi si jo slekel.

V svet knjig sem jo popeljal z Malim princem Saint-Exuperyja, francoskega pisatelja, ki ga ves svet spoštuje bolj kot Francozi sami. To je bila prva knjiga, ki jo je zabavala, ne da bi jo prebudila, in to tako zelo, da sem moral iti dve noči zapored, da sem ji jo prebral do konca. Nadaljevala sva s Perraultovimi Pravljicami, s Svetim pismom in s Tisoč in eno nočjo v pre-čiščeni različici za otroke. Zaradi razlik med knjigami sem odkril, da ima njen spanec več stopenj globine, odvisno od njenega zanimanja za čtivo. Ko sem začutil, da je najgloblji, sem ugasnil luč in zaspal v objemu z njo, dokler niso zapeli petelini.

Bil sem tako srečen, da sem jo narahlo poljubljal po vekah, in neke noči se je, kot bi se zasvetila luč na nebu, zgodilo: prvikrat se je nasmehnila. Pozneje, brez kakršnegakoli razloga, se je premaknila na postelji in nejevoljno rekla: Isabel je polže spravila v jok. Vznemirjen od pričakovanja dialoga, sem jo z nespremenjenim glasom vprašal: Čigavi so bili? Ni odgovorila. Njen glas je imel plebejski prizvok, kot bi ne bil njen, temveč od nekoga drugega, ki bi se skrival v njej. Takrat je vsak dvom izginil iz moje duše: ljubša mi je bila speča.

Moja edina težava je bil mačkon. Bil je neješč in godrnjav, že dva dni se ni premaknil iz svojega vsakdanjega kotička, ko pa sem ga poskušal dati v njegovo pleteno košaro, da bi ga Damiana odnesla k vete-rinaiju, me je opraskal kot ranjena zver. Damiana ga je s težavo ukrotila in ga premetavajočega se odnesla v vrečevinasti vreči. Čez nekaj časa meje poklicala iz zavetišča, rekoč, da ni druge rešitve, kot da se ga usmrti, za to pa so rabili moje dovoljenje. Zakaj pa? Zato, ker je že zelo star, je pojasnila Damiana. Besno sem pomislil, da bi tudi mene lahko živega skurili v peči za mačke. Počutil sem se nemočnega med dvema ognjema: ni mi uspelo, da bi mačkona vzljubil, vendar pa prav tako nisem imel srca, da bi ukazal, naj ga ubijejo samo zato, ker je star. Kaj že pravi priročnik?

Dogodek me je tako pretresel, da sem napisal nedeljsko kolumno z naslovom, ukradenim Nerudi: Je maček majcen salonski tiger? Kolumna je sprožila novo kampanjo, ki je bralce razdelila v zagovornikein nasprotnike mačkov. Pet dni je prevladovala teza, da je sprejemljivo usmrtiti mačka iz zdravstvenih razlogov, ne pa zato, ker bi bil star.

Po smrti moje matere sem se večkrat prebudil od groze, da se meje med spanjem nekdo dotaknil. Neke noči sem jo zaslišal, toda njen glas je vame znova vnesel nemir: Figlio mio poveretto. Ta občutek meje znova obšel nekega jutra v Delgadinini sobi in zvil sem se od užitka, prepričan, da se me je dotaknila ona. Vendar ni bilo tako: bila je Rosa Cabarcas v temi. Obleci se in pojdi z mano, mi je rekla, hudo težavo imam.

Tako je bilo in še bolj resno, kot sem si sploh lahko predstavljal. V prvi sobi paviljona so zaklali neko pomembno stranko. Morilec je pobegnil. Ogromno truplo, golo, vendar pa s čevlji na nogah, je bilo bledo kot kuhan piščanec in je ležalo v postelji, premočeni od krvi. Takoj sem ga prepoznal: bil je J. M. B., pomemben bankir, slaven zaradi svoje dostojnosti, prijetnosti in dobrega oblačenja, predvsem pa zaradi brezmadežnosti svojega domačega življenja. Na vratu je imel dve modrikasti rani v obliki ustnic in vbod na trebuhu, ki še ni nehal krvaveti. Mrliška otrplost še ni nastopila. Bolj kot njegove rane meje presenetilo, da ima na uvelem udu nadet na pogled še neuporabljen kondom.

Rosa Cabarcas ni vedela, s kom je bil, saj je imel tudi on privilegij, da je vstopal skozi zadnja vrata na vrt. Obstajal je sum, da bi njegov partner lahko bil moški. Lastnica bordela je od mene hotela le to, da bi ji pomagal obleči truplo. Bila je tako mirna, da meje vznemirila misel, da je smrt zanjo povsem domača zadeva. Nič ni težjega kot obleči mrliča, sem rekel. To sem že ničkolikokrat počela, mi je odvrnila. Čisto lahko je, če mi ga kdo podrži. Hotel sem ji odpreti oči: Saj ne moreš pričakovati, da bo kdo nasedel truplu, razrezanemu z nožem, vendar pa oblečenemu v brezmadežno obleko angleškega kavalirja?

Ustrašil sem se za Delgadino. Najbolje bo, da jo odpelješ ti, mi je rekla Rosa Cabarcas. Najprej mrlič, sem ji odgovoril z ledeno slino. Ona je to opazila in ni mogla skriti svojega prezira: Saj se treseš! Zaradi nje, sem rekel, čeprav je bila to le polovična resnica. Opozori jo, naj odide, preden kdorkoli pride. V redu, je rekla, čeprav se tebi kot novinarju ne bo nič zgo-dilo. Tebi tudi ne, sem ji nekoliko zajedljivo odgo-voril. Si edina liberalka, ki vlada v tej državi.

Mesto, priljubljeno zaradi svoje mirne narave in nezlagane varnosti, je preganjalo prekletstvo enega škandaloznega in grozljivega umora vsako leto. Vendar ta ni bil tak. Uradno poročilo s pretiranimi naslovi in skopo s podrobnostmi je obveščalo, da je bil mladi bankir na cesti v Pradomar iz neznanih vzrokov žrtev smrtnega napada z nožem. Ni imel sovražnikov.

Vladno sporočilo javnosti je kot domnevne morilce omenjalo begunce iz notranjosti države, ki so povzročili val splošnega prestopništva, tujega mirnemu duhu prebivalstva. V prvih urah so priprli več kot petdeset.

Zgrožen sem odšel k sodnemu redaktorju, tipičnemu novinarju iz dvajsetih let, s ščitom iz zelenega celuloida in podvezami na rokavih, ki se je ponašal, da je vedno korak pred dogodki. In vendar je poznal le posamezne drobce zločina, jaz pa sem mu jih povezal, kolikor se mi je zdelo pametno. Tako sva štiriročno napisala petkitično novico v osmih stolpcih za prvo stran, sklicujoč se na izmišljene vire, ki si zaslužijo naše brezpogojno zaupanje. Vendar pa Mrzki devet večernih - cenzor - ni niti za trenutek pomišljal, da ne bi objavil uradne različice, da je šlo za napad libe-ralnih banditov. Z žalostno nagubanim čelom sem si opral vest na najbolj ciničnem in množičnem pogrebu stoletja.

