DOUGLAS ADAMS & MARK CARWARDINE

ZADNJA PRILOŽNOST

Izvirni naslov:

LAST CHANCE TO SEE Douglas Adams and Mark Carwardine

Completely Unexpected Productions Ltd., 1990

Prevedel Uroš Kalčič

Založba Gnosis, 2000

Za Alaina le Garsmeura

Še posebej sva hvaležna

Sue Freestone in Lisi Glass

za njuno uredniško in raziskovalno delo

in za njuno navzočnost.

TEHNOLOGIJA KREPELCA

Tega še malo nisem pričakoval. Leta 1985 me je nekakšno novinarsko naključje poslalo z Markom Carwardinom na Madagaskar, da bi poiskala malone izumrlo vrsto lemurja, imenovanega aj-aj. Nihče izmed nas treh se dotlej še ni bil srečal drug z drugim. Jaz predtem še nikoli nisem videl Marka, Mark ne mene, aj-aja pa tako in tako očitno že dolga leta nihče ni videl.

Zamisel, da naju prepusti negotovi usodi, je zrasla na zelniku Observer Colour Magazina. Mark je nadvse izkušen in razgledan zoolog; takrat je delal za World Wildlife Fund in njegova vloga je bila v bistvu ta, da bi bil on tisti, ki ve, o čem govori. Moja vloga, in zanjo sem bil povsem usposobljen, pa je bila, da bi bil skrajno neveden nezoolog, ki naj bi ga prav vse, kar bi se zgodilo, popolnoma presenetilo. Aj-aju pa naj ne bi bilo treba početi drugega, kot to, kar aj-aji počno že milijone let: sedeti na drevesu in se skrivati.

Aj-aj je nočna žival. Je nadvse čudno bitje: kot da bi bilo sestavljeno iz kosov drugih živali. Spominja na veliko mačko z netopirjevimi uhlji, bobrovimi zobmi, repom, podobnim velikemu nojevemu peresu, prstom sredincem, ki je kakor dolga, posušena vejica, in velikanskimi očmi, ki strmijo nekam mimo tebe, v povsem drug svet, ki se menda odpira tik nad tvojo levo ramo.

Kakor tako rekoč za vse, kar živi na Madagaskarju, tudi zanj velja, da ga ni najti nikjer drugje na svetu. Njegov izvor sega v tisto obdobje v zgodovini Zemlje, ko je bil Madagaskar še del afriške celine (ta je bila del orjaške nadceline Gondvanaland); v tistih časih so bili predniki madagaskarskih lemurjev prevladujoči primati na svetu. Ko se je Madagaskar ločil od celine in se odmaknil v Indijski ocean, se je povsem osamil od vseh evolucijskih sprememb, ki so potekale drugod po svetu. Zato je zdaj kakor splav brodolomcev iz nekega drugega časa; že skoraj kakor nekakšen majčken, krhek, ločen planet.

Najpomembnejša evolucijska sprememba, ki je obšla Madagaskar, je bil prihod opic. Te so imele iste prednike kot lemurji, le da so imele večje možgane in so bile najmočnejše tekmice v istem naravnem okolju. Medtem ko so bili lemurji povsem zadovoljni s tem, da so viseli po drevju in se dobro imeli, pa so bile opice ambiciozne in jih je zanimalo tisoče reči, še zlasti pa krepelca, s katerimi so lahko, kot so odkrile, počele vse tisto, česar brez njih ne bi mogle: kopale po zemlji, brkljale za tem in onim in udarjale z njimi. Tako so opice zavzele svet, in lemurjeva veja družine primatov je vsepovsod izumrla - razen na Madagaskarju, na katerega v vseh teh milijonih letih opice niso prišle.

Potem, bilo je pred tisoč petsto leti, pa so vendarle prišle - no, ne ravno opice, temveč njihovi potomci: mi. Zahvaljujoč čudovitemu napredku tehnologije krepelca, smo se najprej pripeljali s kanuji, nato v ladjicah in nazadnje z letali ter se tako še enkrat začeli puliti za rabo istega naravnega okolja, le da tokrat z ognjem in mačetami, z udomačenimi živalmi ter z asfaltom in betonom. In tako se zdaj lemurji znova bojujejo za preživetje.

Moje letalo, polno opičjih potomcev, je prispelo na antananarivsko letališče. Tam sem tudi prvič srečal Marka, ki je šel tja pred mano, da poskrbi vse potrebno za odpravo, in pojasnil mi je položaj.

"Vse je narobe," je rekel.

Bil je velik, teman, odrezav mož, obraz mu je živčno potrzaval. Pojasnil mi je, da je bil svoje čase samo velik, teman in odrezav, vendar so ga dogodki zadnjih nekaj dni dotolkli. Vsaj skušal je pojasniti; od obilnega vpitja, v katero je bil prisiljen zadnje dni, je bil namreč tudi izgubil glas.

"Skoraj bi ti bil že telegrafiral, da ne hodi," je rekel. "Vse skupaj je kakor mora. Že pet dni sem tukaj, pa še vedno čakam, da se stvari uredijo. Veleposlanik v Bruslju mi je obljubil, da naju bo Ministrstvo za kmetijstvo oskrbelo z dvema landroverjema in helikopterjem. Izkazalo pa se je, da nimajo drugega kakor moped, in še ta ne dela.

Veleposlanik v Bruslju mi je tudi zagotovil, da sc lahko odpeljeva naravnost na sever, zdaj pa se je izkazalo, da je cesta nenadoma neprevozna, ker jo obnavljajo Kitajci, in midva tega ne bi smela vedeti. Tudi mi ni jasno, kaj naj bi pomenil ta 'nenadoma', saj jo očitno obnavljajo že deset let.

No ja, nekaj reči mi je vendarle uspelo urediti, a se bova morala podvizati," je dodal. "Letalo za džunglo odleti čez dve uri, in midva morava biti v njem. Časa imava torej le še toliko, da se v hotelu znebiva tvoje odvečne prtljage, če bova pohitela. Saj menda ne potrebuješ vsega tega, ne?" Zaskrbljeno je pogledal kup torb, ki sem jih vlačil za seboj, in nato že malone preplašeno v kovčke z ohišji in lečami nikonovih fotoaparatov in trinožniki, ki jih je naš fotograf Alain le Garsmeur, ki je priletel z menoj, natovarjal v minibus.

"Oh, saj res," je dodal. "Ravnokar sem zvedel, da najbrž ne bomo smeli odnesti nobenega filma iz države."

Nekam odrevenelo sem splezal v minibus. Po trinajsturnem poletu iz Pariza sem bil zbit in nekam nebogljen, predvsem pa sem se bil že veselil prhe, britja, krepčilnega nočnega spanca in nato nemara še lagodnega jutra, ko bi skušal iznad skodelice čaja na zemljevidu postopoma najti Madagaskar. Skušal sem se torej zbrati in dobiti oblast nad sabo. Na lepem nisem imel pojma, kaj počnem tu, jaz, pisec šaljivih znanstvenofantastičnih romanov. Sedel sem, mežikal v bleščavo tropskega sonca in si razbijal glavo z vprašanjem, kaj, za hudiča, Mark pričakuje od mene. Tekal je naokrog, enemu nosaču tiščal napitnino, drugemu potrpežljivo pojasnjeval, da ni nosil nič od naše prtljage, se zapletal v poglobljena pogajanja z voznikom in tako polagoma iz kaosa delal nekakšen red.

Madagaskar, sem pomislil. Aj-aj, sem pomislil. Malone izumrli lemur. Čez dve uri polet v džunglo. Na vse kriplje sem si prizadeval delovati vedro in razumno.

"Hm, misliš, da bomo res videli to žival?" sem vprašal Marka, ko je splezal noter in zaloputnil vrata. Zarežal se mi je.

"Hja," je odvrnil, "veleposlanik v Bruslju je rekel, da si jo lahko kar narišemo. Se pravi, da imamo mogoče vendarle nekaj možnosti." Med luknjami na cesti smo zaslalomirali proti mestu. "Dobrodošel na Madagaskarju," je še dodal.

Antananarivo se izgovarja Tananarive, in se večino tega stoletja tako tudi piše. Ko so Francozi konec prejšnjega stoletja zavzeli Madagaskar (kolonizirali je najbrž premila beseda za zasedbo dežele, ki je sama prav lepo živela, dokler se Francozom ni tako zelo prikupila), niso pokazali kaj prida razumevanja do nenavadnega malgaškega običaja, da se prvi in zadnji zlog krajevnih imen ne izgovarjata. Sklenili so torej, po svoji stari galski šegi, naj se imena, če se že izgovarjajo tako, enako tudi zapisujejo. Kakor da bi nekdo zasedel Anglijo in nam velel, naj Leicester odslej pišemo "Lester" in naj nam bo za nameček to še všeč. Nemara bi ga morali potlej res tako pisati, a všeč nam ni kakor ne bi bilo - kakor tudi ni bilo všeč Malgašem. Ko se jim je namreč v sedemdesetih letih tega stoletja uspelo otresti francoske vladavine, so se nemudoma vrnili k stari pisavi, obdržali pa so samo francosko kuhinjo in birokracijo.

Ena izmed bolj čudnih reči, ki so me doletele, in posledica zamisli, ki se mi je podila po glavi, ko sem še kot štopar brez prebite pare spal na poljih in po telefonskih govorilnicah, je dejstvo, da me založniki zdaj pošiljajo okrog sveta na draga pisateljska popotovanja in me nočijo po hotelskih sobah, v kakršnih moraš odpreti več vrat, preden najdeš posteljo. Ravnokar sem bil namreč prišel z natanko takšne pisateljske turneje po ZDA, tako da mi je bilo dejstvo, da sem se nenadoma znašel speč na betonskih tleh kolibe sredi džungle, oblegan z roji komarjev, naj se sliši še tako čudno, v nepopisno olajšanje. Tedni duhamornega životarjenja z American Expressom so odpadli od mene kakor umazanija pod prho in v miru sem se lahko zleknil in užival v blaženem, brezbrižnem, odvratnem neudobju. Videl sem, da se Mark tega ne zaveda, saj me je sprva rahlo tesnobno pospremil do moje zaplate tal - "Hm, bo tole v redu? Rekli so mi, da bo vzmetnica ... Kaj ko bi malce zrahljala tale beton zate?" - in jaz sem moral kar naprej ponavljati: "Ne razumeš. To je krasno, to je čudovito, že tedne sem se veselil tega."

Pravzaprav se sploh nismo mogli zlekniti. Aj-aj je nočna žival in podnevi ne hodi na zmenke. Tistih nekaj aj-ajev, ki so jih odkrili leta 1985, so našli (še pogosteje pa jih sploh niso) na majcenem, idiličnem, z deževnim gozdom obraslem otočku, imenovanem Nosy Mangabe, blizu severovzhodne obale Madagaskarja, kamor so jih bili preselili dvajset let poprej. To je bilo njihovo poslednje zatočišče na zemlji, in nihče ni smel na otok brez posebnega vladnega dovoljenja, kakršnega je Marku uspelo priskrbeli za nas. Tu so bile tudi naše kolibe in tu smo preživljali noč za nočjo, ko smo se v najhujšem nalivu prebijali skozi deževni gozd, noseč drobcene, slabotne baklice (velike in močne, ki smo jih pripeljali z letalom, so ostale med "odvečno" prtljago, ki smo jo pustili v antananarivskem Hiltonu), dokler ... nismo našli aj-aja.

To pa je bilo pri vsem skupaj še najbolj neverjetno. To bitjece smo namreč resnično našli. Pravzaprav smo ga samo za hipec ali dva uzrli, ko jo je počasi mahal po veji slab meter nad našimi glavami in si nas ogledoval skozi dež z nekakšnim vedrim nerazumevanjem, češ, kaj neki bi to lahko bilo, vendar je bil to trenutek, na katerega ne moreš misliti, ne da bi se povsem ne zbegal.

Zakaj?

Zato, ker sem bil tedaj, kot sem se zavedel pozneje, opica, ki gleda lemurja. Z boeingom 747 smo iz New Yorka in Pariza prileteli v Antananarivo, nato v starem propelerašu v Diego-Suarez, se pripeljali v še starejšem tovornjaku v pristanišče Maroantsera, od tam v čolnu, ki je bil tako star in preperel, da ga skoraj ni bilo mogoče ločiti od naplavljenega hloda, pripluli na Nosy Mangabe in naposled ponoči zakoračili v deževni gozd ter tako opravili nekakšno potovanje v preteklost, skozi vse stopnje naših eksperimentov s tehnologijo krepelca, v okolje, iz katerega smo že zdavnaj izrinili lemurje. In tu je bil zdaj na lepem eden izmed prav poslednjih in si me, kot sem že rekel, ogledoval s tistim vedrim nerazumevanjem.

Naslednjega dne sva z Markom v jutranji sončavi sedla na stopnice pred kolibo, da bi si zapisala nekaj reči in se pomenila o tem, kakšen naj bo članek o odpravi, ki naj bi ga napisal za Observer. Podrobno mi je opisal zgodovino lemurjev in jaz sem odvrnil, da je v njej nekakšna ironija. Nekoč je bil namreč Madagaskar zatočišče, kamor so se lahko lemurji zatekli pred opicami z obal celinske Afrike, zdaj pa se je to zatočišče z madagaskarskih obal umaknilo na Nosy Mangabe. Zavetja so tako vse manjša in manjša, in opice so zdaj tudi že v tem: posedajo v njem in si delajo zapiske o njem.

"Razlika," je rekel Mark, "je ta, da je prvo pred opicami varno zavetje nastalo po naključju, drugo pa so uredile opice same."

"Potemtakem bi bilo najbrž prav reči takole: z razvojem razuma nismo dobili samo več moči, temveč tudi več spoznanj o posledicah rabe te moči. S tem smo dobili zmožnost, da nadzorujemo svoje okolje, pa tudi sami sebe."

"Hja, ampak le do neke mere," je rekel Mark, "le do neke mere. Danes živi na Madagaskarju enaindvajset vrst lemurja, od katerih aj-aj velja za najredkejšo, se pravi, da je trenutno najbližje izumrtju. Nekoč jih je bilo več kakor štirideset vrst. Potemtakem jih je že skoraj pol izumrlo. In to samo lemurjev. Tako rekoč vse, kar živi v deževnem gozdu Madagaskarja, živi samo tu, nikjer drugje, in od vsega tega se je ohranilo samo kakih deset odstotkov. In to je samo Madagaskar. Si že bil na celinski Afriki?"

"Ne."

"Tam izumira ena vrsta za drugo. In to res pomembne živali. Ostalo je manj kakor dvajset severnih belih nosorogov, in bije se ogorčena bitka, da bi jih rešili pred krivolovci. V Zairu so. Pa gorske gorile - te so ene izmed človekovih najbližjih sorodnikov, a smo jih v tem stoletju skoraj iztrebili. Ampak to se dogaja tudi drugod po svetu. Si že slišal za kakapa?"

"Kako?"

"Kakapo. To je največja, najdebelejša in najmanj letanja zmožna papiga na svetu. Živi na Novi Zelandiji. Najbolj nenavaden ptič, kar jih poznam, in bo najbrž prav tako znamenit kot dodo, ko bo dokončno izumrl."

"Koliko pa jih je še?"

"Štirideset in čedalje manj. Kaj pa za delfina iz reke Jangce si že slišal?"

"Ne."

"Pa za komodskega zmaja? Pa za sadnega netopirja z Rodriguesa?"

"Čakaj malo, čakaj malo," sem rekel. Odšel sem v kolibo in izmed mravelj izbrskal eno od najbolj čaščenih opičjih iznajdb. Sestajala je iz množice krepelc, zmačkanih v papirno kašo in sploščenih v lističe, ki jih je skupaj držalo nekaj, kar je poprej skupaj držalo kravo. Odnesel sem torej svoj beležnik ven in ga na hitro prelistal, medtem ko je skozi drevesa za mano posijalo sonce, s katerih je nekaj košatovratih lemurjev klicalo drug drugega.

"Hm," sem si rekel, ko sem ponovno sedel na stopnico, "par romanov moram še napisati ... ampak, saj res, kaj pa boš počel leta 1988?"

TUKAJ BITI PIŠČANCI

Prva žival, ki sva jo šla iskat tri leta pozneje, je bil kuščar, imenovan komodski zmaj. O tej živali sem, tako kot o večini, ki naj bi jih še videla, vedel silno malo. In tisto malo, kar sem vedel, ni bilo ravno prikupno.

Te živali so ljudožerci. To samo po sebi niti ni tako slabo. Tudi levi in tigri žro ljudi, toda čeprav se jih nemara skrbno varujemo in jim izkazujemo spoštljiv strah, jih vseeno nagonsko občudujemo. Saj ne da bi si ravno želeli, da nas požro, toda misel na to možnost nas ne navdaja z zamerljivostjo. Vzrok je verjetno ta, da smo tako mi kakor oni sesalci. Očitno gre za nekakšen globoko zakoreninjen predsodek v zvezi z vrstami: lev je eden izmed nas, kuščar pa ne. Kar velja, mimogrede, tudi za ribe, zaradi česar nas morski psi obhajajo s tako strašansko grozo.

Komodski kuščarji so vrh tega tudi veliki. Zelo veliki. Ta trenutek na Komodu živi eden, ki je dolg dobre štiri metre, visok pa skoraj enega, kar je za naše predstave vse prej kot primerna velikost za kuščarja, še zlasti če je človekojed in če nameravaš oditi na njegov otok in si ga deliti z njim.

Toda čeprav so ljudožerski, le poredkoma pojedo človeka in se povečini prehranjujejo s, kozami, prašiči, srnjadjo in podobnim, pa še te pobijejo samo takrat, kadar ne najdejo česa že mrtvega, saj so po srcu mrhovinarji. Čim bolj pokvarjeno in smrdljivo je meso, tem rajši ga imajo. Mi takšnega mesa ne maramo in sumničavo gledamo na vse, ki ga marajo. In jaz sem na te kuščarje nedvomno gledal nadvse sumničavo.

Mark je del vmesnih treh let preživel v načrtovanju in preučevanju odprav, ki naj bi jih opravila, pisanju pisem, telefoniranju, največ pa v pošiljanju teleksov naravoslovcem, ki so na terenskem delu v odmaknjenih delih sveta, ter v pripravah potovalnih načrtov, priporočilnih pisem in zemljevidov. Poskrbel je tudi za vse vize, polete, ladje in prenočevanje, in je moral nato zanje poskrbeti še enkrat, saj se je izkazalo, da svojih dveh romanov še nisem povsem končal.

Naposled sta bila vendarle končana. Hišo sem zapustil na rokah zidarjev, ki so zatrjevali, da imajo samo še za tri tedne dela, in se odpravil spolniti svojo najnovejšo obveznost - pisateljsko popotovanje v Avstralijo. Vselej nadvse sočutno prisluhnem ljudem, kadar se pritožujejo, češ da pisci v televizijskih ali radijskih pogovorih ne počno drugega, kakor da trobezljajo o svoji najnovejši knjigi. Po drugi strani pa nas to spravi iz hiše in prihrani našim družinam mučno izkušnjo, saj jim ni treba poslušati, kako trobezljamo o svoji zadnji knjigi.

Naposled je bilo tudi to mimo, in lahko smo začeli iskati orjaške kuščarje.

Sešli smo se v neki hotelski sobi v Melbournu in pregledali svojo zbirko ekspedicijske opreme. "Mi" smo bili Mark, jaz in Gaynor Shuttle, radijska producentka, ki naj bi snemala naše podvige za BBC. Našo opremo je sestavljala velikanska zbirka vsakršnih kamer, magnetofonov, šotorov, spalnih vreč, medicinskih pripomočkov, dišav za odganjanje komarjev, nedoločljivih stvari iz platna in najlona s kovinskimi ušesci in plastičnimi kaveljci, anorakov, škornjev, pipcev, bakel in palice za kriket.

Nihče od nas ni priznal, da je palica za kriket njegova. Nikakor nismo mogli razumeti, kaj počne tam. Poklicali smo sobno strežbo, da bi nam prinesla nekaj piva in odnesla palico za kriket, vendar slednjega ni hotela storiti. Dečko iz strežbe nam je rekel, da nam takšna palica lahko še presneto prav pride, če gremo res iskat ljudožerske kuščarje.

"Če se boste na lepem znašli pred zmajem, ki bo drvel s petdeset na uro nad vas in tleskal s čekani, ga lahko s temle vedno odženete za obrambno črto," je rekel, odložil pivo in odšel.

Palico za kriket smo skrili pod posteljo, odprli pivo, nato pa nama je Mark na hitro pojasnil, čemu smo tu.

"Kitajci," je rekel, "so že pred stoletji pripovedovali zgodbe o orjaških luskinastih ljudožerskih pošastih z ognjeno sapo, vendar so jih imeli samo za mitološke oziroma domišljijske podobe. O njih so pripovedovali stari pomorščaki, in kadar so odkrili kako deželo, ki jim ni bila preveč všeč, so na svoje zemljevide zapisovali 'Tukaj biti zmaji'.

Potem, v začetku tega stoletja, pa si je neki nizozemski letalec raziskovalskega duha skušal na poletu v Avstralijo za vmesni pristanek izbrati enega izmed otokov indonezijskega otočja, vendar je imel težave z motorjem in je moral zasilno pristati na majhnem otoku Komodo. Pristanek je preživel, ni pa ga preživelo letalo.

Šel je iskat vodo. Ko jo je iskal, je na peščeni obali našel nenavadne široke sledi; sledil jim je in se na lepem znašel iz oči v oči z nečim, kar tudi njemu ni bilo preveč všeč: z velikansko, najmanj tri metre dolgo luskinasto ljudožersko pošastjo. To, v kar je strmel, pa je bilo natanko tisto bitje, ki ga bomo iskali mi - kuščar komodski zmaj."

"Pa je preživel srečanje?" sem vprašal, ne da bi kaj dosti slepomišil.

"Ja, je, ne pa tudi njegov dobri sloves. Tam je preživel tri mesece, nato pa so ga rešili. Toda ko se je vrnil domov, so ga vsi imeli za norega in nihče mu ni verjel niti besedice."

"So bili torej komodski zmaji vir kitajskih bajk o zmaju?"

"Hja, tega seveda nihče zatrdno ne ve. Vsaj jaz ne. Vsekakor pa se zdi mogoče. Žival je velika, luskinasta in ljudožerska; ognja sicer ne bruha, zato pa ima od vseh človeku poznanih živali najhujši zadah. Toda o otoku bi moral vedeti še nekaj drugega."

"Kaj pa?"

"Najprej spij še eno pivo."

Ubogal sem ga.

"Na Komodu je več strupenjač na kvadratni meter kot na kateremkoli drugem podobnem kraju na zemlji."

V Melbournu živi mož, ki ve o strupenjačah najbrž več kot kdorkoli drug na tem planetu. To je dr. Struan Sutherland, človek, ki je vse svoje življenje posvetil preučevanju kačjega strupa.

"In sit sem že tega," je rekel, ko smo ga naslednjega dopoldneva obiskali. "Ne prenesem več vse te strupene golazni, vseh teh strupenjač, žuželk, rib in podobnega. Bedasta bitja, ki grizejo vse in vsakogar. In potlej ljudje od mene pričakujejo, da jim povem, kaj naj glede tega ukrenejo. Tole jim povem: predvsem se ne dajte ugrizniti. To je odgovor. Vrh glave imam vse to. Hidroponika, to, vidite, to pa je nekaj zanimivega. O hidroponiki pa se lahko pogovorimo vse, kar hočete. Sijajna reč, gojiti rastline v hranilnih raztopinah, nadvse zanimiva tehnika. O tem bomo morali vedeti prav vse, če bomo hoteli na Mars in še kam drugam. Kam, pravite, da greste?"

"Na Komodo."

"No ja, nikar se ne pustite ugrizniti, to je vse, kar vam lahko rečem. In nikar ne tecite k meni, če se boste, saj ne bo dovolj časa, pa tudi sicer me verjetno ne bo tu. Sovražim to pisarno, kar poglejte si jo. Vsepovsod sama strupena golazen. Poglejte si ta terarij. Poln je ognjenih mravelj. Strupenih. Sit sem jih do amena. Sicer pa imam nekaj kolačkov, če bi prigriznili. Bi kakšen kolaček? Ne spomnim se, kam sem jih dal. Nekaj je tudi čaja, samo ni kaj prida. Sedite že vendar, za božjo voljo.

Se pravi, na Komodo greste. Ne vem sicer, čemu rinete tja, ampak domnevam, da imate za to razloge. Na Komodu živi petnajst različnih vrst kač in pol jih je strupenih. Edine smrtno nevarne so Russellov gad, bambusov gad in indijska kobra.

Indijska kobra je petnajsta najbolj strupena kača na svetu, in vseh drugih štirinajst živi tukaj v Avstraliji. Zato pa tudi tako težko najdem čas za svojo hidroponiko, ob vseh teh kačah.

In pajki. Najbolj strupen je sydneyski lijakar, ki ugrizne okrog petsto ljudi na leto. Prejšnje čase jih je od tega veliko umrlo, zato sem moral razviti protistrup, če sem hotel imeti mir pred ljudmi. Več let nam je vzelo. Potem smo razvili priborček za prepoznavanje kačjega ugriza. Saj ne, da bi potrebovali pribor, da bi vedeli, kdaj vas ugrizne kača; to ponavadi še kako dobro veste; z njim samo ugotovite, katera vas je ugriznila, tako da veste, kako se morate zdraviti.

Bi radi videli priborček? Tule, v zamrzovalniku za strupe jih imam nekaj. Poglejmo. O, lej no lej, tudi kolački so tu. Brž si vzemite enega, dokler so še sveži. Sam sem jih spekel".

Podal nam je pribore za prepoznavanje kačjih ugrizov in kakor kamen trde kolačke, se umaknil za svojo mizo in se nam od tam veselo smehljal iz svoje kodraste brade in iznad svojega metuljčka. Pribor nam je bil bolj všeč kot kolački. Vprašali smo ga, koliko kač je ugriznilo njega.

"Nobena," je odvrnil. "Rokovanje z nevarnimi živalmi prepuščam drugim; to je drugo strokovno področje, ki sem ga razvil. Sam se ne maram ukvarjati s tem. Zakaj pa bi mene grizle, a ne? Veste, kaj piše v Kdo je kdo pod mojim imenom? 'Konjički: vrtnarjenje - z rokavicami; ribarjenje - s škornji; popotovanje - z veliko mero previdnosti.' To je odgovor. Aja, in še to: nosite ohlapne hlače. Kadar kača ugrizne, začne izbrizgavati strup, kakor hitro v kaj zadene. Če imate ohlapne hlače, se bo večina strupa izlila v notranjost hlačnic, kar je boljše, kakor da se izlije v notranjost vaših nog. Ampak saj sploh ne jeste kolačkov. Dajte no, zagrizite, še polno jih imam v hladilniku."

Tipaje smo vprašali, ali bi lahko nemara s seboj na Komodo vzeli pribor za prepoznavanje kačjih ugrizov.

"Jasno, kar vzemite. Vzemite jih, kolikor hočete. Ampak pomagali vam bodo toliko kot nič, saj so samo za avstralske kače."

"Kaj naj torej storimo, če nas piči kaj smrtonosnega?" sem vprašal.

Ošinil me je s priprtimi očmi, kakor da me ima za bebca.

"Hja, kaj pa, mislite, da boste storili?" je rekel. "Umrli boste, kaj pa drugega. Saj to 'smrtonosen' tudi pomeni, ne?"

"Kaj pa tisto z zarezovanjem rane in izsesavanjem strupa?" sem vprašal.

"To pa kar izvolite - samo brez mene," je odvrnil. "Hvala lepa za usta, polna strupa. Vse žilice pod jezikom so tik pod površjem, tako da gre strup skoznje naravnost v krvni obtok. Pod pogojem, da izselile znatnejšo količino strupa, kar pa ni verjetno. Poleg tega boste imeli na krajih, kot je Komodo, zelo hitro opraviti ne le z nogo, polno sirupa, temveč tudi z nevarno okuženo rano. Sepsa, gangrena, vse, kar hočete. Že od tega vas bo pobralo."

"Kaj pa podveza?"

"Pripravna reč - ampak samo, če vam je vseeno, ali vam potem nogo odrežejo. Brez tega namreč ne bo šlo, saj bo odmrla. In če boste na tistem koncu Indonezije našli koga, ki mu boste zaupali amputacijo, ste vsekakor večji junak od mene. Ne, povem vam: edino, kar lahko storite, je, da si rano obložite z obkladkom in si celo nogo tesno - a ne pretesno - povijete. Upočasnite krvni obtok, a ga ne prekinite, sicer boste ob nogo. In nogo oziroma tisti del telesa, kamor vas je ugriznilo, držite nižje od srca in glave. Ostanite čim bolj pri miru, dihajte čim bolj počasi in nemudoma poiščite zdravnika. Če ste na Komodu, to pomeni par dni, v tem času pa boste seveda že pošteno mrtvi.

Edina rešitev, in to mislim smrtno resno, je, ne dajte se ugrizniti. Tudi ne vem, zakaj bi vas moralo karkoli ugrizniti. Vse kače, ki tam živijo, se vam bodo spravile s poti, še preden jih boste zagledali. Če ste previdni, si vam zastran kač sploh ni treba beliti las. Ne; edino, česar se morate zares bati, so morske živali."

"Kako?"

"Ribe škorpijonke, kamene ribe, morske kače. Te so neprimerno bolj strupene kot karkoli na kopnem. Če vas piči kamena riba, vas bo pobralo že od same bolečine. Ljudje se rajši utopijo, samo da jim ne bi bilo treba več prenašati bolečin."

"Kje pa so vse te reči?"

"Oh, v morju, kje pa? Na tone jih je. Na vašem mestu ne bi zahajal v bližino morja. V njem kar mrgoli strupene golazni. Kako jo sovražim."

"Pa sploh kaj marate?"

"Hidroponiko."

"Ne, hočem reči, ali je kaka strupena žival, ki vam je še posebej všeč?"

Za hip se je zazrl skoz okno.

"Bila je," je odvrnil. "A me je zapustila."

Odleteli smo na Bali.

David Attenborough je rekel, da je Bali najlepši kraj na svetu, a je bil tam očitno dlje kakor mi in je videl druge predele, kajti večina tega, kar smo videli v tistih nekaj dneh, ko smo urejevali svoje potovalne zadevščine, je bila grozljiva. "Turistična točka" pač, se pravi tisti del Balija, ki so ga naredili natanko takšnega, kakršni so vsi drugi turistični kraji na svetu, in sicer nalašč za ljudi, ki pridejo tako daleč samo zato, da bi videli Bali.

Po ozkih, blatnih ulicah Kute, ki so nagnetene s prodajalnami s spominki in z bifeji s hamburgerji, se je valila množica opitih, glasnih turistov, kamikaz na motorjih, prodajalcev ponarejenih ur in ščenet. Motorizirani kamikaze so skušali oskubsti turiste, ščeneta pa so s hitrostjo video igric švigala med motoristi in prodajalci ponarejenih ur, medtem ko je pritlikav minibus, v katerem smo preživeli večino večera, prevažal naše torbe od enega prepolnega hotela do drugega. Nekje nedaleč od tod, proti sredini otoka, so bila nemara res nebesa na zemlji, toda tu, v tem preddverju, je nedvomno vladal pekel.

Turisti s svojimi konzervami lagerja in z napisi "Jebi se" na majicah so bili še zlasti poznani vsem tistim, ki so kdaj videli "razigrane" Angleže v Španiji in Grčiji, toda ko sem vse to gledal, sem se na lepem zavedel, da se mi za spremembo ni treba skrivati od sramu. Niso bili namreč Angleži; bili so Avstralci.

Sicer pa so jim bili tako neznansko podobni, da so mi misli zatavale k vprašanju konvergentne evolucije, o katerem bi bilo dobro povedati nekaj besed, preden nadaljujem in pojasnim, zakaj mi je na misel prišlo prav to.

Na različnih koncih sveta nastajajo presenetljivo podobne, vendar povsem nesorodne oblike življenja, in sicer zaradi podobnih življenjskih pogojev in okolij. Aj-aj, denimo, ki sva ga z Markom pred tem iskala na Madagaskarju, ima neko nadvse zanimivo lastnost. Njegov tretji prst je precej daljši od preostalih, in neprimerno tanjši, malone kakor vejica. S tem prstom brklja pod lubjem dreves, na katerih živi, in iztika ogrce, s katerimi se hrani.

To pa počne še neka druga žival na svetu, in sicer dolgoprsti oposum, ki ga najdemo na Novi Gvineji. Ta ima podaljšan in stanjšan četrti prst, ki ga uporablja z natanko istim namenom. Tidve živali si nista v nobenem sorodstvu in edino, kar jima je skupno, je: odsotnost detlov.

Na Madagaskarju namreč ni detlov, in na Papui Novi Gvineji tudi ne. To pomeni, da je hrane - ogrcev pod lubjem - v izobilju, in v naših dveh primerih je sesalec tisti, ki je razvil mehanizem za to, da pride do nje. Mehanizem, ki ga tidve živali uporabljata, pa je enak - različen prst, ista zamisel. Vendar je ta podobnost nastala zgolj zaradi evolucijskega procesa izbora, saj si živali, kot smo že povedali, nista v sorodu.

Natanko takšen vedenjski vzorec pa je povsem neodvisno nastal na drugi strani sveta. Tako kot v življenjskem okolju prodajaln spominkov v Španiji ali Grčiji, pa tudi na Havajih, se domačini veselo pustijo poniževati in izkoriščati v zameno za denar, ki ga nato porabljajo za nadaljnje ropanje svojega življenjskega okolja, s katerim naj bi privabili še več denarja polnih roparjev.

"Torej," je rekel Mark, ko smo v neki restavraciji s plastičnim cvetjem, plehkimi vižami in papirnimi dežnički v pijačah sedli k večerji, "takale je ta reč: dobiti moramo kozo."

"Tukaj le?"

"Ne. V Labuan Baju. Labuan Bajo je na otoku Flores in je Komodu najbližje pristanišče. Od tam je treba prepluti kakih dvaindvajset milj čez eno izmed najbolj zahrbtnih morij na Vzhodu. Tam se stikata Južnokitajsko morje in Indijski ocean in ožina je prerešetana z navzkrižnimi in nasprotnimi tokovi in vrtinci. Zelo nevarno, skratka, in lahko traja tudi do dvajset ur."

"S kozo?"

"Mrtvo kozo."

Igračkal sem se z jedjo.

"Še najboljše je," je nadaljeval Mark, "če je mrtva kake tri dni, tako da dobro zaudarja. Tako prej privabi zmaje."

"Predlagaš torej dvajset ur na ladji..."

"Barčici," me je popravil Mark.

"Na razpenjenem morju..."

"Najverjetneje..."

"S tri dni mrtvo kozo."

"Tako je."

"Res ne vem, kaj bi rekel na to."

"Pa še nekaj bi moral najbrž dodati: da namreč nimam pojma, ali je vse skupaj sploh res. Ljudje pripovedujejo vse mogoče, in marsikaj od tega je najbrž že povozil čas ali pa je sploh povsem izmišljeno. Upam, da si bomo jutri, ko pridemo v Labuan Bajo, bolj na jasnem, kako in kaj. Letimo torej jutri, čez Bimo, in na denpasarskem letališču moramo biti že navsezgodaj. Prava mora je bila dobiti vozovnice in letalsko povezavo, zato za nič na svetu ne smemo zamuditi letala."

A smo ga. Na denpasarskem letališču nas je dočakala peklenska zmešnjava gneče in vpitja; vse je dišalo po zametkih nasilja, ki je brbotalo tik pod površjem. Receptor letalske družbe nam je povedal, da potovalni agent ni potrdil našega poleta iz Bime v Labuan Bajo, tako da smo ostali brez sedežev. Samo zmignil je z rameni in nam vrnil vozovnice.

Slišali smo bili, da človeku, kadar ima opraviti z In0donezijo, še najbolj pomaga židana volja, in sklenili smo, da poskusimo. Torej smo mu skušali kar se da židano dopovedati, da na naših vozovnicah pravzaprav piše "potrjeno", vendar nam je pojasnil, da "potrjeno" še ne pomeni tudi potrjeno, saj to kar tako pišejo na vozovnice, kadar jih ljudje prosijo, zato pač, da jim ni treba prenašati sitnarjenja in da jih ljudje pustijo pri miru.

In nas je pustil pri miru.

Stali smo in židano mahali z vozovnicami po zraku. Za receptorskim pultom je bilo okence in za njim je sedel tenek uradnik letalske družbe, s tenkimi brčicami, tenko kravato in belo srajco s tenkimi epuletami, kadil cigarete in skozi tenke kolobarčke dima mirnodušno strmel v nas. Pomahali smo mu z vozovnicami, a je samo komaj opazno odkimal.

Židano smo odkorakali k potniški blagajni, a tam so nam povedali, da nimajo nič s tem in da naj se pogovorimo s potovalnim agentom. Po nekaj čedalje manj židanih telefonskih pogovorih s potovalnim agentom na Baliju smo zvedeli samo to, da so bile vozovnice vsekakor potrjene, in da tu ni več česa dodati. Na blagajni pa so nam povedali, da nikakor niso bile, in da tudi tu ni več česa dodati.

"Kaj pa naslednji polet?" smo vprašali. "Mogoče," so odvrnili. "Mogoče čez kak teden ali dva."

"Teden ali dva?" smo vzkliknili.

"Samo trenutek," je rekel eden izmed njih, nam vzel vozovnice in nekam odšel. Čez kakih deset minut se je vrnil in jih dal nekomu drugemu; ta je rekel "trenutek" in tudi sam nekam odšel. Vrnil se je čez četrt ure, nas pogledal in rekel: "Ja? Kaj bi želeli vedeti?" Še enkrat smo mu pojasnili položaj in on je pokimal, rekel "trenutek" in spet izginil. Ko smo se po daljšem času pozanimali, kje je, so nam povedali, da je šel obiskat mamo v Džakarto, saj je menda že tri dni ni videl.

Zanimalo nas je, ali je naše vozovnice vzel s seboj.

Ne, tu nekje morajo biti, so nam povedali. Bi jih radi?

Ja, bi jih, smo jim zagotovili. Radi bi prišli v Labuan Bajo.

Ta novica jih je spravila v precejšnjo osuplost, in v nekaj minutah so se vsi iz urada odpravili kosit.

Postalo nam je jasno, da bo letalo odletelo brez nas. Lahko bi sicer opravili prvi del leta, do Bime, potem pa tam tičali, vendar smo sklenili, da ostanemo rajši na Baliju in se gremo pomenit s potovalnim agentom. Tokrat malce manj židano.

Z minibusom smo se odpeljali nazaj do potovalne agencije. Počasi, natovorjeni z vso prtljago, smo se zlovešče privalili navzgor po stopnicah, jezno zavrnili ponudbo, naj sedemo in popijemo kavo, in poslušali aparat, ki je vsakič, ko je zazvonil telefon, zaigral "Greensleeves". Zrak je bil nabit s potajeno grozo, kakor da bi bil kdo izmed nas umrl, vendar se kljub temu malone celo uro nihče ni zmenil za nas, tako da smo se nazadnje znova ujezili in so nas nemudoma pospremili v urad direktorja agencije. Ta nas je posedel in nam povedal, da so Indonezijci ponosna rasa in da je poleg tega za vse kriva letalska družba.

Da bi nas potolažil, nam je povedal, da je na Baliju zelo vpliven mož in nam pojasnil, da položaju ni prav nič v prid, če se jezimo.

Temu stališču nisem mogel odrekati osebne naklonjenosti, saj sem tudi sam po naravi smehljavec in kimavec, ki jezo in gnev ponavadi pokaže tako, da se veliko mršči in zaspi.

Po drugi strani pa mi ni ušlo, da se tisti čas, ko smo se samo nasmihali, pokimavali in prijazno odgovarjali s smehom, kadar so se nam drugi prijazno smejali, nič ni zgodilo, ampak so ljudje samo ponavljali "trenutek, trenutek", odhajali v Džakarto ali pa skozi tenke kolobarčke dima mirnodušno strmeli v nas. Kakor hitro smo se ujezili in malce pokazali zobe, pa so nas nemudoma odpeljali v pisarno direktorja potovalne agencije, ki nam je vneto dopovedoval, da ne bo prav nič pomagalo, če se bomo jezili, in da bo nalašč za nas priskrbel polet v Labuan Bajo.

Nesmiselnost naše jeznoritosti nam je skušal ponazoriti z zemljevidi. "V teh predelih," je rekel, kažoč na velik stenski zemljevid polovice Azije, "to deluje. Vzhodno od te črte pa ne."

Pojasnil nam je tudi, da moraš, če potuješ v Indonezijo, računati na to, da boš za nujne opravke porabil štiri ali pet dni. Kar se tiče naših zgubljenih letalskih sedežev, pa nas je potolažil, da se takšne reči nenehno dogajajo. Pogosto se namreč kak vladni uslužbenec ali kaka druga pomembna oseba mahoma odloči, da potrebuje sedež, in zato je ob sedež seveda kdo drug. Vprašali smo ga, ali se je to zgodilo tudi nam. Rekel je, da ne, da to ni bil vzrok, vendar naj na takšne in podobne vzroke računamo, kadar razmišljamo o tovrstni problematiki.

Tedajci smo privolili v skodelico kave.

Za čez noč nam je priskrbel hotelske sobe, za popoldan pa ogled otoka z minibusom.

Na Baliju, smo odkrili, se da prav lepo živeti od tega, da kažeš na živali. Najdeš si kako žival in nato kažeš nanjo.

Če se znaš dobro obrniti, se lahko preživljaš celo s tem, da kažeš na človeka, ki kaže na žival. Zelo dober primer za to podjetje smo našli na obali blizu slovitega svetišča Tanah Lot, in očitno je šlo za dobro utečen in cvetoč posel. Na obali je bila namreč precej nizka in široka votlina in v majhni špranji v njeni steni si je domovanje uredil parček rumenih kač.

Zunaj na obali je na zabojčku sedel mož, pobiral denar in kazal na moža v votlini. Ko si mu plačal, si se splazil v votlino, mož v njej pa je pokazal na kači.

Odštevši ta svetli trenutek, pa je bil vodeni ogled globoko moreč. Ko smo vodniku povedali, da nas turistični kraji ne zanimajo, nas je namesto tega odpeljal na kraje, kamor vodijo turiste, ki pravijo, da nočejo na turistične kraje. Ti kraji pa so seveda polni turistov. To seveda še ne pomeni, da nismo bili turisti kakor drugi, vendar vseeno lepo ponazarja ironičnost dejstva, da se vse, kar greš gledat, spremeni že zgolj s tem, da greš gledat, kar je med drugim uganka, s katero se že večino tega stoletja otepajo fiziki. Pa ne mislim zdaj popljuvati Balija, češ da se je sfižil v nekakšen balijski tematski park, v katerem se Bali postopoma uničuje in se spreminja v umetno različico tega, kar je nekoč tu bilo, saj je takšno dogajanje vse preveč razširjeno, da bi kogarkoli presenečalo; samo stokec gneva bi rad na tem mestu izpustil. Bojim se, skratka, da sem komaj čakal, da odidem z najlepšega kraja na svetu.

Naslednjega dne nam je naposled uspelo odpotovati z denpasarskega letališča v Bimo. Spričo kravala, ki smo ga zagnali prejšnjega dne, so nas vsi poznali, in tokrat je bil tisti tenki mož, ki je dan poprej strmel skozi kolobarje dima v nas, ovit v kolobarje nasmehov in se je na vso moč trudil z nami.

To pa nam je žal samo zniževalo odpornost.

V Bimi smo namreč zvedeli, da poleta v Labuan Bajo tistega dne sploh ni in da prvo letalo leti šele naslednje jutro. Bi se nemara rajši vrnili takrat? Popadlo nas je nekaj besnilu podobnega, in tedaj so nas nepričakovano zgrabili, zrinili skozi gnečo in nas potisnili na preperelo letalce, ki je polno natovorjeno čepelo na vzletišču in se pripravljalo, da poleti proti Labuan Baju.

Na poti k letalu nam ni ušlo, da gremo mimo kupa naše vrle prtljage, ki je tičala na majhnem, nevarovanem prtljažnem vozičku sredi vzletišča. Ko smo prišli v letalo, smo sedli in se nemudoma spustili v živčno razpravo o tem, ali jo sploh mislijo natovoriti.

Nazadnje so mi živci popustili; izstopil sem iz letala in stekel nazaj čez vzletišče. Osebje letalske družbe me je hitro prestreglo in je hotelo vedeti, kaj neki počnem. V glavnem sem omenjal prtljago in kazal s prstom. Zagotavljali so mi, da je vse v najlepšem redu, da ni prav nobene težave in da imajo vse pod nadzorom. Nazadnje sem jih prepričal, da so šli z mano do prtljažnega vozička, ki je stal sredi vzletišča. Tako mirno, kot so mi malo predtem zagotavljali, da je prtljaga vkrcana, so mi jo zdaj pomagali znositi v letalo.

Zdaj smo bili zastran prtljage končno pomirjeni in smo lahko vse skrbi posvetili stanju letala, ki pa je bilo grozljivo.

Vrata v pilotovo kabino so ves čas poleta ostala odprta in jih pravzaprav sploh ne bi bilo treba. Mark mi je povedal, da Air Merpati letala kupuje iz druge roke od Air Ugande, vendar se je po mojem šalil.

Na takšno vrsto zračnih potovanj ponavadi gledam z dobrodušno lahkomiselnostjo. Le redko si belim glavo zastran tega. Pa ne mislim, da je to kako junaštvo, še posebej, ker sem pogosto ves trd od strahu v avtomobilih, še zlasti, če vozim sam. Toda kakor hitro se znajdeš v letalu, je vse odvisno od drugih, tako da je še najboljše, če se zlekneš in se manično režiš ob vsem tistem škrtanju in šklepetanju, ki se razlega po letalski razvalini, kadar jo zračni vrtinci premetavajo po nebu. Tu pač ne moreš nič.

Mark je nenavadno pozorno opazoval merilnike v pilotski kabini in čez čas pripomnil, da jih polovica sploh ne dela. Zasmejal sem se, malce krčevito, priznam, in rekel, da je najbrž kar prav tako. Če bi namreč merilniki delali, bi pilotoma najbrž samo jemali zbranost in ju navdajali s skrbmi, jaz pa rajši vidim, da v miru opravljata svoje delo. Mark je menil, da pripomba še malo ni zabavna, in nedvomno je imel prav, a sem se vseeno znova zasmejal, res nekam zelo na glas, in sem se nato bolj ali manj še vso vožnjo divje smejal. Mark se je obrnil in vprašal potnika za nama, ali ta letala kdaj strmoglavijo. Oh, kako da ne, se je glasil odgovor, ampak naj nikar ne skrbi, saj zdaj že cele mesece ni bilo hujše nezgode.