Ko sem se tistega večera vrnil domov, sem poklical Roso Cabarcas, da bi poizvedel, kaj se je zgodilo z Delgadino, vendar se štiri dni ni oglasila na telefon. Petega dne sem stisnjenih zob odšel k njej domov so bila zapečatena, vendar jih ni zapečatila policija, temveč sanitarna inšpekcija. Nihče v sosedstvu ni ničesar povedal. O Delgadini ni bilo nobenega sledu, zato sem se podal na besno in včasih smešno iskanje, ki me je spravljalo ob sapo. Cele dneve sem presedel na prašni klopi v parku, kjer so se igrali otroci in plezali po zanemarjenemu kipu Simona Bolivarja, in opazoval mlade kolesarke. Vozile so se mimo, poganjajoč kolesa kot sme: lepe, razpoložljive, dosegljive, da bi jih lahko ujel kot v iglici slepe miši. Ko sem izgubil upanje, sem se zatekel v tolažbo bolerov. Kot bi si nalil zastrupljenega zvarka: vsaka beseda je bila ona. Vedno sem za pisanje potreboval tišino, kajti moj duh je bil bolj uigran z glasbo kot s pisanjem. Takrat je bilo ravno obratno: pisal sem lahko le v družbi bolerov. Moje življenje se je napolnilo z njo. Članka, ki sem ju napisal v tistih dveh tednih, sta bila šifrirani ljubezenski pismi. Šef redakcije, jezen zaradi plazu odgovorov, me je prosil, naj obrzdam ljubezen, dokler se ne domisli, kako potolažiti toliko zaljubljenih bralcev.

Pomanjkanje tolažbe je uničilo strogi red mojih dni. Zbujal sem se ob petih, vendar sem ostajal v mraku sobe, predstavljajoč si Delgadino v njenem nerealnem življenju, kako prebuja svoje brate, jih oblači za v šolo, jim pripravi zajtrk, če ga imajo, ter prevozi celo mesto s kolesom, da opravi tlako šivanja gum-bov. Presenečen sem se vprašal: O čem razmišlja ženska, ko šiva gumbe? Je mislila name? Je tudi ona iskala Roso Cabarcas, da bi me našla? Cel teden si nisem slekel delovnega pajaca ne podnevi ne ponoči, nisem se kopal, ne bril, ne umival zob, kajti ljubezen meje prepozno naučila, da skrbiš zase zaradi nekoga, jaz pa tega nekoga nikoli nisem imel. Damiana je mislila, da sem bolan, ko me je ob desetih zjutraj našla golega v viseči mreži. Pogledal sem jo z očmi, motnimi od poželenja, in jo povabil, da bi se skupaj gola premetavala. Ona mi je s prezirom odgovorila: “Pa veste, kaj bi naredili, če vam rečem ja?”

Tako sem dojel, kako zelo me je spridilo trpljenje.

V svoji najstniški bolečini samega sebe nisem prepoznal. Nisem več hodil iz hiše, da ne bi zamudil telefona. Pisal sem, ne da bi ga izključil, in ob prvem zvonjenju sem poskočil, misleč, da bi lahko bila Rosa Cabarcas. Kar naprej sem prekinjal, kar sem pač počel, da bi jo poklical, vztrajal sem dolge dneve, dokler nisem dojel, da njen telefon nima srca.

Ko sem se nekega deževnega popoldneva vrnil domov, sem našel mačkona zvitega na stopnicah pri vhodu. Bil je umazan in grdo zdelan ter tako pohleven, da se mi je kar zasmilil. S pomočjo priročnika sem ugotovil, da je bolan, in sledil sem njegovim navodilom, da bi si opomogel. Nenadoma, medtem ko sem dremal pri popoldanskem počitku, me je zbistrila misel, da bi me lahko pripeljal k Delgadini domov. V košari za na tržnico sem ga odnesel do trgovine Rose Cabarcas, ki je bila še vedno zapečatena in ni kazala znakov življenja, vendar pa se je mačkon v cekarju tako divje premetaval, da mu je uspelo pobegniti, preskočil je vrtno ograjo in izginil med drevjem. S pestjo sem potrkal po vratih in vojaški glas je vprašal, ne da bi odprl: Kdo je? Miroljubni ljudje, sem rekel, da ne bi bilo težav. Lastnico iščem. Ni lastnice, je rekel glas. Vsaj toliko mi odprite, da vzamem mačkona. Ni nobenega mačkona, je odvrnil. Vprašal sem: Kdo ste?

“Nihče,” je rekel glas.

Od nekdaj sem bil prepričan, da je od ljubezni mogoče umreti samo v pesmih. Tistega popoldneva, ko sem se znova vrnil domov brez mačkona in brez nje, sem dojel, ne zgolj to, da je taka smrt mogoča, temveč da jaz, star in osamljen, umiram od ljubezni. Obenem pa sem dojel tudi to, da v enaki meri drži tudi nasprotna trditev: za nič na svetu ne bi zamenjal sladkosti svojih tegob. Več kot petnajst let sem se mučil, da bi prevedel Leopardijeve verze, in šele tistega popoldneva sem jih resnično občutil: Aj, ubogi jaz, če je to ljubezen, kako boli.

V pajacu in slabo obrit sem prišel v časopisno redakcijo in s svojo pojavitvijo vzbudil določene sume v svoje duševno stanje. Prenovljena stavba z individualnimi steklenimi kabinami in stropnimi lučmi je bila videti kot porodnišnica. Tiha in udobna umetna klima je silila v šepetanje in hojo po prstih. V sprejemnici so kot kraljevi namestniki viseli oljni portreti treh dosmrtnih direktorjev in fotografije slavnih gostov. Ogromni glavni dvorani je kraljevala velikanska fotografija zdajšnje redakcije, posneta tistega popoldneva na moj rojstni dan. Nisem si mogel kaj, da je ne bi primerjal s tisto, narejeno pri mojih tridesetih, in znova sem z grozo ugotovil, da se človek postara bolj in grše na portretih kot pa v resnici. Tajnica, ki meje za rojstni dan poljubila, meje vprašala, če sem bolan. Vesel sem bil, da ji lahko odgovorim z resnico, ki je ne bo veijela: Bolan od ljubezni. Ona je rekla: Škoda, da ne do mene! Jaz sem ji ustregel s poklonom: Ne bodite tako prepričani.

Sodni redaktorje stopil iz svoje kabine, kričeč, da sta v mestnem amfiteatru trupli dveh neidentificiranih deklet. Prestrašen sem ga vprašal: Koliko starih? Mladih, je odgovoril. Mogoče gre za begunki iz notranjosti dežele, ki so ju do sem prignali režimski morilci. Olajšano sem zadihal. Težave nas preplavijo tiho, kot madež krvi, sem rekel. Sodni redaktorje že od daleč zavpil:

“Ne krvi, maestro, dreka.”

Nekaj hujšega se mi je zgodilo čez nekaj dni, ko je neko hiteče dekle z enako košaro, kot jo je imel moj mačkon, kot mrzlica švignilo mimo knjigarne Mundo. Prerivajoč se med množico in odrivajoč ljudi s komolci, sem jo zasledoval v opoldanski vročini. Bila je zelo lepa, dolgih nog in tako zlahka si je utirala pot med ljudmi, da sem jo le s težavo dohitel. Končno sem le prišel vštric z njo in pogledal sem jo v obraz. Odrinila me je z roko, ne da bi se ustavila in ne da bi se opravičila. Ni bila tista, za katero sem jo imel, vendar pa me je njena domišljavost bolela, kot bi bila. Takrat sem ugotovil, da Delgadine, budne in oblečene, ne bi prepoznal, prav tako ona ne bi mogla vedeti, kdo sem jaz, če me nikoli ni videla. V napadu norosti sem v naslednjih treh dneh nakvačkal dvanajst parov modrih in roza copatk za novorojenčke, prizadevajoč si, da bi zbral dovolj poguma in ne bi poslušal, ne pel, niti se spominjal pesmi, ki so me spominjale nanjo.

Res pa je bilo, da sem trpel v dno duše, zaradi svoje šibkosti v ljubezni pa sem se začenjal zavedati starosti. Dodaten, še bolj dramatičen dokaz sem dobil, ko je javni avtobus v samem trgovskem središču zbil kolesarko. Pravkar so jo odpeljali z rešilnim avtomobilom in razsežnost tragedije sem lahko ocenil le po zveriženosti kolesa sredi sveže mlake krvi. Vendar pa me ni tako zelo presunilo polomljeno kolo, temveč njegova znamka, model in barva. To ni moglo biti nobeno drugo kolo kot tisto, ki sem ga jaz podaril Delgadini.

Očividci so se strinjali, da je bila ranjena kolesarka zelo mlada, visoka in suha ter da je imela kratke kodraste las. Ves iz sebe sem se usedel v prvi taksi, ki je pripeljal mimo, in se odpeljal v bolnišnico Caridad, staro stavbo z bež stenami, ki je bila videti kot zapor, zasidran v pesek. Pol ure sem rabil, da sem vstopil, in še pol, da sem se prebil čez dvorišče, kjer je dehtelo od cvetočih sadnih dreves in kjer mi je na pot stopila neka otožna ženska, se mi zazrla v oči in vzkliknila:

“Jaz sem tista, ki je ne iščeš.”

Šele takrat sem se spomnil, da tam svobodno živijo krotki varovanci mestne norišnice. Na bolnišnični recepciji sem se moral identificirati kot novinar, da me je nek bolničar odpeljal v urgentno krilo. V zvezku za sprejem sta bila dva vpisa: Rosalba Rios, šestnajst let, poklic neznan. Diagnoza: možganska poškodba. Prognoza: negotova. Šefa urgence sem s skritim upanjem, da me bo zavrnil, vprašal, če jo lahko vidim, vendar so me z veseljem peljali k njej, če bi hotel napisati kaj o zapuščenem stanju bolnišnice.

Prečkali smo sobo, preplavljeno z močnim vonjem po karbolni kislini in nabito polni bolnikov, zvitih na posteljah. Na koncu prostora je v posebnem razdelku v kovinski postelji ležala ona, ki smo jo iskali. Glavo je imela prekrito z obvezami, obraz neprepoznaven, zabuhel in poln modric, vendar mi je en sam pogled na njena stopala povedal, da ni ona. Šele takrat meje prešinilo, da sem se vprašal: Kaj bi naredil, če bi bila ona?

Omotičen od pajčevin noči sem naslednjega dne zbral dovolj poguma, da sem se odpravil v tovarno srajc, kjer naj bi deklica delala, kot je nekoč omenila Rosa Cabarcas, in prosil lastnika, naj mi razkaže svoje stroje kot model za nek projekt Združenih narodov na naši celini. Lastnik, debelokožen in mrk Libanonec, mi je odprl vrata svojega kraljestva v upanju, da bo postal svetovni vzor.

Tristo mladenk v belih bluzah in s pepelnato bledico na obrazih je šivalo gumbe v prostorni in osvetljeni hali. Ko so naju videle vstopiti, so se vzravnale kot šolarke in naju s kotičkom oči opazovale, direktor pa je medtem pojasnjeval svoj prispevek k brezčasni umetnosti šivanja gumbov. Jaz sem drugega za drugim preiskoval njihove obraze v strahu, da bom zagledal budno in oblečeno Delgadino. Vendar pa je ena od njih s strah vzbujajočim pogledom neizprosnega občudovanja zasačila mene:

“Povejte mi, gospod, kaj niste vi tisti, ki v časopisu piše ljubezenska pisma?”

Nikoli si ne bi mislil, da lahko speče dekle v nekom povzroči toliko trpljenja. Ne da bi se poslovil, sem pobegnil iz tovarne, še pomislil nisem, ali je morda ena od tistih devic v vicah konec koncev le tista, ki jo iščem. Ko sem odšel od tam, je bilo edino čustvo, ki mi je v življenju še ostalo, želja, da bi se zjokal.

Rosa Cabarcas je poklicala čez dober mesec z ne-verjetnim pojasnilom: po umoru bankirja si je privoš-čila zaslužen mesec dni počitka v Cartageni de Indias. Nisem ji verjel, prav gotovo ne, vendar sem ji čestital za njeno srečo in ji dovolil, da se razgovori in uživa v svoji laži, preden sem ji zastavil vprašanje, ki mi je vrvelo v srcu:

Nastala je dolga tišina. Takole je, je Rosa končno spregovorila, vendar je njen glas postal izmikajoč: Nekaj časa bo treba počakati. Koliko? Nimam pojma, ti bom že sporočila. Zaslutil sem, da se mi izvija, in sem jo grobo ustavil: Počakaj. Daj mi kakšno luč. Ni luči, je rekla in zaključila: Previden bodi, lahko ti škodi, predvsem pa lahko ti škodiš njej. Nisem bil pri volji za take tolažbe. Rotil sem jo, naj mi da vsaj eno možnost, da zvem resnico. Konec koncev, sem ji rekel, sva zarotnika. Ona se ni premaknila niti za ped. Pomiri se, mi je rekla, deklica je v redu in čaka, da jo pokličem, vendar pa se zdaj ne da storiti ničesar, zato ne bom rekla nič več. Adijo.