Pristanek v Labuan Baju je bil zanimiv, saj pilota nista mogla zapogniti loput. Zanimalo nas je, denimo, medtem ko je bilo drevje na koncu pristajalne steze iz trenutka v trenutek bliže in sta se pilota z vso združeno težo obešala za ročico na stropu, ali bomo preživeli ali ne. V zadnjem trenutku se je ročica vendarle vdala, in nekam vase zazrti in zamišljeni smo lopnili ob pristajalno stezo.

Splezali smo iz letala in po dolgotrajnih pogajanjih prepričali osebje letalske družbe, naj raztovori še našo prtljago, saj smo menili, da jo bomo najbrž hoteli imeti pri sebi.

Na letališkem "terminalu" oziroma v kolibi sta nas dočakala dva moža. Imenovala sta se Kiri in Moose in sta bila kakor večina Indonezijcev, ki smo jih srečali, nizke rasti, vitka kot breza in zdravega videza, in pojma nismo imeli, kdo sta.

Kiri je bil očarljiv moški oglatega obraza, s čopom valovitih črnih las in debelimi črnimi brki, ki so mu čepeli na ustnici kakor tablica čokolade. Govoril je zelo nizko, a tudi nekam votlo, tako da je bil njegov glas podoben nekakšnemu nečloveško hladnemu krakanju. Večina njegovih pripomb je sestajala iz počasnega, lenobnega pouličnega nasmeška in kančka zadušenega regljanja, ki se mu je izvijalo iz globine grla. Menda je vseskozi mislil na nekaj tretjega. Če se ti je nasmehnil, nasmešek nikdar ni segel čisto do tebe, ampak se je končal nekje na pol poti ali pa je ostal kar lepo tam, kjer se je rodil. Moose je bil precej bolj neposreden, pa čeprav se je kaj kmalu izkazalo, da njegovo ime ne pomeni losa, temveč je samo okrajšava imena Hieronimus. Počutil sem se malce bedasto, da sem ga razumeval kot "Los". Zelo malo verjetno je bilo namreč, da bi bil indonezijski otočan imenovan po tem velikem kanadskem jelenu. Skoraj tako malo verjetno, se mi zdi, kot dejstvo, da so ga klicali Hieronimus z nemim "Hieroni".

Človek, ki smo ga pričakovali, je bil gospod Condo (izg. Čondo), ki naj bi bil naš vodnik. Razbijal sem si glavo z vprašanjem, kako da so edino njega, od vseh Indonezijcev, kar smo jih dotlej spoznali, klicali "gospod". To mu je dajalo nadih skrivnostnosti in bleščave, ki se mu očitno ni hotel odpovedati, saj se je šel baje potapljat. Bo pa zelo kmalu prišel, sta povedala Kiri in Moose, in prišla sta samo zato, da nam to povesta.

Zahvalili smo se jima, natovorili vso svojo prtljago zadaj na tovornjaček, sedli nanjo in se pozibavajoč odpeljali od letališke kolibe proti mestu Labuan Bajo. Na letalu nam je nekdo rekel, da so na otoku Flores samo trije tovornjaki, a smo jih spotoma srečali šest. Tako rekoč za vse, kar so nam povedali na Indoneziji, se je izkazalo, da ne drži, nekaj od tega malone nemudoma. Edina izjema so bili primeri, ko so nam rekli, da se bo kaj zgodilo nemudoma, saj se je potlej vselej izkazalo, da tisto še dolgo potem ni držalo.

Zaradi izkušenj prejšnjega dne se nam je zdelo smiselno, da se spotoma ustavimo v kolibi Merpati Airlines in še enkrat potrdimo sedeže za povratni polet. Urad je upravljal mož s preklopniki in poljskim radiom, po katerem je urejeval vse potrebno v zvezi s poleti. Pisala ni imel, zato si je moral vse skupaj zapomniti, kakor je vedel in znal. Rekel nam je, da bi rajši videl, ko bi bili kupili enosmerne vozovnice, ne pa povratne, tako da bi vozovnice za nazaj kupili pri njih. Nihče, je rekel, nikdar ne kupi vozovnic pri njih, pa čeprav so hudo potrebni denarja.

Vprašal sem ga, koliko potnikov bo letelo nazaj. Pogledal je na seznam in rekel, da osem. Toda, ko sem mu poškilil čez ramo, sem opazil, da je razen nas treh na seznamu samo še ena oseba, zato sem ga vprašal, kako je prišel do številke osem. Preprosto, je odvrnil. Vselej leti osem ljudi.

In kot se je izkazalo nekaj dni kasneje, je imel čisto prav. Nemara se v tem dejstvu skriva kako težko doumljivo načelo, in British Airways, TWA, Lufthansa itd. bi nedvomno veliko pridobile, ko bi ga razvozlale.

Cesta v mesto je bila prašna. Zrak je bil precej bolj vroč in vlažen kot na Baliju in gost od opojnih vonjav, ki so se širile iz drevja in grmičja. Vprašal sem Marka, ali prepozna vonjavo kakega drevesa, in odvrnil je, da ne, da je zoolog. Zdi se mu sicer, da med njimi voha žveplenorožastega kakaduja, to pa je tudi vse, kar bi si upal reči.

Kmalu je te blage vonjave zamenjal avtoritativni smrad kanalizacije Labuan Baja. Ko smo priklopotali v mesto, so tovornjaček obkolili tekajoči nasmejani otročaji, ki so nas bili nadvse veseli in so nam hoteli za vsako ceno pokazati na novo odkrito igračo, in sicer kokoš z eno samo nogo. Zdolž dolge glavne ulice je stalo še več izmed tistih treh floreških tovornjakov, vsepovsod se je razlegal vrišč otrok, z minareta, ki se je nevarno šibil vrh mošeje iz valovitega železa, pa je hreščal grgrajoči glas na magnetofon posnetega mujezina. Jarki so bili nerazložljivo polni nekakšnega živozelenega mulja.

Prenočišču ali majhnemu hotelu se v Indoneziji reče losmen, in v glavni losmen v mestu smo šli počakat gospoda Conda. Sob si nismo rezervirali, saj naj bi se še istega popoldneva odpravili na Komodo, vrh tega pa je bil losmen tako rekoč prazen, tako da za kaj takega ni bilo potrebe. Čas smo zabijali na pokritem dvorišču, ki je služil za obednico, pijuckali pivo in klepetali s priložnostnimi gosti; ki so kapljali k mizam. Ko se je dan globoko prevesil v popoldan, gospoda Conda pa še vedno ni bilo od nikoder, in se nam je naposled posvetilo, da tistega dne ne bomo šli na Komodo, se je losmen že prav lepo napolnil, in mahoma se nas je polastil brezglav strah, da ne bomo imeli kje prespati.

Ven je prišel majhen deček in nam povedal, da imajo še vedno prosto sobo, če bi jo radi, in nas popeljal navzgor po majavih stopnicah. Izkazalo se je, da je hodnik, po katerem smo se odpravili proti domnevni sobi, kar sam tista soba. Zavedlo nas je dejstvo, da v njem ni bilo nobenih postelj, vendar smo se strinjali, da bo za silo šlo, in se vrnili na dvorišče, kjer nas je naposled pozdravil gospod Condo, mali karizmatični mož, in nam rekel, da je za vse poskrbljeno in da bomo ob sedmih zjutraj odrinili z ladjo.

"Kaj pa koza?" smo vprašali zaskrbljeno.

Skomignil je z rameni. "Kakšna koza?" je vprašal.

"Kaj ne bomo potrebovali koze?"

Da je dovolj koz na Komodu, nam je zagotovil. Razen če ne bi radi ene za na pot?

Odvrnili smo, da nam ni kdove koliko do tega, in rekel je, da je samo omenil, saj je to menda edino, česar nismo nameravali vzeti s sabo. To naj bi bila satirična bodica, uperjena na gomilo naše silne prtljage, s katero smo bili obkoljeni, in smo se vljudno zasmejali, on pa nam je voščil lahko noč in nam naročil, naj se dobro naspimo.

Toda spanje v Labuan Baju je še najbolj podobno preskusu zdržljivosti.

To, da te ob svitu zbudijo petelinčki, samo po sebi še ni težava. Težava nastopi, kadar si petelinčki niso povsem na jasnem, kdaj natanko se zasvita. In že ob enih zjutraj začnejo vriskati in skovikati, kakor da bi jim šlo za življenje. Nekako o pol dveh se končno zavedo svoje zmote in umolknejo, a takrat že izbruhnejo siloviti nočni pasji boji. Ti se ponavadi začnejo z nekaj manjšimi spopadi med bolj navdušenimi negodnimi ščeneti, nadaljujejo pa z gromoglasnim zborom težkokategornikov, ki te spomni, kako bi bilo, če bi skupaj z Londonskih simfoničnim orkestrom zgrmel v peklensko brezno.

Prav poučno je tedaj odkriti, da dvoje mačk, ki se ravsata, lahko naredi ravno toliko hrupa kot štirideset psov. Škoda le, da se moraš o tem poučiti ob četrt čez dve zjutraj, a je že tako, da mačkam v Labuan Baju upravičeno marsikaj ni pogodu. Vsem namreč že ob rojstvu odrežejo rep, kar naj bi prinašalo srečo, čeprav najbrž ne ravno njim.

Ko mačke do konca povedo, kaj si mislijo o vsem skupaj, se petelinčkom nenadoma zazdi, da se je znova zasvitalo, in si dajo duška. Pa se seveda ne svita. Do svita je še nadaljnji dve uri, tebe pa čaka še vse od tekmovanja v hupanju dostavnih tovornjačkov do spremljanja pomembnih ločitvenih postopkov, ki nenadoma izbruhnejo v sosednji sobi.

Naposled se vse umiri, in veke ti v blaženi predjutranji tihoti začnejo hvaležno lesti vkup, ko kakih pet minut zatem petelinčki naposled le uganejo svoj čas.

Uro ali dve kasneje smo stali krmežljavi in omotični na pomolu, obdani s svojimi kupi ekspedicijske prtljage in neustrašno, kot smo le mogli, strmeli čez dvajset milj najbolj težavnega, najbolj razburkanega morja na Vzhodu - divje in nevarno stičišče dveh brezmejnih nasprotnih si vodnih gmot, nebrzdano kipenje vrtincev in nasprotnih tokov.

Morje je bilo gladko kot olje.

Valčki od daljnjih ribiških bark so se leno pretegovali čez prostrano gladino in se zlivali proti obali. Zgodnje sonce jo je ožarjalo kakor stekleno ploščo. Manjše burnice in morski orli z belimi trebuščki, kot je povedal Mark, so mirno krožili nad nami. Meni so se zdeli kakor črne pegice.

Mi smo bili torej tam, gospoda Conda pa ni bilo. Čez kako uro se je prikazal Kiri, da odigra svojo običajno vlogo in pove, da gospoda Conda sicer ne bo, bo pa zato šel on, Kiri, in njegova kitara tudi. In kapitan pravzaprav ni bil kapitan v pravem pomenu besede, temveč kapitanov oče. In šli bomo z drugo ladjo. Dobra novica pa je bila, da bomo šli vsekakor na Komodo in da bo plovba trajala samo kake štiri ure.

Ladja je bila čisto čedna osemmetrska ribiška barka, Raodah po imenu, in posadko, potlej ko smo bili vsi vkrcani in na poti, smo sestavljali mi trije, Kiri, kapitanov oče, dva dečka, stara kakih dvanajst let, ki sta upravljala barko, in štirje piščanci.

Dan je bil spokojen in prelep. Dečka sta švigala po barki kakor podlasici, ob najrahlejši sapici odvijala in vzdigovala jadra in jih nato spet spuščala, zaganjala motor in zakinkala vselej, kadar se je vetrič polegel. Končno nam ni bilo treba ničesar početi, pa tudi ničesar nismo mogli, in tako smo poležavali po palubi, gledali morje, ki je bežalo mimo, čopaste čigre in morske orle, ki so letali nad nami, in leteče ribe, ki so se občasno prikazale ob barki.

Štirje piščanci pa so čepeli na ladijskem kljunu in gledali nas.

Eden izmed bolj nevšečnih vidikov potovanja v odmaknjene predele je nujnost, da vzameš s seboj hrano v nepokvarljivi obliki. Zahodnjaka, ki je navajen piščance nabavljati v samopostrežnicah, zavite v polivinil, obhaja nelagodje, če mora dolgo vožnjo na majhni barki deliti s štirimi živimi kokoškami, ki ga motrijo z globoko in srhljivo sumničavostjo, ki je nikakor ne more ublažiti.

Kljub dejstvu, da živijo indonezijske otoške kokoši po vsej verjetnosti precej naravneje in prijetno kakor tiste, ki jih vzrejajo na angleških vzrejnih farmah, se ljudje, ki si sicer ne bi pomišljali kupiti kaj že pripravljenega za v pekač, dokaj vznemirijo ob pogledu na piščance, ki se vozijo z njim na ladji; očitno je globoko v zahodnjaško dušo vkopan tabu, ki ti brani, da bi pojedel karkoli od tega, s čimer si navezal družabni stik.

Tistih štirih piščancev naj ne bi pojedli samo mi trije. Ne vem, kateri bog v zapletenem hindujskem panteonu ima to skromno dolžnost, da odloča o usodi kokoši, toda očitno je bil tega dne precej razposajene volje in je imel v načrtu pravi mali pokol.

Naposled se je pred nami prikazal otok Komodo in se prav počasi plazil proti nam. Barva morja okrog barke zdaj ni bila več zamolklo katranasto črna, temveč že nekaj zadnjih ur precej svetlejša, presojno modra, otok pa se je zdel, vsaj našim dovzetnim čutilom, nekakšna temna, mrka gmota, ki se je vzdigovala nad vodo.

Ko se nam je bližal, se je njegova mrkobna zunanjost polagoma razčlenila v velike nazobčane kupe skalovja in v močno valovite hribe, ki so se vzpenjali za njimi. Ko smo se mu še bolj približali, so se nam začele odkrivati obrisi rastlinja. Bilo je nekaj palm, a res samo nekaj. Rasle so tu in tam po pobočju hribov, da je bilo videti, kakor da bi imel otok bodice ali kakor da je nekdo v hribe zabodel majhne sulice. Spomnil sem se na ilustracijo iz Guliverjevih potovanj, na kateri so Liliputanci Guliverja privezali na tla in je na ducate pritlikavih Liliputancev zabadalo suličice vanj.

Podobam, ki jih je otok porajal v domišljiji, se je bilo zelo težko izogniti. Skalne štrline so zavzele obliko orjaških trikotnih zob, tisti temačni in turobni sivorjavi hribi pa so bili nagubančeni kakor težke gube kuščarjeve kože. Če bi bil pomorščak v neznanih vodah, bi bilo prvo, kar bi tisti trenutek zapisal na svoje zemljevide: "Tukaj biti zmaji."

Toda čim bolj sem napenjal oči in si ogledoval otok, ki je počasi drsel mimo desnega ladijskega boka, in čim bolj sem se skušal upreti vsiljivim podobam domišljije, tem bolj vztrajno so se me te oklepale. Greben hriba, ki se je kakor debela, močno razbrazdana guba prevešal v vodo, je nezmotljivo spominjal na kuščarjevo nogo - niti ne toliko po obliki, kakor po prepletu obrisov in težki gostoti svoje sestave.

To je bilo prvikrat, da sem dobil takšen vtis, a tudi na naslednjih potovanjih, ki smo jih naredili to leto, me je obhajal isti občutek: sleherna nova pokrajina, ki smo jo srečevali na različnih koncih sveta, je imela menda prav posebno paleto barv, sestave, oblik in obrisov, po katerih je bila tako značilno samosvoja; in oblike življenja, ki smo jih tam našli, so pogostoma uporabljale isto paleto kot njihovo življenjsko okolje. To si lahko seveda deloma razložimo z več kot očitnimi poznanimi mehanizmi: za mnoge živali je namreč kamuflaža način preživetja, in evolucija je vselej na njihovi strani. Toda ta intuitivna, nemara napol domišljena medsebojna ujemanja so očitno še neprimerno bolj razširjena in splošnejša.

Dandanšnji se nam odpira vse polno novih zamisli o tem, kako se v naravi porajajo različne oblike. Tudi o fraktalni geometriji vemo vse več, in ko pomislimo na to, kako matematiki rasli in erozije vzajemno delujeta, in na vse tiste "nenavadne atraktorje", ki jih odkrivamo v osrčju porajajočih se teorij kaosa in fraktalne geometrije, se nam misel, da ti očitni odmevi oblike in sestave nemara niso povsem domišljijski ali naključni. Nemara.

Nekaj v tem smislu sem omenil Marku, a me je zavrnil, češ da kvasam neumnosti. Ker je gledal natanko isto pokrajino kot jaz, sem moral dopustiti možnost, da gre zgolj za mojo domišljijo, napol povreto v indonezijskem soncu.

Zasidrali smo se ob dolgem, razmajanem lesenem pomolu, ki je molel iz srede prostrane blede obale. Pomol je imel na kopnem nekakšen obok, vrh katerega je bila pribita tabla, ki nam je izrekala dobrodošlico na Komodu in tako rahlo obrzdala naš občutek neustrašnosti.

Tisti hip, ko smo zakoračili pod obok, je nekaj močno zadišalo. Moral si prav skozenj, da si zavohal to vonjavo. Dokler nisi šel skozi ta obok, pač nisi prispel in nisi zavohal močne, goste, zatohle vonjave Komoda.

Naslednji udarec našemu občutku neustrašnosti je bila presenetljivo lepo speljana pot. Peljala je od konca pomola zdolž obale, proti naslednjemu hujšemu udarcu našemu občutku neustrašnosti, se pravi proti vasi za obiskovalce.

To je bila gruča precej razmajanih lesenih kolib: upravno središče, s katerega upravljajo otok (ki je naravni rezervat), kavarna s teraso in majhen muzej. Za tem, v notranjosti strmega polkrožnega brega, je stalo kake pol ducata kolib za goste - na kolih.

Bilo je ravno okrog kosila in v kavarni je sedelo malone ducat ljudi ter jedlo rezance in pilo 7-Up; Američanov, Nizozemcev, kar hočete. Odkod neki so prišli? In kako so prišli? Kaj se je dogajalo?

Pred upravno kolibo je stala lesena tabla, vsa popisana z odredbami, kot so denimo "Prijavite se na uradu nacionalnega parka", "Potovanje zunaj središča za obiskovalce možno zgolj z vodniki", "Na sebi imejte hlače in čevlje" in "Pazite na kače".

Na tleh pod kolibo je ležal majhen nagačen zmaj. Pravim majhen, saj je bil le dober meter dolg. Oblikovan je bil nekako tako kot orli na grbu: ležal je plosko na tleh, prednje noge je imel stegnjene naprej, zadnje pa poravnane z dolgim koničastim repom. Pogled nanj me je za hip pretresel, a nato sem šel bliže, da si ga ogledam.

Odprl je oči in me pogledal.

Odskočil sem nazaj in od osuplosti kriknil, kar je na terasi sprožilo lajež porogljivega krohota.

"Saj je samo zmaj," je zaklicalo neko ameriško dekle.

Šel sem k njim.

"Ste že dolgo tukaj?" sem vprašal.

"Oh, že cele ure," je odvrnila. "Prišli smo s trajektom iz Labuan Baja. Z zmaji smo že opravili. Kakšen dolgčas! In hrana je grozna."

"S kakšnim trajektom?" sem vprašal.

"S tistim, ki prihaja sem skoraj vsak dan."

"Aha. A, tako. Iz Labuan Baja?"

"V urad se morate iti vpisat v knjigo obiskovalcev," je rekla in pokazala proti njemu.

Malce omotičen sem odšel in se pridružil Marku in Gaynor.

"To pa še malo ni tisto, kar smo pričakovali," je rekel Mark, stoječ sredi kupa naše silne prtljage in držeč štiri piščance. "Nam je bilo res treba nositi tole?"

Kiri je rekel, da je pametno jemati piščance s sabo. Sicer bi morali jesti samo ribe in rezance.

"Jaz imam rajši ribe," je rekla Gaynor.

Kiri jo je zavrnil, češ da se moti in da ima vsekakor rajši piščance kot ribe. Zahodnjaki, je pojasnil, imajo rajši piščance. To je dobro znano. Ribe so poceni piča za kmete. Mi pa bomo jedli piške, kar je dosti bolj seksi in nam bolj pogodu.

Vzel je torej piščance, ki so bili povezani skupaj z dolgim kosom vrvice, jih položil k naši prtljagi in nas pospremil do urada parka. Tam nam je eden izmed parkovnih čuvajev dal formularje in svinčnik. Ravno smo jih začeli izpolnjevati s številkami svojih polnih listov, krajem, državo in datumom rojstva itd., ko se je od zunaj zaslišal nekakšen direndaj.

Sprva se nismo menili zanj, saj smo se na vse kriplje trudili spomniti se dekliških priimkov svojih mater in skušali dognati, koga naj si izberemo za najbližjega sorodnika, toda hrup zunaj je naraščal, in na lepem smo se zavedeli, da prihaja od piščancev v stiski. Naših piščancev.

Planili smo ven. Tisti nagačeni zmaj je napadal naša piščeta! Eno je imel že v gobcu in je otresal z njim, toda kakor hitro je videl, da se mu mi in še vsi drugi bližajo, jo je urno popihal okrog vogala kolibe in nato čez čistino za njo, da se je vzdigoval oblak prahu, in pri tem vlekel za sabo še druga piščeta, ki so vsa iz sebe poskakovala po prahu za njim, še vedno zvezana z vrvico, in vreščala.

Ko se je zmaj oddaljil kakih trideset metrov od nas, je postal in z bliskovitim zmigom glave pregrizel vrvico ter tako osvobodil preostala tri piščeta, da so se brezglavo zakadila proti drevesom ter kriče in vrešče tekala v vse manjših in manjših krogih, medtem ko so parkovni čuvaji tekali za njimi in jih skušali obkoliti. Zmaj, ki se je znebil odvečnih piščet, pa jo je hitro pobrisal v gosto podrast.

S številnimi "za vami" in "ne, ne, kar izvolite" smo previdno stekli proti mestu, kjer je poniknil, in prispeli brez sape in rahlo živčni. Pogledali smo v goščavje.

Grmičje je preraščalo velik kos brežine, in zmaj se je bil splazil na to brežino in obstal. Gosto rastje nam je preprečevalo, da bi mu prišli bližje kakor meter, a si tudi nismo ne vem kako prizadevali.

Ležal je tam, povsem negibno. Izmed čeljusti mu je molel zadnji del piščanca, njegovi suhi nožici sta tiho otepavali po zraku. Zmajski kuščar nas je brezskrbno opazoval z očescem, ki je bilo obrnjeno proti nam, z okroglim, temnorjavim očescem.

Nekaj srhljivega je gledati v oko, ki gleda tebe, še zlasti če je oko, ki te gleda, malone enake velikosti kot tvoje in je tisto, kar te gleda, kuščar. Srhljivo je bilo tudi, ko je pomežiknil. To ni bil običajni nagli refleksni gib, kakršnega pričakuješ od kuščarja, temveč počasen, premišljen pomežik, ob katerem dobiš vtis, da žival misli na to, kar počne.

Zadnji del piščanca se je nekaj trenutkov še nemočno otepal, nato pa je zmaj malce razmaknil čeljusti, tako da bi piščanca njegov boj za življenje potisnil še malo globlje v žrelo. To se je še nekajkrat ponovilo, dokler iz kuščarjevega gobca ni bedasto molela samo še mršava piščančja nožica. Sicer pa se zverina ni ganila. Samo motrila nas je. Nazadnje smo bili mi tisti, ki smo osramočeno odšli proč, drhteč od nerazložljive hladne groze.

Zakaj? smo se spraševali, ko smo sedeli na terasi kavarne in se skušali pomiriti s 7-Up. Vsi trije smo sedeli pepelnatih obrazov, kakor da bi bila ravnokar priče nadvse gnusnemu in okrutnemu umoru. Če bi gledali običajen umor, nas morilec ne bi tako ravnodušno motril v oči, kakor nas je ta. Nemara nas je prav občutje te hladne, neomahljive nadutosti tako zelo pretreslo. Toda kakršnakoli že malopridna občutja smo skušali pripisati kuščarju, vedeli smo, da ta občutja sploh niso bila kuščarjeva, temveč naša. Kuščar je pač samo opravljal svoja kuščarska opravila, in sicer na kar se da preprost, neposreden, kuščarski način. Ničesar ni vedel o grozi, krivdi, sramoti, malopridnosti, ki smo mu jih skušali podtakniti mi, edino krive in osramočene živali. Tako se nam je vse skupaj lepo vrnilo, kakor zrcalna slika, ki jo je odsevalo njegovo neomajno, ravnodušno oko.

Pomirjeni ob misli, da nas je obšla groza ob pogledu na lastno zrcalno podobo, smo molče obsedeli in počakali na kosilo.

Kosilo.

Glede na vse, kar se nam je tisti dan zgodilo, je kosilo nenadoma postalo nekaj vse prej kot samoumevnega.

Za kosilo, kot se je izkazalo, ni bil piščanec. Piščanec pa ni bil zato, ker ga je pojedel kuščar. Kako so lahko v kuhinji ugotovili, da je kuščar pojedel prav tistega piščanca, ki so ga sicer namenili za kosilo, nam ni bilo povsem jasno, ampak najbrž je bil prav to vzrok, da smo dobili samo rezance, in hvaležni smo bili za to.

Govorili smo o tem, kako radi antropomorfno gledamo na živali in nanje prenašamo lastna občutja in zaznave, pa čeprav so neustrezni in neumestni. Resnica pa je ta, da se nam še sanja ne, kako je biti takle velikanski kuščar, in njemu prav tako ne, saj se ne zaveda samega sebe oziroma tega, da je velikanski kuščar, ampak s tem pač samo živi. V zmoti smo, če se na njegovo vedenje odzivamo z odporom, saj uporabljamo merila, ki so primerna edinole za človeško dojemanje sveta. Vsak po svoje se prilagodimo svetu in se na različne načine naučimo preživeti na njem. Vedenje, ki se obnese za nas, se ne obnese za kuščarje, in narobe.

"Mi, recimo," je rekel Mark, "ne pojemo svojih otrok, če se znajdejo pred nami ravno v trenutku, ko nam malce kruli po želodcu."

"Kaj?" je rekla Gaynor in odložila nož in vilice.

"Kuščarjev mladič je za odraslega kuščarja samo hrana," je nadaljeval Mark. "Hodi naokrog in ima nekaj mesa na sebi. Hrana na štirih nogah, skratka. Če bi seveda vse pojedli, bi vrsta izumrla, tako da tak način prehranjevanja ni najpripravnejši. Večina živali preživi zato, ker so njihovi starši razvili nagon, da ne jedo svojih otrok. Kuščarji se ohranjajo zato, ker so kuščarjevi mladiči razvili nagon, da plezajo po drevesih. Odrasli so za kaj takega preveliki, tako da mladiči pač posedajo po drevju, dokler niso dovolj veliki, da lahko pazijo nase. Nekatere mladiče vendarle ujamejo, in tudi to se obnese. Tako se kuščarji pretolčejo skozi čase, ko manjka hrane, njihovo število pa ostaja razmeram primerno. Včasih pa jih pojedo kar tako."

"Koliko pa jih je še?" sem vprašal zamišljeno.

"Kakih pet tisoč."

"In koliko jih je bilo nekoč?"

"Kakih pet tisoč. Po splošnih ocenah jih je približno toliko vedno bilo."

"Se pravi, da niso posebej ogroženi?"

"Hja, so, saj je od tega samo tristo petdeset samic z leglom. Ne vemo sicer, ali je to običajno število, vendar se zdi precej nizko. Poleg tega je živalska vrsta, če je maloštevilna in živi na zelo omejenem področju, tako kot ti kuščarji, ki jih najdemo samo na par otočkih, še posebej občutljiva na spremembe v svojem življenjskem okolju. Življenjsko okolje pa se z vsakim prihodom človeka kaj hitro spremeni."

"Se pravi, da ne bi smeli biti tu."

"O tem bi lahko razpravljali," je rekel Mark. "Če nikogar ne bi bilo tu, ki bi skrbel za te reči, bi prav lahko vse skupaj vzel hudič. En sam gozdni požar, recimo, ali bolezen med srnjadjo bi lahko zbrisala zmaje z obličja zemlje. Poleg tega se je bati, da se utegne čedalje številnejšemu otoškemu prebivalstvu zazdeti, da lahko prav lepo shaja tudi brez njih. Navsezadnje so to precej nevarne zverine. Pa ne le zato, ker lahko koga požrejo. Že samo če te ugriznejo, se lahko znajdeš v resnih težavah. Kadar namreč takle zmaj napade konja ali bivola, ne more vselej računati s tem, da ga bo kar tam pri priči pobil. Če se spopade z njim, lahko tudi kakšno stakne, v tem pa ne vidi kake posebne koristi, tako da včasih samo ugrizne in se nato umakne. Toda bakterije, ki živijo v njegovi slini, so tako kužne, da se rane ne zacelijo in žival ponavadi že v nekaj dnevih pogine od sepse, in tedaj jo kuščar lahko v miru pospravi. Ali pa jo pospravi kak drug kuščar, če jo najde prvi glede tega niso preveč tankočutni. Za njihovo vrsto je dobro, da ima v bližini stalno na zalogi hudo ranjene in umirajoče živali.

Znan je primer nekega Francoza, ki ga je ugriznil kuščar in ki je dve leti zatem v Parizu umrl. Rana se je nenehno gnojila in se nikakor ni hotela zaceliti. Žal v Parizu ni kuščarjev, ki bi izkoristili priložnost, tako da se v tem primeru njihova strategija ni obnesla, toda na splošno se obnese. Gre pa za to, da ti tolovaji živijo tako rekoč na hišnem pragu, in čeprav so bili vaščani na Komodu in Rinci doslej še kar potrpežljivi, so jih že tudi nekaj napadli in pobili, in prav mogoče je, da bo z rastjo prebivalstva tudi vse več navzkrižij in da bodo ljudje vse težje prenašali misel, da ne morejo na sprehod, ne da bi tvegali, da jim kuščar odgrizne nogo ali iztrga drobovje.

Komodo je zdaj, kot smo videli, zaščiten narodni park. Dosegli smo, da z dejavnim in premišljenim poseganjem v naravo ohranjamo ogrožene vrste, in to ponavadi podpira tudi javni interes. Javni interes pa se vzdržuje z javnim dostopom. Če je ta skrbno nadzorovan in so motnje v okvirih dopustnega, sistem deluje. Upam vsaj. Ne bom namreč trdil, da ne čutim prav nič nelagodja.

"Meni ves ta kraj zbuja precejšnje nelagodje," je rekla Gaynor in se stresla. "Nekaj zlohotnega je na njem, nekaj srhljivega."

"To je samo tvoja domišljija," je rekel Mark. "Za naravoslovca pa je pravi raj."

Na nadstrešku terase se je nenadoma zaslišalo nekakšno drsenje, in hip zatem je mimo nas na tla zgrmela zajetna kača. Par parkovnih čuvajev je pri priči priteklo ven in zverino nagnalo v goščavje.

"To že ni bila moja domišljija," je rekla Gaynor.

"Vem," je rekel Mark ves navdušen. "Ampak to je čudovito."

Popoldne smo se v spremstvu Kirija in čuvaja odpravili raziskovat. Zmajev nismo našli, pač pa smo med brezciljnim stikanjem po grmičevju naleteli na ptico, in bila je ena izmed tistih, ki so mi nadvse domače.

Drži se me zaslužen sloves, da sem nekakšen izumiteljski navdušenec in redkokdaj sem srečnejši kakor tedaj, ko ves dan porabim za to, da računalnik sprogramiram tako, da samodejno opravi nalogo, ki bi jo sam opravil v desetih sekundah. Deset sekund, si pravim, je pač deset sekund. Čas je dragocen in za tistih deset sekund je vredno vložiti celodnevno užitka polno dejavnost, katere namen je prihraniti čas.

Ptica, na katero smo naleteli, se imenuje megapod in ima zelo podoben pogled na življenje kot jaz.

Videti je kot nekakšna vitka, živahna kokoš, le da ima to prednost pred njo, da zna leteti, resda nekoliko okorno, vendar dovolj, da se izogne zmajem, ki pa lahko letijo edinole v pravljicah in v nekaterih morastih sanjah, kakršne so me mučile na Komodu, kadar sem skušal spati.

Gre pa zato, da se je ta megapod domislil imenitnega načina, kako si prihaniti napor. Napor, ki si ga je želel prihraniti, pa je duhamorno celodnevno sedenje na gnezdu oziroma gretje jajc. Zakaj ne bi ves ta čas rajši porabil za zabavnejša opravila na prostem?

Na tem mestu se moram popraviti, da pravzaprav nismo naleteli na ptiča samega (čeprav se nam je v nekem trenutku zazdelo, da vidimo enega, kako jo briše skozi grmičje), temveč na pripravo, s katero si prihranja omenjeni napor in ki jo je težko prezreti. To je stožčast kup gosto zbite prsti in trohnečega rastlinja, kak seženj visok in seženj širok ob znožju. Pravzaprav je bil precej višji, kot se je zdel, saj je bil postavljen v kotanji, ki je bila že sama kak meter globoka.

Pravkar sem preživel užitka polno urico ob pisanju računalniškega programa, ki mi bo nemudoma povedal, kolikšna je bila prostornina omenjene gomile. To je sila mičen in seksi programček z vsemi mogočimi meniji in podobnim, njegova dragocenost pa je ta, da mi bo lahko računalnik tudi v prihodnje vselej, kadar bom hotel vedeti prostornino megapodovega gnezda, in kakor hitro ga bom nakrmil z osnovnimi merami gomile, tako rekoč izstrelil podatke, kar je vsekakor čudovit prihranek časa. Škoda le, da si ne morem misliti, kdaj v prihodnosti bi še utegnil potrebovati podatke o prostornini megapodovega gnezda, a nič zato. Prostornina omenjene gomile je torej znašala slabih devet kubičnih metrov.

Takšna gomila je nekakšen samodejni inkubator. Toplota, ki jo proizvajajo kemične reakcije gnijočega rastlinja, greje jajca, ki so zakopana globoko v notranjosti - pa ne le greje. Megapod lahko z bistroumnim dodajanjem oziroma odvzemanjem gradiva v gomili vzdržuje natanko tisto temperaturo, ki je potrebna jajcem za pravilen razvoj.

Zatorej megapodu, ki bi rad valil jajca, ni treba drugega, kot da nakoplje iz zemlje tri kubične metre prsti, jo napolni s tremi kubičnimi metri trohnečega rastlinja, nabere še nadaljnjih šest kubikov rastlinja, vse skupaj izoblikuje v gomilo, nato pa stalno nadzoruje temperaturo, ki jo proizvaja, ter teka naokrog in dodaja oziroma odvzema njene sestavine.

In tako si prihrani vse tisto duhamorno občasno posedanje na jajcih.

To me je neznansko razvedrilo, in dobro razpoloženje je trajalo še vso pot nazaj v vas za obiskovalce in še vse do trenutka, ko smo zakoračili skozi vrata kolibe, ki so nam jo dodelili za prenočišče.

Koliba je bila dokaj velika in je stala, kot sem že povedal, na kolih - iz preočitnih razlogov. Toda les, iz katerega je bila zgrajena, je bil že napol strohnel, v tesnih spalnicah so ležale vlažne in zaudarjajoče vzmetnice, po vseh kotih so bile napete zlovešče velike pajčevine, po tleh so se valjale crknjene podgane, vse skupaj pa je preveval smrad prepolne greznice.

Tiste noči smo skušali bodro zaspati, vendar nas je pregnal ven hrup podgan, ki so se v podstrešju ravsale s kačami, in nazadnje smo se s spalnimi vrečami zavlekli na barko ter zaspali na njenem krovu.

Zbudili smo se zgodaj, premraženi in vlažni od jutranje rose, a z dragocenim občutkom, da smo na varnem. Zvili smo spalne vreče in se odpravili nazaj po razmajanem pomolu in skozi obok. Tudi tokrat nas je, kakor hitro smo stopili podenj, zajel vonj tistega kraja, in spet smo se znašli v zloveščem onstranstvu Komoda.

To dopoldne, smo zvedeli, bomo zagotovo videli zmaje. Velike zmaje. Ni nam bilo povsem jasno, česa natanko se lahko nadejamo, toda očitno ne tistega, kar smo bili prvotno pričakovali. Nič ni namreč kazalo, da bomo nastavljali za vabo mrtvo kozo in nato ves dan preprežali na drevesu.

Dnevu je bilo očitno usojeno, da bo minil malone izključno v dogodkih, ki jih nismo pričakovali, začenši s prihodom skupine kakega dva ducata ameriških turistov, ki so se pripeljali na posebej najeti ladjici. Bili so večinoma mlajši upokojenci, ovešeni s fotoaparati, poliestrskimi vetrovkami, zlato obrobljenimi naočniki in srednjezahodnjim naglasom, in močno sem dvomil, da mislijo ves dan tičati v drevju.

Njihov prihod nas je spravil v hudo slabo voljo in začutili smo, da nas naposled minevajo še poslednji ostanki bodrosti, ki smo se je še vedno skušali oklepati.

Poiskali smo čuvaja in ga vprašali, kaj je zdaj to. Rekel je, da lahko gremo pred njimi, če bi se radi izognili gneči, zato smo se nemudoma odpravili z njim. Prehodili smo kakih pet ali šest kilometrov skozi gozd, in sicer po poti, ki je bila očitno dobro pripravljena in temeljito uhojena. Zrak je bil vroč in prašen, in ves čas hoje nas je morila negotovost glede tega, kako bo mineval dan. Čez čas smo zaslišali šibak zvok zvonca, ki se je pomikal pred nami, in pospešili korak, da bi videli, za kaj gre. Naredili smo ovinek in se znašli pred resničnostjo, ob kateri se nam je obrnil želodec.

Doslej se je vsega, kar smo doživljali, držal nekakšen pridih sanjskosti. Kot da bi nas bila hoja skozi tisti obok in použivanje zatohle vonjave otoka zazibala v domišljijski svet, v katerem so besede kakor "zmaj", "kača" in "koza" zadobivale fantastične pomene, ki v resničnem niso imeli para - pa tudi posledic ne. Zdaj pa sem dobil občutek, da se te sanje sesipajo v moro in da je to tista vrsta more, iz katere se predramiš z zavestjo, da si resnično pomočil posteljo, da te nekdo zares stresa in vpije nate in da je jedek vonj po dimu zares od ognja, ki je zajel tvoj dom.

Na poti pred seboj smo zagledali mlado kozo. Okrog vratu je imela privezano vrv in zvonček, vodil pa jo je, proti njeni volji, drug čuvaj. Odrevenelo smo ji sledili. Naredila je nekaj obotavljivih korakov zdolž poti, nato pa očitno v nepopisni grozi nenadoma obstala in se s prednjimi nogami vkopala v zemljo, sklonila glavo in se brezupno upirala vrvi, ki jo je vlekla za sabo, ter meketala in vpila. Čuvaj je v takih primerih surovo potegnil za vrv in s šopom svežih vej, ki jih je držal v drugi roki, zamahnil po zadnjem delu živali, tako da se je ta naposled opotekla naprej in napravila še nekaj korakov, omotična od strahu. Ničesar takega ni videla ali slišala, česar bi se morala bati, vsaj nam se je tako zdelo, a kdo ve, kaj vse je takšna žival lahko vohala pred sabo.

Naši vse bolj potrti duhovi so nato doživeli udarec iz povsem nepričakovane smeri. Na sredi neke jase smo naleteli na okroglo betonsko ploščad. Merila je kakih sedem metrov poprek, čeznjo pa sta bili naslikani dve vzporedni črni progi, ki ju je povezovala tretja. Kar nekaj trenutkov je trajalo, preden smo ugotovili, kaj je ta simbol in kaj pomeni. Potem se nam je posvetilo. Bil je pač "H". Ploščad pa je bila helikoptersko pristajališče. Karkoli je že čakalo našo kozo, ljudje so si to prihajali ogledovat s helikopterjem!

Pohiteli smo naprej, vsi odreveneli in omledni, in na lepem nas je prijelo, da bi se brez razloga divje in histerično zakrohotali - kakor da bi trmasto hodili proti nečemu, kar bo pogubilo tudi nas.

Od helikopterskega pristajališča je vodila še bolj urejena pot. Bila je kar nekaj metrov široka, z močno, dobrega pol metra visoko leseno ograjo ob strani. Po njej smo hodili nekaj sto metrov, dokler nismo nazadnje prišli do širokega, kake tri metre globokega jarka, in tam smo lahko videli marsikaj.

Na levi je bil nekakšen paviljon za orkester.

Druga za drugo je bilo postavljenih več vrst klopi, ki jih je poševna lesena streha varovala pred soncem in drugimi vremenskimi neprijaznostmi. Na prednjo ograjo paviljona sta bila privezana oba konca dolge modre najlonske vrvi, ki je vodila proč in dol v jarek. Tam je bila napeljana na škripec, ki je visel na vejah majhnega skrivenčenega drevesa. S konca vrvi je visel manjši železen kavelj.

Pod drevesom se je v medli svetlobi vročega, a oblačnega dne sončilo šest blatno sivih kuščarjev, potopljenih v smrad po trohneči smrti.

Največji med njimi je meril morda tri metre v dolžino.

Sprva je bilo še kar težko oceniti njihovo velikost. Nismo bili še tako blizu in svetloba je bila preveč motna in siva, da bi jih lahko razločno videli, pa tudi oko samo ni bilo navajeno enačiti nečesa, kar ima obliko kuščarja, z nečim tako velikim.

Nekaj časa sem brez diha strmel vanje, dokler se nisem zavedel, da me Mark treplja po rami. Ozrl sem se. Z druge strani nizke ograje se nam je približeval velik zmaj.

Prilezel je bil iz goščavja in od tam ga je nedvomno zmamila vednost, da človeška bitja pomenijo čas krmljenja. Pozneje smo zvedeli, da skupina zmajev, ki se je valjala v jarku, le redko odhaja iz njega kam dlje in sploh ne počne kaj prida drugega, kot da poležava in čaka, da jo nakrmijo.

Tisti zmaj pa je kolovratil proti nam in pri tem silovito lopotal z nogami ob tla, najprej z levo prednjo in desno zadnjo, nato obratno. Svojo veliko težo je nosil lahkotno in prožno, s poplesavajočim, odločnim korakom nasilnika. Njegov dolgi, ozki, bledi razcepljeni jezik je švigal ven in noter, loveč v zraku vonj po mrtvem.

Prišel je do zunanjega roba ograde in začel nejevoljno tekati naprej in nazaj, češ ali bo že kaj, mahajoč in praskajoč s svojim težkim repom po prašni zemlji. Hrapava, luskinasta koža mu je nekam ohlapno visela raz telo, kakor verižna srajca, nabirajoč se v vrsto kapuci podobnih gub tik za njegovo smrtonosno glavo. Njegove noge so bile debele in mišičaste in so se končale s kremplji, kakršne lahko najdete samo še na koncu medeninaste mizne noge.

Kuščar je bil samo svarilni primerek, pa je bil vseeno tako velikanski, da skorajda ni bil resničen. Ko je dvignil glavo čez ogrado in jo zasukal, si se spraševal, kako neki je narejen, za kakšno potegavščino gre.

Tedajci so se po poti proti nam privalili turisti, vedre volje in brezbrižni do vsega, in so hoteli vedeti, za kaj gre. Glejte, tamle je eden od tistih zmajev. Uh, pa kako je velik! Ti mrcina ti!

A to še ni bilo najhujše.

Na spodobni razdalji za paviljončkom so začeli klati kozo. Parkovna čuvaja sta tiščala davečo se, blejajočo žival k tlom, z vratom ob tnalo, in ji nato z mačeto odsekala glavo, prislanjajoč tisti šop svežega vejevja obnjo, da bi zajezila vrenje krvi. Koza je umirala več minut.

Ko je bila končno mrtva, so ji za kuščarja izza ograde odsekali eno zadnjo nogo, preostalo telo pa zataknili za kavelj na modri najlonski vrvi. Truplo se je gugalo in pozibavalo v vetru, ko so ga z vitlom spravili dol k zmajem, ki so ležali v jarku.

Zmaji so se nekaj časa komaj kaj zmenili zanj. Bili so pač dobro spitani in zaspani zmaji. Naposled se je eden spravil na noge, se približal visečemu truplu in nežno šavsnil v mehki trebuh. Iz koze je spolzel kup drobovja in se poveznil zmaju čez glavo. Tam je potlej nekaj časa ležal in rahlo se je kadilo iz njega. Videti je bilo, kot da bi bilo zmaja mahoma popustilo zanimanje zanj.

Nato se je zganil drug zmaj in se približal. Povohal in obliznil je zrak, nato pa z glave prvega zmaja začel jesti kozino drobovje, dokler prvi zmaj ni planil pokonci in zahteval del južine zase. Ob prvem ugrizu se je iz lesketavih sivih zavojkov ulila gosta zelena tekočina in med nadaljnjo južino sta se z njo obarvali glavi obeh zmajev.

"Fant, kako je šele skozi tole velik, Pauline," je rekel mož, ki je stal blizu mene in si dogajanje ogledoval skozi daljnogled. "Takole je še večji kot v resnici. A veš, s temle se pa res vidi, kot je treba." Podal je daljnogled ženi.

"O, tole pa res krasno poveča," je rekla ona.

"Ja, res super daljnogled, Pauline. Pa niti težak ni."

Pristopili so še drugi iz gruče.

"Smem pogledati? Čigav pa je?"

"Uh, tole pa bi bilo nekaj za Howarda!"

"Al! Poglej si no tale daljnogled - in kako težak je!"

Ravno ko sem se zatekel k dobrodelni podmeni, da je daljnogled zgolj rešilna bilka, ki so se je turisti oprijeli, da jim ne bi bilo treba gledati peklenske predstave v tisti kotanji, je ženska, ki ga je takrat držala v rokah, nenadoma vsa vzhičena vzkliknila: "Mljas, mljas, mljas! Pa je ni več! Kakšna prebava! In zdaj ovohava nas!"

"Najbrž bi rad bolj svežega mesa," je zagodrnjal njen mož. "Živega, nezaklanega!"

V resnici je trajalo vsaj kako uro, preden so kuščarji pospravili vso kozo, in dotlej se je bila vesela druščina klepetajoč odpravila nazaj v vas. Tedaj se nam je neka osamljena Angležinja iz skupine zaupala, češ da je zmaji niti ne zanimajo kaj prida. "Všeč mi je pokrajina," je rekla vedro. "Zmaji so samo dodatek. In ob vseh teh vrvicah, kozah in turistih je vse skupaj še najbolj podobno komediji. Če bi se človek sprehajal sam in bi naletel na kakšnega, bi bilo seveda čisto drugače; tako pa je kakor kakšna lutkovna predstava."

Ko je odšel še zadnji od njih, nam je parkovni čuvaj povedal, da lahko splezamo v jarek in si zmaje pobliže pogledamo, in to smo nekoliko vrtoglavi tudi storili. Z nami sta šla oba čuvaja, oborožena z dolgima palicama, ki sta se na koncu cepili v rogovilo. Z njima bi odrinila zmaje za vrat, če bi se preveč približali ali bi začeli kazati znake popadljivosti.

Napol splazili, napol zadričali smo se po bregu, skorajda preveč prestrašeni, da bi se zavedali ali menili za to, kaj počnemo, in v nekaj minutah sem se znašel vsega pol metra pred največjim zmajem. Gledal me je brezbrižno, saj se je bil že do sitega najedel. Iz razprtih čeljusti mu je visel kos cedečega se drobovja, obličje se mu je bleščalo od krvi in sline. Notranjost njegovega žrela je bila bledo rožnata in njegov smrdljivi zadah in soparni, zaudarjajoči zrak, ki se je valjal v kotanji, sta se mešala v tako strahoten smrad, da so nas skelele oči in se solzile in smo malone medleli od slabosti.

Vse, kar je še ostalo od koze, za katero smo bili hodili, ko so jo meketajočo gnali po poti pred nami, je bila okrvavljena in odsekana noga, za gleženj obešena na kavlju na modri najlonski vrvi. Samo še en zmaj je kazal zanimanje zanjo in je čemerno grizljal stegenske mišice. Nazadnje mu je uspelo zagrabiti celo nogo in s togotnim opletanjem glave jo je skušal spuliti s kavlja, vendar je bila čvrsto zataknjena za kost. Zato se je, na presenečenje vseh, odločil za drugo taktiko in je začel zelo počasi goltati celo nogo. Vlekel je in vlekel in se motal okrog nje, in noga je počasi zginevala v njegovem žrelu, dokler iz njega nista gledala samo še parkelj in kljuka. Čez čas se je nehal truditi z njo in je negiben občepel. Tako je ždel najmanj deset minut, dokler mu čuvaj naposled ni naredil usluge in z mačeto odsekal kavelj proč. Tedaj je še poslednji kos koze spolzel v kuščarjev vamp, kjer so se kosti, parklji, rogovi in še vse drugo počasi raztopili pod vplivom razkrajajočega delovanja encimov, ki prebivajo v prebavilih komodskega zmaja.

Mi pa smo se opravičili in odšli.

Pri kosilu se je prikazal prvi izmed naših treh preostalih piščancev, vendar nismo bili kaj prida razpoloženi zanj. Malodušno smo premetavali njegove mršave koščke sem ter tja po krožniku in beseda nam nekako ni šla z jezika.

Popoldne smo se z barko odpeljali v neko komodsko vas in tam spoznali žensko, ki je bila edina poznana preživela žrtev zmajevega napada. Neki orjaški kuščar jo je namreč popadel, ko je delala na polju, in še preden so njeni kriki priklicali sosede in njihove pse, da bi jo rešili in odgnali pošast, je bila njena noga razcefrana. Na Baliju so ji z zahtevno operacijo nogo rešili, tako da je ni bilo treba odrezati. Da bi bil čudež še večji, je premagala tudi okužbo in ostala živa, pa čeprav je ostala pohabljena. Na sosednjem otoku Rinca, so nam povedali, pa je zmaj ugriznil štiriletnega dečka, ki se je igral, poležavajoč na stopnicah svojega doma. Živi si hiše postavljajo na kole, toda na teh otokih niti rajnki niso varni, tako da jim na grobove nasuvajo velike kupe ostrih skal.

Ob vsem svojem razumarskem zahodnjaškem intelektu in vzgoji sem za hip klonil pod vtisom prvobitnega občutja življenja v svetu, ki mu vlada zlohoten in sprevržen bog, in ta vtis je obarval moj pogled na vse, kar sem videl tistega popoldneva - celo na kokosove orehe. Vaščani so nam jih namreč nekaj prodali in jih razkosali za nas. Ti sadeži so malone popolno zasnovani. Najprej narediš luknjo vanje in izpiješ mleko, nato pa oreh z mačeto razsekaš in izrežeš del lupine, ki je izvrstno orodje za strganje kokosovega mesa v notranjščini. Človek se ob tem vpraša le, kakšen značaj ima vendar ta bog, da ustvari nekaj, kar tako do popolnosti lepo služi v prid ljudem, nato pa jim to reč obesi sedem metrov nad glavo, na drevo brez vej.

Dobro sem se tole spomnil - poglejmo, kako se bodo znašli. O, lej no lej! Domislili so se, kako se po takšnem drevesu pleza. Kdo bi si mislil! Prav, pa poglejmo, kako bodo to reč odprli. Hm, se pravi, da so že odkrili, kako se kali jeklo. No, nič zato; tudi jaz nisem kar tako. Naslednjič, ko bodo zlezli na drevo, bom poskrbel, da jih bo spodaj čakal zmaj.

Kar mislim si, da ga je tista zadevščina v zvezi z jabolkom razburila bolj, kot se mi je zdelo.

Šel sem se usest na obalo pod mangovec in se zazrl v spokojne valčke na morju. Neke ribe so se zaganjale na obalo in v drevo; čudno vedenje za ribo, a kdo sem jaz, da bi sodil? Že glede lastne vrste sem se počutil nekam negotovega, zato mi je bilo še manj do tega, da bi porogljivo vihal obrvi nad drugimi. Ribe naj se po mili volji zvirajo po drevju, če jim je to v veselje, da le ne skušajo utemeljiti svojega vedenja ali si dopovedati, da jih je hudobno božanstvo naredilo takšne, da se rade zvirajo po drevju.

Glede lastne vrste pa sem se počutil nekam negotovega zato, ker si domišljamo, da ločimo med tem, čemur pravimo dobro, in onim, čemur pravimo zlo. Podobe tega, čemur pravimo zlo, nahajamo v stvareh zunaj sebe, v živalih, ki o tem nič ne vedo, tako da lahko prst ogorčenja upiramo vanje, o samih sebi pa imamo nadvse dobro mnenje. In če se same od sebe ne kažejo dovolj grde, jim pomagamo tako, da jih spodbadamo s kozo. One same koze ne marajo in je ne potrebujejo. Če bi jo, bi jo že same našle. Edina zares grda reč, ki se dogaja kozi, se v resnici dogaja po naši volji.

Zakaj potlej nismo česa rekli? Denimo: "Ne ubijte koze!"

Hja, za to je več možnih razlogov.

- Če koze ne bi zaklali za nas, bi jo za koga drugega - za skupino ameriških turistov, recimo.

Kaj se bo zgodilo, se nam je posvetilo šele potem, ko je bilo že prepozno.

Kozi se tako in tako ni preveč lepo godilo. Še zlasti danes ne.

Verjetno bi jo pozneje dobil kak drug zmaj.

Če ne bi bilo koze, bi zmaji dobili kaj drugega, na primer srno ali kaj podobnega.

O tem dogodku smo poročali v tej knjigi in v prispevku za BBC. Pomembno je bilo torej, da smo doživeli celotno izkušnjo, tako da bodo ljudje podrobno seznanjeni z njo.

Bili smo prevljudni, da bi rekli: "Prosimo, ne ubijte koze, zaradi nas ne."

Bili smo čredica strahopetnih zdravorazumarskih govn.

Najlepše pri dejstvu, da smo edina vrsta, ki loči med prav in narobe, pa je to, da si lahko sproti izmišljamo pravila.

Ribe so še vedno nedolžno skakljale na drevo in z njega. Bile so kakih deset centimetrov dolge, rjave in črne, in so imele majhni, izbuljeni očesci, vrh glave in blizu skupaj postavljeni. Skakljale so tako, da so uporabljale plavuti kot bergle.

"Glavoči, ribe sprehajalke," je pripomnil Mark, ki ga je v tistem trenutku prineslo mimo. Počenil je, da bi si jih ogledal.

"Kaj pa počnejo na drevesu?" sem ga vprašal.

"Lahko bi rekli, da eksperimentirajo," je odvrnil Mark. "Če bodo videli, da se lahko lažje preživljajo na kopnem kot v vodi, bodo nemara v teku časa in evolucije ostali na kopnem. Za zdaj lahko skozi kožo vsrkajo nekaj kisika, vendar morajo od časa do časa vseeno pohiteti nazaj k morju, da zajamejo polna usta vode, ki jo nato predelajo skozi škrge. Ampak to se lahko spremeni. Ne bi se prvič."

"Kako to misliš?"

"Hja, prav verjetno je, da se je življenje na tem planetu začelo v oceanih in da so se morske živali v iskanju novih življenjskih okolij preselile na kopno. Pred približno tristo petdeset milijoni let je živela neka riba, ki je bila zelo podobna sprehajalkam. Tudi ona je prišla na kopno tako, da je uporabljala plavuti kot bergle. Prav možno je, da je bila prednik vseh kopenskih vretenčarjev."

"Kaj res? Kako pa se je imenovala?"

"Dvomim, da je imela v tistih časih sploh kako ime."

"Se pravi, pred tristo petdeset milijoni let smo bili takšni kot ta riba?"

"Čisto mogoče."

"In tristo petdeset milijonov let pozneje eden izmed njenih potomcev sedi tule na obali, s fotoaparatom okoli vratu, in gleda neko drugo ribo, ki skače iz morja?"

"Ne vem. O tem naj razmišljajo pisci znanstvenofantastičnih romanov. Zoologi lahko rečejo samo to, kar se je po njihovem mnenju zgodilo doslej."

Na lepem sem se počutil, no ja, strašansko starega, ko sem gledal glavoča, ki je skakljal naokrog z nekakšnim, vsaj meni se je zdaj zdelo, čudovitim smislom za brezupni, brezmejni, naivni optimizem. Pred njim je bila še tako strahotno, strahotno, strahotno dolga pot. Upal sem, da se mu bo potovanje, če bodo čez tristo petdeset milijonov let njegovi potomci s fotoaparatom okoli vratu sedeli na tej obali, zdelo vredno truda. Upal sem, da bo bolje razumel sebe in svoje mesto v svetu, v katerem bo živel. Upal sem, da mu ne bo treba z drugimi živalmi zganjati cirkuške predstave groze, samo zato, ker bi jim skušal zagotoviti preživetje. Upal sem, da se mu bo zdelo strašno narobe, če bo kdo skušal samo v zabavo občinstva nakrmiti daljnje potomce zmaja z daljnjim potomcem koze.

In upal sem, da ne bo tolikšen zajec, da si tega ne bi upal na glas povedati.

KLOBUČEK IZ LEOPARDJE KOŽE

V Zaire smo na svojo osuplost prileteli z misijonskim poletom, kar ni bil naš prvotni namen. Vsi redni poleti v Kinšaso in iz nje so bili namreč odpovedani zaradi izbruha ničvrednega prekljanja med Zairom in njegovimi nekdanjimi kolonialnimi gospodarji Belgijci, in šele vrsta spretnih potez Marka, ki je vso noč pošiljal telekse iz Godalminga, nam je zagotovila, da smo se tako rekoč skozi zadnja vrata, prek Nairobija, vtihotapili v to deželo.

Prišli smo zato, da bi poiskali nosoroge: severne bele nosoroge, od katerih jih je živelo samo še kakih dvaindvajset v Zairu in osem na Čehoslovaškem. Tisti na Čehoslovaškem seveda ne živijo v divjini in so tam samo po zaslugi življenjskega dela nekega zanesenjaškega češkega zbiralca severnih belih nosorogov, ki je deloval prej v tem stoletju. Nekaj malega jih je še v živalskem vrtu v San Diegu v Kaliforniji. Za popotovanje po deželi nosorogov pa smo se odločili zato, da bi si spotoma ogledali še nekaj drugih reči.

Letalo je bilo šestnajstsedežnik, v katerem se je trlo nas treh - Marka, Chrisa Muira, našega snemalnega tehnika z BBC-ja, in mene - in še trinajstih misijonarjev. Pravzaprav niso bili vsi misijonarji, temveč mešanica misijonarjev, misijonskih učiteljev in starejšega ameriškega para, ki ga je misijonsko delo samo zelo zanimalo in ki je imel na sebi slamnika z Miamija, fotoaparata in odsotno dobrodušen izraz, katerega je bil obilo deležen vsakdo, ne glede na to, ali ga je hotel ali ne.

Kaki dve uri smo preživeli na žgočem soncu in se zaspano potikali po zanemarjenih carinskih in imigracijskih uradih v odmaknjenem zakotju nairobijskega Wilsonovega letališča in skušali dognati, katero letalo je naše in kdo bodo naši sopotniki. Težko je prepoznati misijonarja po nekih osnovnih značilnostih, toda očitno se je dogajalo nekaj nenavadnega, kajti usedel si se lahko edinole na majhno trisedežno klopco, ki jo je pred soncem ščitil nadstrešek, in vsi so tako vneto prepuščali svoje mesto na njej vsem drugim, da je na koncu ostala prazna in smo vsi stali, mežikajoč in sušeč se v naraščajoči dopoldanski vročini. Čez kako uro takšnega postajanja si je Chris zamrmral v brk nekaj po škotsko, odložil svojo opremo, se ulegel na prazno klop in sklenil zaspati, dokler letalo ne bo nared. Zaželel sem si, da bi se bil sam domislil tega.

Mark, to sem vedel iz njegovih številnih pripomb, je imel misijonarje, ki jih je pogosto srečeval na terenskem delu v Afriki in Aziji, močno v želodcu, in videti je bil še posebej napet in redkobeseden, ko smo se odpravili čez razbeljeni beton in zasedli svoje tesne, nagnetene sedeže. Ko se je letalo začelo pomikati proti vzletišču, sem nekam napet postal tudi sam, saj je pilotov nagovor pred poletom poleg opisa poti in razlage varnostnih ukrepov na letalu vseboval tudi krajšo molitev.

Tisto "O gospod, hvala ti za blagor tega dne" je še nekako šlo in me ni tako motilo; toda "Svoja življenja zaupamo tvojim rokam, o Gospod", odkrito rečeno, niso ravno besede, ki bi si jih človek želel slišati od pilota, ki sega po ročici za plin. Po vzletni stezi smo se zapodili z belimi členki, in ko srno se dvigovali v zrak, smo srečali veliko, staro, kakor cigaro debelo dakoto, ki se je končno začela spuščati proti zemlji, kakor da bi jo bilo slabo vreme za kakih trideset let zadržalo nad Dolino velike prelomnice.

V nasprotju z vsem, kar vemo razumnega o zemljepisu in geometriji, je nebo nad Kenijo kratko malo precej širneje kakor kjerkoli drugje na svetu. Ko se dviguješ vanj, te občutek brezmejnega prostranstva, ki se odpira pod tabo v neskončno daljnja obzorja, prevzame z vznesenostjo in spoštljivim strahom.

Ozračje v letalu pa je bilo po drugi strani tako klavstrofobično prisrčno, da se mi je obračal želodec. Vsi so bili neznansko prijazni, vsi so se smehljali, vsi so se smejali s tistim grozljivo dobrohotnim zamirajočim smehom, ob katerem te zaskomina, in vsi so - kar je bilo dovolj nenavadno - nosili očala. Pa ne le očala. Malone vsi so imeli enaka očala, z okvirji, ki so bili na vrhu črni in spodaj presojni, takšni pač, kakršne nosijo angleški vikarji, učitelji kemije in, no ja, misijonarji. Sedeli smo in bili spodobni.

Kadar skušam biti spodoben, zelo težko zdržim, ne da bi si brundal kaj nedoločnega v brado, in to je, če se ne motim, misijonarja, ki je sedel poleg mene, nekoliko vznejevoljilo, kar mi je nakazal tako, da se mi je zasmejal s tistim srhljivo dobrohotnim zamirajočim smehom, tako da me je prijelo, da bi ga ugriznil.

Meni se že sama ideja misijonstva upira. Pravzaprav me vsa zadeva navdaja s strahom in zaskrbljenostjo. V Boga ne verujem, oziroma vsaj v tistega ne, ki smo si ga izmislili zase v Angliji, da bi zadostili svojim posebnim angleškim potrebam, še toliko manj pa v tiste, ki so jih iznašli v Ameriki in ki svoje služabnike oskrbujejo z lasnimi vložki, televizijskimi postajami in, kar je še najpomembnejše, telefonskimi številkami za brezplačne klice. Želel bi si, da bi se ljudje, ki verujejo v takšne reči, držali zase, ne pa jih izvažali v razvijajoči se svet. Sedel sem in gledal tiste miamijske klobučke, medtem ko so strmeli skoz okno v Afriko - sedeli so tam med brezmejnostjo zemlje in brezmejnostjo neba, nedoumljivi, in se smehljali celini. Mislim, da je nekaj podobnega rekel Conrad o nekem čolnu.

Smehljali so se gori Keniji, se režali Kilimandžaru in z brezskrbno dobrodušnostjo občudovali Dolino velike prelomnice, ki je veličastno polzela pod nami. Bili so neverjetno zadovoljni, če že ne srečni, ko smo za kratek čas pristali v Mvanzi v Tanzaniji, kar pa, kot se je pokazalo, ni veljalo za nas tri.

Letalo se je namreč ustavilo pred nekakšnim avtobusnim zavetiščem, ki je Mvanzi služilo za letališče, in rečeno nam je bilo, da se moramo za pol ure izkrcati in počakati v "mednarodni tranzitni čakalnici".

To je bila velika betonska lopa z dvema še kar prostornima sobama, ki ju je povezoval hodnik. Stavba je bila videti, kot da bi jo bili zbombardirali - nekatere stene so bile napol porušene in štrene zarjavelega železja so molele iz njih in iz starih turističnih plakatov Italije. Šli smo torej tja noter za pol ure, odložili torbe s fotografsko opremo na tla in odprli zdelane plastične poklopne sedeže. Izkopal sem si cigareto, Mark pa svoj nikon F3 z motornim previjalcem MD4, da bi me slikal, kako jo kadim. Česa drugega ni bilo početi.

Čez kako minuto ali dve je v čakalnico pogledal možakar v rjavem krimplenu (umetna nemečkljiva tkanina op. pr.), ki mu očitno še malo nismo bili všeč, in nas vprašal, ali smo tranzitni potniki. Pokimali smo. Neznansko naveličano je zmajal z glavo in nam rekel, da bi morali biti v tem primeru v onem drugem prostoru. Očitno smo bili hudo zmešani in bedasti, da sami nismo prišli do tega. Obstal je tam, naslonjen na vratni podboj, in nas s privzdignjenimi obrvmi motril, dokler nismo naposled zbrali svoje opreme na kup in jo odvlekli po hodniku v drugo sobo. Gledal nas je, ko smo šli mimo njega, in zmajeval z glavo v začudenju in obžalovanju spričo bedaste ničevosti človeške usode na splošno in naše posamično, nato pa zaprl vrata za nami.

Druga soba je bila enaka prvi. Enaka v vseh podrobnostih, razen v eni: v eni steni je imela odprtino. Skoznjo je gledala obilna dečva s praznim pogledom, se naslanjala s komolci na pult in s pestmi podpirala ličnice. Strmela je v muhe, ki so lazile po steni, strmela brez posebnega zanimanja, saj niso počele ničesar nenadejanega, a so vsaj nekaj počele. Za njo je stala miza, ki se je šibila od gore piškotov, čokoladk, kokakole in vrča s kavo, in navalili smo naravnost tja, kakor trop podlasic. Toda tik preden smo prišli na cilj, nas je ustavil možakar v modrem krimplenu in nas vprašal, kaj vendar počnemo tam notri. Pojasnili smo mu, da smo tranzitni potniki na poti v Zaire, in pogledal nas je, kakor da bi se nam bil povsem omračil um.

"Tranzitni potniki?" je rekel. "Tranzitni potniki ne smejo biti tukaj." Z veličastnim zamahom nas je prepodil od okrepčevalnice, nas pripravil do tega, da smo pobrali vso svojo kramo in nas kakor čredo nagnal nazaj skozi vrata in naprej v prvo sobo, kjer nas je minuto zatem spet našel možakar v rjavem krimplenu.

Pogledal nas je.

Zajelo ga je nerazumevanje, in temu so sledili žalost, jeza, globok gnev in občutek, da je bil svet ustvarjen nalašč zato, da mu povzroča nevšečnosti. Naslonil se je nazaj na steno, se namrščil, zaprl oči in se uščipnil za nosni koren.

"V napačni sobi ste," je rekel samo. "Tranzitni potniki ste. Pojdite, prosim, v drugo sobo."

V takšnih okoliščinah te prevzame čudovita spokojnost, še zlasti kadar je v igri kiosk z okrepčili. Pokimali smo, z zenovskim mirom pobrali svojo kramo in se odpravili po hodniku nazaj v drugo sobo. Tu nas je mož v modrem krimplenu znova začel gnjaviti, a smo mu odvrnili, da se lahko jebe. Potrebni smo bili čokolade, potrebni smo bili kave, nemara celo poživljajočega zavojčka piškotov, in še več, trdno smo bili odločeni, da jih dobimo. Kljubovalno srno se mu zazrli v obraz, odvrgli svoje torbe na tla, odločno zakoračili proti pultu - in naleteli na veliko, nepričakovano oviro.

Tista dečva nam namreč ni hotela ničesar prodati. Videti je bila presenečena, da smo sploh pomislili na kaj takega. Počasi nam je odkimala, še naprej naslanjajoč ličnice na pesti, in se znova zagledala v muhe na steni.

Težava, kot smo polagoma izvedeli iz razgovora, ki se je vlekel kakor smola z drevesa, je bila tale. Jemala je edinole tanzanijsko valuto. In vedela je, ne da bi ji bilo treba spraševati, da je nimamo, in sicer iz preprostega razloga: nihče je nikoli ni imel. To je bila namreč mednarodna tranzitna čakalnica, na letališču pa ni bilo menjalnice, zato nihče, ki je prišel sem, ni imel domačega denarja; zatorej mu ni mogla postreči.

Po nekajminutnem brezplodnem prerekanju smo morali sprejeti brezhibno preprostost njenega prav in smo preostali čas odsedeli, mračno strmeč v kavo in čokolado, medtem ko so nam žepi pokali od neuporabnih dolarjev, funtov, francoskih frankov in kenijskih šilingov. Punca je prazno bolščala v muhe, očitno sprijaznjena z dejstvom, da nikdar ne bo naredila kupčije. Čez čas smo začeli tudi sami z dokajšnjim zanimanjem opazovati muhe.

Naposled smo zvedeli, da je naše letalo nared za nadaljnji polet, in vrnili smo se k svojim misijonarčkom.

Kje, za hudiča, so ves ta čas bili, smo si razbijali glavo. A nismo spraševali. Čez kako uro smo končno pristali v Bukavuju, in ko smo se kotalili proti letališkim lopam, je notranjost letala odmevala od srečnih vzklikov, "O, kako lepo, škof nas je prišel pozdravit!" In res je bil tam, velik in sijajen v svojem škrlatnem odevalu, z očali, katerih okviri so bili na vrhu črni, spodaj pa presojni. Misijonarji, misijonski učitelji in ameriški par, ki ga je misijonsko delo zgolj zanimalo, so smehljaje se zlezli iz letala, mi, ki smo malo zastali, da bi izvlekli svoje torbe s fotoaparati izpod sedežev, pa smo šli za njimi.

Bili smo v Zairu.

Mislim, da lahko to, kaj je v Zairu tako strašansko narobe, še najlepše ponazorim s kartico, ki nam jo je nekaj dni kasneje dal neki turistični uslužbenec.

En del je bil napisan v angleščini in je bil namenjen blagru turistov. Takole je pisalo:

Gospa, gospod,

V imenu predsednika-ustanovitelja, predsednika republike, njegove vlade in državljanov mi je v veselje zaželeti vam čim lepše bivanje v Republiki Zaire.

V tej deželi boste odkrili veličastne kraje, razkošno floro in izjemno favno.

Prijaznost in gostoljubnost zairskega ljudstva vam bosta olajšali spoznavanje tradicije in ljudskega izročila.

Naša mlada država si veliko obeta od vaših predlogov in se vam zahvaljuje za vso pomoč, ki ji jo boste dali, da bo lahko še lepše sprejela vaše prijatelje, ki jih boste poslali semkaj.

Minister ECNT

Do sem vse lepo in prav. Toda temu sledi še drug del, spričo katerega te začnejo obhajati skrbi glede tega, kaj boš tu v resnici našel. To naj bi pokazal vsakemu Zaircu, ki ga boš srečal, in gre takole:

ZAIRCI, POMAGAJTE NAŠIM OBISKOVALCEM

Prijatelj, ki drži v rokah tole kartico, je na obisku v naši domovini. Je naš gost.

Če bi rad fotografiral, bodite vljudni in prijazni z njim. Potrudite se, da bo njegovo bivanje tu čim bolj prijetno, in vrnil se bo ter pripeljal svoje prijatelje s seboj.

Če mu pomagate, pomagate svoji domovini. Nikdar ne pozabite, da nam turizem prinaša dohodke, ki nam omogočajo, da odpiramo nova delovna mesta, gradimo šole, bolnišnice, tovarne itd.

Od tega, kako boste sprejeli našega gosta, je odvisna naša turistična prihodnost.

Strah zbuja že dejstvo, da je takšno opozorilo sploh potrebno, še bolj zaskrbljujoče pa je, da je napisano samo v angleščini.

Noben oziroma skoraj noben "Zairec" - ali Zairojec, kot se sami imenujejo - namreč ne zna angleško.

Sistem, po katerem deluje Zaire in ki ga ta kartica tako čudovito brezupno skuša popraviti, je nadvse preprost. Vsak uslužbenec, ki ga srečaš, ti na vse mile viže greni življenje, dokler mu ne plačaš, da bi odnehal. Z ameriškimi dolarji. Nato te preda drugemu uslužbencu, ki se znova znese nad tabo. Do konca našega potovanja je ta proces zavzel naravnost moraste razsežnosti, v primerjavi s katerimi je bil prihod v Zaire razmeroma blago ogrevanje in je sestajal zgolj iz dveh uric dežja in bede, ki smo jo tolkli v kolibah.

Prvo, kar smo zagledali na carini, je bila slika, ki nam je dala misliti, kako bo naša odprava, na kateri naj bi raziskali ogroženo živalsko življenje v Zairu, potekala. Na njej je bil upodobljen leopard. Se pravi, na njej je bil upodobljen del leoparda. In omenjeni del je bil oblikovan v dokaj čeden klobuček iz leopardje kože, ki je krasil glavo maršala Mobuta Sese Seko Kuku Ngbendu Va Za Bange, predsednika Republike Zaire, ki nas je motril z veličastnim mirom, medtem ko so se nas lotevali njegovi uradniki.

Eden je bil zajeten in še kar prijeten možak in nam je občasno ponudil cigarete, drugi pa majhen in zoprn in nam je nenehno kradel naše. To je kajpada klasična zasliševalska metoda, katere namen je priterati žrtev na rob usmiljenja vrednega čustvenega zloma. Gre očitno za tehniko, ki so se je nekje naučili, in navado, ki se je je težko odvaditi, pa čeprav od nas niso hoteli vedeti drugega kakor naša imena, številke potnih listov in serijske številke vsakega posameznega kosa opreme, ki smo jo vlačili s seboj.

Še zlasti večji možakar nam očitno ni želel nič hudega, ko nas je blagohotno vodil skozi brezumje, ki se mu je moral po službeni dolžnosti podvreči, in spoznal sem občutje, o katerem sem slišal pripovedovati in ki se menda poraja, kadar se med mučitelji in njihovimi žrtvami ali med ugrabitelji in njihovimi talci razvijejo nenavadno tesni in ganljivi odnosi. To je občutek, da smo vsi v isti kaši. Formularji, ki smo jih morali spolniti, so imeli v glavi prečrtan napis "Belgijski Kongo", čezenj pa s svinčnikom dopisan "Zaire", kar je pomenilo, da so bili najmanj osemnajst let stari. Edini formular, ki ga očitno niso imeli, pa je bil tisti, ki bi ga radi imeli mi. Prijatelji so nas bili namreč opozorili, da moramo takoj ob prihodu v Zaire prijaviti tujo valuto, sicer utegnemo imeti kasneje težave. Zato smo vedno znova zaprošali za takšno potrdilo, vendar so nam odgovarjali, da jim jih je zmanjkalo. Rekli so tudi, da ga bomo lahko dobili v Gomi in da bo vse v redu.

Nato sta se začela poigravati z mislijo, da bi mi zasegla prenosni računalnik, za vsak primer, če načrtujemo z njim državni prevrat, toda na končuje mali zoprni mož zasegel samo Chrisovo avtomobilistično revijo, in sicer z utemeljitvijo, da so mu avtomobili všeč, in nato smo bili, vsaj do nadaljnjega, svobodni.

V mesto Bukavu smo se odpeljali v nečem, kar je spominjalo na taksi. Mesto je bilo, kot se je izkazalo, strašansko daleč od letališča, najbrž na zahtevo taksistov. Medtem ko smo poskakovali po grozljivo razbrazdani cesti, ki je držala ob jezeru in po kateri je očitno hodil precejšen del zairskega prebivalstva, je naš voznik nenehoma ponikal pod armaturno ploščo in se tamkaj dlje časa zadrževal. To sem opazoval s precejšnjim strahom, ki je še narasel, ko sem naposled odkril, kaj počne: sklopko je upravljal z roko. Spraševal sem se, ali naj to omenim tudi drugima dvema, a sem naposled sklenil, da ne, saj bi jima samo nakopal skrbi. Mark je pozneje pripomnil, da na vsej poti nismo srečali nobenega drugega motornega vozila, razen dveh tovornjakov, ki sta tamkaj parkirala že tako dolgo, da nista imela več zadnjih osi. Sam tega nisem opazil, kajti ko sem videl, kaj voznik počne s sklopko, sem do konca vožnje zatisnil oči.

Ko smo končno le prišli do hotela, ki je bil presenetljivo zračen in prostoren za tako razsuto mesto, kot je Bukavu, smo bili že povsem zrešetani in izčrpani in smo samo še zdehali drug v drugega. To je bila nekakšna neizgovorjena šifra, ki je pomenila, da smo siti drug drugega, pa čeprav je bilo šele šest zvečer. Odšli smo torej vsak v svojo sobo in sedli vsak na svoj kup.

Sedel sem pri oknu in gledal sonce, ki je začelo toniti nad jezero, katerega imena se nisem mogel domisliti, saj so bili vsi zemljevidi v Markovi sobi. Odtod je bil Bukavu videti še kar idiličen: stal je na polotoku, ki je štrlel v jezero. Jezero Kivu. Zdaj sem se spomnil imena. Še vedno sem se čutil precej razrvanega in napetega, in pomislil sem, da mi utegne malce strmenja v jezero pomagati.

Bilo je spokojno in srebrnkasto, prelivajoč se v sivino v dalji, ki je neopazno prehajala v pojemajoče obrise okoliških hribov. To je pomagalo.

Svetloba zgodnjega večera je metala dolge sence čez stare belgijske kolonialne hiše, ki so se v stopnicah spuščale od hotela po hribu navzdol, obraščene z živobarvnim cvetjem in palmami. Tudi to je dobro delo. Celo zelene strehe iz valovitk na puščobnih novejših stavbah so se v večerni luči nekako zlile z okoljem. Gledal sem črne škarjarje, ki so krožili nad vodo, in čutil, da se umirjam. Vstal sem in začel iz torbe jemati reči, ki sem jih potreboval za čez noč, in naposled me je obšlo blaženo občutje spokoja in ugodja, ki ga je zmotilo samo nenadno spoznanje, da sem spet pozabil zobno pasto v prejšnjem hotelu.

In papir za zapiske. In cigaretni vžigalnik. Sklenil sem torej, da je čas, da raziščem mesto.

Glavna ulica je bila puščobna vzpetina, široka, neurejena in nastlana s smetmi. Trgovine so bile povečini betonske in mračne, in ker je Zaire nekdanja belgijska kolonija, je bila vsaka druga pharmacie, natanko tako kot v Beligiji in Franciji, le da v nobeni niso prodajali zobne paste, kar me je rahlo zbegalo.

Pri večini drugih prodajaln je bilo pravzaprav nemogoče ugotoviti, kaj vse v njih prodajajo. V eni izmed njih so prodajali naramne tranzistorske sprejemnike, nogavice, milo in piščance, in pomislil sem, da ne bi bilo neumno, ko bi zavil vanjo in vprašal, ali nimajo na kaki polici tudi zobne paste in papirja, a so me pogledali, kakor da bi se mi popolnoma zmešalo. Kaj ne vidite, da tu prodajamo tranzistorje, nogavice, milo in piščance? Nazadnje, potem ko sem prehodil ulico kak kilometer v obe smeri, sem staknil oboje na majhni poulični stojnici, kjer so, kot se je pokazalo, prodajali tudi kemične svinčnike, pisemske ovojnice za letalsko pošto in cigaretne vžigalnike in kjer so bili potemtakem tako nenavadno usklajeni z mojimi potrebami, da bi jih najrajši vprašal, ali imajo nemara tudi zadnji izvod New Scientista.

Takrat sem se zavedel, da se večina življenjsko potrebnih reči dobi kar na ulici. Fotokopije, denimo. Tu in tam zdolž ulice so stale majave provizorične mize z velikimi starimi fotokopirnimi stroji in enkrat ali dvakrat me je nagovoril ulični krošnjar in me vprašal, ali bi rad kaj sfotokopiral ali spal z njegovo sestro. Vrnil sem se v hotel, si zapisal nekaj beležk na papir, ki je bil iz nejasnih razlogov rožnat, in zaspal kot ubit.

Naslednje jutro smo poleteli v Gomo. Tu smo odkrili, da moraš v Zairu, tudi če letiš na notranjih poletih, vsakič znova skozi vso kolobocijo carinskih in imigracijskih procedur. Neki obilen in zagoveden letališki uradnik nas je pod oboroženo stražo zasliševal v svoji pisarni, zakaj si v Bukavuju nismo priskrbeli potrdil o vnosu tuje valute.

Dejstvo, da v Bukavuju niso imeli formularjev za prijavo, ga niti malo ni ganilo.

"Petdeset dolarjev," je rekel.

Njegova pisarna je bila velika in prazna; v njej je bila samo majhna miza z dvema polama papirja v predalu. Naslonil se je nazaj in se zastrmel v strop, ki je bil očitno videl že marsikaj takšnega. Nato se je spet sklonil naprej in si z dlanmi počasi ožel obraz, kakor da bi si hotel olupiti kožo. In je ponovil: "Petdeset dolarjev. Vsak." Nato se je brezdelno zabolščal v kotiček svoje mize in počasi valjal svinčnik med prsti. To smo morali prenašati celo uro, vse dokler se nazadnje ni naveličal naše grozljive francoščine in nas spustil. Mežikajoč smo prišli z letališča in kakor po čudežu naleteli na voznika, ki so nam ga priskrbeli neki Markovi prijatelji, da bi nas popeljal na ognjenike Virunga, kjer živijo severne gorske gorile.

V Zaire pravzaprav nismo prišli zaradi goril. Toda če prideš od tako daleč v Zaire, si pač ne moreš kaj, da jih ne bi šel pogledat. Hotel sem že reči, da je tako zato, ker so naši najbližji še živeči sorodniki, vendar se mi zdi, da to ni pravi razlog. Izkušnje me učijo, da se, kadar obiščeš kako tujo deželo, v kateri živijo tvoji sorodniki, nagiblješ k temu, da se kolikor mogoče potajiš in upaš, da te ne bodo staknili v mestu. Pri gorilah vsaj veš, da ni nobene nevarnosti, da bi moral z njimi na večerjo in spremljati več milijonov let dolgo družinsko zgodovino, tako da jih lahko nekaznovano obiščeš. So seveda samo daljnji sorodniki, mrzli bratranci in sestrične v kdove katerem kolenu, toda oboji izhajamo iz skupnega prednika, ki ga žal ni več med nami in ki je že od Darwinovih dni predmet neskončnih ugibanj o tem, kakšno bitje je to pravzaprav sploh bilo.

Veja družine primatov, katere člani smo (bogati, uspešni člani družine, ki jim dobro gre in ki naj bi skrbeli za druge, manj premožne družinske člane), so velike opice - mi smo, skratka, velike opice. Druge velike opice so gorile (ki se delijo na tri podvrste: gorske, vzhodne dolinske in zahodne dolinske), dve vrsti šimpanzov in orangutani z Bornea in Sumatre. Izmed teh so si še najbolj sorodni gorile, šimpanzi in mi. Z gorilami smo se razšli na evolucijskem drevesu precej pozneje kot od drugih velikih opic, tako da so z nami v tesnejšem sorodstvu kakor z orangutani. Zatorej smo si po rodu res zelo zelo blizu - tako blizu kot indijski in afriški slon, ki imata prav tako skupnega, že izumrlega prednika.

Ognjeniki Virunga, kjer živijo gorske gorile, jezdijo tromejo med Zairom, Ruando in Ugando. Tam je okrog 280 goril, od katerih približno dve tretjini živita v Zairu, preostala tretjina pa v Ruandi. Pravim približno, kajti gorile z evolucijskega vidika še niso tako razvite, da bi bile odkrile koristi potnega lista, formularjev za prijavo vnosa tuje valute in podkupovanja uradnih oseb, zato se nagibljejo k temu, da hodijo čez mejo in spet nazaj, kadar in kakor jih piči njihova živalska, primitivna muha. Nekatere klateške nature med njimi tu in tam skočijo celo v Ugando, vendar gorile tam nimajo stalnega bivališča, saj ugandski del Virungov zavzema le kakih petindvajset kvadratnih kilometrov, vrh tega pa je nezavarovan in poln ljudi, ki jih gorile, če bi bilo po njihovem, najrajši nikdar ne bi videle. Vožnja iz Gome traja kakih pet ur, in odpravili smo se takoj, ko je bilo mogoče, se pravi po poltretji uri blaznosti, ki smo jo okusili z agentom za vozovnice, hotelskim upravnikom, pri obedu in v eni izmed večjih narodnih bank in o kateri bi bilo duhamorno poročati, toda še malo ne tako duhamorno, kot jo je bilo prenašati.

Reči pa so dosegle vrhunec, ko me je v pekarni obral žepar. Da me obira žepar, sploh nisem opazil, kar me je veselilo, saj najrajši delam s profesionalci. Zato pa so opazili vsi drugi v prodajalni, in možakar je pri priči letel na ulico, medtem ko sem bil jaz še vedno zaposlen z izbiranjem pogač. Pek mi je skušal dopovedati, kaj se je zgodilo, vendar mu moja zairska francoščina ni bila kos, in mislil sem, da mi priporoča tiste z rozinami, ki sem jih zategadelj kupil šest. Tedajci je prišel še Mark z nekaj konzerviranimi hruškami, dovoljenji za ogled goril in našim voznikom, ki je brž razumel, za kaj gre, in mi to tudi razložil. Pojasnil mi je tudi, da so rozinove pogače zanič, vendar dodal, da jih vseeno lahko obdržimo, saj tudi druge niso nič boljše, nekaj pa s seboj vendarle moramo imeti. Bil je velik, mršav musliman z nalezljivim smehom in se je zelo radovoljno odzval predlogu, da čim prej zbrišimo od tam.

Kadar ljudje omenjajo "najbolj črno Afriko", ponavadi mislijo na Zaire. To je dežela džungle, gora, velikanskih rek, ognjenikov, eksotičnega življenja, lovsko nabiralskih pigmejcev, ki se jih zahodna omika večinoma še ni dotaknila - in enega izmed najslabših transportnih sistemov, kar jih je na svetu. To je Afrika, za katero je Stanley menil, da bo v njej srečal dr. Livingstona.

Ta velikanski predel Afrike je bil do 19. stoletja samo velika črna luknja sredi evropskih zemljevidov črne celine in šele potem, ko je Livingston prodrl v njegovo notranjost, je ta črna luknja začela kazati prve znake gravitacijskega vpliva na zunanji svet.

Prvi ljudje, ki so pricurljali sem, so bili misijonarji: katoličani, ki so prišli domorodce poučit, da se protestanti motijo, in protestanti, ki so jih prišli poučit, da se motijo katoličani. Edino, glede česar so se strinjali tako protestanti kot katoličani, je bilo, da domorodci že dva tisoč let tičijo v zmoti. Tem so takoj za petami sledili trgovci s sužnji, slonovino, bakrom in zemljo, primerno za ureditev plantaž. S pomočjo Stanleya, ki je imel petletno pogodbo, da odpre notranjost Afrike, se je belgijski kralj Leopold leta 1885 uspešno polastil tega velikanskega področja in nemudoma podvrgel njegove prebivalce skrajno surovi in neusmiljeni obliki kolonializma ter jim tako v praksi in nadvse prepričljivo pokazal, kaj tista "zmota" v resnici pomeni. Ko so govorice o najhujših okrutnostih pricurljale v beli svet, je bil Leopold prisiljen izročiti "svojo" zemljo belgijski vladi, ki si je na pleča naložila nalogo, da ne ukrene nič. Toda v petdesetih letih tega stoletja so Afriko zajela gibanja za neodvisnost in po nemirih in grozljivih pokolih v prestolnici Kinšasi leta 1959 so se kolonialni oblasti tako zelo zamajala tla pod nogami, da je naslednjega leta privolila v neodvisnost. Država se je tako leta 1971 iz Belgijskega Konga preimenovala v Zaire. Mimogrede, Zaire je približno osemdesetkrat večji od Belgije.

Kakor večina kolonij si je bil Zaire nakopal dušečo birokracijo, katere edino opravilo je bilo prenašati odločitve svojim nadrejenim kolonialnim gospodarjem. Krajevni uradniki so le redkokdaj lahko sami o čem odločali: njihova edina moč je bila, da so preprečevali izvršitev teh odločitev, dokler niso dobili ustrezne podkupnine. Ko so torej kolonialne gospodarje pregnali, je birokracija še naprej opletala naokrog kakor brezglava kura in ni imela početi drugega, kot da se spotika, se zaletava v stvari in se, kadar se domore do orožja, ustreli v stopalo. Nekdanjo kolonijo lahko vselej prepoznate po neizmernem številu ljudi, ki si znajo poiskati zaposlitev tako, da preprečujejo vsakomur, ki ima kaj početi, da bi to počel.

Po petih urah kinkanja v poskakujočem tovornjačku smo se pripeljali v Bukimo, vas ob znožju Virungov, kjer se cesta neha in odkoder smo morali pot nadaljevati peš.

Malo nad vasjo, pred velikim trgom, je stala groteskno veličastna kolonialna zgradba, v kateri ni bilo ničesar razen groteskno majhnega urada zadaj, kjer se je neki majhen možakar v vojaški uniformi z izrazom mrke zbeganosti na obrazu zatapljal v naše dovoljenje za ogled goril, kakor da še nikdar ne bi bil nobenega videl, ali pa vsaj že več kot debelo uro ne. Nato si je dal nekaj minut opraviti s kratkovalovnim radiom, nazadnje pa se obrnil k nam in nam povedal, da natanko ve, kdo smo, da nas je pričakoval in da nam bo zaradi naše povezave s Svetovno fondacijo za zaščito življenja v divjini v Nairobiju dovolil preživeti dodaten dan med gorilami, in kdo, za hudiča sploh smo, in zakaj mu nihče ni povedal, da prihajamo?

Odgovor na to je bil več kot očitno jasen, zato smo ga pustili, da bi se sam dokopal do njega, sami pa smo šli poiskat nosače, da bi nam pomagali nositi prtljago na triurnem pohodu do čuvajeve koče, kjer naj bi prenočili. Ni jih bilo težko najti. Okrog našega tovornjačka se jih je bila nabrala že pisana, upov polna druščina, in naš voznik je hotel vedeti, koliko jih bomo potrebovali za nošnjo vseh naših torb. Ta "vseh" je menda na vso moč poudarjal.

Na lepem smo se zavedeli nečesa strašnega. Iz Gome se nam je tako zelo mudilo popihati, da smo pozabili na poglavitni del svojega načrta, to je, pustiti večino opreme v hotelu. Posledica te pozabe je bila, da smo imeli s seboj več prtljage, kot smo je potrebovali za pot h gorilam.

Precej več.

Poleg osnovnih pripomočkov za opazovanje goril - kavbojk, majic s kratkimi rokavi, nekakšnih nepremočljivih odeval, cele tone fotoaparatov in pločevink s hruškami - smo vlačili s seboj še velikansko zalogo umazanega perila, obleko in čevlje za srečanje z mojim francoskim založnikom v Parizu, na ducate računalniških revij, tezaver, polovico Dickensovih zbranih del in velik lesen model komodskega zmaja.

Prikrili smo torej nemajhno zadrego in izbrali skupino nosačev, da bi nam odnesla to malo skladišče tja gor med ognjenike Virunge. Nič niso imeli proti. Tudi če bi jim bili pripravljeni plačati samo za to, da bi nam nesli Dickensa in zmaje tja gor do goril in spet nazaj, bi to povsem radovoljno storili. Belci so v Zairu počeli še vse kaj hujšega, četudi nemara ne bolj trapastega.

Pohod do čuvajeve koče je bil naporen in se je bilo treba velikokrat ustaviti, da smo si z nosači razdelili cigarete in kokakolo, medtem ko so si oni pogostoma izmenjavali torbe z Dickensom in računalniškimi revijami ter eksperimentirali z drugačnimi in novimi metodami, kako jih obdržati na glavi.

Večino časa smo štorkljah skozi močvirna polja sagovca, in na lepem me je obšla neumna, a radostna misel. Hodili smo skozi edini poznani anagram mojega imena, to je "Sago Mud Salad". Prismodoval sem se z ugibanjem, kakšen kozmični pomen bi utegnil v tem tičati, in ko sem misel končno pregnal iz glave, se je že začelo večeriti in prispeli smo do koče, dokaj špartanske lesene zgradbe, vendar nove in trdno grajene.

Nad pokrajino je visela vlažna in gosta megla, ki je malone povsem zakrivala oddaljene ognjeniške vrhove. Večer je bil nepričakovano hladen in preživeli smo ga ob luči sikajočih Tilleyevih svetilk, jedli svoje konzervirane hruške in še edino preostalo žemljo in se v polomljeni francoščini pogovarjali s svojima vodnikoma, ki jima je bilo ime Murara in Serundori.

To sta bila veličastno nonšalantna osebka, oblečena v vojaško kamuflažno opravo in črno baretko. Slonela sta za mizo in lenobno ljubkovala svoji puški. Pojasnila sta, da sta tako opremljena zato, ker sta nekdanja komandosa. Vsi vodniki da morajo nositi orožje, sta nam povedala, deloma za zaščito pred zvermi, še bolj pa za primer, če naletijo na divje lovce. Murara nam je povedal, da je osebno ustrelil že pet divjih lovcev. S skomigom ramen je še dodal, da glede tega ni bilo probleme du tout. Nobenih kolobocij s sodnimi preiskavami in podobnim, samo ustrelil jih je in šel domov.

Naslonil se je nazaj na stol in s prstom brezdelno božal muho na cevi, medtem ko smo se mi živčno poigravali s svojimi hruškovimi polovičkami.