Obstal sem s slušalko v rokah, ne da bi vedel, kako naprej, kajti dovolj dobro sem jo poznal, da sem vedel, da pri njej ne bom zgrda ničesar dosegel. Po poldnevu sem skočil k njej domov, bolj zaupajoč v naključje kot pa v razum, vendar je bila hiša še vedno zapečatena z žigom sanitarne inšpekcije. Pomislil sem, da mi je Rosa Cabarcas telefonirala od kje drugje, morda iz drugega mesta, in že sama misel na to meje napolnila s temnimi slutnjami. Kakorkoli že, ob šestih popoldne, ko sem to najmanj pričakoval, mi je po telefonu sporočila moje geslo:

“V redu, zdaj pa lahko.”

Ob desetih zvečer, tresoč se in s pogrizenimi ustnicami od zadrževanih solz, sem se odpravil tja, obložen s škatlami švicarske čokolade, z mandljevimi kolači in bonboni ter s košaro živordečih vrtnic, da bi jih posul po postelji. Vrata so bila priprta, luči prižgane, radio je zmerno naglas predvajal Brahmsovo Sonato št. 1 za violino in klavir. Delgadina na postelji je bila tako žareča in drugačna, da sem jo le stežka prepoznal.

Zrasla je, vendar tega ni bilo opaziti v postavi, temveč v zgoščeni zrelosti, zaradi katere je bila videti dve ali tri leta starejša in bolj gola kot kdaj prej. Njene visoke ličnice, koža, zagorela od močnega morskega sonca, tanke ustnice ter kratki kodrasti lasje so dajali njenemu obrazu androgin sijaj Praksitelovega Apolona. Vendar pa se je bilo zmotiti nemogoče, kajti njene prsi so tako zelo zrasle, da mi niso šle več v roko, njeni boki so se dokončno izoblikovali in njeno okostje je postalo močnejše in skladnejše. Navdušili so me okraski narave, razbesneli so me umetni: umetne trepalnice, nohti na rokah in nogah, polakirani z rdečim lakom, cenen parfum, ki ni imel nič skupnega z ljubeznijo. Vendar pa me je najbolj vrglo iz tira bogastvo, ki ga je imela na sebi: zlati uhani s smaragdnimi obeski, ogrlica iz naravnih biserov, zlata zapestnica s svetlikajočimi se diamanti in na vseh prstih prstani z dragimi kamni. Čez stol je visela njena večerna obleka z bleščicami in čipkami, ob njem so ležali sandali iz vrvi. Nenavadna vročica mi je zaplala po telesu.

“Kurba!” sem zavpil.

Kajti hudič mi je na ušesa prišepnil hudobno misel. Takole: na noč zločina Rosa Cabareas ni imela ne časa ne prisebnosti, da bi opozorila dekle, tako da jo je policija našla v sobi, samo, mladoletno in brez alibija. Samo Rosa Cabareas se je bila sposobna izmotati iz podobne situacije: dekletovo deviškost je prodala kakšnemu velikemu šefu v zameno, da bi se iz tega zločina izvlekla nekaznovana. Potem pa je bilo, seveda, treba izginiti, da škandal potihne. Čudovito!

Poročno potovanje za tri, onadva v postelji, Rosa Cabarcas pa na kakšni luksuzni terasi, uživajoč svojo srečno nedotakljivost. Slep od nerazumnega besa sem zmetal v stene vse, kar mi je prišlo pod roke: svetilke, ventilator, ogledala, vaze, kozarce. Razbijal sem brez hitenja, vendar brez premora, z velikim hrupom in z metodičnim besom, ki mi je rešil življenje. Ob prvem tresku je deklica poskočila, vendar me ni pogledala, temveč se je zvila s hrbtom proti meni ter tako ostala, dokler ni hrup ponehal. Kokoši na dvorišču in jutranji psi so le še pripomogli k škandalu. Z zaslepljujočo bistrino besa se mi je porodil še zadnji navdih, da bi hišo zažgal, ko se je na vratih pojavila ravnodušna postava Rose Cabarcas v spalni srajci. Ničesar ni rekla. S pogledom je ocenila škodo, videla, da se dekle zvija skupaj kot polž in skriva glavo med ramena: prestrašena, vendar nedotaknjena.

“Moj bog!” je vzkliknila Rosa Cabarcas. “Kaj bi dala za tako ljubezen!”

S pomilovalnim pogledom meje premerila od nog do glave in mi ukazala: Pojdiva. Sledil sem ji v hišo, v tišini mi je postregla s kozarcem vode, mi pomignila, naj se usedem nasproti nje, in me spovedala. V redu, mi je rekla, zdaj pa se vedi kot odrasel človek in mi povej, kaj ti je.

Povedal sem ji to, kar sem imel za svojo nez-motljivo resnico. Rosa Cabarcas meje molče poslu-šala, brez začudenja, ko pa sem končal, je bila videti skoraj razsvetljena. Kako čudovito, je rekla. Vedno sem govorila, da je ljubosumje modrejše od resnice. Potem mi je brez prikrivanja povedala resnico. Čisto zares, je rekla, je v svoji zmedenosti v noči zločina pozabila na speče dekle v sobi. Ena od njenih strank, mrtvečev odvetnik, je radodarno razdelil darila in podkupnine in Roso Cabarcas povabil v nek počitniški hotel v Cartageni de Indias, dokler škandal ne bi potihnil. Verjemi mi, je rekla Rosa Cabarcas, da sem ves ta čas nenehno mislila nate in na dekle. Predvčerajšnjim sem se vrnila in prvo, kar sem storila, je bilo, da sem te poklicala po telefonu, vendar nihče ni odgovoril. Nasprotno pa je dekle takoj prišlo, in to v tako slabem stanju, da sem jo zate skopala, oblekla in poslala v lepotni salon z ukazom, naj jo uredijo kot kraljico. Saj si videl kako: popolno. Luksuzna obleka? To je obleka, ki jo da jem v najem svojim najre-vnejšim varovankam, kadar morajo s svojimi stran-kami na ples. Dragulji? Ti so moji, je rekla: Samo dotakneš se jih in veš, da gre za steklene diamante in pločevinast nakit. Tako da ne zajebavaj, je sklenila: Daj, zbudi jo, prosi jo odpuščanja in poskrbi že enkrat zanjo. Nihče si ne zasluži biti srečen bolj kot vidva.

Nadnaraven napor sem vložil, da bi ji verjel, vendar je bila ljubezen močnejša od razuma. Kurbe! sem ji zakričal, razbolen od živega ognja, ki me je žgal v drobovju. To ste! sem vpil. Usrane kurbe! Nočem več slišati zate niti za nobeno drugo babo na tem svetu, še najmanj pa zanjo. Z vrat sem ji pomahal v slovo za zmeraj. Rosa Cabareas ni dvomila:

“Pojdi z bogom,” mi je rekla z žalostno grimaso, takoj zatem pa se je znova spustila na realna tla. “Kakorkoli že, poslala ti bom račun za škodo, ki si mi jo naredil v sobi.”