Krivolov, takšen ali drugačen, seveda daleč najbolj ogroža preživetje gorskih goril, vendar si človek ne more kaj, da se ne bi vprašal, ali je razglasitev prostega lova na ljudi najboljši način reševanja tega problema. Mi sicer še nismo ogrožena vrsta, vendar ne zaradi tega, ker bi v tej smeri premalo delali.

Pravzaprav je problemov s krivolovom vse manj - vsaj z nekaterimi njegovimi oblikami. Štiri od petih goril, kolikor jih živi po svetovnih živalskih vrtovih, so vzeli iz divjine, vendar danes noben javni živalski vrt ne bi sprejel gorile, razen od drugega živalskega vrta, saj bi težko pojasnil, odkod jo je dobil.

Zato pa po njih še vedno vlada povpraševanje med zasebnimi zbiralci in nezavarovani ugandski del Virungov je še zmeraj šibki člen. Septembra 1988 so na ugandski strani zajeli mladiča: dva odrasla člana njegove družine so ustrelili, in lovski čuvaj (ki je zdaj v zaporu) je mlado žival pozneje prodal ruandskim tihotapcem za približno 15.000 funtov. To je najbolj poguben vidik te vrste krivolova - kajti kadar ujamejo goriljega mladiča, hkrati po vsej verjetnosti pobijejo še nekaj odraslih članov njegove družine, ki ga skušajo zaščititi.

Še hujši od tistih, ki bi radi zbirali gorile za svoje zasebne živalske vrtove, pa so tisti, ki zbirajo zgolj dele goril. Dolga leta je cvetela trgovina z lobanjami in rokami. Prodajali so jih turistom in izseljencem, ki so zmotno menili, da bodo lepše videti na njihovih policah nad kamini kot na gorilah. Tudi tega je, hvala bogu, čedalje manj, saj nagnjenje do te topoglave okrutnosti v družbi ni več tako v čislih, kot je bilo nekdaj.

Ponekod v Afriki gorile še vedno pobijajo za hrano, vendar ne po ognjenikih Virunge - vsaj namenoma ne. Težava je v tem, da to počno z mnogimi drugimi živalmi, tako da se gorile zelo pogostoma ujamejo v pasti, ki jih sicer nastavljajo goščavskim antilopam in kozam. Tako se je denimo avgusta 1988 mlada gorilja samica, Jozi po imenu, z roko ujela v žično zanko za antilope in nazadnje umrla za sepso. Zato so za zaščito goril protikrivolovske patrulje še vedno potrebne.

Tistega večera sta v naši koči prenočevala še dva. To je bil par nemških študentov, katerih imeni sem, kakor kaže, pozabil, toda ker jih ni bilo mogoče ločiti od drugih nemških študentov, ki smo jih občasno srečevali na naših popotovanjih, jim bom rekel kar Helmut in Kurt.

Helmut in Kurt sta bila mlada, plavolasa, krepka, neverjetno dobro opremljena in tako rekoč v vsem neprimerno boljša od nas. Na začetku večera smo ju bolj malo videvali, saj sta bila vsa zatopljena v pripravo svoje večerje. V ta namen sta si zunaj postavila nekakšno opečnato ognjišče, nato pa si dala veliko opraviti s skledami vrele vode, štoparicami, pipci in razkosanimi deli tamkajšnjega divjačinstva. Naposled sta se le usedla in pred nami pojedla svojo gostijo, in sicer z nepopustljivo učinkovitostjo in žaljivo nepripravljenostjo, da bi privoščila četudi še tako omalovažujoč pogled v smeri naših konzerviranih hruškovih polovičk.

Nato sta rekla, da gresta spat, vendar ne mislita spati v koči, saj imata šotor s seboj, ki da je neprimerno boljši. Bil je namreč nemški. Odsekano sta pokimala za lahko noč in odšla.

Ko sem se tistega večera spravil v posteljo, sem nekaj časa bedel, zaskrbljen spričo prostodušnega nagnjenja Murare in Serundorija do tega, da streljata ljudi, nato pa me je začelo skrbeti še zastran Helmuta in Kurta. Če sta namreč res mislila biti takšna, potlej bi si želel, da sploh ne bi bila Nemca. To je bilo vendar prelahko. Preočitno. To je bilo tako, kot da bi naletel na Irca, ki bi bil zares topoumen, taščo, ki bi bila zares debela, ali ameriškega poslovneža, ki bi zares imel srednjo začetnico v imenu in bi kadil cigaro. V takšnih primerih se počutiš, kakor da bi proti svoji volji nastopal v varietejskem skeču in si želel, da bi lahko znova napisal scenarij. Če bi bila Helmut in Kurt Brazilca, ali Kitajca, ali Latvijca, ali karkoli drugega, bi se lahko vedla popolnoma enako, in bilo bi presenetljivo in zanimivo in bi, gledano z mojega stališča, precej laže pisal o njiju. Pisci naj namreč ne bi živeli od stereotipov. Ugibal sem, kaj naj storim glede tega, sklenil, da sta lahko pravzaprav tudi Latvijca, če le jaz tako hočem, in misli so mi spokojno zajadrale k skrbem zastran mojih škornjev.

Preden smo šli namreč spat, mi je Mark zabičal, naj nikar ne pozabim, kakor hitro sem bom zbudil, obrniti škornje navzdol in jih na vso moč stresti.

Vprašal sem ga, čemu.

"Zaradi škorpijonov," je odvrnil. "Lahko noč."

Zgodaj zjutraj sta Murara in Serundori čakala pri vratih kolibe, ljubkujoč svoji puški in mačeti, in v očeh jima je pobliskaval pomenljiv lesk, ki nam še malo ni bil všeč. Zato pa sta imela dobro novico za nas. Ker gorile ne čutijo nobenega posebnega nagnjenja do tega, da bi svoje življenje prilagodile potrebam daljnjih sorodnikov, kadar jih ti obiščejo, moraš včasih hoditi tudi do osem ur od čuvajnice. Danes pa, kot se je glasila novica, se mudijo vsega uro hoda odtod, s čimer so nam močno olajšale dan. Zbrali smo torej svojo opremo za opazovanje goril, pri čemer smo skrbno izločili zmaja, Dickensa, pa tudi bliskavice, saj smo menili, da so vse to reči, ki bi utegnile gorile bolj ali manj vznemirjati, voščili dobro jutro Helmutu in Kurtu, ki sta se nam pridružila na odpravi, in jo skupaj mahnili iskat gorile. Pred nami se je iz meglene jutranje svetlobe izvijala grba ognjenika Mikeno.

Gozd, v katerega smo zabredli, je bil gost in vlažen in potožil sem se zastran tega Marku.

Pojasnil mi je, da gorile pač rade živijo v gorskem deževnem gozdu oziroma oblačnem gozdu. Bil je namreč dobrih 3.000 metrov nad morjem, nad višino oblakov in vselej moker. Zato z drevja nenehno kaplja.

"To je vse kaj drugega kot nižinski primarni deževni gozd," je dodal Mark, "ampak je bolj podoben sekundarnemu deževnemu gozdu, se pravi tistemu, ki nastane, ko požgeš ali posekaš primarni gozd."

"Mislil sem, da je vsa težava v zvezi z deževnim gozdom ta, da ne zrase znova, če ga posekaš," sem rekel.

"Primarni že ne. No ja, mogoče pa vendarle, tega še ne vemo natanko. Mogoče v stotih ali tisočih letih. Vsekakor traja precej dlje kot naše dosedanje raziskave. Poleg tega bi seveda izginilo vse prvotno živalsko življenje v njem.

Deževni pragozd je neverjetno zapleten in bogat sistem, toda če stojiš v njem, se ti zdi napol prazen. Ko povsem dozori, se zagrne z zelo visokim, gostim baldahinom listja, saj vsa drevesa tekmujejo drugo z drugim, da bi se prerinila do sončne svetlobe. Toda ker zelo malo svetlobe predre ta baldahin, je pri tleh bolj malo rastja. Namesto tega se razvije najbolj kompleksen ekološki sistem, kar jih je najti na zemlji, naravnan pa je tako, da se energija, ki jo drevje vpija iz sončne svetlobe, raztrosi po vsem gozdu.

Oblačni gozd, kakršen je tale, je precej preprostejši. Drevesa so precej nižja in rastejo bolj vsaksebi, tako da je tudi na tleh veliko rastlinja, ki je gorilam nadvse všeč, saj se v njem lahko skrijejo. In vrh tega je pri roki obilo hrane."

Toda za nas je bil gozd spričo gostega, mokrega rastlinja vseeno dokaj trd oreh. Murara in Serundori sta tako privajeno vihtela svoji mačeti skozi malone neprehodno goščo, da sem potreboval kar nekaj časa, preden sem ugotovil, da je za kaj takega potrebno še kaj več kot zgolj omledno mahljanje.

Mačete imajo prav posebno obliko, podobne so tlorisu banane z zadebeljeno konico. Sleherni del rezila seka pod nekoliko drugačnim kotom glede na smer zamaha, pa tudi z drugačno silo. Lepo je bilo gledati nezavedno spretnost, s katero sta vodnika prilagajala zamahe vrsti rastlinja, skozi katero sta se izsekavala - enkrat je bila to debela veja, drugič šop kopriv, nato spet spreplet visečih ovijalk. Vse skupaj je bilo še najbolj podobno povsem običajni igri tenisa, ki jo igrata mojstrsko izurjena igralca.

Gozd pa ni bil le gost, temveč tudi hladen, vlažen in poln velikih črnih mravelj. Te so pikale vse razen Helmuta in Kurta, ki sta imela na sebi posebne mravljeodporne nogavice, ki sta jih prinesla s seboj iz Latvije.

Čestitali smo jima za daljnovidnost, ona pa sta samo skomignila in rekla, da to ni nič. Latvijci so vselej na vse pripravljeni. Pogledala sta našo snemalno opremo in pripomnila, da kar ne moreta verjeti, da se nam zdi primerna. V Latviji da imajo precej boljše magnetofone, kot so naši. Odvrnili smo jima, da nemara res, vendar smo povsem zadovoljni z njimi, pa tudi ljudem na BBC se zdi, da čisto dobro služijo svojemu namenu. Helmut (ali pa je bil nemara Kurt?) je nato pojasnil, da imajo v Latviji precej boljše televizijske družbe.

Izbruh neprikrite sovražnosti je tedaj k sreči zatrl znak naših vodnikov, češ naj utihnemo. Bili smo v bližini goril.

"No, seveda," je pripomnil Kurt in bled nasmešek mu je zatrpolel na tenkih latvijskih ustnicah, kakor da je že ves čas vedel, da bodo gorile natanko tu.

Toda pozornost vodnikov niso pritegnile gorile same, temveč gorilja postelja. Ob stezi, po kateri smo hodili, je bila namreč gošča na nekem mestu poležana: tam je bila prenočila gorila. Stebla v okolici so bila populjena in zmašena na tla, tako da gorila ni bila v stiku s tlemi, ki so ponoči še posebej hladna in vlažna.

Ena izmed lastnosti zoologov, ki se zdi laiku še posebej nenavadna, je njihovo nenasitno zanimanje za živalske izmečke. Saj razumem, da te reči povedo veliko o navadah in prehrani živali, toda nič povsem ne razloži tiste neskaljene radosti, ki jo zbujajo pri teh ljudeh.

Po radostnem vzkliku sem sklepal, da je Mark pravkar naletel na nekaj takšnega. Vrgel se je na kolena in začel s svojim nikonom divje slikati gomilico goriljega blata.

"V ležišču je," je pojasnil, potem ko je končal, "kar je nadvse zanimivo, veš. Gorske gorile, tiste, ki živijo tu, opravljajo veliko potrebo kar na svojem ležišču, saj je premraz, da bi ponoči vstajale. Zahodne dolinske gorile pa tega ne počno. Te živijo v toplejšem podnebju, zato jim ni tako težko vstati sredi noči. Poleg tega se zahodne dolinske gorile hranijo s sadeži, kar je še en dober razlog, da se ne podelajo na ležišču."

"A tako," sem rekel.

Helmut je hotel nekaj reči, domnevam, da kaj v zvezi s tem, da imajo v Latviji neprimerno boljše gorilje govno, vendar sem ga prekinil, saj me je mahoma obšel eden izmed tistih čudnih, malce srhljivih občutkov, da me gleda tovornjak.

Bili smo tiho kot miši in s pogledom skrbno prečesavali okolico. Ničesar nismo zasledili v bližini, tudi v drevju nad nami ne, in nič nas ni pritajeno pogledovalo iz goščavja. Trajalo je kak trenutek ali dva, preden smo sploh karkoli zagledali, nato pa je komaj opazno gibanje prikovalo naše poglede. Kakih trideset metrov od nas, na stezi, ki smo ji sledili, je vsem na očeh stalo nekaj tako velikega, da ga sprva niti opazili nismo. Bila je gorska gorila ali, bolje rečeno, gorilja gora: opirala se je na prednje členke, tako da je spominjala na orjaški in mišičast dvokrilni šotor.

Gotovo ste že slišali, da so te živali mogočna, strah in spoštovanje zbujajoča bitja, in jaz bi rad k temu dodal še svoj vtis: te živali so mogočna, strah in spoštovanje zbujajoča bitja. Ne vem, kako bi se dalo to bolje povedati. Ko prvič srečaš takšno bitje v divjini, te prežame nekakšna opojna ohromelost, saj česa podobnega pač ni mogoče videti. V možgane ti navalijo vsi mogoči divji in vrtoglavi občutki, ki jih sicer ne poznaš in nimaš imena zanje, nemara zato, ker so se takšna občutja zadnjič prebudila pred tisoči ali milijoni let.

Za hipec bom domišljiji dovolil malce poleta, saj drugače skoraj ne gre, če tvoji razumski, omikani možgani (te besede uporabljam v kolikor mogoče ohlapnem pomenu) doživljajo reči, ki jih nikakor ne morejo prepoznati ali si jih razložiti, a so vseeno tako močne.

Slišal sem za neko razlago, pojma nimam, kako resna je, ki naj bi pojasnjevala občutek vrtoglavice. Ta razlaga mi je kdove zakaj pri srcu in je takšnale.

Vrtoglavi občutek, ki ga doživljamo, kadar stojimo na kakem visokem kraju, ne izvira zgolj iz strahu pred padcem. Pogosto je prav vrtoglavica tisto edino, kar nas lahko pahne čez rob, tako da je to v najboljšem primeru skrajno nerazumen strah, lahko bi rekli celo, da strah pred samim sabo. Toda v daljnji preteklosti našega evolucijskega popotovanja proti današnjemu stanju smo živeli na drevju. Skakali smo z drevesa na drevo. Celo takšni so, ki se poigravajo z mislijo, da je v našem predniškem rodovniku tudi nekaj ptičjega. V tem primeru nemara del našega uma, kadar se sooči s praznino, pričakuje, da bo lahko skočil vanjo in nas celo spodbuja k temu. Nasledek tega je spopad med prvobitnim, atavističnim delom našega uma, ki nam pravi: "Skoči!", in sodobnejšim, razumskim delom, ki nas prepričuje: "Za božjo voljo, nikar!"

Vrtoglavica ima seveda precej več skupnega z duševnim navzkrižjem in zmedo kakor z navadnim strahom. Če že gre za kak strah, potem je to strah, s katerim se radi poigravamo in se dražimo in od katerega navsezadnje živijo izdelovalci toboganskih vlakcev in vrtiljaških koles v zabaviščih.

Občutek, ki me je navdajal ob pogledu na "mojo prvo" gorilo v divjini, je bil torej vrtoglav. Bilo mi je, kakor da bi moral nekaj storiti, nekaj, kar se pričakuje od mene, pa nisem vedel, kaj je to, oziroma, kako naj to storim. Moj moderni um mi je dopovedoval: "Beži!", a sem lahko samo stal, drgetal in strmel. Tisti pravi trenutek za nekaj se je očitno razgubljal in drsel v nepremostljivo brezno med nami in gorilo, in nas puščal brezmočno odprtih ust. Gorila pa je bila medtem menda opazila, da vneto fotografiramo njeno govno, in je mirno odkolovratila v goščo.

Odpravili smo se za njo, vendar je bila ona v svojem elementu, mi pa ne. Pravzaprav še tega nismo vedeli, kje v svojem elementu je, in sčasoma smo odnehali in začeli znova bolj na splošno raziskovati okolico.

Gorila, ki smo jo videli, je bil velik srebrnohrbti samec. "Srebrnohrbti" pomeni samo to, da ima hrbet srebrnkast oziroma poraščen s sivimi dlakami. Samo hrbti samcev se obarvajo srebrnkasto in to se zgodi, ko samec dozori. Izročilo pravi, da se hrbet srebrno obarva edinole pri vodilnem samcu v skupini in da se to zgodi v vsega nekaj dneh ali celo urah, ko prevzema vodstvo, vendar je to očitni nesmisel. Ljudski in mičen nesmisel, a nesmisel. In ko smo že pri nesmislih, bi omenil še nekaj, kar smo odkrili nekaj dni kasneje, ko smo se pogovarjali s Conradom Avelingom, terenskim raziskovalcem v Gomi, ki se že dolga leta trudi ohranjati gorile na tem področju.

Povedali smo mu, kako čudno je na nas delovala pripoved Murare in Serundorija, ki da tebi nič meni nič hodita naokrog in podirata divje lovce, on pa se je naslonil nazaj na svojem stolu, pobrcal z nogami in se na ves glas zakrohotal.

"Neverjetno, kaj ta fanta tvezita turistom! Stavim, da sta vam rekla tudi, da sta nekdanja komandosa, kaj?

Malce zbegano smo priznali, da sta nam res. Conrad se je počil z dlanjo ob čelo in nejeverno odkimal z glavo.

"Edino, kar imata skupaj s komandosi," je rekel, "sta njuni uniformi. Kupila sta ju namreč od komandosov. Ti jih prodajajo, da si lahko kupijo hrano, saj komaj kdaj dobijo plačo. Vse skupaj je popoln larifari. Sam sem oni dan slišal še eno takšno. Neki turist je vprašal vodnika - in to je bilo v Ravindiju, kjer ni goril - turist je torej vprašal: "Kaj se zgodi, če gorila sreča leva?" In namesto da bi mu odgovoril: "Hja, to je pa trapasto vprašanje, saj levi in gorile živijo na povsem ločenih področjih in se nikdar ne srečajo," mu je vodnik, ki je očitno menil, da mu je dolžan kak bolj sočen odgovor, rekel: "A kaj se zgodi? To, da gorila leva pošteno zmlati, ga zavije v listje in veje, nato pa pomendra." Sam sem slišal za to, saj je turist pozneje prišel k meni in mi povedal, kako ga je povedano očaralo. Meni pa ni nič všeč, da si zmišljujejo takšne traparije. Rad bi jih prepričal, naj v primeru, ko ne vedo odgovora ali pa mislijo, da ta ni dovolj zanimiv, to naravnost povedo, ne pa, da si zmišljujejo takšne nesmisle."

Nekaj pa je bilo vendarle kakor pribito: to namreč, da sta naša vodnika, če odštejemo, da sta si to in ono izmišljevala in se izživljala v rambovskih sanjarijah, gozd resnično dobro poznala, pa gorile tudi. Pravzaprav sta sama (in Conrad Aveling je to navdušeno potrdil) "navadila" dve gorilji skupini na stike z ljudmi. Takšno "navajanje" je zelo dolg, zapleten in kočljiv posel, rečeno na kratko pa gre za to, da postopoma navezuješ stik s takšno skupino v divjini in jo vsak dan obiskuješ, če jo seveda najdeš, kar traja cele mesece ali celo leta, ter postopoma navajaš živali na človekovo navzočnost, tako da jih potlej lahko začnemo preučevati in da jih lahko obiskujejo celo turisti.

Kako dolgo traja takšno privajanje, je odvisno od vodilnega srebrnohrbtega samca. On je tisti, čigar zaupanje si moraš pridobiti. Pri družini, ki smo jo šli obiskat, je to trajalo cela tri leta. Conrad Aveling je prvih osem mesecev dela na svojem projektu preživel tako, da se je plazil naokrog po goščavi z njimi, pri tem pa jih niti enkrat ni zares videl, pa čeprav velikokrat ni bil dlje kakor sedem ali osem metrov od njih.

"Ena izmed težav navajanja v takšnem življenjskem okolju," je rekel, "je ta, da je tako gosto zaraščeno, da ne moreš videti drug drugega, in tako se dogaja, da se na lepem znajdeš vsega tri ali štiri korake pred gorilo, pa se tudi tedaj ne moreta videti. In oba skočiva iz kože. Gorila skoči iz svoje, jaz pa iz svoje. To je nadvse razburljivo. Adrenalin te kar zalije. Težava s skupino iz Bukavuja je bila ta, da srebrnohrbti ni hotel napasti. Jaz pa sem od njega hotel prav to, saj bi se v tem primeru izpostavil in bi se tako prepričal, da mu nočem nič žalega. Toda on tega ni hotel, ampak je samo kar naprej krožil. Ponavadi napadejo, in tedaj se pač soočiš z njim in imaš na voljo tisti trenutek, v katerem obema postane jasno, da ne ti ne on nočeta drug drugemu nič slabega, in samec se umakne."

"Ampak pri tem se ne razkoračiš izzivalno pred njim, temveč zavzameš pohlevno držo, kajne?" je vprašal Mark.

"Ne, ponavadi se ne postavim v podrejeno držo. Preveč sem prestrašen, da bi se premaknil."

Ko srebrnohrbti samec sprejme človeka, preostala skupina hitro sledi njegovemu zgledu, in, zanimivo, tudi druge skupine na tistem področju se potem hitreje navadijo na človekovo družbo. Težav ni tako rekoč nikdar, če le drug z drugim spoštljivo ravnata. Gorile znajo povsem jasno pokazati, kadar nočejo, da jih motimo. Neka gorilja skupina je imela nekoč nadvse naporno dopoldne, saj se je bila tik predtem spopadla z neko drugo skupino, zato ji je bilo vse prej kot do tega, da bi jo popoldne nadlegovali še ljudje. Ko je torej stezosledec pripeljal nekaj turistov in predolgo ostal med gorilami, ga je srebrnohrbti prijel za roko in mu nežno odgriznil zapestno uro.

Turizem te vrste je seveda dokaj sporen. Tudi sam sem si bil že dolga leta želel obiskati gorile, vendar me je od tega odvračala skrb, da turizem nasilno posega v življenjsko okolje goril in moti njihov način življenja. Poleg tega obstaja tveganje, da jih okužimo z boleznimi, za katere niso imune. Dobro je znano, da je znamenita in sijajna začetnica v prizadevanjih za ohranitev goril Dian Fossey večino življenja strastno nasprotovala turizmu in si je želela gorile obvarovati pred zunanjim svetom. Toda proti koncu življenja je vendarle, sicer nerada, spremenila mnenje, in zdaj prevladuje stališče, da je turizem, če je skrbno obvladovan in nadzorovan, pravzaprav še edino, kar lahko zagotovi gorilam preživetje. Žalostno, a neizogibno dejstvo je namreč, da je celo to vprašanje povezano z ekonomijo. Če ne bi bilo turistov, bi bilo le še vprašanje, kaj bi se zgodilo prej: ali bi ljudje zaradi krčenja gozdov povsem uničili življenjski prostor goril ali pa bi jih iztrebili divji lovci. Ali če smo cinični, gorile so zdaj za lokalne oblasti (in vlado) dragocenejše žive kakor mrtve.

Omejitve, ki se jih vsi strogo držijo, so tele. Vsako goriljo družino je mogoče obiskati le enkrat na dan, ponavadi za kako uro, in sicer v skupini največ šest ljudi, od katerih vsak za to plača sto ameriških dolarjev. Pri tem pa se morajo že vnaprej sprijazniti z možnostjo, da goril sploh ne bodo videli.

Mi smo imeli srečo; videli smo jih. Pa čeprav je bilo po prvem bežnem srečanju s srebrnohrbtim nekaj časa že videti, kakor da ne bomo videli nobene več. Počasi in previdno smo se pomikali skozi goščo, medtem ko sta Murara in Serundori kakor običajno redno pokašljevala in brundala. To sta počela zato, da so gorile vedele, da prihajamo in da jim nočemo nič žalega. Ti glasovi so posnetki glasov, ki jih izpuščajo gorile same. Kako uspešni so ti posnetki, očitno sploh ni pomembno. Goril z njimi že ne boš preslepil; gre samo za to, da jih s stalno enakimi glasovi pomiriš. Namesto tega bi lahko navsezadnje prepeval tudi državno himno.

Ko smo že skoraj obupali in se obrnili, smo obredli še en krog, in nenadoma se je gozd zazdel poln goril. Samo nekaj metrov nad nami je na drevesu poležavala samica in si krajšala čas s tem, da je z zobmi luščila lubje z veje. Opazila nas je, vendar se ni zmenila za nas. Dva mladiča sta lahkomiselno skakala po zelo tenkem drevescu kake štiri metre nad tlemi, v bližini pa je mlad samec lomastil skozi podrast in iskal hrano. Vsi očarani smo strmeli v mladiča in v čudovito divjo brezskrbnost, s katero sta se vihtela sem ter tja po srhljivo mršavem drevesu, ki sta si ga izbrala za svoje vragolije. Nismo se mogli načuditi, kako da ju to drevce lahko podpira - in prav smo imeli. Nenadoma je počilo, in treskoma sta zgrmela navzdol, osupla nad delovanjem zakona težnosti, ter se osramočeno in zbegano zgubila v podrasti.

Tako smo hodili naprej in srečevali eno gorilo za drugo, dokler nazadnje nismo naleteli še na enega srebrnohrbtega samca, ki je poležaval na boku pod grmom in se s svojo dolgo roko, ki jo je imel spodvito pod glavo, praskal po nasprotnem uhlju ter si ogledoval parček listov, ki pa nista počela nič posebno zanimivega. Nemudoma je bilo jasno, kaj počne. Klošaril je. Bilo je povsem očitno. Se pravi, skušnjava, da bi to jemali za očitno, je bila nepremagljiva.

Videti so kakor ljudje, gibljejo se kakor ljudje, reči držijo med prsti kakor ljudje, izrazi na njihovih obrazih in v njihovih očeh, tako zelo človeškim podobnih, so izrazi, ki jih nagonsko prepoznavamo kot človeške. Gledamo jih v obraze in si mislimo: "Saj vemo, kakšne so," a v resnici ne vemo. Oziroma si s tem, da podlegamo svojim lahkotnim in vsiljivim predpostavkam, zapiramo možnost, da bi dobili vsaj delček uvida v to, kakšne v resnici so.

Splazil sem se bliže srebrnohrbtemu, počasi in potihem, po vseh štirih, tako da sem bil nazadnje samo še kakega pol metra od njega. Brezskrbno se je ozrl vame, kakor da bi bil samo nekdo, ki je stopil v sobo, in se nato spet zatopil v svoje misli. Pomislil sem, da je žival verjetno približno tako velika kakor jaz - malone dva metra - vendar tudi približno dvakrat težja. Bile so je skoraj same mišice, s katerih se je na prednjem delu pobešala mehka sivočrna koža, poraščena s ščetinasto črno dlako.

Ko sem se spet premaknil, se je nekoliko odmaknil od mene, za vsega dvajset centimetrov, kakor da bi bil prisedel nekoliko preblizu k njemu na divan, in bi mi čemerno prepustil nekoliko več prostora. Nato se je ulegel na trebuh, si podložil brado s pestjo in se z drugo roko lenobno počohal po licu. Sedel sem kolikor mogoče tiho in mirno, čeprav sem se zavedal, da me ves čas neusmiljeno grizejo mravlje. Pogledal nas je, vse po vrsti, brezskrbno, nato pa mu je pozornost ušla k lastnim dlanem in si je začel s palcem trebiti umazanijo z enega izmed prstov. Imel sem vtis, da smo zanj zanimivi približno tako kot dolgočasen nedeljski popoldan pred televizorjem. Zazdehal je.

Tako presneto težko je presojati živali, ne da bi jim pripisoval človeške lastnosti! In ti vtisi te nenehno oblegajo prav zato, ker prinašajo toliko nemudnih spoznanj, pa najsi so še tako varljiva. Ampak brez tega se kratko malo ne da izraziti svojih občutkov.

Po krajšem premoru sem iz torbe previdno izvlekel svoj rožnati beležnik in si začel zapisovati zabeležke, iz katerih ta trenutek črpam. To ga je očitno nekoliko bolj zanimalo. Najbrž še nikdar ni bil videl rožnatega pisalnega papirja. Z očmi je sledil mojim prstom, ko so vijugali čez papir, in čez čas je stegnil roko in se dotaknil najprej papirja in nato še vršička mojega kemičnega svinčnika - pa ne zato, ker bi mi ga hotel vzeti ali ker bi me hotel zmotiti, ampak samo zato, da bi videl, kaj to je in kakšno je na otip. To me je nadvse ganilo, in nenadoma me je prijelo, da bi mu pokazal še fotoaparat.

Malce se je odmaknil in se dober meter od mene znova ulegel ter si kakor prej s pestjo podprl brado. Njegov zamišljeni izraz in način, kako so se mu ustnice pod pritiskom pesti zavihale navzgor, sta mi bila tako neznansko všeč. V nenadnih poševnih pogledih, s katerimi me je tu in tam ošinil, pa ne zato, ker bi napravil kak poseben gib, temveč očitno samo zato, ker ga je k temu napeljala kaka misel, se je zrcalila naravnost srhljiva razumnost.

Zavedel sem se, kako domišljavo je od nas, ko skušamo presojati njihovo inteligenco - kakor da bi bila naša kako obče veljavno merilo. Namesto tega sem si rajši skušal predstavljati, kako nas vidi, ampak to je bilo seveda malone nemogoče, saj so domneve, ki se jih nazadnje oprimeš, ko skušaš premostiti namišljeni prepad, seveda tvoje lastne - najbolj zavajajoče domneve pa so seveda prav tiste, ki se jih sploh ne zavedaš. Predstavljal sem si, da mi, medtem ko takole lagodno poležava v svojem svetu, mirno prenašajoč mojo navzočnost, nemara pošilja znake, na katere ne znam odgovoriti. In nato sem si ob njem zamislil samega sebe, ovešenega z vso navlako mojega razuma - z mojim goreteksovim anorakom, z mojim svinčnikom in beležnikom, z mojim nikonom F4, ki sam meri razdalje in ostri sliko, ter z mojo nezmožnostjo doumeti življenje, ki smo ga pustili za seboj v gozdu. In vendar smo nekje v genetski zgodovini, ki jo vsi nosimo s seboj v sleherni celici svojega telesa, globoko povezani s tem bitjem, ki nam je zdaj tako nedostopno kakor lanske sanje. Toda kakor lanske sanje je tudi ta povezanost, čeravno nevidna, vselej navzoča.

Ob tem sem pomislil na neki film, ki se ga le še medlo spominjam in v katerem se neki Newyorčan, sin vzhodnoevropskih priseljencev, odpravi poiskat vas, iz katere izvira njegov rod. Bogat je in uspešen in pričakuje, da ga bodo doma sprejeli malone kakor božanstvo.

Namesto tega pa ga ne ravno zavrnejo, tudi ne odslovijo, temveč sprejmejo na način, ki ga ne more razumeti. Njihova brezbrižnost do njega ga bega, dokler se mu ne posveti, da ta ravnodušnost še ne pomeni zavračanja, temveč zgolj spokojnost, v kateri je sicer dobrodošel, a le pod pogojem, da je ne bo skalil. Darovi, ki jih je prinesel s seboj iz civilizacije, mu v rokah sprhnijo v prah, ko se zave, da je vse, kar ima, samo senca tistega, kar je izgubil.

Spet sem se zazrl v goriline oči, modre in razumevajoče oči, in pomislil na poskuse, da bi naučili velike opice jezika. Našega jezika? Čemu? Veliko članov naše lastne vrste živi v gozdu in z njim ter ga pozna in razume. Ne poslušamo jih. Kdo pravi, da bi kaj bolj prisluhnili temu, kar bi nam imele povedati opice? Bi nam sploh lahko pripovedovale o svojem življenju v jeziku, ki ni bil rojen iz tega življenja? Nemara pa sploh niso one tiste, ki še niso razvile jezika, ampak smo le mi svojega zgubili.

Srebrnohrbti se je naposled očitno naveličal naše navzočnosti. Postavil se je na noge in počasi odkolovratil na drug konec svojega domovanja.

Med potjo nazaj h koči sem odkril, da imam v torbici za fotoaparat majhno pločevinko tunine, in ko smo se vrnili, smo jo pohlepno pogoltnili ter jo zalili s steklenico piva, s tem pa se je, ob dveh popoldne, veselje tega dne končalo, če odštejem poslušanje para nemških, se opravičujem, latvijskih študentov, ki sta nam razlagala, kako imenitna sta njuna žepna nožička.

Ob tem je Mark postal nekoliko razdražen, kar se je kazalo tako, da je pivsko steklenico močno vkleščil med dlani in zavzeto strmel vanjo. Kurt nas je vprašal, kaj nameravamo storiti zdaj, in odvrnili smo, da bomo poleteli v narodni park Garamba in skušali stakniti kakšnega severnega belega nosoroga. Kurt je pokimal in rekel, da se misli sam verjetno še to noč peš odpraviti v Ugando.

Markovi členki so se do belega oklenili pivske steklenice. Mark ima kakor večina zoologov tako in tako rajši živali kakor ljudi, a tokrat sem bil povsem na njegovi strani. Pomislil sem, da smo dan preživeli prevzeti od opazovanja gorskih goril in da nas je pri tem še posebej ganilo, kako človeške so bile videti, kar se nam je zazdela ena izmed njihovih najbolj mikavnih in zanimivih lastnosti. Tistih nekaj uric, ki smo jih malo zatem prebili v družbi pravih ljudi, pa nas je spravilo samo ob živce in nas navdalo z mešanimi občutki.

Tri dni kasneje sem se znašel na vrhu termitnjaka, strmeč skozi daljnogled v drug termitnjak.

Vedel sem, da je to, na čemer sem stal, termitnjak, razočaran pa sem bil nad dejstvom, da tisto, v kar sem strmel, ni bil severni beli nosorog, saj smo že celo uro v pripekajočem opoldanskem soncu neomajno pešačili proti njemu, sredi tega, kar je mogoče opisati edinole z besedo Afrika.

Za nameček nam je zmanjkalo vode. Kar nisem mogel verjeti, jaz, ki so me razvajali z H. Riderjem Haggardom, Noelom Cowardom in Eaglom, da bo prvo, kar bom počel, kakor hitro se bom znašel na zaresnih savanskih ravnicah Afrike, to, da bom v opoldanskem soncu zakorakal naravnost vanje in da mi bo zmanjkalo vode.

Priznati moram, čeprav nerad, saj so me razvajali s H. Riderjem Haggardom itd., da me je bilo malce strah. Smisel tega, da ti sredi savane ne zmanjka vode, je namreč v tem, da to reč resnično potrebuješ. Telo ti redno omenja, da jo potrebuješ, in sčasoma začne povzdigovati glas. Vrh tega smo bili kilometre daleč od koderkoli, in čeprav je med nami krožilo več teorij o tem, kje natanko smo pustili landrover, nobena od njih dotlej ni prenesla stroge preizkušnje.

Ne vem, kako zaskrbljena sta bila v teh trenutkih Mark in Chris, saj je bilo iz njiju - še zlasti iz Chrisa - težko spraviti karkoli povezanega. Chris je doma iz Edinburgha in je imeniten primerek ene izmed severnih ras: rdečelas in svetlopolt je, najsrečnejši pa takrat, kadar prenaša digitalni magnetofon in mikrofon, zmotana v nekaj, kar je še najbolj podobno velikemu mrtvemu zajcu, čez škotska šotišča in ga veter in dež bičata po stisnjenih zobeh. Skratka, ni rojen za savano. Zdaj je hodil v čedalje manjših krogih in žlobudral o čedalje bolj nesmiselnih rečeh, sijoč kakor semafor. Mark pa je postajal čedalje bolj rdeč in mrk.

Ženski, ki sta bili z nami, sta nas imeli za popolne dojenčke. To sta bili Kes Hillman-Smith, izvedenka za nosoroge, in Annette Lanjouw, izvedenka za šimpanze.

Kes Hillman-Smith je na termitnjaku prevzela moje opravilo in preiskala obzorje. Kes je sicer res ena izmed vodilnih svetovnih strokovnjakinj za severne bele nosoroge, ni pa tudi svetovna avtoriteta v zvezi z vprašanjem, kje v narodnem parku, ki je približno tako velik kot Škotska, se v kateremkoli trenutku zadržuje preostalih dvaindvajset belih nosorogov.

Mogoče imam napačne podatke. Očitno imam nasprotujoče si podatke o velikosti narodnega parka Garamba. Po neki oceni meri namreč samo 5.000 kvadratnih kilometrov, se pravi da je velik le toliko kot del Škotske, vsekakor pa je bil ta del dovolj velik, da se je dvaindvajset belih nosorogov lahko učinkovito skrilo vanj.

Kes je bila zastran termitnjaka že od vsega začetka močno v dvomih, kar se za svetovno strokovnjakinjo za nosoroge tudi spodobi, toda ker je bil v daljni meglici vročine edino, kar je bilo vsaj od daleč podobno nosorogu, in ker smo prišli že tako daleč, je predlagala, da lahko gremo navsezadnje tudi pogledat.

Kes je sijajna ženska. Kakor da bi bila pravkar izstopila iz platna, na katerem so vrteli nekoliko nespodoben avanturistični film: vitka je, čila, brhka, da ti jemlje dih, in je ponavadi oblečena v staro bojno opravo, ki ima nekaj gumbov odstreljenih. Sklenila je, da je skrajni čas, da se stvarno lotimo zemljevida, ki je bil dokaj groba ponazoritev dokaj grobe pokrajine. Enkrat za vselej je dognala, kje naj bi bil landrover, in to je dognala s tako neomajno odločnostjo, da bi si landrover komaj drznil biti kje drugje, in nazadnje, po kilometrih potikanja, je tudi zares bil tam, skrivaje se za grmom, s termovko čaja, zagozdeno za sedežem.

Ko smo si povrnili moči z vrčkom tiste vrste čaja, ob katerem puščava vzcveti in angelci zapojo, smo odklopotali in se odvalili nazaj v bazo, ki je bila majhno naselje kolib za obiskovalce na robu garambskega narodnega parka, od katerega ga je ločila manjša reka. Trenutno smo bili edini obiskovalci parka, ki je, kot sem že rekel, tako velik kot del Škotske. To je še kar presenetljivo, saj je park eden izmed najbogatejših v Afriki. Razprostira se na severovzhodu Zaira, na meji s Sudanom, ime pa si je sposodil po reki Garamba, ki vijuga skozenj od vzhoda proti zahodu. Pokrajina je mešanica savane, obrobnih gozdov in papirusovih močvirij, v njej pa je trenutno 53.000 bivolov, 5.000 slonov, 3.000 povodnih konj, 175 kongoških žiraf, 270 vrst ptic, dobrih 60 levov in nekaj orjaških kozobikov, to je velikih antilop s spiralno zavitimi rogovi. Da so v parku tudi orjaški kozobiki, vedo zato, ker smo mi enega videli. Zadnjega so namreč videli v petdesetih letih. To nas je močno razveselilo.

Park je po mojem tako pičlo obiskan deloma zaradi slaboumnih birokratskih mor, ki jih mora prenašati sleherni obiskovalec Zaira, pa tudi zato, ker je od najbližjega letališča v Bunii oddaljen tri dni vožnje čez drn in strn, tako da se zanj odločijo samo največji navdušenci.

Mi smo imeli srečo. V Bunio nas je prišel s cessno 185, s katero sicer preganjajo divje lovce, pobrat višji upravni svetovalec pri projektu obnove Garambe Charles Mackie. Pristajalna steza, na kateri smo pristali tik ob meji parka, je bila samo ravna travnata zaplata, tako da smo se temeljito naskakljali in pretresli, preden smo se končno ustavili. Tu je bilo vse drugače kot v hladnih meglicah ognjenikov Virunga - travnata ravan, kamorkoli je seglo oko, vroč, suh zrak, landrover, ki poskakuje po prašnih poteh čez savano, in sloni, ki se grmadijo v megleni dalji.

Tistega večera smo šli večerjat v hišo, v kateri stanuje Kes s svojim možem Fraserjem, upravnikom parka. Hišo sta si postavila kar sama, med grmičjem na bregu reke. To je podolgovata, nizka, vegasta stavba, polna knjig in večinoma odprta - kadar dežuje, spustita ponjavo, kjer ni oken. Dve leti, kolikor sta potrebovala, da sta si jo postavila, sta živela v majceni blatni kolibi z udomačenim mungom, ki je rad kopal po tleh in iskal črve, psom, dvema mačkama - in dojenčkom.

Ker je njuna hiša tako odprta, je ponavadi vsa polna živali. Tja, denimo, pogosto zahaja mlad povodni konj in žveči lončnice v njuni dnevni sobi. Velikokrat prenoči kar v spalnici, z glavo naslonjen na zibelko njunega (drugega) otroka. Na vrtu so kače in sloni, podgane, ki jima pojedo vse milo, in termiti, ki jima počasi spodjedajo podporne hišne kole.

Edine živali, ki jima res delajo sive lase, pa so krokodili, ki živijo v reki na koncu vrta. Eden je požrl njunega psa.

"To naju malce skrbi," nam je povedala Kes. "Ampak ne preostane nam drugega, kot da si življenje v teh okoliščinah narediva kolikor mogoče udobno. Če bi živeli v mestu, naju ne bi nič manj skrbelo, da nama bo otroka povozil avtobus ali da ju bo kdo ugrabil, kakor naju skrbi, da ju bo požrl krokodil."

Po večerji sta nam rekla, da bi nam precej pomagalo - če bi že res za vsako ceno radi obdržali nekaj upanja v peklu in videli nosoroga - ko bi odkrili, kjer pravzaprav so. Predlagala sta, da poprosimo Charlesa, naj nas odpelje s cessno, naslednji dan pa bi se morda spet odpravili z landroverjem in jim poskusili kolikor mogoče blizu. Po svojem zdelanem poljskem radiu sta poklicala Charlesa in se dogovorila za vse potrebno.

Charles pilotira svoje letalce natanko tako, kot moja mama vozi svoj avto po podeželskih poteh Dorseta. Če ne bi vedeli, da to zmagoslavno počne že mnoga leta, sleherni dan svojega življenja, bi se skrili pod sedež in šklepetali z zobmi od strahu, namesto da bi se samo srepo smehljali in si brundali "Abide With Me".

Charles je suhljat in malce napet možakar, pa tudi precej plah. Včasih imate občutek, da ste menda storili nekaj, kar ga je silno užalilo, potem pa vam postane jasno, da je nenadoma umolknil samo zato, ker se ne more domisliti, kaj bi še rekel, in se je vdal v usodo. V letalu pa je videti toliko reči, da je nadvse zgovoren - in da se ga seveda zelo težko sliši.

Tako je moral kar trikrat povedati, preden sem končno verjel, da ne sanjam - rekel je, da bi rad samo preštel jajca v gnezdu sedlasokljune štorklje na vrhu drevesa, ki smo se mu naglo bližali.

Ostro nagnjen je poletel nad drevo in potem menda potegnil za ročno zavoro, da se je lahko sklonil čez okno in prešteval jajca. Pilotska kabina je odmevala od "Abide With Me", medtem ko je letalo nosilo postrani nekam proti tlom. Očitno se je dvakrat uštel, preden je bil zadovoljen z obračunom, nato pa je potegnil glavo nazaj skoz okno, se ozrl in nas vprašal, ali smo v redu, se obrnil nazaj, ponovno pričvrstil okno in naposled, tik preden nas je pobrala bridka smrt, usmeril letalo nazaj kvišku.

Iz zraka je bila savana podobna nojevi koži, napeti čez pokrajino. Preleteli smo manjšo gručo slonov, ki so kimajoč hlačali čez ravnice. Charles nam je čez ramo zavpil, da v narodnem parku Garamba delajo na projektu za urjenje slonov in so dosegli že prvi pomemben uspeh na tem področju, odkar se je s tem ukvarjal Hanibal. Afriški sloni so pametni, a jih je silno težko kaj naučiti, tako da so v starih filmih o Tarzanu uporabljali indijske slone, ki so jim pritrdili večje uhlje. Namen tega urjenja je uporaba slonov na protikrivolovskih patruljah, pa tudi za turistične safarije. Dohodek od turizma je torej, kot se je še enkrat pokazalo, edini zanesljiv način za ohranitev ogroženih živalskih vrst na tem področju.

Tako smo letali naokoli v čedalje večjih krogih in napenjali oči, ali je kje kaj nosorogom podobnega. Odtod bi jih bilo seveda precej lažje razločiti kot s termitnjakov, če že ne zaradi drugega, zaradi hitrosti, s katero se gibljejo.

Na lepem smo enega zagledali.

In nato, ko smo preleteli nekakšno pregrado drevja, še enega.

Pravzaprav sta bila še dva: mati in hči, ki sta jo čisto blizu nas, kakor hloda na štirih nogah, naglo pobirali čez ravnico. Celo s kakih sto metrov višine je pogled na to zajetno težo v gibanju osupljiv. Ko smo preleteli smer, ki sta se je držali mati in hči, in zakrožili nad njima, pri čemer smo se spustili nižje, sem imel vtis, kakor da sodelujemo pri problemu fizike treh teles, poplesavajoč okoli gravitacijske sile nosorogov.

Še enkrat smo ju preleteli, počasneje in še nižje, vseskozi sledeč njuni poti, in se jima pri tem kolikor mogoče približali. Tokrat sem imel občutek, da sodelujemo v vojaških manevrih, s katerimi iz zraka krijemo nekakšno orjaško konjenico, ki drvi čez ravnico.

Charlesa smo vprašali, tuleč na ves glas, da bi prevpili hrup v kabini, ali nosorogov nič ne vznemirjamo, ko letimo tako nizko nad njima.

"Še pol toliko ne, kot se sami," je odvrnil. "Ne, sploh ju ne moti. Nosorog se ničesar kaj prida ne boji in ga zanima samo to, kako stvari dišijo. Precej pogosto letimo nizko nad njimi, da bi si jih čim bolje ogledali, jih prepoznali, videli, kaj počno, preverimo, ali so zdravi in tako naprej. Vse jih kar dobro poznamo, in vedeli bi, če jih kaj vznemirja."

Spet me je pretreslo nekaj, kar je na teh potovanjih postajalo že pravilo, da namreč vtis, ki ga dobimo o kaki živali v živalskem vrtu, ni nikakršna priprava na vtis, ki ga o njej dobimo v divjini - kjer se mogočne zveri gibljejo skozi na videz brezmejen prostor, v katerem so popolne gospodarice svojega sveta.

Ali skorajda gospodarice. Naslednji nosorog, ki smo ga zasledili, kak poldrugi kilometer naprej, se je ukvarjal s tem, da se je otepal hijene. Ta je bojevito krožila okoli njega, medtem ko je on čez svoja spuščena rogova kratkovidno srepel vanjo. Nosorogov vid ni posebej oster, in če bi si rad kaj ogledal, ponavadi tisto najprej pogleda z enim, in nato še z drugim očesom - oči ima namreč vsako na svoji strani lobanje in ne more gledati naravnost predse. Ko smo žival preleteli, je Charles pripomnil, da je imel ta nosorog že poprej težave s hijenami: pol repa mu je namreč manjkalo.