5

Pri branju Marčevih id sem naletel na piker stavek, ki ga avtor pripisuje Juliju Cezarju: Nemogoče je, da ne bi postali to, kar si drugi mislijo, da smo. Ni mi uspelo preveriti njegovega resničnega izvora v delu Julija Cezarja niti v delih njegovih biografov od Sve-tonija do Carcopina, vendar gaje bilo vredno poznati. Njegov fatalizem, ujemajoč se s potekom mojega življenja v naslednjih mesecih, mi je dal odločenost, ki sem jo potreboval, da bi napisal te spomine in da sem jih brez sramu začel z ljubeznijo do Delgadine.

Niti trenutka miru nisem imel, komaj sem kaj spravil vase in tako zelo sem shujšal, da so mi hlače lezle dol. Občasne bolečine so se mi zasidrale v kosteh, menjal sem razpoloženja brez očitnega razloga, noči sem preživljal v nekakšnem stanju delne budnosti, v katerem nisem mogel ne brati ne poslušati glasbe, nasprotno pa so mi dnevi minevali med kinkanjem zaradi neumne dremavosti, ki ni mogla nadomestiti spanca.

Olajšanje mi je padlo z neba. V natrpanem vagonu za Lomo Fresco mi je sopotnica na sosednjem sedežu, ki je nisem videl vstopiti, zašepetala na uho: Še kar rineš? Bila je Casilda Armenta, nekdanja občasna ljubimka, ki meje prenašala kot redno stranko vse od takrat, ko je bila še domišljava najstnica. Ko se je upokojila, napol bolna in brez prebite pare, se je poročila s kitajskim vrtnarjem, ki ji je dal ime in oporo in morda tudi kanček ljubezni. Pri triinšestdesetih letih je bila enako vitka kot zmeraj, še vedno je bila lepa in močnega značaja in ni izgubila predrznosti svojega poklica.

Odpeljala me je k sebi domov, v kitajsko hišico sredi vrta na griču nad obmorsko cesto. Na terasi, na kateri so na tramovih visele ptičje kletke in jo je zakrivala senca zelenja praproti in aster, sva se usedla na ležalnika za na plažo. Na pobočju griča je bilo videti kitajske vrtnarje s stožčastimi slamniki, ki so sadili zelenjavo pod pripekajočim soncem, in sivo morje okoli Bocas de Ceniza z dvema kamnitima valobranoma, ki sta vodila reko nekaj kilometrov v morje. Medtem ko sva se pogovarjala, sva opazovala, kako je v ustje zaplula bela čezoceanka, in molče sva ji sledila s pogledom, dokler nisva zaslišala njenega rukanja otožnega bika v rečnem pristanišču. Vzdihnila je. Si lahko misliš? V več kot pol stoletja je danes prvič, da tvojega obiska nisem sprejela v postelji. Spremenili smo se, sem rekel. Nadaljevala je, ne da bi me poslušala: Vsakič ko govorijo o tebi po radiu, ko te hvalijo zaradi naklonjenosti ljudi in te imenujejo maestro ljubezni, si lahko misliš, pomislim, da nihče ni nikoli poznal tvojih spretnosti in zmogljivosti bolje kot jaz. Čisto resno, je rekla, nihče te ne bi mogel bolje prenašati.

Nisem se več upiral. Ona je to začutila, opazila je moje od solz vlažne oči in šele takrat dojela, da nisem več tak, kakršen sem bil, in zdržal sem njen pogled s pogumom, za katerega nisem vedel, da ga imam v sebi. Staram se, sem rekel. Smo že stari, je vzdihnila. Stvar je v tem, da tega navznoter ne čutiš, na zunaj pa to opazi ves svet.

Nemogoče bi bilo, da ji ne bi odprl srca, tako da sem ji povedal celotno zgodbo, ki me je žgala v drobovju, od mojega prvega klica Rose Cabarcas na predvečer mojega devetdesetega rojstnega dne do tragične noči, ko sem razbil sobo in se nikoli več vrnil tja. Ona je poslušala mojo izpoved, kot bi jo živela, jo počasi pretuhtala in se končno nasmehnila.

“Naredi, kar hočeš, vendar ne izgubi tega bitjeca,” mi je rekla. “Ni hujše nesreče kot umreti sam.”

Odšla sva v Puerto Colombia z vlakom, ki je spominjal na igračko in bil tako počasen kot konj.

Kosila sva nasproti razžrtega lesenega pomola, po katerem so nekdaj čisto vsi prihajali v to deželo predenje bila skopana luka Bocas de Ceniza. Usedla

sva se pod palmovo streho, kjer so obilne črne ma-trone stregle pečene ribe s kokosovim rižem in z zelene banane. Zadremala sva v soparici okoli dveh popoldne in se pogovarjala, dokler se ni velikansko žareče sonce potopilo v morje. Svet se mi je zazdel fantastičen. Pa poglej, kam so naju pripeljali najini medeni tedni, se je ponorčevala ona. Nato je resno nadaljevala: Ko danes pogledam v preteklost, vidim tisoče moških, ki so šli prek moje postelje, in dušo bi dala, da bi ostala z enim od njih, pa čeprav z naj slabšim. Hvala bogu sem še pravočasno našla svo jega Kitajca. Tako je, kot bi bila poročena z mezinčkom, vendar je samo moj. Zazrla se mi je v oči, ocenila moj odziv na to, kar mi je pravkar povedala, in rekla: Zato pojdi takoj zdaj iskat tisto ubogo bitje, pa čeprav ti ljubosumje govori resnico, naj bo kakorkoli že, preplesanega ti nihče ne more vzeti. To pa, brez starčevskega romanticizma.

Zbudi jo in ji do grla zabodi ta oslovski bat, s katerim te je hudič nagradil za tvojo strahopetnost in skopuštvo. Resno, je iskreno zaključila: da ne boš umrl,ne da bi odkril, kako čudovito je nabijati z ljubeznijo.

Naslednjega dne mi je trepetalo srce, ko sem vrtel številke na telefonu. Tako zaradi pričakovanja ponovnega srečanja z Delgadino kot zaradi negotovosti, kako mi bo odgovorila Rosa Cabarcas. Resno sva se sporekla zaradi napihnjene ocene škode, ki sem jo povzročil v njeni sobi. Moral sem prodati eno od najljubših slik svoje matere, ki naj bi bila vredna celo bogastvo, ob uri resnice pa ni dosegla niti desetinke mojih pričakovanj. Vsoto sem dopolnil s preostankom svojih prihrankov in jo odnesel Rosi Cabarcas z neupogljivo odločenostjo: Vzemi ali pusti. To je bilo samomorilsko dejanje, kajti če bi prodala eno samo mojo skrivnost, bi uničila moj dober glas. Vendar se ni upirala, temveč je obdržala slike, ki jih je zasegla v noči prepira. Bil sem absolutni poraženec v eni sami potezi: ostal sem brez Delgadine, brez Rose Cabarcas in brez svojih zadnjih prihrankov. In vseeno sem zaslišal zvonjenje telefona enkrat, dvakrat, trikrat in nato njen glas: Želite? Nisem spravil glasu iz sebe. Ulegel sem se v visečo mrežo in se poskušal pomiriti z asketsko Senekovo liriko ter se tako spotil, da je bilo platno čisto premočeno. Šele naslednjega dne sem znova zbral dovolj poguma za klic.