Tedaj se je moj želodec dokončno uprl nadaljnjemu poletu, in odpravili smo se nazaj. Namen poleta je bil tako in tako predvsem odkriti, kje se nosorogi zadržujejo, in izmed dvaindvajsetih, kolikor jih živi v divjini, smo jih videli že osem. Naslednjega dne smo se nameravali mednje odpraviti še z landroverjem in se jim skušati približati po tleh.

Ena izmed reči, ki se zdi ljudem, ki ne vedo ničesar o belih nosorogih, nadvse zanimiva, je njihova barva.

Ta namreč ni bela.

Tudi približno ne. Ampak prej lepa temno siva. Se pravi, niti ne nekakšna bledo siva, ki bi jo lahko imeli za umazano belo, temveč kratko malo običajna temno siva. Ljudem se zato zdi, da so zoologi bodisi sprevrženi ali pa barvno slepi, vendar ne gre za to; gre le za to, da so nepismeni. "Bela" je namreč napačen prevod afrikanarske besede "weit", kar pomeni "širok" in se nanaša na usta te živali, ki so širša kot pri črnem nosorogu. Po nekem srečnem naključju je beli nosorog res malce svetlejše sive barve kakor črni. Če bi bil beli nosorog v resnici temnejši kakor črni, bi bili ljudje pač samo malce nejevoljni, kar pa bi bilo škoda, saj je v zvezi z belim nosorogom veliko primernejših reči, ki te lahko spravijo v slabo voljo, kot je njegova barva, recimo to, kar se dogaja z njihovimi rogovi.

Močno razširjen je mit o tem, za kaj ljudje rabijo nosorogove rogove - pravzaprav sta mita dva. Prvi je, da je spodnji nosorogov rog afrodiziak. To pa je, kar lahko mirno trdim, natanko tisto, kar se zdi: vraža. Zadeva nima nič skupnega z medicinskimi dejstvi, najbrž pa precej z dejstvom, da je nosorogov rog velika, navzgor štrleča in trda reč.

Drugi mit pa je, da sploh kdo verjame prvemu mitu.

Po vsej verjetnosti gre za izmišljotino časnikarjev, ali pa vsaj za nesporazum. Izvor te vraže postane jasen, kakor hitro pomisliš na množico reči, ki jih imajo Kitajci, denimo, za afrodiziake, med katere spadajo opičji možgani, vrabčji jezik, človeška placenta, penis belega konja, zajčja dlaka iz starih čopičev in posušena spolovila tigrovega samca, ki se mora šest mesecev namakati v steklenici evropskega konjaka. Velika, navzgor štrleča in trda reč, kakršna je nosorogov rog, se zdi naravna dopolnitev takšnega seznama, čeprav je nemara v tej zvezi malce težje razumeti, zakaj se zdi mletje te reči tako dobra zamisel. Dejstvo je, da ni nobenega oprijemljivega dokaza, da imajo Kitajci nosorogov rog za afrodiziak. Temu verjamejo samo tisti, ki so nekje prebrali, da tako mislijo neki drugi ljudje, in so pripravljeni in voljni verjeti vsemu, kar slišijo in jim lepo zveni.

Z nosorogovim rogom nikjer ne trgujejo s tem namenom. (Tudi to, tako kot večina reči, ne drži več. Zdaj vemo, da ga v severni Indiji uporablja par ljudi, a to počnejo samo zato, da gnjavijo.)

Nekakšne rogove uporabljajo v tradicionalni medicini Daljnega vzhoda, toda poglavitni vzrok za trgovino z nosorogovimi rogovi je precej bolj nesmiseln: moda. Držaji bodal, narejeni iz nosorogovih rogov, so strašno moderen kos moškega okrasja v Jemenu. Se pravi bižuterije.

Poglejmo si učinke te mode.

Severni beli nosorogi so bili v zahodnem svetu neznani vse do njihovega odkritja leta 1903. V tistih časih jih je bilo vse polno, in sicer v petih deželah: v Čadu, Srednjeafriški republiki, Sudanu, Ugandi in Zairu. Z odkritjem je bila njihova usoda zapečatena, kajti severni beli nosorog ima to smolo, da ima dvoje rogov — zaradi česar je dvakrat bolj privlačen za divje lovce. Prednji, daljši, je povprečno dolg dobrega pol metra; svetovni rekorder je imel rog dolg skoraj dva metra, njegova tržna vrednost pa je bila na žalost okoli 5.000 dolarjev.

Do leta 1980 so divji lovci pobili tako rekoč vse nosoroge; ostalo jih je le še tisoč. Še vedno pa se nihče ni resneje zganil, da bi jih zaščitil, in pet let pozneje je njihovo število upadlo na vsega trinajst primerkov, ki so vsi živeli v narodnem parku Garamba. Žival je bila tako tik pred izumrtjem.

Do leta 1984 je bilo 5.000 kvadratnih kilometrov Garambe pod nadzorom maloštevilnega osebja. To osebje je bilo neizobraženo, pogosto neplačevano in ni imelo ne vozil ne primerne opreme. Če je kak divji lovec hotel ubiti nosoroga, mu ni bilo treba drugega, kot da se je prikazal. Celo tamkaj živeči Zairci so občasno pobijali nosoroge in si iz drobcev njihovih rogov delali prstane, ki naj bi jih varovali pred strupom in hudobnimi ljudmi. Večino rogovja pa so jemali težko oboroženi sudanski divji lovci. Odnašali so ga v Sudan, od tam pa se je roba zgubila v nezakoniti mednarodni trgovini.

Položaj v Garambi se je bistveno izboljšal s projektom za rešitev nosorogov, ki so ga začeli izvajati leta 1984. Zdaj tamkajšnje osebje šteje 246 izurjenih članov, ki imajo enajst vozil, lahko letalo, po vsem parku stalna opazovališča in patrulje, ki so stalno v gibanju in druga z drugo povezane z radiom. Dva nosoroga, ki so ju divji lovci uplenili maja 1984, nemudoma po začetku tega projekta, sta bila tudi zadnja, ki so ju ubili v parku. Divjega lovca so ujeli in zaprli, vendar so mu kasneje pustili, da je pobegnil. Zdaj se je odnos že tako spremenil, da bi najbrž le stežka znova ušel. Druge živalske vrste divji lovci še vedno lovijo, toda temeljito varovanje v zadnjih petih letih je vendarle obrodilo sadove. Medtem se je rodilo tudi nekaj novih nosorogov, tako da jih je zdaj nekoliko več, se pravi že omenjenih dvaindvajset. Dvaindvajset.

Pri vsem skupaj je zanimivo tole: končna vrednost nosorogovega roga, potem ko ga prepeljejo iz Afrike in ga predelajo v kak neokusen kos bižuterije za kakega bogataškega mladega Jemenita, da se lahko šopiri z njim in nanj lovi dekleta, je na tisoče dolarjev. Divji lovec pa, se pravi človek, ki vdre v park in tvega glavo, da ustreli nosoroga, za katerega zaščito gre toliko časa, prizadevanj in denarja, pa dobi deset, dvanajst ali petnajst dolarjev za rog. Se pravi, da je razlika med življenjem in smrtjo za eno izmed najredkejših in najmogočnejših živali na svetu piškavih dvanajst dolarjev.

Vprašamo se torej lahko - pravzaprav sem tudi zares vprašal - zakaj ne bi divjim lovcem plačali več, zato da ne bi ubijali živali. Odgovor je seveda nadvse preprost. Če bi nekdo divjemu lovcu ponudil, denimo, petindvajset dolarjev, da ne bi ubil živali, nato pa bi mu kdo drug ponudil še dvanajst dolarjev, naj jo ubije, bi lovec kaj hitro izračunal, da zdaj lahko zasluži z isto živaljo sedemintrideset dolarjev. Dokler bodo ljudje za rogove plačevali denarje, kakršne jih plačujejo, se bo vselej našel nekdo, ki bo na ta račun zaslužil. Zatorej se pravo vprašanje glasi takole. Kako prepričati mladega Jemenita, da bodalo iz nosorogovega roga ni simbol možatosti, temveč znamenje dejstva, da je takšnega simbola sam potreben.

Pred nedavnim so severne bele nosoroge dvakrat, čeravno nepotrjeno, zasledili v Južnem narodnem parku v Sudanu. Toda zaradi tamkajšnjega trenutnega političnega položaja je zanje mogoče bore malo storiti, tako da so edine živali, ki imajo možnost preživeti, tiste v parku Garamba. Njihova usoda je še vedno negotova, a žarek upanja je vendarle: izkušnja z južnim belim nosorogom.

Severni beli nosorogi in južni beli nosorogi spadajo v isto vrsto, vendar že tako dolgo živijo ločeno, da so razvili celo vrsto ekoloških in vedenjskih razlik. In kar je še pomembnejše, genetske razlike med njimi so tolikšne, da jih imajo znanstveniki za posebni podzvrsti in zato menijo, da živijo vsaksebi vsaj že dva milijona let. Danes jih za stalno ločuje na tisoče kilometrov afriškega deževnega gozda, drugih gozdov in savan.

Brez izkušenj je tidve živali malone nemogoče ločiti med sabo - čeprav severni nosorog ponavadi glavo drži višje kot njegov južni bratranec, pa tudi njuni telesi sta nekoliko drugače raščeni.

Ko so ga odkrili, je bil severni beli nosorog precej bolj razširjen kot južni. Južnega so odkrili skoraj stoletje prej, vendar so ga leta 1882 imeli že za izumrlega. Potem, ob prelomu stoletij, so v Umfoloziju v Zululandu odkrili majhno skupino enajstih živali. Tedaj so napeli vse moči, da bi jih rešili pred izumrtjem, in do srede šestdesetih let je njihovo število naraslo na kakih petsto. To je bilo dovolj, da so lahko začeli seliti posamezne živali v druge parke in v rezervate v drugih državah. Zdaj je na jugu Afrike več kakor pet tisoč južnih nosorogov in trenutno niso več ogroženi.

Gre torej za to, da lahko zadnji trenutek rešimo tudi severnega belega nosoroga.

Ko je sonce začelo toniti za obzorje, smo se šli usest k tamkajšnjim povodnim konjem. V širokem rečnem zavoju je voda izdolbla počasen tolmun in v tem tolmunu je polegalo, godlo in rjulo kakih dvesto primerkov. Nasprotni breg je bil precej visok, tako da je bil tolmun nekakšen naraven amfiteater, v katerem so te živali lahko prepevale, in njihov glas je odzvanjal okrog nas neverjetno jasno. Mislim, skratka, da v vsej Afriki ni kraja, kjer bi lahko lepše slišali kruljenje povodnih konj. Svetloba je postajala čarobno topla, sence so se podaljšale, in gledal sem jih celo uro, ves prevzet. Povodni konji, ki so nam bili najbližje, so si nas ogledovali z nekakšno nerazumevajočo bojevitostjo, kakršne smo se navadili že na zairskih letališčih, večina pa jih je samo ležala, z glavo naslonjena na sosedovo zadnjico, in se na široko režala v nekakšnem telebanastem zadovoljstvu. Najbrž sem se podobno režal tudi sam.

Mark je rekel, da na svojih potovanjih po Afriki še nikoli ni videl česa podobnega. Garamba, je rekel, je edinstvena po svobodi, ki ti omogoča, da se približaš živalim in se odmakneš ljudem. To ima seveda tudi svojo slabo plat. Nedavno tega smo zvedeli, da je nekaj tednov kasneje nekdo sedel na istem mestu kot mi, pa ga je napadel in ubil lev.

Tisto noč, ko sem se odpravil spat, sem odkril nekaj nadvse zanimivega. Ko sem dan poprej prvič pregledal svojo kolibo, sem opazil, da je bila mreža proti komarjem zavezana v velikanski vozel. Rekel sem "opazil", in sicer v kar se da ohlapnem pomenu besede. Bila je torej povezana v vozel, in ko sem šel tiste noči spat, sem jo moral odvozlati, da bi jo razprostrl nad posteljo. Potlej se zanjo nisem več menil.

To noč pa sem odkril, da je vsepovsod zavozlana. Razlog je bil mučno preprost, in najrajši bi ga zatajil. Zavozlana je bila zato, da komarji ne bi mogli vanjo.

Zlezel sem torej na posteljo in počasi se mi je posvetilo, da je v notranjosti mreže malone ravno toliko komarjev kot zunaj nje. To, da sem spustil mrežo čezse, je bilo približno prav tako koristno kot tista veličastna pregraja, ki so jo Avstralci zgradili čez vso celino, da bi se obvarovali pred zajci, ki so bili že tako in tako na obeh straneh pregraje. Živčno sem posvetil z baklo v kupolo mreže. Bila je vsa črna od komarcev.

Skušal sem jih spoditi ven in se jih nekaj znebiti. Snel sem mrežo s stropa in jo na vso moč otresel. To pa jih je samo prebudilo in jim zdramilo zanimanje. Reč sem obrnil okoli, jo odnesel ven in jo strepal tako dolgo, dokler se mi ni zdelo, da sem se jih večine znebil, jo odnesel nazaj v sobo, jo spet obesil in zlezel v posteljo. Tako rekoč nemudoma zatem me je že vse živo pikalo kakor za stavo. Spet sem posvetil z baklo v kupolo. Še vedno je bila vsa črna od komarcev. Še enkrat sem snel mrežo, jo razgrnil po tleh in skušal golazen izpraskati z robom svojega prenosnega računalnika, iz katerega so izpadle baterije, zaradi česar tako in tako ni bil za nobeno drugo rabo. Nič ni pomagalo. Poskušal sem znova, tokrat z robom beležnice. Učinek je bil nekoliko večji, posledica pa ta, da sem nekaj naslednjih dni skušal pisati med ducati razmazanih komarčjih trupelc. Znova sem obesil mrežo in šel spat. Še vedno je bila polna komarjev in zdaj so bili vsi sijajno razpoloženi za pikanje. Besno so brenčali in piskali okrog mene. Prav.

Snel sem mrežo. Položil sem jo na tla in začel skakati po njej. Skakal sem tako po njej dobrih deset minut, dokler nisem bil prepričan, da je sleherni kvadratni centimeter vsaj šestkrat temeljito poskakan, potem pa skakal še malo. Nato sem našel neko knjigo in tleskal po njih še z njo. Potem sem še malo skakal po njih, jih še enkrat potleskal s knjigo, mrežo odnesel ven, jo temeljito strepal, jo nesel nazaj noter, jo obesil in zlezel podnjo v posteljo. Mreža je bila zdaj polna do kraja razkačenih komarjev. Bilo je že okrog štirih zjutraj, in ko me je Mark okrog šestih prišel zbudit, da bi šli gledat nosoroge, nisem bil več kaj prida razpoložen za oglede živali in sem to tudi povedal. Zasmejal se je na svoj vedri način in mi za zajtrk ponudil pol konzervirane klobase. Vzel sem jo, in vrček kave v prahu, in odšel dol do brega reke, ki je tekla kakih petdeset metrov proč. Stopil sem do gležnjev v hladno, mirno tekočo vodo, prisluhnil zgodnjejutranjim glasovom ptic in žuželk, zagrizel v klobaso in sčasoma me je poživila luč spoznanja, kako bedast sem videti.

Charles se je pripeljal z landroverjem skupaj z Annette Lanjouw; naložili smo nanj svojo kramo, ki smo jo potrebovali za tisti dan, in odrinili.

Ko smo se tako še enkrat šklepetajoč odcijazili v savano, globoko v predele, kjer smo prejšnjega dne z letala videli nosoroge, sem vprašal kar se da malobrižno in mimogrede, iz radovednosti tako rekoč, ali so nosorogi res nevarni.

Mark se je zarežal in odkimal. Rekel je, da bi morali imeti zares neverjetno smolo, da bi jo skupili od nosoroga. To se mi ni zdel ravno odgovor na vprašanje, vendar nisem hotel vrtati naprej. Spraševal sem zgolj iz rahle radovednosti.

Toda Mark je vseeno nadaljeval.

"Vse sorte slišiš, pa ni nič res," je rekel, "ali pa je močno prenapihnjeno, samo zato, da se sliši bolj dramatično. Res mi gre na živce, če ljudje čenčajo, kako nevarne da so živali, s katerimi so se srečali. Samo zato, da bi bili videti pogumni in neustrašni. To je tako kot ribiške zgodbe. Veliko prvih raziskovalcev je rado strašno pretiravalo. Podvojili ali početverili so dolžino kač, ki so jih videli. Popolnoma nenevarne anakonde so nenadoma postale dvajsetmetrske pošasti, ki prežijo v zasedi, da bi pokončale ljudi. Same traparije. Toda zaradi njih je anakonda za zmeraj prišla na slab glas."

"Ampak, ali so nosorogi povsem nenevarni?"

"Oh, bolj ali manj že. Če bi bil peš, bi se mogoče malce bal črnih nosorogov. Ti slovijo po tem, da te neizzvani napadejo, in ta sloves, mislim, so si večinoma res kar sami zaslužili. Nekoč me je v Keniji eden zalotil v trenutku nepazljivosti in hudo zdelal avto, ki sem si ga za tisti dan sposodil od prijatelja. In šele nekaj tednov ga je imel. Njegov prejšnji avto, ki sem si ga nekoč prej sposodil za čez konec tedna, pa je razsul bivol. Bilo mi je skrajno neprijetno. Ahoj, smo kaj našli?"

Charles je ustavil landrover in se skozi daljnogled zasrepel proti obzorju.

"Aha," je rekel. "Mislim, da je eden tamle. Kake tri kilometre odtod."

Pogledali smo vsak skozi svoj daljnogled, sledeč njegovim napotkom. Zgodnji jutranji zrak je bil še hladen in obzorja še ni zastirala vročinska meglica. Ko sem odkril, v katero gručo dreves pred travnatim hribom naj bi gledali, malce proti levi in malce bolj spredaj, sem se znašel iz oči v oči z nečim, kar je bilo sumljivo podobno termitnjaku, za kakršnega smo skoraj izpihali dušo, ko smo mu pred dvema dnevoma skušali slediti. Bil je povsem negiben.

"Pa je to res nosorog?" sem vprašal vljudno.

"Aha," je rekel Charles. "Enkrat ena. Avto bomo pustili tukaj. Imajo zelo oster sluh, in hrup džipa bi ga prepodil, če bi se peljali bližje. Gremo torej peš."

Pobrali smo fotoaparate in se odpravili.

"Tiho," je rekel Charles.

Hodili smo še tišje.

Težko je bilo hoditi potihem, saj smo gazili čez široko močvarasto kotanjo in so naši škornji in celo naša kolena prdeli in rigali v blatu. Mark nas je kratkočasil tako, da nam je šepetaje pripovedoval o zanimivih dejstvih.

"Ste vedeli," je rekel, "da je bilharzija druga najpogostejša bolezen na svetu, takoj za zobno gnilobo?"

"Ne. Kaj res?" sem se začudil.

"Silno zanimivo, res," je nadaljeval Mark. "To je bolezen, ki jo stakneš tako, da brodiš skozi okuženo vodo. V njej se razmožujejo majceni polži in ti so gostitelji majcenim parazitskim črvom, ki se ti prisesajo na kožo. Ko voda izhlapi, se zavrtajo vate in napadejo mehur in črevesje. Kadar jih stakneš, to dobro veš, saj se počutiš, kot da bi imel hud prehlad, in imaš drisko, pa tudi kri ščiješ."

"Sem mislil, da naj bi hodili molče," sem rekel.

Ko smo prišli na drugo stran kotanje, smo se zbrali pri nekih drevesih; Charles je preveril smer vetra in nam dal nekaj nadaljnjih napotkov.

"Vedeti bi morali nekaj o tem, kako nosorog vidi svoj svet, preden vdremo vanj," nam je zašepetal. "Ob vsej svoji velikosti, rogovih in vsem drugem je dokaj blaga in nenapadalna žival. Vidi zelo slabo in se na vid zanaša samo za silo. Če vidi, da se mu bliža petero živali, kakor smo mi, postane živčen in zbeži. Zato moramo hoditi čim bolj skupaj; tako bo mislil, da smo ena sama žival in se ne bo tako vznemirjal."

"Precej velika žival," sem ga dopolnil.

"Saj je vseeno. Velikih živali se ne boji, samo če jih je več, se ustraši. Hoditi moramo tudi tako, da mu veter ne bo prinesel našega vonja na nos. Njegov voh je namreč res izredno oster. Pravzaprav je njegov najpomembnejši čut. Vsa njegova slika sveta je sestavljena iz vonjav. V vonjavah "vidi". Njegovi nosni prehodi so večji kot njegovi možgani."

Odtod je bilo naposled mogoče razločiti žival s prostim očesom. Bili smo slab kilometer od njega. Stal je na odprtem in je bil na trenutke, ko je bil povsem negiben, videti kakor velika skalna čer. S svojo dolgo, proti tlom spuščeno glavo je včasih rahlo zanihal sem ter tja, njegova rogova pa sta se rahlo pozibavala gor in dol, medtem ko je mulil travo. To že ni bil termitnjak.

Šli smo še malo naprej, kar se da potihem, nenehno ustavljajoč se in prihuljeni, ter nenehno menjavali položaj, tako da veter ni pihal od nas k živali, vendar je tudi veter, ki mu je bilo za vse skupaj precej vseeno, nenehno menjaval položaj. Nazadnje nam je uspelo priti do neke druge manjše skupine dreves, kakih sto metrov od živali, ki je naše približevanje doslej očitno ni vznemirilo. Odtod nas je ločilo le nekaj gole zemlje. Počakali smo nekaj minut, da smo si jo natanko ogledali in pofotografirali. Če bi jo nadaljnje približevanje res preplašilo, bi bila to naša zadnja priložnost. Žival je bila obrnjena rahlo proč od nas in je še naprej mirno mulila travo. Veter se je končno le odločil v našo korist, in potihem in vsi na trnih smo se odpravili naprej.

Bilo je kakor tista igrica, ki se jo gremo kot otroci in pri kateri en otrok stoji obrnjen v steno, medtem ko se mu skušajo drugi priplaziti za hrbet in se ga dotakniti. Od časa do časa se sunkovito obrne, in tisti, ki ga zaloti pri premikanju, se mora vrniti čisto nazaj in začeti znova. Ponavadi ni v položaju, da bi tistega, ki mu njegov videz ni všeč, nabodel na metrski rog, sicer pa gre za precej podobne reči.

Žival je seveda rastlinojeda in se pase. Čim bliže smo ji bili in čim bolj pošastna se je zdela njena gora pred nami, tem bolj neskladna s tem je bila videti njena nežna dejavnost. Kot da bi gledali orjaški rovokopač, ki spokojno okopava plevel.

Ko smo bili samo še slabih petdeset metrov od njega, je na lepem nehal jesti in pogledal navzgor. Počasi se je obrnil, da bi si nas ogledal, in se sumničavo zazrl v nas, medtem ko smo se mi na vse kriplje trudili, da bi bili videti kar najmanjša in najbolj nenevarna žival. Opazoval nas je pozorno, a brez očitnejšega vznemirjenja, njegovi majhni črni očesci sta nas topo motrili z obeh strani roga. Ne moreš si kaj, da ne bi skušal slediti miselnemu procesu živali, in ne moreš si kaj, da pri tem ne bi obupal, kadar se znajdeš pred živaljo, kakršna je tritonski nosorog, ki ima nosne preduhe večje kakor možgane.

Svet vonjav je novodobnemu človeku tako rekoč nedostopen. Pa ne da ne bi imeli čutila za vonj - saj vohamo hrano in vino, občasno tudi kako cvetlico, zavohamo lahko tudi, če pušča plin, a na splošno je vse skupaj malce zabrisano, pogosto celo tako, da od vsega skupaj nimamo nič ali pa nas samo moti. Ko beremo, da je Napoleon ob neki priložnosti napisal Jožefini: "Ne umivaj se - domov prihajam," se samo čudimo ali pa se nam njegovo vedenje zazdi malone sprevrženo. Tako smo navajeni imeti vid, ki mu sluh tesno sledi, za poglavitno čutilo, da si težko predočimo (že sama ta beseda je dovolj pomenljiva) svet, ki sloni predvsem na zaznavanju vonjev. To ni svet, ki bi ga lahko naši miselni procesorji obdelali - oziroma ga niso več navajeni obdelovati. Za veliko večino živali pa je voh poglavitno čutilo. Pove jim, kaj je užitno in kaj ne (mi se ravnamo po tem, kaj piše na zavojčku in kaj nam pove odtisnjeni datum). Vodi jih k hrani, ki ni v vidnem polju (mi že vemo, kje so trgovine). Pove jim o navzočnosti in razpoloženju drugih živali (mi za to uporabljamo jezik). Pove jim tudi, katere druge živali so bile v bližini in kaj so počele zadnji dan ali dva (mi tega pač ne vemo za druge ljudi, razen če nam niso pustili sporočilca). Nosorogi označijo svoje gibanje in svoje ozemlje drugim živalim tako, da mendrajo po svojih iztrebkih in nato puščajo tako odišavljene sledove povsod, kjer hodijo. Takih sporočil si mi od drugih ne bi želeli.

Kadar zavohamo kaj nepričakovanega, če vonja ne moremo nemudoma prepoznati in nas ne moti posebno, se kratko malo ne menimo zanj, in takšen je bil najbrž tudi nosorogov odziv na to, da nas je videl. Zdelo se je, da se ne trudi sprejeti takšne ali drugačne odločitve zastran nas, ampak je kar lepo pozabil, da se mora glede česa odločiti. Trava je bila za njegove čute nekaj neskončno zanimivejšega in bogatejšega, in žival se je vrnila k paši.

Splazili smo se še malce bližje. Nazadnje smo bili samo še kakih dvajset korakov od njega, in Charles nam je pomignil, naj obstanemo. Dovolj blizu smo bili. Čisto dovolj. Osupljivo blizu pravzaprav.

Žival je v plečih merila skoraj dva metra v višino, nato pa se ji je hrbet počasi spuščal proti zadku in zadnjim nogam, ki so bile čokate in mišičaste. Orjaškost slehernega dela telesa je plenila um s srhljivo privlačnostjo. Ko je nosorog premaknil nogo, čisto narahlo, so se mu mišice pod težko kožo zganile z lahkotnostjo, s kakršno parkirajo volkswagni.

Škljocanje naših fotoaparatov ga je očitno zmotilo, in znova je pogledal navzgor, vendar ne proti nam. Videti je bilo, da mu ni povsem jasno, kaj naj si o vsem skupaj misli, in čez čas se je spet vrnil k paši.

Lahen vetrič, ki je pihal proti nam, je spremenil smer in premaknili smo se tudi mi, in sicer tako, da smo prišli živali bolj pred nos. To početje se je zdelo nam, ki nam vlada vid, nenavadno, toda dokler nas nosorog ni mogel zavohati, si je lahko o naši podobi mislil, kar je hotel. Nato se je še sam obrnil malce bolj proti nam, tako da smo se nenadoma znašli povsem iz oči v oči z orjakom. Zdaj je menda žvečil nekoliko bolj zamišljeno, toda več pozornosti nam ni namenjal. Kake tri ali štiri minute smo ga tiho gledali; zdaj ga celo škljocanje naših fotoaparatov ni več motilo. Po nekaj minutah smo postali malce bolj neskrbni glede hrupa in se začeli pogovarjati o njegovem vedenju, in tedaj je postal nekoliko bolj nemiren in živčen. Nehal je muliti travo, dvignil glavo in nas kako minuto nepremično motril, še vedno ne vedoč, kaj naj stori.

Znova si zamišljam sebe, ko sedim popoldan tule v svoji delovni sobi in pišem tole, polagoma zavedajoč se, da je tisti rahli vonj, ki sem ga zaznal malo prej, še vedno tu, in se začenjam spraševati, ali naj začnem iskati kake druge opore, ki bi mi pomagale ugotoviti, kaj bi to lahko bilo. Začel bi iskati, se pravi pogledal bi za nečim, kar bi lahko videl: steklenico nečesa, kar se je razlilo, ali kako električno napravo, ki se je pregrela. Vonj me torej samo opozarja, naj se razgledam okrog sebe in poiščem njegov vzrok.

Za nosoroga pa je bil pogled na nas samo znak, da se je v njegovi bližini znašlo nekaj, kar naj si ovoha, in začel je skrbneje ovohavati zrak ter se v počasnem in skrbnem loku pomikati naokrog. Tedajci se je veter znova obrnil in nas povsem izdal. Nosorog se je zdrznil v pozoru, se obrnil in oddirjal proč čez ravnico kakor gibek mlad tank.

Videli smo torej svoje severne bele nosoroge, in čas je bil, da se vrnemo domov.

Naslednjega dne nas je Charles odpeljal z letalom čez savano na letališče v Bunijo, od koder naj bi se še z enim misijonskim poletom vrnili v Nairobi. Letalo nas je že čakalo in predstavnik letalske družbe nam je zagotovil, v posmeh vsem našim preteklim izkušnjam, da ne bo nobenih težav in da se lahko vkrcamo naravnost na letalo. Nekaj minut kasneje pa so nam že sporočili, da moramo nemudoma v imigracijsko pisarno. Tam so nam rekli, da moramo s seboj prinesti svoje torbe. Prinesli smo jih. Fotografsko opremo, ki je bila videti nadvse dragocena.

Nato se je pred nami znašel zajeten zairski uradnik v elegantni modri obleki, ki smo ga bili opazili že prej, ko je postajal naokoli in nas opazoval, medtem ko smo jemali prtljago iz Charlesovega letala. Že tedaj sem imel občutek, da z nami dela nekakšne načrte.

Dolgo si je ogledoval naše potne liste, in šele nato dal vedeti, da je opazil našo navzočnost. Nazadnje nas je pogledal in čez obraz se mu je počasi razlezel širok nasmešek.

"V državo ste prišli," je rekel, "v Bukavuju?"

To je pravzaprav povedal v francoščini, zato smo se namenoma delali bolj neumne, kot smo bili, saj so nas to naučile izkušnje. Nazadnje smo priznali, da smo, če prav razumemo vprašanje, semkaj res prišli v Bukavuju.

"Potem," je rekel mirno in zmagoslavno, "morate iz Bukavuja tudi oditi."

In z nobenim gibom ni pokazal, da nam misli potne liste vrniti.

S praznim pogledom smo se zastrmeli vanj.

Pojasnil nam je čisto počasi. Turisti, je rekel, morajo zapustiti državo z istega letališča, na katero so prileteli. In se nasmehnil.

Zdaj nam sploh ni bilo več jasno, kaj bi nam rad dopovedal. In to je bilo tudi skorajda res. Česa tako bedastega namreč še nismo slišali. Še vedno se je oklepal naših potnih listov. Zraven njega je sedelo mlado dekle in zatopljeno prepisovalo bogate podatke s potnih listov drugih obiskovalcev, podatke, ki jim skoraj zagotovo ni bilo namenjeno, da bodo še kdaj ugledali luč sveta.

Stali smo in se prerekali, medtem ko je naše letalo čepelo na vzletišču in se pripravljalo, da vzleti proti Nairobiju, toda uradnik je še kar sedel in držal v rokah naše potne liste. Vedeli smo, da je vse skupaj nesmisel. In on je vedel, da vemo, da je nesmisel. To je bil očitno del užitka. Znova se nam je nasmehnil, počasi in zadovoljno skomignil proti nam in si lenobno odfrcnil kosmič z rokava svoje elegantne modre obleke, k ceni katere je očitno pričakoval znaten prispevek.

S stene nad njim je iz zdelanega okvirja nekam pred nas resnobno strmel predsednik Mobutu, ves sijajen v svojem leopardjem klobučku.

SRČNO BITJE V NOČI

Če bi vzeli v roke Norveško, jo malce razdrobili, stresli z nje vse lose in severne jelene, jo zalučali petnajst tisoč kilometrov proč in jo napolnili s pticami, bi samo tratili čas, kajti vse kaže, da je to nekdo že storil.

Fiordland, prostran gorski svet, ki zavzema jugovzhodni konec Južnega otoka na Novi Zelandiji, je eden izmed najčudovitejših kosov kopnega na božji zemlji, in človeka, ki stoji na vrhu pečine in si vse to ogleduje, prime, da bi kratko malo zaploskal.

Pokrajina je veličastna. Dih jemajoča. Tako neverjetno nagubana, skrivenčena in razbrazdana je, da ti možgani zadrhtijo in zabučijo v lobanji, ko skušajo doumeti, v kaj sploh zrejo. Gore in oblaki pomešani sedijo drug na drugem, orjaške reke ledu si milimeter za milimetrom utirajo pot skozi gorske globeli, slapovi hrumijo v ozke zelene doline spodaj in vse skupaj tako bleščeče sije v jasni novozelanski svetlobi, da se prizor očem, ki so vajene motnega zraka večine zahodnega sveta, zdi preveč živ, da bi bil resničen.

Ko je leta 1773 to videl kapitan Cook, je zapisal, da "so v notranjosti dežele gorski vrhovi tako nagneteni skupaj, da komaj ostaja kaj prostora za doline med njimi". Ledeniki so v milijonih let izdolbli velike razvejane doline in mnoge med njimi je zalilo morje, ki sega daleč v notranjost. Pečine se ponekod spuščajo na stotine metrov globoko proti vodi in se nato pogrezajo še na stotine metrov naprej v globino. Pokrajina je videti, kakor da je še vedno v delu. Čeprav jo veter in dež nenehno bičata, je še zmeraj vsa ostra in nazobčana v svoji neizmernosti.

Veliko te pokrajine še vedno ni bilo raziskane po kopnem. Edine ceste, ki vodijo v fiordlandski narodni park, se hitro zgubijo ob vznožju hribov in le malo turistov kdaj raziskuje te divje predele. Kakšen pohodnik zaide malce dlje v notranjost, komaj kakšen izmed bolj izkušenih izletnikov pa skuša prodreti v osrčje. Ob pogledu na vse tiste nazobčane gmote in nemogoče globoke globeli se ti že sama misel, da bi se skušal peš odpraviti tja čez, zazdi za lase privlečena, in večina resnejših raziskav poteka iz manjših gorskih žepov, ki jih dosežeš s helikopterjem. Tako smo tja prišli tudi mi.

Bill Black je menda eden izmed najbolj izkušenih helikopterskih pilotov na svetu, in to tudi mora biti. Sedi kakor kak star crkljiv čemernež, zgrbljen nad tisto svojo krmilno palico ter počasi in nenehno žveči svojo gumo, medtem ko vodi helikopter naravnost v prepadne pečine, da bi videl, ali boš zavreščal. In ko že vse kaže, da se bo helikopter raztreščil ob skalno steno, ga zgrabi nenaden zračni tok, ga silovito sune navzgor in zavihti čez greben, ki se nato spet prepadno prevesi na drugo stran, da obvisimo v praznini. Dolina se vrtoglavo opoteče nekam v globino pod nami, pademo nekaj metrov, zavijemo in se takoj zatem znajdemo pred naslednjo globeljo, kakor da bi nas velikan na velikanski gumeni vrvi zibal sem ter tja.

Helikopter pobesi nos proti tlom in odbobni zdolž stene globeli. Preplašimo par ptic, ki odplahutajo v zrak pred nami, odločno zamahujoč s krili. Mark nemudoma seže pod sedež po svoj daljnogled.

"Kiji!" reče. Pokimam, a komaj opazno. Moja glava se mora že tako in tako nenehno prilagajati nenadnim premikom.

"To so gorske papige," se dopolni Mark. "Zelo inteligentne ptice z dolgimi zakrivljenimi kljuni. Z njimi lahko odtrgajo avtomobilske brisalce, in to tudi res velikokrat naredijo."

Vselej ostajam brez besed ob hitrosti, s katero Mark prepoznava ptice, ki jih še nikdar poprej ni bil videl, pa čeprav so samo pikice v daljavi.

"Zamah kril je značilen zanje," pojasnjuje. "Še laže pa bi jih bilo prepoznati, če ne bi bili v helikopterju in sredi vsega tega hrupa. To je namreč ena izmed tistih ptic, ki se sama pomaga prepoznati, saj med letom kliče svoje ime. Ki! Ki! Ki! Med opazovalci ptic so zato nadvse priljubljene. Sijajno bi bilo, ko bi se česa takšnega naučila tudi Pallasova kobilčja penica. Potlej bi jo bilo precej laže prepoznati." S pogledom jim sledi še nekaj trenutkov, dokler ne zavijejo okrog zaobljene štrline in se zgubijo za njo. Nato odloži daljnogled. Nismo prišli zaradi njih sem.

"Zanimive ptice, čeprav imajo nekaj čudnih navad. Strašno občutljive so na obliko svojih gnezd. Našli so neko njihovo gnezdo, ki so ga začele graditi leta 1958. Leta 1965 so ga še vedno urejale in mu dodajale to in ono, vselile pa se vanj niso. Glede tega so malce podobne tebi."

Približamo se ožjemu koncu globeli in se za kratek čas pomudimo pred slapom, ki pada v rečno strugo več sto metrov pod nami. Zastrmimo se vanj iz svoje lebdeče steklene kupole in na lepem se počutim kakor obiskovalec z drugega planeta, ki se spušča z neba, da bi preučil podrobnosti tujega sveta. Poleg tega mi je tudi slabo, vendar sklenem ta podatek zadržati zase.

Bill z rahlim skomigom dvigne helikopter iz globeli, in spet se znajdemo sredi nebesne širjave. Neznanskost skalnih gmot in prostora, ki se tako lahkotno suče okrog nas, nenehno zaposluje prostorske procesorje v možganih. In potem, ko že misliš, da si užil vsa čuda, ki jih ima svet ponuditi, obkrožiš neki vrh in nenadoma se ti zazdi, da vse skupaj počneš znova, le da si tokrat na drogah.

Drsimo tik nad vrhovi ledenikov. Nenaden slap luči nas za hip zaslepi, toda ko se ta luč zbere v trdnih obrisih, so ti kakor sanjske podobe. Mogočni, zgoraj odebeljeni stolpi spominjajo na popačene torze velikanov; velikanske izkiparjene votline in oboki; in tu pa tam razpokam in zamaknjeni ostanki nečesa, kar je še najbolj podobno gotskim katedralam, ki so se z velike višine zrušile na zemljo: toda vse to je iz snega in ledu. Kakor da bi bili ponoči semkaj prišla duhova Salvadorja Dalija in Henryja Moora in se poigrala z elementi.

Odzovem se tako, kot se pač odzove zahodnjak, kadar se sooči z nečim vzvišeno nedoumljivim: zgrabim fotoaparat in začnem fotografirati. Zdi se mi, da bom vse skupaj laže doumel, ko se bo to, kar vidim, znašlo na nekaj kvadratnih centimetrih diapozitiva in me moj stol ne bo skušal premetavati sem ter tja po sobi.

Gaynor, naša radijska producentka, potisne mikrofon proti meni in mi reče, naj opišem, kaj vidim.

"Kaj?" rečem in nekaj zažlobudram.

"Še," me spodbuja. "Še!"

Še malo žlobudram. Propeler helikopterja se vrti le nekaj centimetrov od ledenega stolpa.

Gaynor zavzdihne. "No ja, bom že kako zmontirala," reče in izključi magnetofon.

Še enkrat vrtoglavo zakrožimo okoli orjaških ledenih skulptur in nato znova šinemo stran in dol proti globelim, ki se nam po vsem tem, kar smo pravkar doživeli, zdijo že malone domače.

Na helikopterju je še en potnik: Don Merton, dobrodušen možak, po zadržanju podoben vikarju, ki se za nekaj opravičuje. Tiho sedi, si občasno potisne naočnike nazaj na nos in si mrmra "Ja, ja" v brk, kakor da vse to potrjuje nekaj, kar ga je že od nekdaj navdajalo s sumi. V resnici pa pokrajino dobro pozna. Dela namreč za novozelandsko vlado, na oddelku za ohranjanje narave, in je za ohranitev ogroženih ptic na Novi Zelandiji najbrž napravil več kakor kdorkoli drug.

Spet smo tik pred skalno steno globeli, ki se spušča več sto metrov navpično navzdol, in opazim, da sledimo dolgi ozki poti, ki vodi zdolž srhljivo ozke police; ta se polagoma pne navzgor proti obronku, ki se odpira na širšo stran doline. V glavi se mi strašno vrli. Ker sem dobrih sto devetdeset centimetrov velik, me včasih obide vrtoglavica že od tega, ker stojim, in ob pogledu na tisto pot se mi je pred očmi skorajda stemnilo.

"Svoje čase smo precej zahajali po tejle stezici," zamrmra Don in se skloni naprej, da bi pokazal nanjo.

Osuplo pogledam najprej njega in nato nazaj na stezo groze. Zdaj lebdimo samo še kak čevelj nad njo in topotanje helikoptrskega propelerja odmeva nazaj k nam. Stezica je samo kake pol metra široka, travnata in spolzka.

"Ja, najbrž je res malce strma," reče Don z blagim smehljajem, kakor da bi bil to edini razlog, zakaj niso kolesarili po njej. "Na vrhu tistega grebena pred nami je sistem sledilne sklede. Bi radi pogledali?"

Živčno pokimamo in Bill poleti naprej.

Izraz »sistem sledilne sklede« sem bil slišal že poprej, med novozelandskimi zoologi namreč, in ti so si ga podajali tako samoumevno, da me je pri priči minilo vse veselje, da bi priznal, da se mi še sanja ne, o čem govorijo. Sklenil sem, da bom za začetek izhajal iz podmene, da ima reč nekaj opraviti s satelitskimi krožniki, nato pa na podlagi tega počasi izmozgal, za kaj gre. Spričo tega sem bil kaka dva dneva v stanju popolnega nerazumevanja, dokler nazadnje nisem zbral poguma in priznal svojo nevednost.

Toda sistem sledilne sklede nima prav nič opraviti s satelitskimi krožniki. Pač pa jim je podoben po neki lastnosti - da ga namreč največkrat najdeš na visokih, odprtih krajih. To je pač malce čudno ime za skrajno čuden pojav. Sistem sledilne sklede ni videti kdove kako veličasten, in če nisi novozelandski zoolog, greš kaj lahko mimo njega, ne da bi ga sploh opazil, vendar je prizorišče nadvse nenavadnega vedenja, kakršnega sicer ne zaslediš med nobeno drugo živalsko vrsto na zemlji.

Helikopter huškne čez greben nad odprto dolino, se obrne in se grebenu znova približa z druge strani. Zajezdi navzgornji zračni tok, se znova rahlo zasuče - in se umiri. Pristali smo.

Za hip posedimo brez besed in komajda verjamemo, da smo lahko pristali, kjer smo. Greben je namreč vsega nekaj metrov širok. Na obe strani strmoglavlja na stotine metrov v globino, pa tudi pred nami ga prav hitro zmanjka.

Bill se obrne k nam in se zareži. "Brez skrbi," reče - mislil sem, da to rečejo samo v Avstraliji. Takšno misel pač potrebuješ v takšnih trenutkih, da te malce raztrese.

Živčno zlezemo ven in se sklonjenih glav pod vrtečim se propelerjem odplazimo na greben. Okrog nas se razprostira globoka razbrazdana dolina, ki se zgublja v globino na tri strani in se čisto na dnu malce zravna. Tik pred nami ostro zavija na levo in se v nizu ostrih gub in zavojev izteka v Tasmansko morje, ki se megleno pobliskava v daljavi. Tistih nekaj oblakov, ki niso tako daleč nad nami, sledijo valovanju doline s svojimi ostrimi sencami, ko počasi plovejo zdolž nje, in že samo to nam daje jasen občutek za velikost razdalj in perspektivo.

Ko se lopotajoča propelerska krilca naposled umirijo, mrmranje prostranstva v dolini polagoma zapolni tihoto: pritajeno bobnenje slapov, daljnje bučanje morja, hrestljanje sapic v slabotni travi, kiji, ki drug drugemu pojasnjujejo, kdo so. Le za en zvok vemo, da ga ne bomo slišali - pa ne zato, ker bi prišli ob napačni uri dneva, temveč zato, ker smo prišli napačnega leta. Pravih let namreč sploh ne bo več.

Fiordland je bil namreč do leta 1987 domovanje enega izmed najbolj nenavadnih, nezemeljskih zvokov na zemlji. Pred tem se je na tisoče let razlegal čez te divje vrhove in doline, ob večerih in ob pravem času leta.

Bil je podoben srčnemu bitju: globokemu, silovitemu bitju, ki je odmevalo skozi temačne globeli. Bilo je tako globoko, da so ga nekateri ljudje, kot sami trdijo, najprej začutili v prsih, preden so ga zaslišali, nekakšen zamolkel votel udarec, težak drhtljaj zraka. Večina ljudi ga sploh nikdar ni slišala, in ga tudi nikdar več ne bo. To je bil namreč glas kakapa, starodavne nočne novozelandske papige, ki je posedala na kaki visoki pečini in klicala družico.

Izmed vseh živali, ki smo jih to leto iskali, je bila ta najbrž najbolj nenavadna in zanimiva, pa tudi ena izmed najredkejših in najteže zasledljivih. Nekoč, še preden so Novo Zelandijo naselili ljudje, je živelo na njej na stotisoče kakapov. Nato jih je bilo na tisoče, potem na stotine. Nato jih je bilo samo še štirideset ... in tako naprej. Tu na Fiordlandu, ki je bil že tisoče let glavno oporišče ptic, po splošnem prepričanju ni nobenega več.

Don Merton ve o teh pticah več kakor kdorkoli drug na svetu in z nami je prišel deloma kot vodnik, a tudi zato, ker je s tem poletom v osrčje Firodlanda dobil priložnost, da še enkrat preveri: ali res tudi zadnjega kakapa ni več.

Naš helikopter čepi na visokem skalnem grebenu pod tako vrtoglavim kotom, da se zdi, da ga lahko že najrahlejša sapica odpihne v dolino pod nami. Z Markom se togih, okornih korakov oddaljiva od njega, kakor da bi naju vse bolelo. Vsak gib, ki ga naredimo, opravimo najprej z glavo, preden si drznemo premakniti preostalo telo. Bill Black se nam zlobno reži, češ kakšne nebogljene mestne srajce smo.

"Brez skrbi," reče vedro. "Pristanemo, kjerkoli moremo. Don je hotel priti semle, pa sem ga tule odložil. Ne bi pa bi rad tule, če bi močno pihalo." Usede se na manjšo skalo in si prižge cigareto. "Ta trenutek že ne," doda in se zazre v daljavo, zadovoljno premlevajoč, kako silno bi se vsi zabavali, če bi nas veter nenadoma pometel v dolino.

Gaynor sprva ni do tega, da bi se preveč oddaljila od helikopterja, in sklene, da je trenutek kakor nalašč za intervju z Billom. Iz naramne torbe torej potegne zavozlane raznobarvne kable kasetofona in si zmaši drobcene slušalke na lase, ne da bi enkrat samkrat pogledala dol na levo ali desno. Pomoli mu mikrofon pod nos, z drugo roko pa živčno tipa proti tlom, loveč ravnotežje.