“V redu, ženska,” sem rekel z odločnim glasom. “Danes pa ja.”

Rosa Cabarcas, kako ne, pa je bila že dva koraka pred mano. Ah, moj žalostni modrec, je vzdihnila s svojim nepremagljivim duhom, izgubiš se za dva meseca, in ko se spet pojaviš, prosiš za nemogoče. Povedala mi je, da je Delgadino zadnjič videla pred dobrim mesecem, da si je na videz tako opomogla od strahu pred mojim razbijanjem, da o tem sploh ni govorila, niti ni vprašala po meni, da je zelo zadovoljna z novo službo, lažjo in bolje plačano kot šivanje gumbov. Val živega ognja mi je švignil skozi drobovje. To je mogoče samo s kurbanjem, sem rekel. Rosa meje, ne da bi trenila z očmi, zavrnila: Ne bodi butast, če bi bila stvar taka, bi bila tukaj. Le kje bi ji lahko bilo bolje? Bliskovitost njene logike mi je okrepila sum: Kako pa naj vem, da je ni tam? V tem primeru, mi je odvrnila, je najbolje zate, da tega ne veš. Ali ne? Znova sem jo zasovražil. Ona, prekaljena v izkušenosti, je obljubila, da bo izsledila dekle. Brez velikih pričakovanj, saj je bil sosedin telefon, kamor jo je klicala, še vedno odklopljen in ni imela pojma, kje živi. Pa zaradi tega se ni treba stegniti, kaj, vraga, je rekla, pokličem te v eni uri.

To je bila tridnevna ura, vendar pa je našla dekle godno in zdravo. Vrnil sem se osramočen in jo kot za kazen od polnoči do petja petelinov ped za pedjo prepoljubljal. Dolgo opravičilo, ki sem se ga zaobljubil

ponavljati na vekov veke, in bilo je, kot bi znova začela na začetku. Soba je bila oskubljena in malomarna uporaba je uničila vse, kar sem uredil. Rosa Cabarcas se je ni niti dotaknila, rekla mi je, da moram kakršnokoli izboljšavo narediti sam zaradi tistega, kar sem ji še dolžan. Vendar pa so moje finance zadele ob dno. Denar od pokojnine je zadoščal vsakič za manj zadev. Redke za prodajo primerne stvari, ki so še ostale v hiši - razen svetih biserov moje matere -, niso imele nobene komercialne vrednosti in nič ni bilo dovolj starega, da bi bilo starinsko. V boljših časih mi je guverner dal zapeljivo ponudbo, da bi odkupili celotno zbirko knjig grških, latinskih in španskih klasikov za oddelčno knjižnico, vendar nisem imel srca, da bi jih prodal. Pozneje, po političnih spremembah in razpadu družbe, ni nihče v vladi več razmišljal ne o umetnosti ne o literaturi. Utrujen od iskanja častne rešitve, sem spravil v žep nakit, ki mi ga je vrnila Delgadina, in se ga odpravil unovčit v zločesto ulico, ki vodi na javno tržnico. S sijem raztresenega modreca sem večkrat prehodil tisto greznico, polno bednih kantin, antikvariatov in zastavljalnic, vendar pa mi je dostojanstvo Florine de Dios zaprlo pot: nisem si drznil. Odločil sem se, da ga bom z dvignjenim čelom prodal v najstarejši in najbolj cenjeni draguljarni v mestu.

Prodajalec mi je postavil nekaj vprašanj, medtem ko je s svojim monoklom pregledoval bisere. Videti je bil kot zdravnik, vedel se je tako in vzbujal prav tako strahospoštovanje. Pojasnil sem mu, da sem dragulje podedoval od matere. Z brundanjem je sprejel vsako moje pojasnilo in si končno snel monokel.

“Žal mi je,” je rekel, “toda to je navadno steklo.” Na moje presenečenje me je z rahlim sočutjem potolažil: Še dobro, da je zlato zlato in platina platina. Potipal sem se po žepu, da bi se prepričal, če imam s seboj račune, in brez jeze rekel:

“Ampak bili so kupljeni v tej spoštovani hiši pred več kot stotimi leti.”

To ga ni zbegalo. Rado se zgodi, je rekel, da pri podedovanih draguljih počasi izginjajo najvrednejši kosi, zamenjati jih dajo družinski vetrnjaki ali pa jih izmaknejo pokvarjeni draguljarji, goljufija pa se razkrije šele takrat, ko jih nekdo skuša prodati. Toda dovolite mi samo trenutek, je rekel, in odnesel dragulje skozi zadnja vrata. Čez kratek čas se je vrnil in mi brez pojasnila namignil, naj se usedem na stol za čakanje, ter nadaljeval z delom.

Ogledal sem si trgovino. Večkrat sem bil tam s svojo mateijo in spominjal sem se pogostega stavka: Da ne boš povedal tvojemu očku. Nenadoma se mi je porodila misel, ki me je razveselila: kaj pa če sta za tem stali Rosa Cabarcas in Delgadina, ki sta skupaj prodali prave kamne in mi vrnili nakit s ponaredki?

V meni je vrelo od sumničenja, ko me je tajnica povabila, naj j i sledim skozi zadnj a vrata v pisamico z veliko omaro s policami, natlačenimi z debelimi knjigami. Ogromni beduin je vstal izza pisalne mize, mi stisnil roko in me tikal s prisrčnostjo starega prijatelja.

Skupaj sva hodila v šolo, mi je rekel namesto pozdrava. Zlahka sem ga prepoznal: bil je najboljši nogometaš na šoli in prvak naših prvih obiskov v bordelih.

V nekem nedoločnem trenutku sva se prenehala videvati. Resnično sem moral biti videti zelo slabo, da meje zamenjal s sošolcem iz svojega otroštva.

Na stekleni površini mize je imel odprto veliko arhivsko knjigo, kjer je bila zapisana zgodovina draguljev moje matere z datumi in s podrobnostjo, da je ona osebno zamenjala bisere dveh generacij lepih in ponosnih žensk iz družine Cargamantos ter prave prodala v tej isti trgovini. To se je zgodilo, ko je draguljarno vodil oče zdajšnjega lastnika, midva pa sva bila še v šoli. Toda on sam me je pomiril: s takšnimi goljufijami so si pomembne družine pomagale iz finančnih škripcev, ne da bi pri tem izgubile dostojanstvo. Soočen s kruto resnico sem jih raje obdržal kot spomin na drugačno Florino de Dios, ki je nikoli nisem poznal.