"Po Fiordlandu letim že petnajst let," reče Bill, ko se trak zavrti. "Večinoma v zvezi s telekomunikacijskimi in gradbenimi deli. Turistov ponavadi ne prevažam. Se mi ne ljubi. Sicer pa precej sodelujem pri programu za preseljevanje kakapov in vozim čuvaje po najbolj nedostopnih predelih Nove Zelandije. Helikopter je za to zelo koristen, saj lahko pristane na najbolj nemogočih krajih. Vidite tistile skalni vršiček tamle?"

"Ne," odvrne Gaynor, še vedno zabodeno strmeč v tla. "Ne bi še rada gledala naokoli. Vi kar ... pripovedujte. Povejte mi ... povejte mi o čem zabavnem, kar se vam je zgodilo. Boste?"

"O čem zabavnem, a?" reče Bill in počasi, zamišljeno potegne iz cigarete, zazirajoč se v dolino. "No ja, nekoč sem si v helikopterju skoraj skuril roke, ker sem prižgal vžigalico, ne da bi pomislil, da imam rokavice prepojene z bencinom. Ste mislili na kaj takšnega?"

Don Merton se medtem mirno oddalji za nekaj korakov in se napeto zastrmi v zaplato ruševnatih tal. Počepne in nadvse skrbno očisti plitvo kotanjo odvečne prsti in trave. Nekaj najde in podrži pred sabo. Nekaj majhnega, ovalnega in bledega. Najdbo si nekaj časa natančno ogleduje, potem potrto povesi rame. Nato nam pomigne, češ naj se mu pridružimo. Živčno se odmajemo k njemu in si ogledamo reč, ki jo drži med prsti in tako nepopisno žalostno strmi vanjo. Tista reč ni nič drugega kot nekoliko starikav sladek krompirček. Ne vem, kaj naj si mislim.

Z vzdihom odloži krompirček na tla.

"Temu kraju pravimo Kakapov grad," reče in dvigne pogled proti nam, mežikajoč v hladni, bleščeči sončni svetlobi. "To je zadnji poznani kraj na Novi Zelandiji, kjer so kakapi oddajali svoje glasove. Ta plitva kotanja v zemlji tule pa je del sistema sledilne sklede."

Takoj bom pojasnil, kaj natanko je sistem sledilne sklede. Vse, kar je tu videti, je nekam nemarno izkopana plitva jama v zemlji. Nekam zanemarjena je in zaraščena. Znova se razgledam po dih jemajoči pokrajini, ki se odpira okoli nas, in poloti se me rahla zbeganost. Tako daleč v to pretresljivo prostranstvo smo prileteli samo zato, da bi našli te uborne izgrebenine v zemlji, in nobenega jajca - samo krompirček.

Pripomnim nekaj medlega v tem smislu. Mark me namrščeno pogleda, Donov obraz se pooblači.

"Oh ne," reče Don. "Saj nisem pričakoval jajca. Jajca že ne. Tule že ne. Oh, ne, kje pa."

"Aha," sem odvrnil. "Jaz sem pa mislil, ko si pobral tisti krompir..."

Mark sikne skozi kotičke ust: "Don je vse to pojasnil že v helikopterju."

"V helikopterju nisem ničesar slišal."

"V sistemih sledilne sklede ne najdeš jajc, veš," reče Don potrpežljivo. "To je samo kraj dvorjenja in parjenja. Krompirček sem sam položil semkaj, ko sem bil nazadnje tu, se pravi lani. Če bi bil tu kakšen kakapo, bi ga pojedel." Znova ga pobere in mi ga poda.

"Vidiš, povsem nedotaknjen je. Niti najmanjšega ugriza. In kakapo bi nedvomno pospravil in uredil svojo bobnarsko skledico. To so nadvse pikolovski ptiči. Ne vemo, kaj se je zgodilo z zadnjim tule. Mogoče ga je kdo pojedel, po vsej verjetnosti mačka. Ta namreč včasih zaide vse do teh višin. Fiordland je poln mačk, in to je za kakapa zelo slabo. Čeprav se ga najbrž ne bi vse lotile. Nekatere so najbrž - neuspešno - skušale popasti kivija, zato se nemara ogibajo tudi kakapom. Druge pa so se ga morda vseeno lotile, videle, da gre, in poskusile znova. Kakapi se ponavadi ne znajo braniti. Če vidijo, da se jim bliža mačka, kar otrpnejo. Čeprav imajo močne noge in kremplje, jih ne uporabljajo za obrambo. Kivi pa, nasprotno, mačko pošteno zmikasti. Kiviji se namreč tudi med sabo precej pretepajo. Vtakni dva skupaj v kletko, in zjutraj bo eden zagotovo mrtev.

Ali pa je tukajšnji kakapo umrl kratko malo od starosti. Ne vemo, kako dolgo živijo, čeprav se zdi, da precej dolgo. Nemara celo tako dolgo kot ljudje. Kakorkoli že, kakapa ni več tukaj, mislim, da smo si zastran tega lahko povsem gotovi. Zdaj v Fiordlandu pač ni nobenega kakapa več."

Vseeno mi znova vzame krompirček iz rok in ga v poslednjem vzgibu brezupnega optimizma položi nazaj na rob "sklede".

Živalstvo na Novi Zelandiji so do nedavnega - gledano v evolucijskih časovnih okvirih - sestavljale malone izključno ptice. Samo te so namreč lahko prišle na te samotne otoke. Predniki mnogih ptic, ki so zdaj na Novi Zelandiji avtohtone, so semkaj prileteli od drugod. Bilo je nekaj vrst netopirjev, ki so sesalci, ni pa bilo - in za to tudi gre - nobenih plenilcev. Nobenih psov, nobenih mačk, nobenih dihurjev ali podlasic, skratka ničesar, pred čemer bi morale ptice bežati.

In letenje je seveda eden izmed načinov bega. To je mehanizem preživetja, ki pa ga novozelandske ptice, kot so ugotavljale, ne potrebujejo kaj prida. Letenje je namreč naporno delo in zanj gre veliko energije.

Pa ne le to. Letenje in prehranjevanje sta rahlo sprta med sabo. Čim več namreč ješ, tem teže letiš. Tako se je polagoma čedalje pogosteje dogajalo, da so se ptice, namesto da bi kaj lahkega prigriznile in nato odletele, odločale za malce obilnejše obroke in racanje.

Ko so torej nazadnje prispeli evropski naseljevalci in pripeljali s seboj mačke in pse, pa podlasice in oposume, so se mnoge novozelandske ptice nenadoma znašle pred dejstvom, da si morajo glavo reševati z racanjem. Kiviji, takahi - in starodavne nočne papige, kakapi.

Izmed vseh teh je kakapo najbolj nenavaden. No ja, tudi pingvin, če dobro pomislim, je precej nenavadno bitje, a pri njem gre za dokaj odporno vrsto nenavadnosti, in ta ptica je izvrstno prilagojena svetu, v katerem se je znašla - kar pa ne velja za kakapa. Kakapo je namreč ptič, ki ga je povozil čas. Že pogled na njegovo obilno okroglasto zeleno rjavo obličje ti razkrije nekakšno vedro in nedolžno nerazumevanje, spričo katerega bi ga najrajši vzel v naročje in mu povedal, da bo še vse dobro, pa čeprav veš, da najbrž ne bo.

To je izredno debel ptič. Lepo razvit odrasel primerek tehta dobre tri kilograme, njegove perutnice pa mu pridejo prav samo za to, da lovi ravnotežje, če misli, da se bo ob kaj spotaknil - za letenje pa nikakor ne. Žal pa kakapo, kot kaže, ni pozabil samo leteti, ampak tudi to, da je pozabil leteti. Tako se zgodi, da včasih kak resneje zaskrbljen kakapo steče na drevo, skoči z njega, nato pa leti nekako tako kot opeka in kot kup nesreče pristane na tleh.

Na splošno pa velja, da se kakapo nikdar ni naučil biti v skrbeh. Saj mu tudi nikoli ni bilo treba biti.

Večina ptic, ki jih začnejo ogrožati plenilci, se zave vsaj tega, da se nekaj dogaja in jo uberejo na varno, pa čeprav morajo za to zapustiti jajca ali mladičke v gnezdu. To pa ne velja za kakapa. Kadar se ta znajde pred plenilcem, kratko malo ne ve, za kaj gre. Misel, da bi mu kdorkoli hotel kaj žalega, mu je popolnoma tuja, zato kar lepo obsedi na gnezdu, povsem zmeden, in naslednjo potezo prepusti napadalcu - in ta poteza je ponavadi dokaj bliskovita in usodna.

Žalostno je, če pomislimo, koliko je odvisno od jezika. Tisočletja tako prekleto počasi minevajo, medtem ko naravna selekcija malobrižno rešeta živalske vrste iz roda v rod in dela v prid nekoliko bolj živčnim predstavnikom nenavadnega, čudaškega kakapa, dokler se njegovi vrsti kot celoti končno ne posveti, za kaj gre. In vse bi bilo v hipu urejeno, ko bi lahko eden izmed njih rekel: "Kadar boš zagledal eno izmed tistih reči z zalisci in drobnimi ostrimi zobki, jo ucvri, kolikor te noge neso!" Vse drugače je z ljudmi, ki se kitijo z malone edinstveno zmožnostjo, da se učijo iz izkušenj drugih - a se obenem odlikujejo tudi po tem, da to tako neradi počno.

Težava je ta, da so plenilci na Novo Zelandijo prišli nekam nanagloma, in ko bo narava s svojo selekcijo začela spodbujati rojevanje malce bolj živčnih in hitronogih kakapov, ne bo nobenega več, razen če jih ne bo človek z načrtnim poseganjem obvaroval pred tistim, pred čimer se sami ne morejo. Pomagalo bi že, če bi se jih veliko izlegalo, a to bi prinašalo nove težave. Kakapo je namreč samotar in ne mara drugih živali. Celo do družbe drugih kakapov mu ni. Neki ohranjevalec te živalske vrste, ki smo ga srečali, je rekel, da se včasih sprašuje, ali svadbeni klic samca pravzaprav samice ne odbija, kar je seveda nekakšen biološki absurd, na kakršnega sicer naletiš edinole še v diskotekah. Način njegovega dvorjenja je čudovito čudaški, nenavadno dolgotrajen in malone povsem neučinkovit.

Videti je namreč takole.

Samec si naredi tako imenovani sistem sledilne sklede, ki ni nič drugega kakor plitva, nekam nemarno izkopana kotanja v zemlji, do katere vodita skozi goščavje ena ali dve stezici. Ta stezica se od stezice katerekoli druge živali, ki se potika okrog, razlikuje edinole po tem, da je rastlinje obakraj nje dokaj pravilno obstriženo.

Kakapo si, kadar to počne, išče kraj z dobro zvočnostjo, zato je sistem sledilne sklede pogosto najti ob kaki skali, ki gleda na dolino, in ko pride doba parjenja, sede v svojo "skledo" in začne bobotati.

To je neverjetna predstava. Ptič izpuhne dve velikanski zračni vreči na prsih, pogrezne glavo mednju in začne oddajati tiste svoje, po njegovi sodbi seksi gruleče glasove. To gruljenje, ki je polagoma vse nižje in nižje, odzvanja v njegovih zračnih mehovih in odmeva po nočnem zraku ter napolnjuje doline daleč naokoli s srhljivim zvokom, ki še najbolj spominja na srčno bilo kakega orjaškega nočnega bitja.

To bilo je globoko, silno globoko, tako rekoč na meji tega, kar še lahko slišiš in čutiš. To pomeni, da se prenaša na strašansko velike razdalje - pa tudi to, da nikdar zatrdno ne veš, odkod prihaja. Če se kaj spoznate na hi-fi, veste, da se dobijo dodatni zvočniki, tako imenovani "subwooferji", ki oddajajo samo najnižje basovske frekvence in ki jih lahko namestite tako rekoč kamorkoli v sobi, celo za divan. Gre za isto načelo: tudi v tem primeru ne veš, odkod prihajajo nizki toni.

Tako tudi samica kakapa ne ve, odkod bobnenje prihaja, kar bi lahko imeli za določeno pomankljivost tega svadbenega klica. "Pridi k meni, in moja boš!" "Kje pa si?" "Pridi k meni, in moja boš!" "Pa kje, za vraga, si?" "Pridi k meni, in moja boš!" "Poslušaj, bi rad, da pridem, ali ne?" "Pridi, in moja boš!" "Za božjo voljo vendar!" "Pridi, in moja boš!" "Ajd, pojdi nekam s tem svojim pridi..." - tako nekako bi bilo to videti med ljudmi.

Dejstva so takšna, da lahko samec oddaja še celo vrsto drugačnih zvokov, vendar ne vemo, za kaj vse jih uporablja. No ja, jaz seveda vem samo to, kar so mi povedali drugi, toda zoologi, ki že dolga leta preučujejo tega ptiča, pravijo, da ne vedo, kaj mu bodo. Med temi zvoki so nekakšen visokofrekvenčen, kovinski, nosljajoč "čing", brenčanje, šklepetanje s kljunom, "skrarkljanje" (tako nekako se namreč sliši: "skrark" - in ta ptič obilno "skrarklja"), vreščanje in krakanje, nekaj prašičjem kruljenju in cviležu podobnega, nekaj račjemu gaganju podobnega in nekaj oslovskemu riganju podobnega. Potem so tu še nekakšni žalobni klici, ki jih spuščajo mladi, kadar se ob kaj spotaknejo ali telebnejo z drevesa, kar dopolni še cela pahljača zateglih, drhtečih in tožečih krakrajev.

Slišal sem posnetek takšne zbirke kakapovih glasov, in skorajda nisem mogel verjeti, da vse to prihaja iz ptiča oziroma sploh iz katerekoli živali. Prekosi jih nemara le še studio Pink Floydov, papiga pa nikakor ne.

Nekatere izmed teh drugih glasov je mogoče slišati v poznejših fazah dvorjenja. Tisto "činganje", denimo, ki ne seže tako daleč, je zelo ozko usmerjeno in lahko pomaga vsem samicam, ki jih je začetno bobljanje iz noči v noč razvnemalo (včasih traja po sedem ur na noč, tja do tri mesece), da si najdejo ženina. Toda to ne deluje vedno. Menda se dogaja, da se godne samice primajejo do povsem praznih "skled", nekaj časa čakajo, nato pa spet odidejo.

Saj ne, da bi ne bile voljne. Kadar so godne za ženitev, je namreč njihova spolna sla izredno močna. O neki samici kakapa vedo povedati, da je v eni sami noči prehodila dobrih trideset kilometrov, da bi obiskala svojega ženina, nato pa se zjutraj znova odpravila nazaj. Žal je obdobje, v katerem se je samica pripravljena tako vesti, nekam kratko. In kakor da reči že tako in tako ne bi bile dovolj težavne, lahko postane godna za razplod edino takrat, ko obrodijo določene rastline, podokarp, denimo. To pa se zgodi samo na vsaki dve leti. Dokler se to ne zgodi, lahko samec bobna, kolikor mu srce poželi, pa mu ne bo nič pomagalo. Vse skupaj le še poslabšuje kakapova izbirčnost pri hrani. Že sama pomisel nanjo me utruja, zato mislim, da bo najboljše, če s tem čim hitreje opravim. Zamislite si torej, da ste stevardesa, ki bi rada postregla s kosilom na letalu, ki je polno muslimanov, Judov, vegetarijancev, vegantov in diabetikov, na zalogi pa imate samo purana, saj je božični čas - in vse vam bo jasno.

Samci se zato hudo izčrpajo, ko tako posedajo po svojih kotanjah in dolge mesece spuščajo glasove, čakajoč na svoje neveste - ki čakajo, da obrodi prav ta in ta vrsta drevja. Nekoč je neki logar, ki je delal v predelih, kjer so grulili kakapi, ponevedoma pustil svoj klobuk na tleh, in ko se je pozneje vrnil ponj, je zalotil kakapa, ki mu je skušal storiti silo. Nekoč drugič pa so na njegovem svatbenem ozemlju odkrili kos razmršenega oposumovega kožuha, kar je kazalo na to, da se je neki kakapo spet enkrat pošteno uštel; izkušnja zelo verjetno ni zadovoljila ne te ne one strani.

Končni donesek vseh teh mesecev izkopavanja, in gruljenja, in hoje, in skrarkljanja, in izbirčnosti pri uživanju plodov je torej ta, da kakapova samica enkrat na tri ali štiri leta izleže eno samo jajce, ki ga pri priči poje dihur.

Vprašanje, ki se po vsem tem zastavi človeku, se torej glasi: Kako, hudirja, se je kakapu uspelo obdržati tako dolgo?

Kot nezoolog si potemtakem nisem mogel kaj, da se ne bi vprašal, ali si narava, ki je ne omejuje nuja, da bi ustvarila nekaj, kar bo preživelo neusmiljeni boj za obstanek, spotoma kratko malo ne izmišlja. Se norčuje tako rekoč. "Kaj ko bi poskusila še s čim takim? Saj ne bo škodilo, samo zabavno bo morda."

Kakapo je pravzaprav ptič, ki me po svoje spominja na britansko industrijo motornih koles. Ta je namreč tako dolgo delala po svoje, da je postala kratko malo čudaška. Ni se odzivala na potrebe trga, saj se jih niti zavedala ni kaj prida. Izdelala je določeno število motornih koles, ki jih je kupilo določeno število ljudi, in to je bilo vse. Nikogar menda ni preveč motilo, da so hrupna, da jih je težko vzdrževati, da povsod puščajo olje za sabo in da nadvse samosvoje, kot je ob koncu življenja odkril T. E. Lawrence, zdelujejo ovinke. To so pač počela motorna kolesa, in če si eno hotel, si to tudi dobil. Konec zgodbe. In seveda se je s tem skorajda končala tudi zgodba britanske industrije motornih koles, saj se je Japoncem nenadoma posvetilo, da motornim kolesom sploh ne bi bilo treba biti takšna. Lahko bi bila všečna očesu, čista, lahko bi bila zanesljiva in bi se lepo vedla. Nemara bi jih tedaj kupoval povsem nov svet ljudi, ne le tisti, ki se jim zdi od vsega najbolj zabavno, če nedeljske popoldneve zabijajo v vrtni uti z oljno krpo v rokah ali pa hodijo v Akabo.

Ti nadvse konkurenčni strojčki so potlej prišli na Angleške otoke (tudi tu gre torej za otoško vrsto, ki se nikdar ni naučila boja za obstanek; vem, da je tudi Japonska gruča otokov, toda zavoljo posrečene prispodobe bom to dejstvo veselo zanemaril) in britanski motocikli so tako rekoč čez noč skoraj izumrli.

Skoraj, ne pa povsem. Pri življenju jih je ohranila druščina zanesenjakov, ki so menili, da so nortoni in triumphi nemara res težke in naporne zverine, vendar imajo srce na pravem mestu in močan značaj, in bi bil svet brez njih precej siromašnejši. Tako so v zadnjem desetletju preživeli veliko temeljitih sprememb, a zdaj so spet med nami, na novo zasnovani in nadvse cenjeni med pravimi ljubitelji. Bojim se, da je s tem ta primerjava zašla v hude škripce, zato bo nemara boljše, če se tule poslovim od nje.

Nekaj dni pred tem sem imel sanje. Sanjalo se mi je, da sem se prebudil in se znašel ležeč na neki daljni obali, razpet na velikanskih okroglih rožnatih in bledosinjih hlodih. Nisem se mogel ganiti in v glavi mi je odzvanjalo lenobno bučanje morja. Prebudil sem se iz teh sanj in se znašel ležeč in razpet na velikanskih okroglih rožnatih in svetlosinjih hlodih na neki obali, ves iz sebe in zbegan. Nisem se mogel ganiti, kajti torba s fotoaparatom se mi je bila zadrgnila okrog vratu in se zataknila za nek hlod.

Skopal sem se na noge in pogledal na morje ter skušal dognati, kje, za vraga, sploh sem in ali sem še vedno zahomotan v sanje. Mogoče sem bil še vedno na kakem letalu, ki je nekam letelo, in sem gledal samo film, kakršne vrtijo med poleti. Ozrl sem se za stevardeso, toda na obali ni bilo nikogar, ki bi se mi približeval s pladnjem pijače. Pogledal sem se v čevlje, in ob tem se mi je v glavi menda nekaj zasvetlikalo. Zadnji jasen spomin, ki mi je prišel na misel, ko sem si pobližje ogledal čevlje, je bil spomin na neko močvaro v Zairu in na trenutke, ko so se ti čevlji prikazali iz nje, obloženi z afriškim blatom. Živčno sem se ozrl okrog sebe. Tudi nosorogov ni bilo na obali. Sploh pa obala tako in tako ni mogla biti v Zairu, saj je ta država z vseh strani obdana s kopnim in nima obal. Spet sem pogledal čevlje. Bili so nenavadno čisti. Kako je bilo to mogoče? Spomnil sem se, da mi jih je nekdo vzel in očistil. A zakaj bi kdorkoli to počel? In kdo bi to bil? Nato je predme spet priplavalo letališče in spomnil sem se, da me nekdo zaslišuje zastran čevljev in hoče vedeti, kje sem hodil z njimi. Po Zairu, sem odvrnil. Vzeli so mi jih in mi jih čez nekaj minut vrnili, brezmadežno čiste in lesketajoče se od razkužila. Spomnil sem se, da sem takrat pomislil, da moram vsakič, ko bom hotel imeti zares očiščene čevlje, znova poleteti na Novo Zelandijo. Nova Zelandija. Bili so seveda povsem upravičeno paranoični zastran katerekoli tuje bakterije, ki bi jo utegnil uvoziti v eno izmed najbolj izoliranih in neomadeževanih dežel na svetu. Skušal sem se spomniti, kako sem poletel z Nove Zelandije, pa se nisem mogel. Se pravi, da sem še vedno na Novi Zelandiji. Dobro. Samo kje natanko?

Malce omotičen sem se odmajal navzgor po obali, plezajoč čez hlode halucinantnih barv, in nato z novega razgledišča v daljavi uzrl Marka, ki je klečal in bolščal v star štor.

"Mali modri pingvin, ki se goli," je rekel, ko sem naposled prišel do njega.

"Kaj?" sem odvrnil. "Kje?"

"V deblu," je rekel. "Poglej."

Pogledal sem v štor. Iz temne krogle razmršenega modrega puha mi je zaskrbljeno vračal pogled parček črnih očesc.

Nemočno sem sedel na bližnjo skalo.

"Zelo lepo," sem rekel. "Kje pa sva?"

Mark se je zarežal. "Kaže, da te je polet nekam zdelal," je rekel. "Zaspal si za kakih dvajset minut."

"Že prav," sem rekel razdraženo, "ampak kje sva? Po mojem bi morala biti nekje na Novi Zelandiji."

"Mali pregrajni otok," je rekel. "Se ne spomniš? Zjutraj sva priletela s helikopterjem."

"Aha," sem rekel. "To je torej tudi odgovor na moje naslednje vprašanje. Popoldan je, ne?"

"Ja," je potrdil Mark. "Okoli štirih je in pričakujejo naju na čaju."

Znova sem se ozrl gor in dol po obali, kakor od strele zadet ob tem, kar sem slišal.

"Čaju?" sem ponovil.

"Pri Mike in Dobbyju."

"Pri kom?"

"No ja, ti se samo delaj, da ju poznaš, ko prideva tja, saj si zjutraj celo uro preklepetal z njima."

"To da sem delal?"

"Dobby je upravnik tega otoka."

"Pa Mike?"

"Njegova žena."

"A tako." Malce sem pomislil. "Že vem," sem se mahoma domislil. "Prišla sva iskat kakapa. Ne res?"

"Točno."

"Pa bova našla kakega tu?"

"Dvomim."

"Potem mi malo pomagaj: čemu sva torej tu?"

"Zato, ker je to eden izmed edinih dveh krajev, kjer kakapi dokazano živijo."

"Ampak najbrž ne bova nobenega našla."

"Najbrž ne."

"Bova pa zato vsaj dobila malce čaja."

"Ja."

"No, potlej ga pa pojdiva spit. In spotoma mi o vsem skupaj še enkrat povej. Ampak počasi."

"Prav," se je strinjal Mark. Posnel je še nekaj fotografij malega modrega pingvina, ptiča, o katerem mi je bilo sojeno, da ne bom nikdar izvedel česa več, pospravil svoje nikone in skupaj sva jo mahnila nazaj v upravnikovo kočo.

"Zdaj, ko na Novi Zelandiji kar mrgoli vseh vrst plenilcev," je rekel Mark, "si kakapi lahko najdejo zatočišče le še na otokih - in še ti morajo biti varovani. Stewardov otok na jugu, kjer je enega ali dva kakapa še vedno mogoče najti, je zdaj naseljen in vse prej kot varen. Vsakega kakapa, ki ga tam najdejo, ujamejo in ga z letalom prepeljejo na bližnji Polenovkin otok. Tam kakape preučujejo in ščitijo. Pravzaprav so tako zelo zaščiteni, da ta trenutek še ni povsem gotovo, ali nam bodo sploh dovolili iti tja. Očitno se na MOŽ-u močno krešejo mnenja..."

"Možu?"

"Na novozelandskem Ministrstvu za ohranitev živalskih vrst. Tam so namreč precej proti temu, da bi nas spustili na otok. Po eni strani menijo, da bi bili lahko koristni, če bi projekt predstavili širši javnosti, po drugi pa, da teh ptičev ne bi smeli za nič na svetu vznemirjati. Samo en človek je, ki bi nam lahko pomagal najti ptiča, pa še ta nas noče peljati tja."

"In kdo je to?"

"Samostojni sledilec kakapov; Arab mu je ime."

"A tako."

"Ima psa, ki je izurjen za sledenje kakapov."

"Hmm. Skratka kakor nalašč človek za nas. Pa je dovolj dela za samostojne kakaposledce? Se pravi, saj ni ne vem koliko kakapov, ki bi jih lahko izsledil, ne?"

"Štirideset. Pravzaprav so tu trije ali štirje sledilci kakapov..."

"In trije ali štirje kakaposledski psi?"

"Natanko tako. Ti psi so izurjeni posebej za to, da izvohajo kakape. Nagobčnike imajo, da jih ne bi poškodovali. Uporabljajo jih na Stewardovem otoku. Od tam potem kakape s helikopterjem prepeljejo na Polenovkin otok in semle na Mali pregrajni otok. Tako se je po tisočih, nemara celo po milijonih letih prvič zgodilo, da bi kak predstavnik te vrste letel."

"Kaj pa dela kakaposledec, kadar ni nobenih kakapov več, da bi jih lahko izsledil?"

"Mačke pobija."

"Iz gneva?"

"Ne. Na Polenovkinem otoku je kar mrgolelo divjih mačk. Se pravi mačk, ki so se vrnile v divjino."

"To razločevanje se mi že od nekdaj zdi za lase privlečeno. Mislim namreč, da so vse mačke divje mačke. Krotko se vedejo samo, kadar se jim zdi, da bodo tako prišle do skledice mleka. Se pravi, da na Polenovkinem otoku pobijajo mačke?"

"So jih že. Vse do zadnje. Pa vse oposume in dihurje. Pravzaprav vse, kar se je premikalo in ni bilo ptič. Ni prav lepo slišati, ampak takšen je bil otok na začetku in edino tako lahko kakapo preživi - samo v okolju, kakršno je bilo na Novi Zelandiji, preden je prišel človek. Brez plenilcev. Isto so storili tudi tu, na Malem pregrajnem otoku."

Tedajci se je zgodilo nekaj, kar me je malce zbegalo, dokler se nisem spomnil, da se je zgodilo že enkrat poprej tistega dne, le da sem v časovni in siceršnji zmedi, ki mi jo je v glavi zakuhal dolgi polet, čisto pozabil.

Z obale sva bila zakoračila v gosto goščavje in sledila slabo shojenim blatnim stezam, prehodila nekaj pašnikov, polnih ovac, in se na lepem znašla v nekem vrtu. In to ni bil le vrt, temveč pikolovsko pokošen in zmanikiran vrtič, z brezhibno negovanimi cvetnimi gredicami, skrbno obrezanim drevjem in grmičjem, skalnjaki in potočkom s čednim mostičkom počez. Vtis je bil torej, kakor da bi zavila v nekakšno predmestno različico paradiža - oziroma kakor da bi Bog osmega dne nenadoma vse skupaj začel znova in začel s stvarjenjem Flymosa, vrtnarskih škarij in tiste zadevščine, ki ji nikoli ne vem imena in ki je v bistvu iz koščkov vrvic na električni pogon.

In tedajci je tja na livado stopila Mike, upravnikova žena, s pladnjem polnim čaja in vsega, kar gre zraven, in nisem si mogel kaj, da njenega nastopa ne bi pozdravil z glasnimi vzkliki odobravanja.

Medtem sem bil povsem zgubil Marka. Stal je samo par korakov stran, vendar se je zasrepel predse v nekakšnem zamaknjenju, katerega vzroke pa sem sklenil raziskati šele potem, ko bi se za silo poplaknil s čajem. Najbrž je strmel v ptice, ki jih je bilo na vrtu vse polno. Veselo sem poklepetal z Mike, se ji še enkrat predstavil, češ da sem prav tisto nebogljeno neandertalsko bitje, ki ga je verjetno spoznala zjutraj, ko se je vse omotično opoteklo iz helikopterja, in jo vprašal, kako se spoprijema s tukajšnjim življenjem - kar sta z Dobbyjem počela že enajst let in pol, v popolni osami tega otoka, če odštejemo občasne obiske v naravo zaljubljenih turistov.

Povedala mi je, da imata vsak dan na obisku kar nekaj takšnih v naravo zaljubljenih turistov in da se bojita, da jih je pravzaprav že kar preveč. Na otok je tako strašno lahko pomotoma pripeljati plenilce, in škoda, ki bi zaradi tega nastala, bi bila velikanska. Turisti, ki pridejo v organiziranih skupinah, so še nekako obvladljivi, prava nevarnost pa prihaja s strani tistih, ki se pripeljejo na otok s čolni in si na obali postavijo žare. Samo parčka podgan ali breje mačke bi bilo treba, pa bi bilo dolgoletno delo uničeno.

Misel na to, da bi kdorkoli, ki prinese na otok žar, v gostijo želel vključiti tudi brejo mačko, me je malce presenetila, vendar mi je Mike zagotovila, da se to lahko kaj hitro zgodi. In tako rekoč vsake vrste čoln ali ladjica ima na krovu tudi podgane.

Bila je vedra, živahna in trdoživa ženska, in močno sem sumil, da je železna volja, ki se je zarezala v razbrazdano pokrajino tega otoka in iz tega jutra zemlje naredila pravcati park, njena.

Tedaj je iz lične, belo opažene hiše prišla Gaynor, skupaj z Dobbyjem, s katerim je bila posnela intervju. Dobby je na otok prišel pred enajst leti in pol, izpeljat program iztrebljanja mačk, nato pa ostal na njem kot upravnik rezervata, in čez podrugo leto ga je čakala upokojitev. Tega se še malo ni veselil. Odtod, iz kraljestva njunega pomanjšanega raja, se je zdela hišica v kakem mestu na "celini" obupno omejena in dolgočasna.

Malce smo še poklepetali, potem pa je Gaynor pristopila k Marku, da bi v mikrofon opisal vrt, vendar ji je vljudno odkimal in se znova pogreznil v zamaknjenost, v kateri je zdaj tičal že kar nekaj minut.

Takšno vedenje je bilo za Marka nekoliko nenavadno, saj je bil to mož, ki so ga običajno krasile blage in priljudne manire, in vprašal sem ga, za kaj gre. Na hitro mi je odmomljal nekaj v zvezi s pticami in se spet zamaknil v svoj svet.

Znova sem se ozrl okrog sebe. Na vrtu je bilo nedvomno veliko ptic.

Na tem mestu moram nekaj priznati, in slišati bo malce čudno, saj bo to priznanje nekoga, ki je prepotoval dvajset tisoč kilometrov tja in prav toliko nazaj, zgolj zato, da bi obiskal nekakšno papigo - a resnica je, da me ptice ne drastijo bogve kako. Saj ne rečem: marsikaj v zvezi z njimi se mi zdi zanimivo, toda one same me nekako »ne potegnejo«. Povodni konji - ti vsekakor. Z največjim veseljem buljim v povodnega konja, dokler se me sam ne naveliča in začudeno ne odtava proč. Gorile, lemurje, delfine, v vse te lahko kakor uročen strmim po cele ure, in že njihove oči same me prikujejo nase. Toda pokažite mi vrt, poln nekaterih najbolj eksotičnih ptic na svetu, pa me ne bo nič manj mikalo postajati naokrog, srkati čaj in klepetati z ljudmi. In počasi se mi je posvetilo, da se dogaja natanko to.

"To," je naposled izdavil Mark s pridušenim, votlim glasom, "je..."

Potrpežljivo sem čakal.

"Neverjetno!" je končno rodil.

Gaynor ga je naposled prepričala, da se je izvil iz zamaknjenosti, in ves razburjen je začel razpredati o tuijih, novozelandskih golobih, zvončicah, severnootoških taščicah, novozelandskih vodomcih, rdečeglavih papagajih, rajskih racah školjkaricah in o celi jati velikih kakajev, ki so švigali po vrtu in se prerivali pri ptičji kopeli.

Čutil sem se malce potrtega, pa tudi opeharjenega, da ne morem z njim deliti navdušenja, in tistega večera sem se zgubil v razglabljanju o tem, kako da me tako mika najti in videti kakapa, ko me pa druge ptice tako malo zanimajo.

Menda zato, ker ne leta.

Nekaj pretresljivega je namreč v misli, da se je ta žival odpovedala nečemu, po čemer hrepeni tako rekoč sleherni človek, odkar se je prvi med nami zazrl v nebo. Mislim, da mi gredo drugi ptiči rahlo na živce zato, ker tako prevzetno lahkoto frčijo po zraku, kakor da to ne bi bilo nič.

Spominjam se, da sem se pred leti v sydneyskem živalskem vrtu znašel iz oči v oči s prosto gibajočim se emujem. Tam ti odločno svetujejo, da se jim ne približuješ preveč, saj utegnejo biti dokaj nasilni, toda ko sem ujel njegov pogled, me je njegovo jezljivo, strmeče obličje naravnost uročilo. Kajti kadar tega ptiča pogledaš naravnost v oko, se na lepem zaveš, kako na to žival učinkuje dejstvo, da ima vse pomanjkljivosti ptiča - nemogočo postavo, obupno zmršeno pokrivalo nekoristnega perja in dvoje nekoristnih okončin - obenem pa ne more početi edinega, kar naj bi ptice počele, se pravi leteti. Tedaj ti nemudoma postane jasno, zakaj je ta ptič tako pasje togoten.

Tule bi malce zašel in omenil neko malo znano dejstvo: ena izmed nevarnejših živali v Afriki je, ne boste verjeli, noj. Smrtni primeri, ki so povezani z njim, pač ne burijo kaj prida javne domišljije, saj so tako nedostojanstveni. Noji ne grizejo, saj nimajo zob. Ne raztrgajo te na kosce, saj nimajo prednjih šap s kremplji na njih. Ne, noji te samo tako zelo brcnejo, da umreš. In kdo jih lahko, če smo čisto pošteni, za to krivi?

Kakapo pa ni ne jezljiv ne nasilen ptič. On rajši pridno in skromno zganja svoja mala čudaštva. Če prosite koga, ki je delal z njimi, naj vam jih opiše, najrajši uporabi besede kakor "nedolžen" in "resnoben", pa čeprav prismuknjeno skaklja z dreves. To se mi zdi neznansko ganljivo. Vprašal sem Dobbyja, ali na otoku kakapom dajejo kaka imena, in nemudoma mi je postregel s štirimi: Matej, Luka, Janez in Snark* (skrivnostna žival, pol kača, pol morski pes - op. prev.) Prav primerna imena za gručico resnobno prismuknjenih ptičev.

In potem še nekaj: ne gre le za dejstvo, da se je odpovedal temu, po čemer vsi tako boleče koprnimo, temveč tudi za to, da je tako prikupen prav zaradi te strašne napake, ki jo je zagrešil. To je vsekakor ptič, ki ti ogreje srce. Zato sem si silno želel enega najti.

V naslednjih dveh ali treh dneh sem postajal čedalje bolj čemeren, saj nam je, ko smo v dežju pohajkovali gor in dol po neskončnih hribih, postalo jasno, da na Malem pregrajnem otoku ne bomo našli kakapa. Ustavljali smo se in občudovali kakaje, dolgorepe kukavice in rumenooke pingvine. Neutrudno smo fotografirali njihove šekaste kožuščke. Neke noči smo videli "moreporka", vrsto sove, ki je to ime dobila zaradi svoje navade, da nenehno kliče za dodaten kos svinjine. Toda če bi res radi našli kakapa, tega smo se vsi prav dobro zavedali, bi morali na Polenovkin otok. Potrebovali bi samostojnega kakaposledca Araba, za nameček pa še samostojnega kakaposledca kakaposledskega psa.

In vse je kazalo, da ju ne bomo dobili. Odleteli smo torej nazaj v Wellington in zdolgočaseno pohajkovali naokrog.

Razumeli smo kočljivi položaj, v katerem se je znašlo Ministrstvo za ohranjanje živalskih vrst. Zanj je bilo varovanje kakapov daleč najpomembnejše, to pa je pomenilo, da na Polenovkin otok ni smel brez izjeme nihče, ki ni bil neobhoden za izvajanje projekta. Po drugi strani pa je bilo tudi res, da bi bilo tem laže zbrati sredstva za njeno rešitev, čim več ljudi bi vedelo za to žival. Medtem ko smo vedno znova premlevali o tem, pa so nas nenadoma prosili, naj skličemo tiskovno konferenco in na njej pojasnimo, kaj bi radi, in mi smo seveda vsi srečni privolili. Novinarjem smo zavzeto in razigrano spregovorili o svojem projektu. Gre za ptiča, smo pojasnjevali, ki ni nič manj izreden in edinstven kakor najslavnejša izumrla žival izmed vseh - dodo - in tudi sam je na robu izumrtja. Bilo bi torej precej boljše, ko bi ga lahko slavili kot preživelca, ne pa obžalovali kakor dodoja.

Ob tem so se na Ministrstvu menda nekaj zganili, in razvedelo se je, da so tisti v njem, ki so nas podpirali, prevladali. Dan ali dva kasneje smo že stali na vzletišču letališča v Invercargilla na skrajnem jugu Južnega otoka in čakali na helikopter. In na Araba. Dobili smo, kar smo hoteli, in upali smo, malce živčni sicer, da zasluženo.

V naši odpravi je bil tudi neki Škot iz MOŽ-a, Ron Tindal po imenu. Z nami je bil vljuden, a brez dlake na jeziku. Rekel je, da je med terenskimi delavci precej ogorčenja, ker so nas spustili na Polenovkin otok, toda direktiva je pač direktiva, in pot nam je odprta. Eden izmed tistih, je rekel, ki je bil še posebej proti tej zamisli, je prav Arab, in dobro bi bilo, ko bi se zavedali dejstva, da prihaja proti svoji volji.

Nekaj minut kasneje je prišel še Arab sam. O tem, kako naj bi bil videti kakaposledec, dotlej nisem imel niti najmanjšega pojma, toda kakor hitro smo ga zagledali, nam je bilo jasno, da bi se bil lahko skril tudi v tisočglavo množico naključno izbranih ljudi, pa bi bilo vseeno nemudoma jasno, da je prav on samostojni kakaposledec. Bil je velik, vitek, ves prebičan od vremena in je imel osivelo brado, ki mu je segala vse tja do psa, ki mu je bilo ime Boss.

Silno na kratko nam je pokimal in za hip počeni! k psu, da si da poopraviti z njim. Potem se je menda domislil, da je bil nemara malce preosoren z nami, in se je sklonil čez Bossa ter nam pomolil dlan. Nato se je očitno zalotil v misli, da je tokrat pretiral v drugo smer, in ozrl se je v nebo in se močno namrdnil nad vremenom. S to kratko predstavo popolne družabne zmedenosti se je izkazal za povsem očarljivega in dopadljivega človeka.

Kljub temu pa je bil polurni helikopterski polet na Polenovkin otok malce napet. Napetost smo skušali omiliti z vedrim klepetanjem, vendar nam je namen spričo oglušujočega ropota propelerja spodletel. V helikopterski kabini se lahko namreč kaj pomeniš samo z nekom, ki bi srčno rad slišal, kaj imaš povedati, sicer pa je to povsem neprimeren prostor za prebijanje ledu.

"Kaj ste rekli?"

"Rekel sem samo 'Kaj ste rekli?'."

"Aha. In kaj ste rekli, preden ste rekli 'Kaj ste rekli?'"

"Rekel sem 'Kaj ste rekli?'."

"Rekel sem samo 'Ali pogosto prihajate sem?', ampak pustimo to."

Nazadnje smo se pogreznili v mučen, groben molk, ki je bil samo še bolj moreč spričo grozeče gmote nevihtnih oblakov, ki so se mrkobno pobešali nad morje.

Kmalu je iz bleščeče teme pred nami zrasla temačna gmota najbolj zagrizeno varovane novozelandske Noetove barke: Polenovkin otok, eno izmed največjih zatočišč mnogih ptic, ki jih je težko najti še kje drugje na svetu. Kakor z Malega pregrajnega otoka so tudi z njega neusmiljeno iztrebili vse, česar niso že skraja našli tu. Izkoreninili so celo weko, bojevito in razuzdano ptico račje velikosti, ki prav tako ne zna letati in ki je avtohtona na drugih delih Nove Zelandije. Na Polenovkinem otoku namreč ni bila domačinka, in vrh tega je napadala Cookove strakoše, ki so bili tod od nekdaj doma. Otok obdajajo nemirno morje in močni tokovi, zato ni verjetno, da bi s tri kilometre oddaljenega Stewardovega otoka nanj prišle plenilske podgane. Zaloge živeža za otoške delavce hranijo v posebnih prostorih, kamor podgane ne morejo, in so zapakirane v zabojnike, prav tako varne pred podganami, pa še najstrože jih pregledajo pred transportom in po njem. Povsod, kjer pristajajo ladje, je nastavljen strup za podgane. Nekaj mož pa je vselej pripravljenih za takojšnjo gasilsko akcijo, da bi v primeru brodoloma preprečili vsakršen vdor podgan.

Helikopter je prihrumel na tla in splazili smo se iz njega, sklonjeni pod vrtečim se propelerjem. Brž smo izvlekli svoje torbe in jo mahnili proč, navzdol po travnatem gričku, na katerem smo pristali, proti čuvajnici. Z Markom sva se za hip spogledala in se zavedela, da še vedno hodiva sklonjena. Saj ne da bi bila ravno podgani, a počutila sva se približno ravno tako dobrodošla, in molila sva, da se odprava ne bi skazila. Arab je molče stopal za nama, z Bossom, ki je imel zdaj gobec trdno uklenjen v nagobčnik. Čeprav so namreč stezosledski psi skrbno izurjeni tako, da ne poškodujejo kakapov, ki jih najdejo, jih včasih vendarle najdejo malce preveč navdušeno. In četudi ima pes nagobčnik, lahko ptiča, če je preveč gorečen, sune in ga poškoduje.

Čuvajnica je bila dokaj skromna lesena lopa z enim velikim prostorom, ki je rabil za kuhinjo, obednico, dnevno sobo, delovno sobo in z nekaj majhnimi spalnicami, polnimi pogradov. V njej sta bila nameščena že dva druga terenska delavca: eden z nekam nenavadnim oziroma nenavadno zapisanim imenom Phred, o katerem se je izkazalo, da je Dobbyjev in Mikin sin, in Trevor. Molče in brez navdušenja sta nas pozdravila in nas pustila, da smo razložili prtljago.

Kmalu so nam povedali, da je obed pripravljen, in postalo nam je jasno, da je skrajnji čas, da skušamo nekoliko popraviti sloves, ki smo ga tod očitno uživali. Naši gostitelji so si seveda še najmanj od vsega želeli, da bi po njihovem otoku mendrala čreda nekakšnih medijskih samopašnežev in plašila ptice s svojimi videokamerami in beležniki, in le rahlo jih je omehčalo dejstvo, da s seboj nismo imeli drugega kakor drobcen snemalni walkman in da smo se nadvse pohlevno in obzirno vedli ter se trudili, da ne bi ves čas naročali džina s tonikom. Dejstvo, da smo s seboj pripeljali nekaj piva in viskija, pa nam je celo malce pomagalo.

Mahoma sem postal nenavadno dobre volje. Boljše kot kadarkoli med obiskom na Novi Zelandiji dotlej. Prebivalci Nove Zelandije so na splošno strašansko prijazni. Vsi, ki smo jih bili dotlej srečali, so bili z nami strašansko prijazni. Strašansko prijazni in vse bi dali za to, da bi nam ustregli. Počasi mi je postajalo jasno, da se je vsa ta neusmiljena prijaznost in blagost, ki smo jima bili podvrženi, pri meni bolj slabo obnesla. Novozelandska prijaznost namreč človeka ne le povsem razoroži, ampak tudi obglavi, in zaslutil sem, da bom naslednjega, ki bo prijazen z mano, sunil v nos. Zdaj pa je bilo vse drugače, in morali smo se truditi za naklonjenost. In trdno sem bil odločen, da bom za vsako ceno pripravil te čemerneže do tega, da nas bodo vzljubili, pa če se bom moral za to pretegniti.

Pri obedu, ki je sestajal iz konzervirane gnjati, kuhanega krompirja in piva, smo krenili v silovit pogovorni napad, jim povedali vse o svojem projektu in zakaj se trudimo z njim, kje vse smo dotlej bili, katere živali smo videli, in katerih ne, koga vse smo srečali, zakaj nam je bilo toliko do tega, da bi videli kakapa, kako smo jim hvaležni za pomoč in kako dobro razumemo njihov odpor do naše navzočnosti, nato pa začeli zastavljati bistroumna in prenikava vprašanja o njihovem delu, pa o otoku, pticah, Bossu in čisto nazadnje o tem, zakaj na drevesu pred hišo visi mrtev pingvin.

To je menda nekoliko otoplilo ozračje. Našim gostiteljem se je kaj kmalu posvetilo, da našo zgovornost lahko ustavijo le tako, da še sami o čem spregovorijo. Pingvin, je pojasnil Phred, je tukašnji običaj. Vsakega 28. februarja obesijo mrtvega pingvina na drevo. To je sicer šega, ki se je začela šele danes, in močno dvomijo, da jo bodo ohranili, a je dobra vsaj za to, da muhe ostajajo pri pingvinu.

Razlaga se je zdela več kot odlična. Vsi smo jo počastili z novim kozarcem piva, in led se je naposled začel taliti. V povsem drugače sproščenem ozračju smo se z Arabom in Bossom odpravili v gozd, da bi videli, ali lahko končno vendarle najdemo enega izmed ptičev, zaradi katerih smo prepotovali dvajset tisoč kilometrov.

Gozd je bil gnil. Se pravi, bil je tako vlažen, da se nam je vsako podrto deblo, ki smo ga morali preplezati, udiralo pod nogami, veje, na katere smo se oprli, ko nam je zmanjkalo tal pod nogami, pa so nam ostajale v rokah. Glasno smo cmokali in podrsavali skozi blato in prepojeno goščavje, medtem ko je Arab lahkotno korakal pred nami, da je samo modra vetrovka, ki se je kazala med drevjem, pričala o njegovi navzočnosti. Boss je v neurejenih vijugah krožil okrog njega, in komaj kdaj se ga je videlo; le tu in tam je nekaj črnega poblisnilo v gošči. Zato pa se ga je toliko bolj slišalo. Arab mu je bil namreč na ovratnico pritrdil zvonček, ki je jasno zvončkljal skozi čisti, vlažni zrak, da je bilo, kakor da bi kak neviden prismuknjen pevec božičnih pesmi kolovratil po gozdu. Zvonček pa mu je obesil zato, da bi mu lahko sledil, pa tudi zato, da bi vedel, kaj počne. Razburjeno zvončkljanje, ki mu je sledila tišina, je lahko pomenilo, da je pes našel kakapa in da ga zdaj straži. Vsakič, ko je zvonček utihnil, smo zadržali dih, toda vselej se je nato spet oglasil, kar je pomenilo, da je Boss našel nov prehod skozi goščavje. Od časa do časa je zvonec nenadoma začel zvoniti glasneje in razločneje, in Arab je Bossa z odsekanim klicem poklical k sebi. Sledil je krajši premor, ki je ob Marku, Gaynor in meni ob neki priložnosti omogočil, da smo ju ujeli.

Brez sape in premočeni smo se opotekli iz gozda na manjšo jaso in tam našli Araba, ki je čepel poleg Bossa in mu tlačil čepek mahovnate zemlje v zvonček, da bi malce pridušil njegov zven. Ozrl se je proti nam s svojim zadržanim, plahim nasmeškom in nam pojasnil, da zvonček ne sme biti preglasen, saj bi lahko kakapa samo splašil - če je sploh kakšen na tem koncu.

Pa misli, da je kakšen tod okoli, ga je vprašal Mark.

"Oh, gotovo so," je odvrnil Arab in si s prsti pograbil svojo osivelo brado, da bi jo očistil blata, "oziroma vsaj danes so bili. Močno diši po njih. Boss njihovo dišavo hitro zavoha, pa čeprav se ta hitro ohladi. Tod je nedolgo tega hodilo kar nekaj kakapov, samo da ne čisto pred kratkim. Je pa kuža precej vznemirjen. Ve, da so zagotovo nekje v bližini."

Dal si je nekaj opraviti z Bossom, potem pa povedal, da je pse tako težko izuriti za iskanje kakapov zato, ker je teh tako malo. Nazadnje se je pokazalo, da je še najboljše, če jih izuriš, da ne sledijo ničemur drugemu. Tako da njihovo urjenje ni nič drugega kakor dolg in muktrpen proces izločevanja, ki je za psa nadvse mučen. Še enkrat je potrepljal Bossa, nato pa ga poslal od sebe, da je planil nazaj v goščavje, vohljajoč za kakršnokoli sledjo edinega ptiča, ki mu ga niso prepovedali slediti. V nekaj trenutkih nam je izginil izpred oči in njegovo pridušeno zvončkljanje je klenkalo čedalje bolj od daleč.

Nekaj časa smo hodili po stezi, ki nam je omogočala, da smo dohajali Araba, in ta nam je povedal nekaj malega še o drugih psih, ki jih je izuril za lov, takrat, ko so otok trebili plenilcev. Nekega psa je imel še posebej rad; to je bil njihov najboljši lovski pes, zaprisežen ubijalec. Pred nekaj leti so ga vzeli s seboj celo na Okrogli otok, blizu Mauritiusa, da bi jim pomagal pri obširnem programu iztrebljenja velikega zajca. Žal pa se je, kakor hitro so prišli tja, izkazalo, da se zajcev na smrt boji, zato so ga poslali nazaj domov.

Arabu se je zdelo, da je večino svojega nedavnejšega življenja preživel na otokih, kar pa ni bilo zgolj naključje: naravno okolje na otokih je tako krhko, da so mnoge otoške živalske vrste ogrožene, otoki pa so pogosto zadnja pribežališča za celinsko živalstvo. Arab je izsledil mnoge izmed petindvajsetih kakapov, ki so jih našli na Stewardovem otoku in ki so jih potem s helikopterjem v posebnih, zvočno izoliranih zabojih prepeljali na Polenovkin otok. Vselej so jih skušali spustiti na ozemlju, ki je bilo kolikor mogoče podobno tistemu, na kateremu so jih našli, v upanju, da se bodo tako laže privadili novemu okolju. Težko pa je reči, koliko se jih je res privadilo oziroma koliko jih je sploh preživelo.

Dan je mineval in sence so se počasi daljšale. Vsi razburjeni smo našli nekaj kakapovih iztrebkov; pobrali smo jih in zdrobili med prsti ter jih temeljito ovohali, zelo podobno, kot poznavalec vin ovohava cvetlico izbornega novozelandskega chardonnaya s Severnega otoka. Njihov vonj je prijeten, čist, travnat. Našli smo, skoraj nič manj razburjeni, tudi nekaj praproti, ki jo je žvečil kakapo. Ta ptič jo namreč ščiplje in vlači skozi svoj krepki kljun, tako da se na koncu zvije v lično kroglico nakodranih vlakenc.

Malo manj nas je vznemirilo, ko nam je postalo jasno, da bo dan minil, ne da bi bili videli kakega kakapa. Ko se je zvečerilo in je začelo narahlo deževati, smo se obrnili in odlomastili nazaj skozi gozd, znova vse tiste kilometre, ki smo jih že prehodili. Večer smo preživeli v koči, si pridobivali naklonjenost s steklenico viskija in razkazovali svoje nikone.

Proti koncu večera je Arab omenil, da se pravzaprav sploh ni nadejal, da bo tistega dne našel kakapa. To so namreč nočne ptice, zato jih je podnevi zelo težko najti. Da bi sploh imel kako možnost, ga moraš iti iskat tedaj, ko je komaj toliko svetlo, da sploh lahko kaj vidiš, in ko je njegova dišava na tleh še sveža. Najboljši čas za to je potemtakem okoli petih ali šestih zjutraj. Bi nam to ustrezalo? Vstal je in zvlekel svojo brado v posteljo.

Pet zjutraj je najstrašnejši čas, še zlasti kadar se ti telo še vedno trudi izmotati iz viskijevega zapredka. Vsi premraženi, čemerni in mačkasti smo zlezli s pogradov. Tisto strojnično regljanje v kuhinji se je razlegalo, kot se je pokazalo, od cvrtja slanine, in poskusili smo se znova oživiti z njo, medtem ko se je nebo zunaj začelo barvati z odurno sivo jutranjo svetlobo. Nikoli nisem razumel, zakaj ljudje zganjajo toliko hrupa okrog zore. Kar nekaj sem jih videl, pa nikoli niso tako lepe kot na fotografijah, ki imajo povrh tega še to prednost, da jih lahko pogledaš, kadar si primerno razpoložen, in to je ponavadi tam okrog kosila. Potem ko smo se precej namučili s čevlji in fotoaparati, smo se okrog pol sedmih končno prebili skozi vrata in zalomastili nazaj v gozd. Mark mi je začel nemudoma kazati vznemirljivo redke ptice, in rekel sem mu, naj malce pospeši korak. Sijajen začetek dneva tako rekoč neusahljive ornitologije. Ko smo zakoračili v gozd, me je Gaynor prosila, naj opišem prizorišče, in rekel sem ji, da bom mikrofon, če mi ga še enkrat samkrat pomoli pred nos, najverjetneje pobruhal. Kaj hitro sem ugotovil, da spet hodim sam.

Čez čas sem moral priznati, da gozd niti ni tako slab. Že res, da je bil hladen, vlažen in spolzek in mi je nenehno skušal izpahniti kolena s kako zavozlano korenino, a je tudi sijal v nekakšni sveži lesketavici, ki ni minila, pa najsi sem si ga še tako srepo ogledoval. Tokrat se nam je pridružil tudi Ron Tindal, ki je z osupljivo čilim, škotskim korakom gazil skozi podrast, a še to mi je sčasoma nehalo zadajati glavobol, kajti tista čarobna lesketavica je polagoma začela blažilno delovati name. Malo pred nami se je med meglenim drevjem prikazovala modra vetrovka, ki se je sukala tiho kakor prikazen, sledeč neutrudnemu klenkanju Bossovega zvončka. Po daljšem lomastenju smo došli Araba, ki je bil znova obstal na ozki stezi in je čepel v mokri travi.

"Tule je pa še čisto svež iztrebek," je rekel in podržal pred nami mehak, temnomarogast bobek, da bi si ga lahko ogledali. "Tole belo na njem je sečna kislina, in ni je spral dež ali osušilo sonce. Ponavadi zgine v enem dnevu, tako da je tole zagotovo od sinoči. Mi smo bili prav tule, se pravi, da smo ga zgrešili. "Imenitno, sem pomislil. Se pravi, da bi lahko sinoči malce potegnili, davi pa precej dlje poležali. Toda tedaj je zgodnje sonce začelo pobliskavati skozi drevje in razkrivati krhko lepoto lesketajočih se drobnih biserov rose na listih, zatorej sem sklenil, da vse skupaj niti ni tako slabo. Pravzaprav se je vse tako bleščalo, pobliskavalo in blesketalo, da sem se začel spraševati, zakaj se toliko besed, ki opisujejo, kaj zjutraj počne sonce, začenja z "bi". To sem omenil Marku, a mi je rekel, naj pospešim korak.

Židane volje ob tem malem "milo za drago" sva jo mahnila naprej. Nisva še prehodila pet korakov, ko je Arab, ki jih je bil medtem prehodil petnajst, znova obstal. Spet je počenil in pokazal na nekakšne komaj vidne jamice v zemlji. "To je izkopal pred kratkim," je rekel. "Najbrž sinoči. Kopal je za tale gomolj orhideje. Tule na dnu se vidijo celo sledovi njegovega kljuna."

Spraševal sem se, ali je že čas, da se začnem vznemirjati in nadejati srečnega razpleta današnje odprave, a ko sem se začel, me je spet začela boleti glava, zato sem nehal. Preklemanski ptič nas je samo vodil za nos, in čaka nas še en turoben večer, ki ga bomo presedeli v koči, čistili svoje leče in skušali na vse skupaj gledati z vedre plati. Tokrat vsaj ne bo viskija, saj smo ga sinoči vsega spili, se pravi da bomo naslednjega dne Polenovko zapuščali dovolj bistre glave, da se bomo zavedali, da smo preleteli dvajset tisoč kilometrov samo zato, da bi videli ptiča, ki pa ni prišel pogledat nas, in ne bo mi preostalo drugega, kakor da poletim dvajset tisoč kilometrov nazaj in si domislim česa, o čemer bi lahko pisal. Najbrž sem v svojem življenju počel že kaj bolj trapastega, a se nisem mogel spomniti, kdaj. Naslednjič se je Arab ustavil zaradi peresca.

"Tole je kakapovo pero," je rekel in ga skrbno snel z grmiča. "Najbrž mu je izpadlo s predela okrog prsi, saj je izrazito rumeno."

"Precej puhasto je, ne?" je pripomnil Mark, ko ga je vzel in ga v megleni sončavi zavrtel med prsti. "Misliš, da mu je izpadel pred kratkim?" je pristavil v upanju.

"O ja, dokaj svež je še," je odvrnil Arab."Se pravi, da smo mu že zelo blizu ...?"

Arab je skomignil z rameni.

"Ja, najbrž res," je rekel. "Ampak to še ne pomeni, da ga bomo tudi našli. Skoraj stojiš lahko namreč na njem, pa ga ne vidiš. Znamenja kažejo, da je bil tale kakapo zgodaj sinoči precej dejaven, tik zatem, ko smo bili mi tukaj. To pa ni dobro, saj je ponoči deževalo in precej spralo njegovo dišavo. Te je sicer še vedno precej tod okoli, vendar je nekam neprepričljiva. Nikoli pa ne veš, ali se ti ne bo nasmehnila sreča."

Odkolovratili smo naprej. Mogoče ne ravno odkolovratili. Mogoče nam je bil korak zdaj nekoliko prožnejši, toda ko je minilo nove pol ure, in nato še ena, in se je sonce vzpelo više na nebo, je postal Arab spet samo nekakšna bežna prikazen v drevju pred nami, nazadnje pa smo ga povsem zgubili. Naš korak je bil nedvomno zgubil tisto prožnost. Nekaj časa smo se tako spotikali naprej, sledeč slabotnemu cingljanju Bossovega zvončka, ki nam ga je na ušesa še vedno prinašal lahen vetrič, ki je pihljal skozi drevje, potem pa je še ta zamrl, in bilo smo dokončno zgubljeni. Ron je bil malce pred nami tremi, še vedno lomasteč s svojim neugnanim škotskim zanosom, a tudi on je zdaj bolj ali manj samo še taval in tipal za pravo smerjo. Plezali smo čez brežino, na gosto poraščeno s praprotjo in prekrito s strohnelimi debli, čez katero se je šlo dol v široko, plitvo grapo, sredi katere je stal Don in se zbegano oziral naokrog. Gaynor je zaostala, premagujoč blatni breg, ki se je spuščal v grapo, nato pa se po zadnjici elegantno zadričala navzdol. Z jermenom fotoaparata sem se zapletel v edino vejo, ki se ni odlomila že ob samem dotiku. Mark je obstal, da bi mi pomagal izmotati se. Ron pa se je bil medtem spet zagnal v dir in je skakljal po nasprotnem koncu grape in klical Araba.

"Ju vidiš?" je zaklical Mark.

Tedaj me je prešinila neka misel. Zgubili smo se zato, ker je Bossov zvonček nehal cingljati. Ista misel je hkrati očitno obšla tudi Marka, in oba sva na lepem zaklicala: "Sta našla kakapa?"

Odgovoril nama je nekakšen klic.

Gaynor se je zasukala proti nama in zavpila: "Kakapa imata!" Mahoma nas je vse popadla zanosna škotska sla po diru. Na vse grlo smo vpili in klicali ter s pobesnelo ihto lomastili čez grapo, se povzpeli čez nasprotni breg v naslednjo - in tam, na njenem drugem bregu, nas je na mahovnatem pobočju, ob znožju strme brežine, čakal prav nenavaden prizor. Trajalo je kak trenutek ali dva, preden sem ugotovil, na kaj me ta prizorček tako zelo spominja, in ko se mi je posvetilo, sem za hip postal in se nato previdneje približal. Bilo je kakor Madona z detetom. Arab je križemnog sedel na mahovnem bregu, njegova dolga osivela brada mu je padala v naročje. V varnih jaslih njegovih rok, nežno stiskajoč se njegove brade, je čepela velika, debela, z blatom popacana zelena papiga. Ob njiju je v napetem pozoru sedel Boss in z nagnjeno glavo strmel vanju, še vedno trdno povezan z nagobčnikom. Primerno tiho smo se jim približali. Mark je tiho pogolčaval.

Ptič je bil zelo tih in zelo negiben. Menda se ni prav dosti vznemirjal, a očitno se tudi ni prav dosti zavedal, kaj se dogaja. Svoje veliko temno brezizrazno oko je upiral nekam v prazno. V kljunu je držal, nalahno, a čvrsto, kazalec Arabove desnice, po katerem je šibko curela kri, in to je na ptiča menda pomirjujoče delovalo. Arab je prst prav obzirno skušal umakniti, vendar je bil kakapu očitno preveč všeč, tako da ga je nazadnje pustil tam, kjer je bil. Še malce več krvi je pricurljalo navzdol po njegovi dlani in se zredčilo z deževnico, s katero je bilo tako in tako vse napojeno. Desno ob meni je Mark mrmral, kakšna čast je, če te ugrizne kakapo; takšno naziranje sem le stežka razumel, a pustimo to. Araba smo vprašali, kje ga je našel. "Pes ga je," je odvrnil. "Kakšnih deset korakov gori v bregu, bi rekel, pod tistim nagnjenim drevesom. In ko se mu je približal, se je pognal v beg in mi pritekel naravnost semle dol, kjer sem ga ujel.

Sicer pa je v dobrem stanju. Po nabreklih prsih se vidi, da bo kmalu začel bobnati. Lepo. To pomeni, da se po preselitvi lepo privaja."

Kakapo se je komaj opazno premaknil v Arabovem naročju in glavo še bolj pritisnil k njegovi bradi. Arab ga je silno nežno pobožal po vlažnem, naščeperjenem perju.

"Malce je živčen," je rekel. "Najbrž še najbolj zaradi hrupa. Videti je precej umazan, ker je moker. Ko ga je Boss izsledil, je bil v suhem ležišču tam gori, a se je ob zvoku zvonca ali pa zato, ker se mu je pes preveč približal, splašil in jo je ucvrl po hribu navzdol in je še vedno tekel, ko sem ga prestregel. Samo majčkeno me je uščipnil, nič drugega. Če bi hotel zares stisniti..." Skomignil je. Kakapo je imel očitno zelo močan kljun. Videti je bil kakor velikanski, z roževino prevlečen odpirač za pločevinke, privarjen na njegov obraz.

"Nikakor ni tako sproščen kot marsikateri drugi ptič," je zamomljal Arab. "Veliko ptic se čisto umiri, ko jih dobiš v roke. Ne bi ga rad predolgo držal, ker je moker in se bo prehladil, če mu bo voda prišla do kože. Mislim, da bo boljše, če ga zdaj kar spustim."

Stopili smo korak nazaj. Arab se je s ptičem vred previdno sklonil naprej in veliki močni kremplji so se stegnili in zagrebli proti tlom, še preden so jih dosegli. Ptič je naposled spustil Arabov prst, ujel ravnotežje na tleh, sklonil glavo in jo ucvrl proč. Tisto noč smo v čuvajnici praznično spraznili preostale steklenice piva in se poglobili v poročila o vseh kakapih, ki so jih prepeljali na Polenovkin otok. Arab si je bil med drugim zapisal identitetno številko ptiča, ki je bila pritrjena na njegovi nogi: 8-44263. Ime mu je bilo Ralph. Na Polenovkin otok so ga pripeljali iz pristanišča Pegasus na Stewardovem otoku, skoraj natanko pred letom dni.

"Sijajno," je vzkliknil Ron. "To je res sijajno. Če se ta kakapo pripravlja na dvorjenje že po letu dni, odkar je bil preseljen, je to najlepši dokaz, kar jih imamo doslej, da program deluje. Saj veste, da smo bili proti temu, da prihajate sem in da nismo hoteli slediti kakapom in tvegati, da jih vznemirimo, ampak zdaj, po temle... No ja, tale podatek nam bo zelo prav prišel in res zbuja veliko upanje. "Nekaj dni pozneje, ko stojimo na vrhu Kakapovega gradu v Fiordlandu, povemo Don Mertonu, da mislimo, da so nam odpustili. "Oh, seveda, tudi jaz tako mislim," odvrne. "Mogoče ste nekaterim stopili na kurje oko, zato pa ste po drugi strani zadevo tudi malce pospešili. Tiskovna konferenca je bila zelo učinkovita, in kolikor slišim, je z vrhov že prišla odločitev, naj program za ohranitev kakapa na Ministrstvu dobi prednost, kar pomeni, da nam bodo dodelili več sredstev. Upam le, da še ni prepozno. Na Polenovkinem otoku zdaj živi petindvajset kakapov, a le pet od teh je samic, in to je odločilnega pomena. Na Stewardovem otoku je ostal, kolikor vemo, en sam primerek, in sicer samec. Zato še naprej iščemo samice, čeprav dvomimo, da jih je še kaj. Če torej tem prištejemo še tistih štirinajst ptic z Malega pregrajnega otoka, jih je vseh skupaj le štirideset. In tako težko jih je pripraviti do tega, da bi se plodili. V preteklosti so se razmnoževali zelo počasi, saj ni bilo ničesar drugega, kar bi ohranjalo njihovo število stanovitno. Če število kakih živali naraste tako hitro, da jih njihovo življenjsko okolje ne more več hraniti in vzdrževati, spet začne naglo usihati, nato spet strmo poraste, pa spet upade in tako naprej. In če njihovo število preveč niha, se kaj lahko zgodi, da zaniha tako zelo, da vrsta kratko malo izumre. Zatorej so vse tiste kakapove čudaške ženitovanjske navade samo tehnika preživetja, nič drugega. Toda le zato, ker ga ni nič ogrožalo. Zdaj pa, ko so obkoljeni s plenilci, jih lahko ohrani pri življenju le naše posredovanje. Dokler nam to uspeva."

To me spomni na tisti priliko o industriji motornih koles, ki sem jo uvidevno zadržal zase. Izdelovalci motornih koles imajo na voljo zdravila, ki jih zoologi nimajo. Ko se previdno vračamo po grebenu k helikopterju, vprašam Dona, kakšni se mu v resnici zdijo dolgoročni obeti za kakape, in njegov odgovor je presenetljivo stvaren.

"Hja," reče s svojim tihim, umirjenim glasom, "prav vse je mogoče, in glede na razvoj genetike... kdo bi vedel. Če jih bomo lahko ohranili za čas našega rodu, jih bo nemara naslednji rod z novimi znanstvenimi in tehnološkimi metodami popeljal naprej. Vse, kar lahko storimo, je, da jih za časa svojega življenja obvarujemo pred izumrtjem in jih v čim boljšem stanju predamo prihodnjemu pokoljenju, obenem pa upamo, da bo tudi to imelo podoben odnos do njih kakor mi."

Nekaj minut pozneje se naš helikopter zavihti nad Kakapov grad, povesi nos proti tlom in poleti nazaj čez doline proti Milford Soundu, puščajoč za seboj majceno izgrebeno vdolbinico v zemlji in en sam samcat postaren, nedotaknjen sladek krompirček.

PANIKA

Podmene so reči, za katere ne veš, da jih delaš, zato te tudi tako zbega, ko v Avstraliji prvič odmašiš kopalno kad in vidiš, da se voda vrtinči skozi odtok v drugo smer. Že fizikalni zakoni sami ti torej pripovedujejo, kako zelo daleč si od doma.

Na Novi Zelandiji so celo telefonske številčnice označene v nasprotno smer. To sicer nima nobene zveze s fizikalnimi zakoni - tu pač to počno drugače. Pretrese pa te spoznanje, da ti nikdar ni prišlo na misel, da se da to početi tudi drugače. Pravzaprav niti premišljeval nisi o tem nikdar, zdaj je pa na lepem - vse drugače. Tla se ti zamajejo pod nogami.

Telefoniranje na Novi Zelandiji zahteva precej zbranosti, saj je vsaka številka tam, kjer si jo najmanj pričakoval. Poskusi opraviti na hitro, in neizbežno se boš uštel, saj se nemudoma vmeša tvoja navada in vzame zadevo v svoje roke, še preden jo utegneš premagati. Navada vrtenja telefonske številčnice pa je tako zelo globoko vkoreninjena, da je postala že podmena, in niti zavedaš se ne, da se ravnaš po njej.

Kitajska je na severni polobli, zato voda iz tamkajšnjih kopalnih kadi odteka v smeri urnega kazalca, tako kot pri nas. Tudi telefonske številčnice so označene tako kot naše. Oboje ti je torej domače. Zato pa je prav vse drugo drugače, in podmene, za katere niti ne veš, da jih delaš, ti nakopljejo samo težave in te begajo.

Da bo tako, sem slutil že po tistem malem, kar so mi drugi pravili o svojih izkušnjah na Kitajskem. V letalo za Peking sem torej sedel trdno odločen, da svojim navadam pokažem figo in pozabim na vse, kar vem - pa tudi nekoliko živčen.

Začel sem tako, da sem si nakupil obilno zalogo brivske vodice. Kadarkoli se je mimo privalil prostocarinski voziček, sem kupil stekleničko. Česa takšnega še nikdar nisem počel. Ponavadi sem v takšnih primerih nagonsko ravnal tako, da sem odkimal in naprej bral svojo revijo. Tokrat pa se mi je zdelo, da bo bolj po zenovsko, če bom rekel: "Ja, prav. Kaj pa imate?" In nisem bil edini, ki sem ga s tem presenetil.

"Se ti je zmešalo?" me je vprašal Mark, ko sem zmašil šesto stekleničko v svojo ročno prtljago.

"Rad bi samo izzval in spodkopal svoje temeljne podmene o tem, kaj je razumsko utemeljeno vedenje."

"Ali to pomeni 'ja'?"

"To pomeni, da se skušam samo malce osvoboditi lastnih navad," sem odvrnil. "Letalo ti ne daje veliko priložnosti za poljubne in alternativne vrste vedenja, zatorej skušam samo kar najbolj izkoristiti priložnosti, ki so mi na voljo."

"A tako."

Mark se je nelagodno presedel in se ves namrščen zatopil v svojo knjigo.

"Kaj pa boš z vso to kramo?" me je vprašal malce pozneje, pri letalskem obedu.

"Pojma nimam," sem rekel. "Bo pa problem, a ne?"

"Povej mi, si zaradi česa živčen?"

"Ja."

"Zaradi česa pa?"

"Zaradi Kitajske."

Sredi ene izmed največjih, najdaljših, najhrupnejših in najbolj umazanih prometnih žil na svetu živi reinkarnacija utopljene princeske, ali, še boljše, dvesto reinkarnacij utopljene princeske.

O tem, ali je to dvesto različnih reinkarnacij ene in iste utopljene princeske ali pa posamezne reinkarnacije dvesto različnih utopljenih princesk, se legende ne izrekajo povsem nedvoumno, pa tudi nobene zanesljive statistike ni o pogostnosti utapljanja princesk na tem koncu sveta, ki bi pomagala razčistiti zadrego.

Če so vse to ena in ista utopljena princeska, je morala živeti nadvse grešno, da se ji zdajšnje življenje tako okrutno ponavlja. Njene reinkarnacije namreč nenehno cefrajo ladijski propelerji in zajemajo ribiške mreže polne kavljev; trpeti mora nenehne oslepitve, zastrupitve in oglušitve.

Prometna žila, o kateri govorim, je reka Jangce, reinkarnirana princeska pa baiji, rečni delfin iz Jangceja.

"Koliko možnosti imamo, da vidimo delfina?" sem vprašal Marka.

"Pojma nima," je odvrnil. "Od Kitajcev samih je silno težko dobili kakršnekoli podatke, in še tisti, ki so, si nasprotujejo. Toda delfine je najti - če sploh kje - samo v nekaterih delih Jangceja. Največ v kakih dvesto kilometrov dolgem pasu reke ob mestu Tonglingu v provinci Anhui. Tam si tudi prizadevajo, da bi baijija rešili, in tja smo tudi predvsem namenjeni. V Tongling bomo prišli s čolnom iz Nanjinga, kjer živi profesor Zhou, največji poznavalec te živali. V Nanjing se bomo peljali z vlakom iz Šanghaja. V Šanghaj pa z letalom iz Pekinga. Najprej bomo par dni v Pekingu, da se aklimatiziramo in vidimo, ali se da zanesti na potovalne agencije. Prepotovati bomo morali na tisoče kilometrov in potovanje bo po vsej verjetnosti jako težavno."

"Ali imamo dovolj časa, če bo šlo kaj narobe?" sem vprašal. "Kdaj pa nas profesor Zhou in drugi pričakujejo?"

"Pričakujejo?" se je začudil Mark. "Kako to misliš? Saj še nikoli niso slišali za nas. Na Kitajskem ne moreš kar tako navezovati stike z ljudmi. Srečni bomo že, če jih bomo našli, še srečnejši pa, če se bodo hoteli sploh pogovarjati z nami. Pravzaprav sem samo napol gotov, da res obstajajo. Podajamo se torej na povsem neznano ozemlje."

Oba sva strmela skoz okno. Nad največjim narodom na svetu se je večerilo.

"Samo še ena steklenička je ostala, gospod," me je tedajci nagovorila stevardesa. "Bi jo vzeli, še preden zapremo prostocarinsko prodajalno? Tako bi imeli celotno kolekcijo."

Bilo je že kar pozno zvečer, ko nas je razmajan minibus odložil pred hotelom v predmestju Pekinga. Vsaj mislim, da je bilo predmestje. Po ničemer namreč nismo mogli presoditi, za kakšen predel gre. Ulice so bile široke in obrasle z drevjem, a srhljivo tihotne. Običajnega prometnega vrveža ni bilo in vsako motorno vozilo se je slišalo posebej. Ulične svetilke niso imele motnih steklenih pokrovov, zato je bila njihova luč ostra in je osvetljevala sleherni list in vejo ter metala ostre sence na stene. Kolesarji so na cesto okrog sebe metali več med seboj prepletajočih se senc. Občutek, da se giblješ v nekakšni geometrični mreži, je samo še krepil klekajoči zvok biljardnih krogel, ki so trkale druga ob drugo na majhnih mizah, postavljenih pod to ali ono ulično svetilko.

Hotel je stal v manjšem spletu ozkih stranskih uličic. Pročelje je imel bujno okrašeno z izrezljanimi rdečimi zmaji in pozlačenimi pagodastimi dodatki, temi vsakomur znanimi stereotipi Kitajske. Znosili smo svoje torbe, polne fotografske opreme, snemalnih naprav, oblek in brivske vodice, v hotelsko vežo, mimo dolgega, s steklom pokritega pulta, v katerem so bili razstavljene izrezljane jedilne paličice, ginseng in zeliščni afrodiziaki, in počakali, da se prijavimo.

Opazil sem nekaj nenavadnega. Bila je ena izmed tistih drobcenih podrobnosti, ki zbegajo človeka, kakor telefonske številčnice na Novi Zelandiji, in ti dajo vedeti, da si v silno daljnji in tuji deželi. Vedel sem, da Kitajci loparje za namizni tenis ponavadi držijo tako, kot mi držimo cigarete. Nisem pa vedel, da tudi cigarete držijo tako, kot držijo loparje za namizni tenis.

Naše sobe so bile majhne. Usedel sem se na rob postelje, ki je bila narejena za pol manjšega človeka, kot sem jaz, in razložil svojo osupljivo zbirko stekleničk z brivsko vodico v lično vrsto zraven dveh velikih in bogato okrašenih rdeče-zlatih termovk, ki sta me že čakali na obposteljni mizici. Pomislil sem, kako naj se ju znebim. Sklenil sem, da odločitev prespim. Vsaj upal sem, da jo bom lahko. Z nekakšno nejasno slutnjo sem prebral obvestilce v imeniku hotelskih uslug. Takole je pisalo: "Zavoljo miru in udobja prepovedano plesati, razgrajati, se prepirati, pretepati in vdajati se pretiranemu pitju ter delati nered v javnih prostorih. Gostje v hotel ne smejo prinašati domačih živali in perutnine."

Jutro me je postavilo pred nov problem. Hotel sem si očistiti zobe, vendar so me ob pogledu na prelepo rjavo vodo, ki je pricurljala iz pipe, obšli dvomi. Preiskal sem tisti orjaški in postavljaški termovki, a sta bili polni vroče vode, očitno namenjene za pripravo čaja. Nekaj vode sem torej zlil v kozarec in jo pustil, da se malce ohladi, medtem pa šel poiskat Marka in Chrisa Muira, najinega snemalnega tehnika, da sedemo k poznemu zajtrku.

Mark se je bil medtem že skušal po telefonu prebiti do Nanjinga in priklicati profesorja Zhouja, strokovnjaka za delfine baiji, in je prišel do sklepa, da to kratko malo ni mogoče. Pred poletom v Šanghaj smo morali ubiti dva dneva, zatorej smo sklenili, da se bomo tačas malce šli turiste.

Vrnil sem se v svojo sobo, da bi si končno umil zobe, in odkril, da je bila strežajka medtem umila kozarec, ki sem ga dal hladiti, in znova napolnila termovke s pravkar zavrelo vodo.

To me je malce potrlo. Nekaj časa sem skušal prelivati vodo iz enega kozarca v drugega, da bi jo ohladil, a je bila še vedno vroča in se mi je ščetka v ustih občutno mehčala.

Sprevidel sem, da se bom moral posvetiti nekoliko resnejšemu strateškemu razmisleku, če bi rad prišel do čistih zob. Znova sem napolnil kozarec, ga skrbno skril globoko v omaro, nato pa se skušal znebiti ene izmed stekleničk z brivsko vodico, in sicer tako, da sem jo skril pod posteljo.

Nataknili smo si sončna očala in fotoaparate in si šli za tisti dan ogledat Veliki zid v Badaling, kako uro vožnje od Pekinga. Videti je bil kakor pravkar sezidan, in deli, ki smo jih videli, so najbrž tudi res bili.

Spominjam se, da sem bil tudi na Japonskem nekoč, ko sem si šel ogledat svetišče Zlatega paviljona v Kjotu, malce presenečen ob tem, kako dobro je znamenitost prevedrila čas, kolikor ga je minilo od 14. stoletja, ko je bila sezidana. Potem so mi povedali, da ga sploh ni prevedrila, ampak je še v tem stoletju dvakrat pogorela do tal.

"Se pravi, da tole sploh ni prvotna stavba?" sem vprašal svojega japonskega vodnika.

"Oh, kako da ne, seveda je," se je pridušil, začuden ob mojem vprašanju.

"Ampak, ali ni pogorela?"

"To pa."

"Dvakrat."

"Velikokrat."

"In so jo znova sezidali."

"Seveda. To je pomembna in zgodovinska stavba."

"Na novo sezidana."

"Jasno. Saj je pogorela."

"Ampak kako je lahko potlej ista stavba?"

"Vselej je ista stavba."

Priznati sem si moral, da je takšno naziranje pravzaprav povsem razumno, le da sloni na nekoliko nepričakovani podmeni. Ideja stavbe, njen namen, njena oblika, vse to je nespremenljivo in vse to je bistvo stavbe. Prav namen prvotnih graditeljev je tisto, kar se ohrani. Les, iz katerega je stavba zgrajena, strohni in ga zamenjajo, ko je potrebno. Če preveč teže prisojaš prvotnemu gradivu, ki je zgolj nekakšen sentimentalen spominček iz preteklosti, si slep za živo stavbo samo.

S takšnim gledanjem se nisem mogel povsem sprijazniti, saj je bilo v navzkrižju z mojimi osnovnimi zahodnjaškimi predpostavkami, vendar sem mu moral vseeno priznati svoj prav.

Ne vem, ali takšno načelo tiči tudi za ponovno gradnjo Velikega zidu, saj nisem mogel stakniti nikogar, ki bi razumel moje vprašanje. Na prenovljenem delu je kar mrgolelo turistov in stojnic s kokakolo in prodajaln, kjer lahko kupiš kratkorokavne majice, poslikane z Velikim zidom, in električne pande, in morda ima tudi to kaj opraviti z vsem skupaj.

Vrnili smo se torej v hotel.

Sobarica je bila medtem našla moj skriti kozarec z vodo in ga umila. Zelo se je morala potruditi z iskanjem, saj je našla tudi stekleničko z brivsko vodico pod posteljo in jo vestno položila nazaj na mizico k preostalim.

"Zakaj pa jih ne uporabiš?" me je vprašal Mark.

"Zato, ker sem jih vse prevohal, in odurno smrdijo."

"Lahko bi jih podaril ljudem za božič."

"Ne bi jih rad dotlej prenašal po svetu."

"Saj res, zakaj si jih že kupil?"

"Sem pozabil. Pojdimo večerjat."

Odšli smo večerjat v restavracijo, imenovano Pri hrustljavo ocvrti raci, in ko smo se pozneje vračali skozi mesto, smo prišli na Tiananmenski trg.

Povedati moram, da je bilo to oktobra 1988. Dotlej še nikdar nisem bil slišal za Tiananmenski trg, pa tudi večina sveta ne.

Ta trg je velikanski. Če se ponoči znajdeš na njem, ne veš zagotovo, do kod segajo njegove meje, saj se zgublja v dalji. Na enem koncu so vrata v Prepovedano mesto, Tiananmenska vrata, s katerih se mogočen ikonski portret predsednika Maa zazira čez brezkrajnost trga, tja proti njegovemu najbolj oddaljenemu koncu, kjer je mavzolej z njegovim truplom.

Med tem dvojim, se pravi pod njegovim pogledom, je bilo razpoloženje praznično. Na trg so bili prinesli orjaške obrezane grme, oblikovane po živalskih likih iz risank, da bi z njimi proslavili olimpijske igre.

Trg ni bil poln, kaj šele nagneten - za to bi bilo treba več deset ali celo sto tisoč ljudi - vendar je bil vseeno živahen. Po njem so hodile družine z otroki (ali najpogosteje z enim otrokom). Sprehajale so se, klepetale s prijatelji, lahkotno in svobodno pohajkovale naokrog, kakor da bi bil trg njihov lastni vrt, in brez pomislekov puščale otroke, da so letali sem ter tja in se igrali z drugimi. Kaj takega bi si težko zamislili na kateremkoli izmed velikih trgov v Evropi, kaj šele v Ameriki.

Pravzaprav ne pomnim, da bi se kdaj na javnem mestu počutil tako lahkotnega in sproščenega, še zlasti ne ponoči. Vojna paranoja, ki jo podzavestno vlačiš s sabo, kadar stopiš na ulice zahodnih mest, je v prijetni tihoti na lepem postala toliko očitnejša. To je bila naravnost čarobna tihota.

Takoj pa moram tudi dodati, da je bilo to najbrž edinkrat, ko smo se na Kitajskem tako brezskrbno počutili. Oziroma se ne prej ne pozneje nismo niti približno tako. Kitajska nas je namreč večinoma begala ali pa spravljala v obup, predvsem pa ji nikakor nismo mogli do dna; toda tega večera je bilo na Tiananmenskem trgu lepo. Zato nas je toliko bolj poparilo nekaj mesecev kasneje, ko je Trg nebeškega miru doživel tisto surovo preobrazbo, ki v javni predstavi doleti kraje vsakršnih katastrof: tedaj niso več dejanski kraji, temveč postanejo nekakšni časovni mejniki. "Pred Tiananmenskim trgom" smo bili tam. "Po Tiananmenskem trgu" pa je bilo potem, ko so se nanj privalili tanki.

Na trg smo se vrnili zgodaj naslednjega jutra, ko je bil zrak še vlažen in meglen, in se pridružili vrstam, ki se vsak dan vijejo po njem, tja proti Maovemu mavzoleju in mimo njegovega balzamiranega trupla, ki leži za pleksi steklom.

Dolžina vrste je bila neverjetna. V cikcaku je vijugala naprej in nazaj po trgu, da je vsak njen zavoj prihajal iz megle in nato spet zginjal v njej, niz za nizom, vrsta za vrsto. Ljudje so stali po trije ali štirje skupaj, na kratko podrsavali naprej čez trg, zavili in nato na kratko podrsavali nazaj, naprej in nazaj, vedno znova, vse to na ukaze uradnikov, ki so paradirali gor in dol v hlamudračah in žoltih vetrovkah in lajali skozi megafone. Spokojno ozračje iz prejšnjega večera se je bilo porazgubilo v puščobni jutranji megli in trg se je skazil v orjaško ranžirno postajo.

Po krajšem omahovanju smo se postavili v vrsto, napol pripravljeni, da bomo v njej preživeli ves dan, vendar smo se po volji lajajočih uradnikov nenehno pomikali naprej in celo ugotavljali, da hodimo čedalje hitreje, čim bliže cilju smo. Tako so nas že po slabih treh urah, odkar smo se priključili repu vrste, nagnali v notranjost rdeče tlakovanega in z rdečo preprogo pregrnjenega svetišča, in stekli smo kolikor mogoče spoštljivo mimo drobnega, rejenega, voščenega trupla.

Vrsta, ki so jo tako skrbno in strogo nadzorovali pred vhodom v mavzolej, je med stojnicami s spominki pri izhodu razpadla. Pomislil sem, da mora biti poslopje iz zraka podobno velikanskemu stroju za mletje mesa.

Trg in okoliške ulice so bili opremljeni z zvočniki, iz katerih se je ves dan razlegala glasba. Večinoma je bilo težko uganiti, za kakšno glasbo gre, saj je bilo ozvočenje bolj ušivo in je samo nekaj nerazločnega nabijalo, trobilo in odmevalo okrog nas, toda ko smo se nekaj minut kasneje povzpeli na vrh Tiananmenskih vrat, smo precej bolje slišali, kaj nam igra.

Tiananmenska vrata, naj najprej pojasnim, so visoka zgradba s ploskim pročeljem in z oboki pri znožju, skozi katere greš v Prepovedano mesto, in z velikim balkonom na vrhu, za katerim je cela vrsta molilnic.

Vrata so bila zgrajena v obdobju dinastije Ming in so rabila cesarjem, da so na njih javno nastopali in razglašali razglase. Vrata so tako kot Tiananmenski trg že od nekdaj nadvse pomembno torišče kitajske politične zgodovine. Če se povzpneš na balkon, lahko stojiš na mestu, s katerega je predsednik Mao 1. oktobra 1949 razglasil ustanovitev Ljudske republike Kitajske. Mesto je lepo označeno, okrog njega pa so razstavljene fotografije tega dogodka.

Razgled na Tiananmenski trg je s tega mesta veličasten. Kakor da bi z gorskega pobočja gledal na ravnico. Še veličastnejši pa je ta pogled s političnega vidika, saj zajema narod, ki obsega malone četrtino svetovnega prebivalstva na tem planetu. Tu, prav na tem mestu, je zbrana vsa kitajska zgodovina, in če tu stojiš, si ne moreš kaj, da te mogočnost tega dejstva ne bi presunila. Tudi si ne moreš kaj, da te ne bi globoko presunil pogled na kmetiča iz Shao-Shana, ki se je v imenu ljudstva polastil oblasti in ki ga ljudje kljub grozovitostim kulturne revolucije še vedno častijo kot očeta naroda.

In medtem ko smo stali na tem mestu, mestu, kjer je stal Mao, ko je razglasil ustanovitev Ljudske republike Kitajske, nam je po javnem ozvočenju igrala najprej "Viva Espana", nato pa še "Tema iz Hawaii Five-O".

Težko se je bilo izogniti občutku, da nekomu nekje nekaj ni povsem jasno. In niti tega nisem zagotovo vedel, ali nisem to morda kar jaz sam.

Naslednjega dne smo poleteli v Šanghaj in začeli misliti na delilne, proti katerim smo počasi prodirali čez Kitajsko. Nanje smo šli mislit v bar hotela Mir. Kmalu se je pokazalo, da to ni najbolj primeren kraj za premišljevanje, saj se v njem pri tem početju nisi mogel slišati, vendar smo si ga hoteli vseeno ogledati.

Hotel Mir je slikovit preostanek iz dni, ko je bil Šanghaj eno izmed najimenitnejših in najbolj kozmopolitskih pristanišč na svetu. V tridesetih letih se je hotel imenoval Cathay in je bil najrazkošnejši kraj v mestu. Sem so se ljudje prihajali šopirit drug pred drugim. V enem izmed njegovih apartmajev je Noël Coward napisal osnutek za Zasebna življenja.

Zdaj se barva lušči, preddverje je mračno in prepišno, lepaki, ki oglašajo "jazzovski orkester svetovno znanega hotela Mir", so napisani s flomastrom in z lepilnim trakom prilepljeni na oglasne deske, toda duh nekdanje veličine hotela Cathay še vedno veje nekje visoko med zaprašenimi lestenci, ugibajoč, kaj neki se zadnjih štirideset let dogaja.

Bar je bil temačen prostor z nizkim stropom takoj pri preddverju. "Jazzovski ansambel svetovno znanega hotela Mir" je ta večer igral nekje drugje, zato pa je namesto njega igrala njegova zamena. Pravijo, da je to eden izmed tistih redkih krajev na svetu, kjer še vedno lahko slišiš glasbo iz tridesetih zaigrano tako, kot so jo igrali in kjer so jo igrali. Morda to drži za "Svetovnoznance" - za njihove namestnike pa nikakor ne. Ti so namreč do onemoglosti žingali "Edelweis", "Greensleeves" in "Auld Lang Syne", vmes pa tu in tam užgali "New York, New York", "Chicago" in "I Left My Heart in San Francisco".

Pri vsem tem je bilo nenavadno dvoje. Prvič, igrali niso samo za turiste. To glasbo smo slišali povsod na Kitajskem, še zlasti prve tri naslove: po radiu, v trgovinah, v taksijih, na vlakih, na velikih trajektih, ki nenehno plovejo gor in dol po Jangceju. Ponavadi je igral Richard Clayderman. Kdor torej doslej ni vedel, kdo, za vraga, kupuje plošče Richarda Claydermana, zdaj ve: to so Kitajci, in teh je milijarda.

Druga nenavadnost pa je, da jim je ta glasba povsem tuja. To pravzaprav niti ni tako presenetljivo, saj je tudi res tuja, toda bilo je, kakor da bi jo igrali iz zbornika tujih rekel. Vsaka improvizacija, ki jo je dodal trobentač, vsak dodaten bobnarski vložek, vse je bilo grozljivo narobe in polomljeno. Najbrž so nekaj takega čutili Indijci v šestdesetih, ko so poslušali Georga Harrisona igrati sitar, ampak tedaj so to počeli bolj ali manj vsi; okorni posnetki indijske glasbe nikdar niso zamenjali popularne glasbe Zahoda. Kitajci, ki željno vpijajo zvoke zmaličenih izvedb "Auld Lang Syna" in "Little Brown Juga", pa očitno slišijo nekaj povsem drugega kot jaz, in nikakor nisem mogel dognati, kaj bi to bilo.

Med potovanjem po Kitajski so me, kot sem odkrival, najbolj od vsega begali in motili zvoki, ki sem jih slišal.

Pomislil sem, medtem ko smo skušali najti mizo v enem izmed bolj pridušenih kotičkov bara, da imajo delfini, ki smo jih prišli iskat, verjetno enake težave. Tudi njihovi čuti so najbrž povsem preplavljeni in zmedeni.

Delfin baiji, bodi povedano za začetek, je napol slep.

To pa zato, ker v Jangceju tudi ni česa videti. Voda je zdaj tako blatna, da vidljivost ni večja kot nekaj centimetrov, zato so oči baijijem spričo neuporabe zakrnele.

Zanimivo je, da lahko o spremembah, ki so v teku evolucije doletele kako živalsko vrsto, pogosto sklepamo po tem, kako se razvijajo njeni zarodki. Kakor da bi šlo za nekakšen ponovljen akcijski posnetek.

Pri baijiju so oči, slabotne kakršne so, posajene precej visoko na glavi, da bi bile deležne vsaj tiste svetlobe, ki jih količkaj doseže, se pravi naravnost od zgoraj.

Večina drugih delfinov ima oči precej niže ob strani glave, tako da lahko vidijo vse naokrog, pa tudi spodaj; in natanko tam jih najdete tudi pri zarodku baijija.