Začetek julija sem izkusil otipljivo bližino smrti. Moje srce je padlo iz ritma in na vseh koncih in krajih sem začel videvati in zaznavati nezmotljiva znamenja konca. Najjasnejše opozorilo me je zadelo na koncertu v Filharmoniji. Klima se je pokvarila in smetana umetnosti in literature se je kuhala v soparni vročici v prenapolnjeni dvorani, čeprav je magičnost glasbe ustvarjala nebeško klimo. Na koncu, ob poslušanju Alegretto poco mosso, me je prešinila razsvetljujoča vednost, da poslušam zadnji koncert, ki mi gaje pred smrtjo namenila usoda. Nisem občutil ne bolečine ne strahu, temveč prevzetost, da mi ga je bilo dano doživeti.

Ko sem si med objemi in fotografiranjem končno lahko utrl pot na prosto, ves premočen od potu, sem se iz oči v oči srečal s Ximeno Ortiz kot stoletno boginjo na invalidskem vozičku. Že zgolj njena prisotnost me je težila kot smrtni greh. Oblečena je bila v svileno tuniko slonokoščene barve, tako blede kot njena koža, okoli vratu je imela trikrat ovit niz pravih biserov, prav tako bisernate lase je imela pristrižene po modi iz dvajsetih let, s kodrom kot galebovim peresom na licu, velike rumene oči pa so se ji svetile pod naravno senco podočnjakov. Vse na njej je postavljalo na laž govorice, da ji zaradi nepopravljive iztrošenosti spomina glava ne služi več dobro. Okamnel in razorožen pred njo sem premagal ognjeno vročico, ki mi je butnila v obraz, ter jo molče pozdravil z izumetničenim priklonom. Nasmehnila se je kot kraljica in me stisnila za roko. Takrat sem dojel, da je tudi to priložnost usode, in nisem je izpustil, da bi si izpulil trn, ki me je že od nekdaj bodel. Leta in leta sem sanjal o tem trenutku, sem ji rekel. Ni bilo videti, da bi razumela. Česa ne poveš! je rekla. Kdo pa si? Nikoli nisem izvedel, ali je v resnici pozabila ali pa je bilo to zadnje maščevanje v njenem življenju.

Gotovost, da sem umrljiv, me je prvič presenetila malo pred petdesetim letom ob podobni priložnosti, na noč karnevala, ko sem plesal divji tango z neko krasno žensko, ki ji nikoli nisem videl obraza, krepkejšo od mene in dve pedi višjo, ki pa se je vseeno pustila voditi kot pero v vetru. Plesala sva tako prižeta, da sem čutil, kako ji kri kroži po žilah, bil sem kot omamljen od užitka ob njenem sopihanju, njenem kiselkastem zadahu, velikanskih prsih, ko meje smrtni piš skoraj zbil na tla. Kot bi mi na uho šepnil grozljiv orakelj: Delaj, kar hočeš, toda še to leto ali pa čez sto let boš mrtev za vekomaj. Ona se je prestrašena odmaknila: Kaj vam je? Nič, sem ji odvrnil in se zgrabil za srce:

“Bojim se za vas.”

Od takrat naprej sem začel meriti življenje ne v letih, temveč v desetletjih. Desetletje petdesetih je bilo odločilno, saj sem se začel zavedati, da so skoraj vsi mlajši od mene. Desetletje šestdesetih je bilo naj-intenzivnejše zaradi slutnje, da nimam več časa, da bi se lahko motil. Desetletje sedemdesetih je bilo polno strahu zaradi resnične možnosti, da je zadnje. Kakorkoli že, ko sem se živ prebudil prvega jutra mojih devetdesetih let, srečen v postelji z Delgadino, me je prešinila prijetna misel, da življenje ni nekaj, kar teče kot razburkana Heraklitova reka, temveč je enkratna priložnost, da se obrneš na žaru in se na drugem boku pečeš še prihodnjih devetdeset let.

Naenkrat so se mi hitro osolzile oči. Kakršnokoli čustvo, ki je le bežno spominjalo na nežnost, mi je povzročilo vozel v grlu, ki mi ga ni vedno uspelo obvladati, in pomislil sem, da bi opustil samotni užitek varovanja Delgadininega sna, ne toliko zaradi gotovosti svoje smrti kot zaradi bolečine, ki sem jo čutil, ko sem si jo predstavljal brez mene preostanek njenega življenja. Enega od tistih negotovih dni sem, da bi se raztresel, zašel do zelo spoštovane ulice Notarios in presenetilo meje, da tam nisem našel nič drugega kot ruševine starega hotela prostitutk, kjer sem bil na silo seznanjen z ljubezensko umetnostjo malo pred svojim dvanajstim letom. To je bila vila nekdanjih ladjarjev, veličastna kakor le malokatere v mestu, s stebri, prevlečenimi z alabastrom, in s pozlačenimi frizi, stoječimi okoli notranjega dvorišča, prekritega s kupolo iz sedembarvnega stekla, ki je odsevala jasnino zimskega vrta. V pritličju z gotskim portalom na ulico so bile dlje kot stoletje nameščene kolonialne notarske pisarne, kjer je delal, napredoval in se uničil moj oče v svojem življenju fantastičnih sanj. Stare družine so počasi zapuščale zgornje prostore, te je postopoma zasegla legija nočnih ptičk v nemilosti, ki so vso noč hodile gor in dol s svojimi strankami, ulovljenimi za peso in pol v kantinah bližnjega rečnega pristanišča.

Pri svojih dvanajstih letih, v kratkih hlačah in čevljih osnovnošolčka, se nisem mogel upreti skušnjavi, da ne bi raziskal zgornjih prostorov, medtem ko se je moj oče prerekal na svojih neskončnih sestankih, in naletel sem na nebeški prizor. Ženske, ki so do jutra prodajale svoja telesa za pičle pare, so od enajstih dopoldne, ko je sopara vitraja postala neznosna, opravljale svoje hišne opravke in naokoli so se sprehajale gole, obenem pa kliče komentirale svoje nočne dogodivščine. Bil sem zgrožen. Na misel mi je prišlo le to, da bi zbežal tja, od koder sem prišel, ko me je ena od nagic krepkega telesa, dišečega po svežem milu, objela od zadaj in me v rokah odnesla v svojo kartonasto sobico, ne da bi jo sredi kričanja in ploskanja preostalih razgaljenih najemnic sploh lahko videl. Vrgla me je na hrbet na svojo veliko posteljo, mi z mojstrsko spretnostjo slekla hlače in me zaja-Hb hala, toda zaradi ledene groze, ki mi je oblila telo, je nisem mogel sprejeti kot moški. Tisto noč, buden v domači postelji zaradi sramote napada, nisem mogel spati več kot uro od želje, da bi jo spet srečal.

Naslednjega jutra, ko so ponočnjakinje še spale, sem tresoč se šel do njene sobe, jo prebudil kriče jokajoč od nore ljubezni, ki je trajala, dokler je ni brez milosti odpihnil piš resničnega življenja. Ime ji je bilo Castorina in bila je kraljica tiste hiše.

Hotelske sobice so stale en peso za bežne ljubezni, le redki pa smo vedeli, da je cena ista za celih štiriindvajset ur. Castorina me je uvedla v svoj bedni svet, v katerem so dekleta revne stranke vabile na svoje veličastne zajtrke, jim posodile milo, jim negavale zobobole in jim v primerih višje sile podarile milostno ljubezen. V dnevih moje pozne starosti pa se nihče več ni spominjal Castorine, mrtve bogve kdaj, ki se je povzpela od bednih vogalov pristaniških dokov do svetega prestola vzvišene prostitutke z gusarsko prevezo čez n oko, izgubljeno v nekem prepiru v kantini. Njen zadnji zvodnik je bil dobrovoljni zamorec iz Camagiieya, ki so ga klicali Jonas Galjot; bil je eden največjih trobentačev v Havani, dokler ni izgubil celega nasmeha v neki nesreči z vlakom.

Ko sem odhajal s tistega grenkega obiska, sem pri srcu začutil zbodljaj, ki ga cele tri dni nisem mogel olajšati z nobenim domačim zdravilom. Zdravnik, h kateremu sem se v sili zatekel, je bil potomec odličnega rodu, vnuk tistega, ki me je pregledal pri dvainštiridesetih letih, čeprav sem se ustrašil, da je isti, saj je bil zaradi prezgodnje plešavosti, očal za kratkovidne in neutolažljive žalosti videti tako postaran kot njegov dedek pri sedemdesetih. Z natančnostjo zlatarja mi je opravil podroben pregled celega telesa. Poslušal me je na prsih in hrbtu, mi zmeril arterijski pritisk, preveril kolenske reflekse, pregledal oči in barvo spodnjih vek. Med premori, ko sem spreminjal položaj telesa na mizi za preglede, mi je postavljal tako nedoločna in hitra vprašanja, da sem komaj imel dovolj časa, da sem se domislil odgovorov. Po eni uri me je pogledal z zadovoljnim nasmehom. V redu, je rekel, mislim, da za vas ne morem storiti ničesar. Kaj želite povedati? Da je vaše stanje najboljše, kar je lahko pri vaši starosti. Kako nenavadno, sem mu rekel, isto mi je rekel vaš dedek, ko sem bil star dvainštirideset let, kot da čas ne bi mineval. Vedno boste našli koga, ki vam bo to rekel, je odvrnil, saj boste vedno imeli neko starost. Jaz, izzivajoč ga, da bi izrekel grozljivo obsodbo, sem rekel: Edina gotova je smrt. Ja, je odvrnil, vendar pa ni lahko priti do nje v H tako dobrem stanju, kot ste vi. Resnično mi je žal, da vam ne morem ustreči. To so bili lepi spomini, toda na predvečer 29. avgusta sem občutil neizmerno težo stoletja, ki me je ravnodušno čakalo, ko sem se vzpenjal po železnih H stopnicah svojega doma. Takrat sem znova zagledal

Florino de Dios, svojo mater, v moji postelji, ki je bila H do njene smrti njena, in naklonila mi je enak blagoslov kot zadnjikrat, ko sem jo videl, dve uri prednjeno smrtjo. Pretresen od čustev sem to dojel kot zadnje opozorilo in poklical sem Roso Cabarcas, naj mi še isto noč pripelje mojo deklico, predvidevajoč, da se ne bo izpolnilo moje upanje, da bi živel do H zadnjega diha svojih devetdesetih let. Znova sem jo poklical ob osmih in ponovila je, da ni mogoče. Mora H biti, za kakršnokoli ceno, sem ji prestrašen zakričal. Odložila je brez pozdrava, vendar pa je petnajst minut pozneje spet poklicala:

“V redu, tukaj jo imaš.” Prišel sem zvečer, ob desetih in dvajset minut, in

Rosi Cabarcas predal zadnje karte svojega življenja,skupaj z vsem svojim premoženjem za dekle po moji H strašni smrti. Ona si je mislila, da je naredila vtis name z zaklancem, in mi je posmehljivo rekla: Če boš umrl, naj to ne bo tukaj, le pazi. Jaz pa sem ji odvrnil: Reci, da me je povozil vlak za Puerto Colombio, tista bedna ropotarnica, ki ne more ubiti nikogar.

Pripravljen na vse tisto noč, sem se ulegel na hrbet, da bi tako pričakal zadnjo bolečino svojega enaindevetdesetega leta. Slišal sem oddaljeno zvonjenje, čutil vonj Delgadinine duše, speče ob meni, slišal krik na obzorju, hlipanje nekoga, ki je morda v tej spalnici umrl pred stotimi leti. Z zadnjim dihom sem ugasnil luč, prepletel svoje prste z njenimi, da bi jo popeljal s seboj za roko, in s svojimi zadnjimi solzami preštel dvanajst udarcev ure ob polnoči ter zadrževal dih, dokler niso zapeli petelini, takoj za njimi pa so se oglasili zvonovi radosti, rakete slavja, vse je veselo praznovalo, da sem cel in živ preživel svojih devetdeset let.

Moje prve besede so bile namenjene Rosi Cabarcas: Odkupim tvojo hišo, celo, s trgovino in vrtom vred. Ona mi je odgovorila: Skleniva starčevsko stavo: tisti od naju, ki preživi drugega, obdrži vse njegovo in to podpišiva pred notarjem. Ne, kajti ko jaz umrem, mora vse postati njeno. Saj je vseeno, je rekla Rosa Cabarcas, jaz bom poskrbela za dekle in ji pozneje vse zapustila, vse tvoje in vse moje; nikogar drugega nimam na tem svetu. Medtem pa primemo preuredimo tvojo sobo, s klimo in s tvojimi knjigami in glasbo.

“Misliš, da se bo strinjala?”

“Ah, moj žalostni modrec, je že prav, da si star, vendar pa ne, da si strahopeten,” je umirajoč od sme-ha rekla Rosa Cabarcas. “To ubogo bitjece je do ušes zatrapano vate.”

Sijoč od sreče sem stopil na ulico in prvikrat sem lahko videl sebe na daljnem obzorju svojega prvega stoletja. Moj dom, tih in miren ob petnajst čez šest, je začenjal kazati mavrico srečnih barv. Damiana je na ves glas prepevala v kuhinji in oživljeni mačkon je ovil rep okoli mojih gležnjev ter se sprehodil z mano do pisalne mize. Urejal sem svoje porumenele pa-H pirje, črnilnik, gosje pero, ko je sonce posijalo izza kostanjev v parku in je rečna poštna ladja z enotedensko zamudo zaradi suše hrumeč zaplula v pristaniški kanal. Končno je bilo to stvarno življenje,

moje srce je bilo varno in usojeno mu je bilo umreti od čudovite ljubezni v srečni agoniji kateregakoli dne po moji stoletnici.