Ko zarodek odrašča, se mu oči polagoma selijo navzgor ob strani glave, mišice, ki sicer zrkla tiščijo navzdol, pa se niti ne razvijejo. Tako da navzdol ne vidi ničesar.

Zatorej bi lahko celotno zgodovino erozije zemlje v Jangce prikazali s premikanjem oči enega samega baijijevega zarodka. (Mogoče je tudi, da so baijiji prišli v že kalni Jangce od kod drugod in so se pač samo prilagodili novemu okolju; tega ne vemo. A naj že bo tako ali drugače, Jangce je v zgodovini razvoja baijijeve vrste postajal vse bolj blaten, večinoma zaradi človekove dejavnosti.)

Posledica vsega tega je, da mora baiji uporabljati druga čutila, da se znajde v okolju. Zatorej se zanaša na zvok. Ima neverjetno oster sluh in "vidi" tako, da oddaja zaporedje drobnih "klikov" in prisluškuje njihovim odmevom - ter tako prepoznava oddaljenost predmetov. Tudi s svojimi vrstniki se sporazumeva z zvokom - z nekakšnimi žvižgajočimi glasovi.

Odkar pa je človek izumil motor, je rečni svet za baijija gotovo postal prava mora.

Kitajska ima precej uborno cestno omrežje. Železnic je sicer kar nekaj, vendar ne peljejo povsod, tako da je Jangce (ki mu na Kitajskem pravijo Chang Jiang, "Dolga reka") glavna prometnica v deželi. Na njej se nenehno prerivajo čolni, in so se že od nekdaj - le da so bile svoje čase to jadrnice. Zdaj pa reko stalno vrtinčijo motorji zarjavelih starih parnikov, zabojniških ladij, orjaških trajektov, potniških ladij in tovornih barkač.

Rekel sem Marku: "Tam spodaj pod vodo mora biti prava norišnica."

"Kaj?"

"Pravim, že mi se težko pogovarjamo ob tejle godbi; pod vodo pa mora biti prava norišnica."

"In o tem že ves čas premišljuješ, odkar tu sediš?"

"Ja."

"Jaz sem pa mislil, da si samo molčeč."

"Skušal sem si zamisliti, kako je, če si slepec, ki bi rad živel v diskoteki. Ali v več diskotekah, ki tekmujejo druga z drugo."

"No ja, v resnici je še slabše," je rekel Mark. "Delfini namreč z zvokom 'vidijo'."

"Prav. Se pravi, kakor da bi bil glušec, ki živi v diskoteki."

"Zakaj?"

"Vse tiste stroboskopske luči, pa žarometi, ogledala in laserji in takšno. Dražljaji, ki te nenehno begajo. Po dnevu ali dveh bi postal povsem zbegan in zmeden in bi se začel spotikati čez pohištvo."

"Res je, natanko to se dogaja. Delfine nenehno zadevajo čolni in pohabljajo njihovi propelerji ali pa se zapletajo v ribiške mreže. Delfin običajno z odmevom tako natančno prepoznava okolico, da lahko najde prstanček na morskem dnu; se pravi, da je položaj res hudo resen, če še tega ne ve, da mu bo vsak hip čoln treščil v glavo.

Potem pa seveda še vsa ta kanalizacija, kemične in industrijske odplake pa umetna gnojila, ki jih spirajo v Jangce, kar vse zastruplja vodo in ribe."

"Kaj bi torej storil," sem rekel, "če bi bil bodisi napol slep ali pa napol gluh in bi živel v diskoteki s stroboskopskimi lučmi, kjer bi puščala kanalizacija, kjer bi ti strop in ventilatorji nenehno udarjali ob glavo in kjer bi bila hrana zanič?"

"Jaz bi se najbrž pritožil upravi."

"Oni pa se ne morejo."

"Ne, oni morajo čakati, da uprava sama opazi."

Malce pozneje sem predlagal, da bi nemara morali - tako rekoč kot predstavniki uprave - poskusiti, kako se Jangce sliši pod gladino - in to tudi posneti. Toda ker smo se tega domislili šele zdaj, nismo imeli s seboj podvodnega mikrofona.

"Hja, nekaj pa vendarle lahko storimo," je rekel Chris. "Pri BBC imamo za to, da v nujnih primerih pred vodo zaščitimo mikrofone, posebno tehniko. Mikrofon namreč stlačimo v kondom. Ima kdo od vaju kakšen kondom s sabo?"

"Ee, ne."

"Prav nič da se ne skriva po toaletnih torbicah?"

"Ne."

"No, potem bo pa najboljše, če gremo po nakupih."

Zdaj sem že začenjal razmišljati v zvočnih podobah. Na Kitajskem prevladujeta dva značilna zvoka, oziroma trije, če štejemo zraven še Richarda Claydermana.

Prvi je pljuvanje. Vsakdo namreč pljuva. Kjerkoli si, povsod slišiš ta zvok: razvlečeno pogrkavajoče hrkanje sluzi, ki se nabira v ustih in ki mu sledi sikajoča izstrelitev zadeve skozi zrak, in če imaš posebno srečo, še tisti plenk, ki zazveni, ko pljunek zadene pljuvalnik, katerih je vse polno. V vsakem prostoru je vsaj eden. V nekem hotelskem preddverju sem jih naštel ducat: strateško so bili razporejeni po kotih in nišah. Na šanghajskih ulicah je na vsakem vogalu v pločnik vgreznjen plastičen pljuvalnik, poln cigaretnih ogorkov, smeti in goste, podrhtevajoče, razpenjene sluzi. Videli boste tudi veliko tablic z napisom "Prepovedano pljuvanje", toda ker so izpisane v angleščini, ne pa kitajščini, močno sumim, da je njihova vrednost zgolj kozmetična. Povedali so mi, da je zdaj pljuvanje na ulici tudi res prekršek, za katerega se plača globa. Toda če bi predpis res začeli izvajati, bi se po mojem celotno kitajsko gospodarstvo zamajalo.

Drugi zvok je zvonček na kitajskih kolesih. Obstaja ena sama vrsta zvoncev, izdelana v tovarni Galeb, v kateri delajo tudi kitajske fotoaparate. Ti po moji sodbi ne spadajo med svetovno smetano, pač pa to zelo mogoče velja za zvonce, saj so narejeni za obilno rabo. To so veliki, trdni pokromani bobenčki in imajo mogočen zven, ki nenehno pozvanja po ulicah.

Na Kitajskem vsakdo kolesari. Zasebni avtomobili so malone neznanka, tako da promet v Šanghaju sestavljajo trolejbusi, taksiji, tovornjaki, kombiji in plimni valovi koles.

Ko prvič stojiš na kakem večjem križišču in gledaš promet, si prepričan, da boš v kratkem priča množičnemu pokolu. Trume kolesarjev se z vseh smeri zgrinjajo v križišče, čez katero se že kotalijo tovornjaki in trolejbusi. Vsakdo zvončklja ali hupa in nihče ne kaže znakov, da se misli ustaviti. V trenutku, ko naj bi končno počilo, zamižiš in čakaš na grozljivi tresk zverižene pločevine, a glej, to se nikdar ne zgodi.

Nemogoče, si rečeš. Odpreš oči. Več ducatov koles in tovornjakov je šlo naravnost drug skozi drugega, kakor da bi bili samo svetlobni žarki.

Naslednjič imaš oči odprte in skušaš dognati, kako zadeva deluje; toda naj še tako bolščiš, nikakor ne moreš razmotati poplesavajočega, prepletajočega se vzorca, po katerem se vozijo kolesarji, ko na videz breztelesno prehajajo drug skozi drugega in vsi zvončkljajo s svojimi zvonci.

V zahodnem svetu zvonjenje z zvoncem ali hupanje običajno velja za nasilno dejanje. Je nekakšno svarilo oziroma navodilo: "Pojdi mi s poti," "Daj, skidaj se že" ali pa "Kje si se pa ti vzel, kreten?" Če na newyorški ulici zaslišiš več hup, ti je jasno, da so ljudje nevarno razpoloženi.

Na Kitajskem pa se polagoma zaveš, da ta zvok pomeni nekaj povsem drugega. Ne pomeni namreč "Pojdi mi s poti, posrane", temveč samo radostni "Tu sem". Ali pa, še boljše, "Tu sem tu sem tu sem tu sem...", saj zlepa ne pomine.

In ko smo se, iskaje kondome, prerivali skozi gnečo na hrupnih ulicah, mi je prišlo na misel, da nemara tudi kitajski kolesarji krmarijo tako, da oddajajo zvoke in lovijo njihov odmev.

"Kaj misliš?" sem povprašal Marka.

"Mislim, da te obhajajo nekam čudne misli, odkar smo prišli na Kitajsko."

"To že, toda če se pelješ v trumi kolesarjev in vsakdo zvoni, si najbrž ustvariš zelo jasno prostorsko predstavo o tem, kdo je kje. Si opazil, da nihče nima luči na kolesu?"

"Ja..."

"Nekje sem prebral, da je skušal pisatelj James Fenton na Kitajskem nekega večera kolesariti s prižgano lučjo, pa so ga ustavili policaji in mu ukazali, naj jo sname. Rekli so mu: 'Kako bi pa bilo, ko bi se vsakdo vozil s prižgano lučjo?' Zatorej mislim, da zagotovo krmarijo z zvokom. Drugo, kar je pri kolesarjih tako neverjetno, pa je njihov notranji mir."

"Kaj?"

"No ja, ne vem, kaj drugega bi to lahko bilo. Mislim na tisto nenavadno brezskrbnost, s katero kolesar mirno križa pot bližajočemu se avtobusu. Za las manjka, da bi trčila, in v takšnem trku, priznati moraš, je avtobus ne bi pretirano skupil, in čeprav gresta le za kakih devet milimetrov drug mimo drugega, kolesar tega menda sploh ne opazi."

"Kaj pa naj bi tu opazil? Avtobus je pač peljal mimo."

"Ampak za las."

"Ampak mimo. Za to gre. Mislim, da nas takšna bližnja srečanja tako razburjajo zato, ker jih imamo za vdore v osebni prostor. Kitajcem pa zasebnost oziroma osebni prostor nista mar. Najbrž si mislijo, da smo glede tega malce nevrotični."

"Trgovina prijateljstva" se nam je zdela obetajoč kraj za nakup kondomov, vendar smo imeli pri uresničenju zamisli nekaj težav. Hodili smo od ene prodajne mize do druge v veliki veleblagovnici, ki jo je sestavljalo mnogo posameznih prodajaln, stojnic in pultov, vendar nam nihče ni znal pomagati.

Začeli smo pri stojnicah, na katerih so, kot se nam je dozdevalo, prodajali zdravstvene pripomočke, a nismo imeli sreče. Ko smo prišli do stojnic, na katerih so prodajali knjižne opornice in jedilne paličice, nam je bilo že jasno, da tudi tam ne bo nič, nazadnje pa smo le našli neko prodajalko, ki je znala angleško.

Skušali smo ji pojasniti, kaj bi radi, vendar smo očitno dokaj hitro presegli meje njenega besednjaka. Izvlekel sem svoj zvezek in vanj zelo skrbno narisal kondom, vštevši tisti dodatni balonček na koncu.

Ob pogledu nanj se je sicer namrščila, a ji še vedno ni bilo jasno, za kaj gre. Prinesla nam je leseno žlico, svečo, nekakšen nož za papir in, na precejšnje presenečenje vseh treh, porcelanast model Eifflovega stolpa, nazadnje pa se menda obupano vdala v usodo.

Tedaj so ji na pomoč priskočila še druga dekleta iz prodajalne, vendar so tudi ta klonila pred našo risbo. Naposled sem zbral ves pogum in odigral kočljivo pantomimo - in tedaj se jim je menda posvetilo.

"Ah!" je rekla prva prodajalka, nenadoma vsa ožarjena z nasmeški. "Oh, seveda!"

Vse so se nam, kakor hitro se jim je posvetilo, sladko nasmehnile.

"Torej razumete zdaj?" sem vprašal.

"Ja! Ja, razumem."

"Pa jih imate?"

"Ne," je rekla. "Ne imamo."

"Ah!"

"Ampak, ampak, ampak..."

"Ja?"

"Jaz vam rekla, kam šli, okej?"

"O, to bi bilo lepo. Najlepša hvala."

"Vi šla na Nanjing cesta 616. Okej. Imajo tam. Vi rekla 'gumiščit'. Okej?"

"Gumiščit?"

"Gumiščit. Vi tako rekla. Oni imajo. Okej. Lepo imejte." In se je vsa srečna zahihitala, z dlanjo si zaslanjajoč usta.

Še enkrat smo se jim na vsa usta zahvalili in odšli, obilno mahaje in smehljaje se. Novica se je bila menda bliskovito razširila po prodajalni, in vsa dekleta so nam pomahala. Očitno jim je bilo nadvse všeč, da smo jih spraševali.

Ko smo prišli na Nanjinško ulico št. 616, kjer je bila, kot se je pokazalo, še ena, čeravno manjša veleblagovnica, ne pa nekakšna napol tajna špelunka, kot smo napol pričakovali, nas je naša izgovarjava "gumiščita" očitno pustila na cedilu in sprožila nov val zbeganosti in nerazumevanja.

Tokrat sem nemudoma prešel na pantomimo, ki nam je prej tako dobro služila, in očitno je pri priči vžgala tudi tu. Prodajalka, tokrat gospa bolj srednjih let kot ne in z resnobno pričesko, je nemudoma stopila k predalniku, nam iz njega prinesla zavojček in ga zmagoslavno položila na pult pred nas.

Zmaga je naša, smo pomislili, odprli zavojček - in v njem našli gumijasto ploščico s pilulami.

"Ideja je prava," je zavzdihnil Mar. "Le metoda je napačna."

Brž smo znova začeli jecljati, skušaje nekoliko užaljeni gospe pojasniti, da to ni natanko tisto, kar iščemo. Okrog nas je bila zdaj zbrana že gruča kakih petnajstih radovednežev, od katerih jih je nekaj, o tem sem bil prepričan, prišlo za nami vse od Trgovine prijateljstva.

Eno izmed spoznanj, do katerih se na Kitajskem kaj hitro dokoplješ, je to, da smo vsi v živalskem vrtu. Obmiruješ za minutko, in že se okrog tebe nagnetejo ljudje in se zastrmijo vate. Najbolj zoprno pa je, da ne strmijo vate pozorno in radovedno, ampak samo stojijo tam, pogosto tik pred tabo in zrejo vate prazno, kakor da bi bil reklama za pasjo hrano.

Naposled se je skozi množico prerinil neki mladenič testenega obraza z naočniki, povedal, da zna angleško in če nam lahko pomaga.

Zahvalili smo se mu in mu rekli, ja, radi bi kupili nekaj kondomov, nekaj gumiščitov, in zelo bi mu bili hvaležni, če bi to namesto nas razložil prodajalki.

Zbegal se je, pobral zavrnjeni zavojček, ki je ležal na pultu pred užaljeno prodajalko, in rekel: "Ne hočete gumiščit. To boljše."

"Ne," je rekel Mark. "Zanesljivo bi radi gumiščit, ne pa tablete."

"Zakaj hočete gumiščit? Tablete boljše."

"Ti mu povej," je rekel Mark.

"Za snemanje delfinov," sem pojasnil. "Se pravi ne ravno delfinov. Radi bi pravzaprav posneli hrup v Jangceju, in... na mikrofon ga moramo natakniti, veste, in..."

"Oh, daj no, reci mu samo, da bi rad eno pofukal," je zamrmral Chris odrezavo, "pa bo."

Toda še preden sem lahko karkoli dodal, se je mladenič že ves živčen začel odmikati, saj se mu je mahoma posvetilo, da smo nevarno blazni in da nam je zato treba zgolj prikimavati, potem pa čim prej odnesti pete. V naglici je nekaj zaklical prodajalki in se zgubil v množici.

Prodajalka je skomignila z rameni, pobrala tabletke, odprla neki drug predal in izvlekla zavojček kondomov.

Kupili smo jih devet, za vsak primer pač.

"Tudi brivsko vodico imajo," je rekel Mark. "Če ti je morda zmanjkuje."

Ene stekleničke z brivsko vodico sem se znebil že v tistem pekinškem hotelu, drugo pa sem skril pod sedež na vlaku za Nanjing.

"Pa veš, kaj delaš?" je rekel Mark, ko me je zalotil. Mislil sem bil namreč, da spi.

"Vem. Rad bi se znebil te preklete krame. Zakaj, hudiča, sem jo sploh kupil?"

"Ne, ne, ni samo to. Kadar žival zablodi na ozemlje, kjer se ne počuti doma, zaznamuje svoj prehod z dišavo, češ tole tu je moje. Se spominjaš progastorepih lemurjev na Madagaskarju? Na zapestjih imajo dišavne žleze. Pomanejo si rep med zapestji in nato pomahajo z njim po zraku, da se dišava razširi; s tem povedo, da je ozemlje njihovo. Zato se tudi psi pomočijo ob vsaki cestni svetilki. In tako tudi ti zdajle z dišavo zaznamuješ svojo pot po Kitajski. Stara navada, železna srajca."

"Ali kdo od vaju slučajno ve," je vprašal Chris, ki je zdaj že kako uro zaspano pokimaval ob oknu, "kako je po kitajsko videti ime Nanjing. Samo tako vprašam, da bomo vedeli, ko bomo prišli tja."

V Nanjingu smo reko prvič videli. Šanghaj je sicer poznan kot pristop k Jangceju, vendar ni čisto ob njem, temveč samo ob reki, ki se vanj izliva in ki se imenuje Huangpu. Nanjing pa je prav ob Jangceju.

To je turobno mesto, vsaj nam se je zdelo takšno. Tu nas je občutek tujstva še huje pestil. Ljudje so se nam zdeli popolnoma nedostopni in so bodisi buljili v nas ali pa se delali, kakor da nas ni. Spomnil sem se pogovora, ki sem ga imel z nekim Francozom na letalu za Peking.

"Težko se je pogovarjati s Kitajci," je rekel. "Deloma zaradi jezika, če ne znaš kitajsko, poleg tega pa so, veste, že marsikaj preživeli. Zato se jim zdi, da je nemara še najvarnejše, če se ne zmenijo za vas. Sicer pa, naj že govorijo z vami ali ne, plačani so enako, zatorej pffft.

Če se seznanijo z vami, potem so, mislim, malce bolj zgovorni, ampak pffft."

Občutek tujstva se je še zaostril v središču mesta, v edinem omembe vrednem večnadstropnem hotelu zahodnjaškega sloga, imenovanem Jing Ling. To je bil nekakšen brezimno veličasten konferenčni silos z vrtljivim barom in atrijem, kakršne na splošno od vsega srca sovražim, toda ta se mi je na lepem zazdel kakor oaza.

Zapodili smo se, kakor podgane iz žaklja, naravnost v vrtljivi bar na vrhu in se lačni občutka varnosti natepli okrog gruče džinov s tonikom. Potem ko smo kakih dvajset minut presedeli v tem nenadejano domačem okolju, smo odkrili, strmeč skozi razgledna okna na prostrano tuje zamračeno mesto, ki se je počasi vrtelo okrog nas, da se počutimo kakor astronavti v nekakšnem orjaškem, ogrevanem umetnem življenjskem okolju in gledamo ven na sovražno in pusto ozemlje kakega tujega planeta.

Mahoma nas je vse popadla želja, da nam ne bi bilo treba več ven, kjer so buljili v nas, se požvižgali na nas, pljuvali v nas ali s kolesi vdirali v naš zasebni prostor. Žal pa v Jing Lingu ni bilo nobene proste sobe, in hočeš nočeš smo morali v noč in si šli poiskat prenočišče v neprimerno turobnejši podrtiji na obrobju, kjer smo se usedli in znova pomislili na delfine v njihovi umazani reki in na to, kako naj izvedemo tisti posnetek.

Dan je bil mračen in pršilo je, ko smo stali na bregu Jangceja in gledali morje blatne brozge, ki se je leno stekala iz globin Kitajske. Edina barva v mračni temnorjavo sivi pokrajini, na ozadju katere so bobneli in ropotali dolgi, črni, dim bruhajoči obrisi dizelskih džunk, je bil majhen rožnat zavozlan kondom, ki je mahedral na koncu kabla, priključenega na Chrisov magnetofon. Napol slišno šuštenje nevidne množice koles je spominjalo na daljnje bobnenje kopit. Odtod se je zbeganost, ki smo jo občutili v Šanghaju, zdela kakor oddaljen topel spomin na dom.

Reka pri bregu ni bila dovolj globoka za naš snemalni eksperiment, zato smo jo v vse močnejšem nalivu mahnili proti dokom, kjer naj bi bila voda globlja. Zmajevali smo z glavami ob občasnih nadležnih krikih, ki so se razlegali iz mimoidočih, s pedali gnanih rikš, pregloboko pogreznjeni v turobno razpoloženje, da bi dopustili tudi najmanjšo možnost olajšanja.

Našli smo nek začasno zapuščen potniški trajekt, ki se je pozibaval ob razpokanem doku, in se brezvoljno povzpeli po vkrcovalnem mostičku. Trajekti so tam veliki okorni petnadstropni klini, podobni velikanskim umazanim rezinam limonovega kolača, ki vsak dan meljejo gor in dol po Jangceju in prevažajo najmanj po tisoč nagnetenih potnikov ter jim igrajo Richarda Claydermana. Prebili smo se skozi vrsto predelčnih vrat na krov, ki je gledal na reko, in tam je Chris neuspešno skušal namočiti tisto rožnato reč z nagumbnim mikrofonom v mračno vodovje. Le z največjo muko jo je spuščal proti vodi, saj jo je veter nosil sem ter tja, in ko se je nazadnje le dotaknila gladine, je objestno obtičala na njej.

Pod nami je bila še ena paluba, vendar jo je bilo težko najti - notranjščina ladje nam je s predelčnimi vrati nenehno povzročala preglavice. Končno smo le našli pot iz blodnjaka in prišli znova nad reko, tokrat nekaj metrov nižje.

Mikrofon se še vedno ni hotel pogrezniti v gosto rjavo brozgo, zato smo ga obtežili z mojim hotelskim ključem iz Pekinga, ki sem ga nenadejano odkril pri sebi. Zdaj se je mikrofon, ohomotan v kondom, naposled le spustil v globino, in Chris je začel snemati.

Čolni so drug za drugim hrumeli po reki mimo nas. To so bile večidel sedem do deset metrov dolge čadasto črne džunke, katerih maloštevilne posadke so včasih z odprtimi usti strmele v nas, včasih pa se za nas sploh niso zmenile. Na krmi vsake džunke je rjul star šklepetav dizelski motor ter pri tem puhal v zrak črne oblake in vrtinčil vodo z vijakom.

Po nekaj minutah takšnega postajanja na krovu se je od nekod vzel član posadke trajekta in izrazil presenečenje ob tem, da nas vidi tam. Mi seveda nismo znali mandarinsko, toda vprašanje "Kaj, hudiča, pa počnete tu?" v vseh jezikih zveni nekako znano.

Že sama misel na to, da bi mu poskušali pojasniti, kaj počnemo tu, nas je spravila na kolena. Namesto tega smo se rajši odločili, da mu z bogato pantomimo in znakovnim jezikom dopovemo, da smo penasti od jeze. To je delovalo. Pojasnilo je sprejel, vendar je potem še kar naprej visel tam nekje v ozadju in nas opazoval. Nazadnje je Chris potegnil napravo iz vode, jo otresel in mu jo pokazal. Kakor hitro je mornarčku kapnilo, da smo v vodo namakali kondom, se mu je obraz nekako razjasnil.

"Ah!" je rekel. "Fiki fiki!" Blaženo se je zarežal in parkrat sunil s kazalcem skozi drugo pest. "Fiki fiki!"

"Ja," smo se strinjali. "Fiki fiki!"

Zadovoljen ob tem, da je zdaj vse jasno, je odkolovratil stran in nas pustil, da smo vsi po vrsti poslušali posnetek s slušalkami.

Posnetek, ki smo ga slišali, ni bil ravno tisto, kar smo pričakovali. Zvok se po vodi zelo rad širi, in mislil sem bil, da bom jasno slišal tisto zamolklo bobnenje vsakega izmed čolnov, ki so hrumeli mimo nas, medtem ko smo stali na krovu. Toda voda prenaša zvok še bolje, kot sem pričakoval, tako da smo slišali tako rekoč vse, kar se je dogajalo v Jangceju kilometre naokrog, pomešano v nerazpoznavno zvočno godljo.

Potemtakem nismo slišali hrumenja propelerja vsake ladje posebej, ampak nekakšno stanovitno detonacijo brenčanja, v kateri ni bilo mogoče prav ničesar razločiti.

Profesor Zhou je k sreči vendarle obstajal. Pa ne le obstajal, temveč je bil, ko ga je šel Mark iskat na nanjinško univerzo (jaz sem bil tistega dne bolan) zares tam in se je strinjal, da gre z nami na večerjo v hotel Jing Ling (dotlej sem že precej okreval, saj so imeli

tam še kar dobro restavracijo).

Bil je vljuden, prijazen mož pri šestdesetih. Ljubeznivo nas je vodil skozi nepoznan nam jedilnik in nas seznanil s tamkajšnjo specialiteto, nanjinško raco. Ta je bila, kot se je pokazalo, zelo podobna pekinški raci (oziroma beijinški raci, kot ji zdaj pravimo - ali, če smo še natančnejši, sečuanski raci, kar že dolga leta jemo pod imenom pekinška raca. V Beijingu smo pospravili neko prav izborno sečuansko raco, zakaj to tam jedo. Beijinška raca pa je nekaj drugega in jo strežejo v dveh obrokih, od katerih drugi ni vreden truda.) Skratka: izkazalo se je, da je nanjinška raca zelo podobna sečuanski raci, le da prvo spridijo tako, da jo prevlečejo s poldrugim centimetrom debelo skorjo soli. Profesor Zhou se je strinjal, da tako pripravljena sploh ni tako okusna, a tako so jo pač pripravljali v Nanjingu.

Profesor Zhou nam je zaželel dobrodošlico na Kitajskem, izrazil presenečenje in veselje, da smo prišli tako daleč samo zato, da bi videli delfine, in rekel, da bo storil vse, kar je v njegovi moči, da nam bo pomagal, čeprav se boji, da nam to ne bo kaj prida koristilo. Razmere na Kitajskem so namreč težavne, nam je zaupal. Obljubil nam je, da bo poskusil telefonirati ljudem, ki delajo na projektu ohranitve delfinov v Tonglingu, in jih obvestiti, da prihajamo, vendar si od tega ni obetal kaj prida, saj si tudi sam že tedne zaman prizadeva priti do njih.

Rekel je tudi, da imamo prav: hrup v Jangceju da je poglavitna težava za delfine, saj se zaradi njega ne znajdejo v okolju. Delfini so imeli od nekdaj navado, da so se vsakič, kadar so zaslišali čoln, potopili, pod vodo zamenjali smer, zaplavali pod čolnom in za njim spet izplavali na površje. Zdaj pa se, kadar so pod čolnom, zmedejo in prekmalu izplavajo, naravnost pod ladijske vijake.

Vse to, je rekel, se je zgodilo precej nanagloma. Jangce je bil na milijone let čist, v zadnjih nekaj letih pa se je vse spremenilo, in delfini se temu niso mogli tako hitro prilagoditi.

Pravzaprav do pred nedavnim niti nismo vedeli, da v reki živijo delfini. Ribiči so sicer od nekdaj vedeli zanje, vendar ti ne govorijo prav pogosto z zoologi, Kitajska pa je, kot vemo, nedavno tega preživela dokaj mučno obdobje, ko nihče ni hotel govoriti ne s takšnimi ne drugačnimi znanstveniki, ampak so jih samo ovajali Partiji, češ da nosijo očala.

Delfina so prvič odkrili v jezeru Dong Ting, ne pa v Jangceju, in sicer leta 1914, ko je neki ameriški obiskovalec enega ubil in ga odpeljal s sabo nazaj na Smithsonov inštitut. Očitno je šlo za novo vrsto in razred rečnega delfina, tu pa se je zanimanje zanj tudi nehalo.

Potem se je konec petdesetih let profesor Zhou vrnil z znanstvene odprave, na kateri je preučeval ptice, in našel nekakšno neoznačeno okostje, ki ga je čakalo. Bil je iste vrste delfin, le da tega niso odkrili v jezeru Dong Ting, kjer jih takrat že ni bilo več, temveč v reki v bližini Nanjinga.

Izprašal je nekaj tamkajšnjih ribičev in ti so mu povedali, da jih od časa do časa res videvajo. Vsakega, ki so po naključju ujeli, so prodali za hrano. Tistim, ki so zašli med ribiške vrvice, je trda predla, saj so vrvice, ki jih ribiči običajno uporabljajo ob bregovih Jangceja, ovešene s stotinami velikih, golih trnkov.

V okolici Nanjinga so opravili nekaj raziskav, a se je s kulturno revolucijo vse skupaj za nekaj časa ustavilo. Raziskave so spet oživele v sedemdesetih letih, vendar je na Kitajskem tako težko navezovati stike, da so potekale samo lokalno in nihče ni natanko vedel, kako redke so te živali oziroma v kako težavnem položaju so.

Vse to se je spremenilo leta 1984.

Tedaj je nekaj kmetov v bližini Tonglinga, višje ob reki, našlo nekega baijija, ki je nasedel v plitvini. Najdbo so prijavili Agrikulturni komisiji pri tonglinškem mestnem svetu, ki je pokazala nekaj zanimanja in poslala nekoga, da bi si zadevo pogledal.

To pa je na površje brž spravilo marsikaj.

Nenadoma so od vsepovsod prihajali ljudje in pripovedovali, da so tudi sami videli, kako delfini umirajo pod čolni, se ujemajo v ribiške mreže ali nasedajo na obalah.

Slika, ki je nastala, ko so sestavili vse te dotlej nepovezane in naključne dogodke, je bila več kot skrb zbujajoča. Na lepem je postalo grozljivo očitno, da ta delfin ni le redek, temveč tudi smrtno ogrožen.

Tako so iz Nanjinga pripeljali tudi profesorja Zhouja, da bi presodil, kaj naj bi storili. Tu je zgodba doživela nenadejan in dramatičen zasuk, kajti ko je profesor presodil, kaj storiti ... so ljudje v Tonglingu to tudi dejansko storili.

V nekaj mesecih so pripravili obsežen projekt, po katerem naj bi v Jangceju postavili rezervat za zaščito delfinov, in zdaj, pet let kasneje, je skoraj končan.

"Pojdite si ogledat to reč," je rekel profesor Zhou. "Prav imenitna je. Poklical jih bom in jih skušal prepričati, naj se pripravijo na vaš prihod, tako da ste lahko popolnoma brez skrbi... ali kako že pravite?"

Rekel sem, da mi "brez skrbi" čisto dovolj lepo zveni. Naravnost hlepim da že po brezskrbnosti.

"Skratka, da ste lahko popolnoma brez skrbi, da vas ne bodo pričakovali. Zato vam bom dal s seboj tudi pismo."

Iz različnih razlogov, ki so imeli marsikaj opraviti z odločitvijo, da spotoma zavijemo pogledat neko gojišče aligatorjev, s katerega nas je potlej pregnala policija, češ da nimamo ustreznih aligatorskih dovolilnic, se je vse skupaj izteklo tako, da smo se s taksijem zapeljali v Tongling, reci in piši dvesto kilometrov daleč. S taksistom smo se pogodili za posebej ugodno ceno. Del te posebno ugodne nagodbe je bilo dejstvo, da taksist ni bil ravno najboljši, pa tudi taksi sam ni bil bogve kaj, tako da smo v Tongling prišli dokaj zrahljanih živcev.

Tujci na Kitajskem ne smejo voziti, in kmalu ti postane jasno, zakaj ne. Kitajci namreč vozijo oziroma krožijo v skladu z zakoni, ki neposvečenemu opazovalcu niso povsem jasni, pa ne mislim zgolj na zakon o prometni varnosti, temveč tudi na fizikalne zakone. Do konca našega bivanja na Kitajskem sem se nekako sprijaznil z dejstvom, da vožnja po dvopasovni cesti za kakim drugim avtom ali tovornjakom, pri čemer proti tebi drvi dvoje vozil, od katerih eno prehiteva drugo, neizogibno pri tvojem vozniku povzroči takšen odziv, da tudi sam začne nemudoma prehitevati. Po nekakšni čarovniji pa se vse vedno dobro konča.

Nečesa pa se vendarle nikakor nisem mogel navaditi: vozilo pred tabo prehiteva vozilo pred sabo, in tedaj tvoj voznik zapelje na levo in prehiti prehitevajoče vozilo, in sicer prav tedaj, ko ti naproti prihajajo tri druga vozila, ki izvajajo natanko isti manever. Domenvam, da so sira Isaaca Newtona že zdavnaj razkrinkali kot buržujskega kapitalista, ki hlapčuje svojim gospodarjem.

V Tonglingu pa smo goreče zakoprneli po vedri, znani domačnosti Nanjinga.

Če naj navedem dobrodošlico iz pozdravne turistične brošurice, ki sem jo našel v svoji puščobni hotelski sobi: "V Tonglingu, tem novem rudarskem industrijskem središču, so že zrasle številne metalurške, kemijske, tekstilne, gradbene in elektrotehnične tovarne ter železarne, jeklarne in premogovniki; še zlasti sta pomembni industrija metalurškega gradbenega materiala in kemijska industrija, ki sta s širokimi razvojnimi možnostmi najlepši obet, da se Tongling razvije, kolikor se že ni, v pomembno industrijsko središče."

Tongling ni lep. To je turoben, siv, neprijazen kraj, in nemudoma sem sklenil, da si bom tudi tu zaznamoval ozemlje s svojo brivsko vodico.

Vzel sem brošuro in odšel na zmenek z Markom in Chrisom v hotelsko restavracijo, ki je bila ravno tako puščobna. Kar zadeva hrano na Kitajskem, smo bili dotlej dokaj dovzetni za nasvete in smo bili pripravljeni, včasih naravnost lahkomiselno, pojesti vse, kar so nam ljudje postavili na mizo. Veliko tega je bilo prav slastnega, veliko malo manj, nekatere reči pa so bile za zahodnjaške okušalce naravnost osupljive.

Hrana v tonglinškem hotelu se je brezprizivno uvrščala v zvrst osupljivega, vštevši - to še zlasti - tako imenovana tisočletna jajca. Imena seveda ne gre jemati dobesedno, temveč zgolj kot namig, kako osupljiva je ta jed.

Ta jajca krajši čas kuhajo v zelenem čaju, nato pa za tri mesece zakopljejo v škatlo blata in slame. V tem času se beljak obarva svetlo zeleno in otrdi, rumenjak pa postane zelo temno zelen in brozgast. Osupljivo pri vsem skupaj pa je, da ti nato ta jajca ponudijo kot specialiteto, saj bi, če bi jih našel doma v omari, nedvomno poklical sanitarno inšpekcijo.

Nekaj časa smo se mučili z obedom, nazadnje pa klonili in si znova ogledali brošuro, v kateri sem odkril še en zanimiv odlomek: "Sprejeta je že bila odločitev, da se na reki Jangce ustanovi vodni rezervat za zaščito Lipotes vexillifera, dragocene in redke živalske vrste iz roda sesalcev, ki zdaj velja za 'vodno pando'."

"Si opazil, kakšno pivo piješ?" me je vprašal Mark.

Pogledal sem steklenico. Imenovalo se je Baiji. Na nalepki je bila slika delfina, na pokrovčku pa je bilo natisnjeno njegovo latinsko ime, Lipotes vexillifer.

"Popoldne sem na poti v mesto opazil še en hotel," je rekel Chris. "Čudno naključje, toda tudi ta se je imenoval Baiji. In še celo za spoznanje boljši je bil videti kot tale luknja."

Morda smo res prišli v napačen hotel, toda kraj je bil nedvomno pravi.

Minil je dan, preden smo lahko, ob pomoči pisma profesorja Zhouja, našli angleško govorečega vodnika in si priskrbeli čoln, da bi naredili, kar smo se namenili: odšli na reko Jangce in sami poiskali delfine.

Tedaj smo bili že dva ali tri dni v zaostanku glede na naš popotovalni načrt, in že naslednjega dne smo morali na trajekt za Wuhan. Potemtakem smo imeli na voljo le nekaj ur, v katerih naj bi skušali videti enega izmed najredkejših sesalcev na svetu, in sicer v reki, v kateri bi težko videli lastno dlan, če bi si jo pomolili pred nos.

Naš čolniček je odšklopotal od majhnega, nagnetenega priveza na prostranstvo umazano rjave reke. Vprašali smo gospoda Hoja, svojega vodnika, koliko možnosti imamo po njegovem mnenju.

Skomignil je z rameni.

"Na dva tisoč kilometrih, veste, je samo dvesto baijijev. In Jangce je zelo širok. To ni dobro, se mi zdi."

Kar nekaj časa smo tako šklopotali zdolž reke in se polagoma bližali nasprotnemu bregu, ki je bil kaka dva kilometra daleč. Tam je bila voda plitvejša, kar je pomenilo, da je bilo tudi rečnega prometa manj. Tudi delfini se iz istega razloga radi zadržujejo pri bregovih, se pravi, da se laže ujamejo v ribiške mreže, kakršne smo videvali, obešene na bambusnih okvirih, ki so se pomaljali z bregov. Rib je v Jangceju čedalje manj, in delfini ob vsem tistem hrupu še teže "vidijo" tiste, ki so še. Po mojem zato mreža, polna rib, toliko prej zmami delfina v past.

Pripluli smo do razmeroma mirnega kraja ob bregu in kapitan je ugasil motor.

Gospod Ho je pojasnil, da je to dober kraj za čakanje - morda. Tam da so menda pred nedavnim videli delfine. Rekel je še, da je to morda dobro, ali pa tudi ne. Mogoče bodo tu zato, ker so bili že pred nedavnim, ali pa jih ne bo, ker so že pred nedavnim bili. S tem so bile menda vse možnosti izčrpane, zato smo tiho sedli in se zatopili v čakanje.

Neizmernost Jangceja postane povsem očitna šele, ko skušaš bdeti nad njim. Nad katerim delom pa? Kje? Razprostiral se je brez konca in kraja pred nami, za nami in na eno stran. Pihljal je vetrič ter kodral in grbančil gladino, in že po nekaj minutah napetega opazovanja so ti oči začele begati. Vsaka črna zaplata nakodrane vode se ti je mahoma zazdela to, kar bi rad, da bi bila, jaz pa niti nisem imel kake posebne predstave o tem, kako naj bi bila tista reč videti.

"A veš, za kako dolgo pridejo na površje?" sem vprašal Marka.

"Ja..."

"In?"

"Ni ravno obetavno. Delfin najprej pomoli iz vode melono, se pravi čelo, izpihne zrak, nato se pokaže njegova majhna hrbtna plavut, in že se spet potopi."

"In kako dolgo to traja?"

"Manj kakor sekundo."

"Aha." Malce sem preudaril povedano. "Se pravi, da ne bomo nobenega videli, kaj?"

Mark je bil videti potrt. Z vzdihom si je odprl steklenico piva Baiji in si ga po dokaj zamotani krivulji zlil v usta, da mu ne bi bilo treba odmakniti oči z vode.

"No ja, mogoče bomo pa videli vsaj brezplavuto pliskavico," je rekel.

"Te pa niso tako redke kot delfini, ne?"

"Hja, v Jangceju so vsekakor ogrožene. Po ocenah jih je tu še okrog štiristo. Tu imajo iste težave, vendar jih najdeš tudi v priobalnih vodah Kitajske, na zahodu pa vse tja do Pakistana, zato kot vrsta niso tako resno ogrožene. Precej bolje vidijo kot baiji, kar pomeni, da so morda sem prišle razmeroma pozno. Glej! Tamle je ena! Brezplavuta pliskavica!"

Ravno sem še ujel pogled na nekaj črnega, kar je padlo nazaj v vodo in izginilo. In ni je bilo več.

"Brezplavuta pliskavica!" nam je zaklical gospod Ho. "Videli?"

"Videli, hvala," je rekel Mark.

"Kako pa si vedel, da je ravno brezplavuta pliskavica?" sem vprašal, precej očaran ob vsem tem.

"Po dvojem pravzaprav. Prvič, videli smo jo. Vsa se je pokazala iz vode. Breplavute pliskavice to pač počno. Baiji pa ne."

"Hočeš reči, če vidiš kaj takšnega, potem je to brezplavuta pliskavica."

"Bolj ali manj res."

"In drugi razlog?"

"No ja, ni imela plavuti."

Minila je ura. Nekaj sto metrov od nas so po reki hrumele velike tovorne ladje in barke. Mimo je polzel oljni madež. Za nami so v vetru plahutale ribiške mreže. Na misel mi je prišlo, da sta besedi "ogrožena vrsta" postali nekakšna fraza, ki je zgubila pravi pomen. Vse prepogosto jo slišimo, da bi nam segla do živega.

Ko sem tako gledal čemerno površino Jangceja, ki jo je kodral vetrič, me je nekako pretreslo spoznanje, da nekje pod nami in okrog nas živijo inteligentne živali, katerih zaznavno vesolje si komajda lahko predstavljamo in ki živijo v razburkanem, zastrupljenem, oglušujočem svetu - in da jim življenje po vsej verjetnosti mineva v nenehni zbeganosti, lakoti, bolečini in strahu. Delfina v njegovem naravnem okolju žal nismo videli. Vedeli smo, da bomo lahko videli vsaj tistega edinega, ki ga imajo v ujetništvu, na Hidrobiološkem inštitutu v Wuhanu, a vseeno smo bili potrti in razočarani, ko smo se zgodaj zvečer vrnili v hotel.

Tu smo nenadoma odkrili, da je profesorju Zhouju vendarle nekako uspelo opozoriti ljudi na naš prihod, in debelo smo pogledali, ko nas je pozdravila delegacija kakih ducat uradnikov iz tonglinškega Komiteja za ohranitev baijija iz tonglinške mestne vlade.

Malce zbegane ob tej nenadejani uradni pozornosti (pripravljali smo se namreč že bili, da zvrnemo pivo ali dve) so nas popeljali v prostorno hotelsko družabno sobano in nam odkazali prostor za dolgo mizo. Malce v zadregi smo sedli na eno stran, skupaj s tolmačem, ki so ga priskrbeli za to priložnost, člani komiteja pa so se skrbno razposedli na drugo.

Nekaj trenutkov so molče sedeli, dlani so imeli lepo zložene na mizi pred sabo, in si nas zadržano ogledovali. Za hip se mi je pritaknil privid, da nas obtožujejo pred kakšnim ideološkim sodiščem, nato pa se mi je posvetilo, da zadržana uradnost najbrž pomeni, da se nas prav tako bojijo kakor mi njih.

Eden ali dva izmed njih sta nosila nekakšno sivo uniformno srajco, eden staro maoistično modro bluzo, drugi pa so bili bolj vsakdanje oblečeni. Stari so bili nekako med petindvajset in petinšestdeset let.

"Komite vam izreka dobrodošlico v Tonglingu," je začel tolmač, "in si vaš obisk šteje v čast." Nato je vsakega posebej predstavil, tako da so nam zapovrstjo pokimavali z rahlo živčnim nasmeškom. Eden je bil podpredsednik Komiteja za ohranitev baijija, drugi sekretar združenja, tretji podsekretar in tako naprej.

Sedel sem z občutkom, da smo obtičali sredi nekakšnega orjaškega nesporazuma glede bogve česa, in se obupano skušal domisliti, kako bi zbujal videz pametnega človeka in z ničimer ne izdal dejstva, da sem samo pisec komičnih znanstvenofantastičnih romanov na počitnicah.

Mark pa se je očitno počutil kakor doma. Preprosto in natančno je pojasnil, kdo smo, pri čemer je izpustil tisto o komičnih znanstvenofantastičnih romanih, orisal naravo projekta, povedal, zakaj se zanimamo za baijija, in jim zastavil pametno uvodno vprašanje zastran rezervata, ki ga gradijo.

Oddahnil sem si. Seveda mi je bilo jasno, da je pametno razgovarjanje o projektih ohranjanja ogroženih živalskih vrst z velikimi komiteji, in to v jezikih, ki jih ni znal, del tega, s čimer se je preživljal.

Povedali so nam, da je rezervat za delfine tako imenovani "polnaravni rezervat". Njegov namen da je omejiti bivanje živali na zaščiteno območje, ne da bi jih pri tem jemal iz njihovega naravnega okolja.

Od Tonglinga po reki malce navzgor, nasproti mestu Datongu, reka naredi zavoj v obliki komolca. V pregibu tega komolca sta dva trikotna otoka, med katerima teče preliv. Preliv je dolg kak poldrugi kilometer, pet metrov globok in med štirideset in dvesto metri širok, in ta preliv bo polnaravni rezervat za delfine.

Na obeh straneh preliva postavljajo zapornice iz bambusa in kovine, skozi katere nenehno teče rečna voda. Veliko tudi gradijo in preurejajo. Na enem izmed otokov gradijo bolnišnico in bazene za ranjene ali na novo zajete delfine, na drugem pa ribogojnico, da jih bodo lahko hranili.

Projekt je orjaških razsežnosti.

Zelo zelo drag je, so rekli člani komiteja slovesno, čeprav niti tega ne vedo, ali bo deloval. Toda poskusiti morajo. Baiji, so pojasnili, je zanje nadvse pomemben, in njihova dolžnost je, da ga zaščitijo.

Mark jih je vprašal, kako jim je vendar uspelo dobiti denar zanj. Čudil se je tudi, kako neverjetno hitro so ga začeli uresničevati.

Ja, so rekli, delati smo morali zelo, zelo hitro.

Denar so dobili iz mnogih virov. Pomemben del je prispevala osrednja vlada, še več pa lokalne oblasti. Veliko pa so prispevali tudi tamkajšnji ljudje in podjetja.

Poleg tega, so dodali malce obotavljivo, so se lotili tudi javnega trženja, in veseli bi bili naših pripomb glede tega. Kitajska je namreč na tem področju še bolj šibka, mi, zahodnjaki, pa smo v teh rečeh zagotovo izvrstno podkovani.

Najprej, so rekli, so prepričali tamkajšnjo pivovarno, da si je baijija vzela za blagovno znamko. Smo že pili pivo Baiji? Dobro je in zdaj cenjeno po vsej Kitajski. Temu so sledili še drugi. Komite je sklenil...

Tu je bilo nekaj težav z besednjakom, zaradi katerih je bila potrebna manjša razprava s tolmačem, preden so iztuhtali pravo izrazje.

Sklenili so namreč licenčne pogodbe. Tukajšnja podjetja so v projekt vložila denar, v zameno pa lahko uporabljajo podobico baijija, kar delfinu prinaša koristno publiciteto.

Zdaj torej nimajo le piva Baiji, ampak tudi hotel Baiji, čevlje Baiji, Baiji Colo, elektronske tehtnice Baiji, toaletni papir Baiji, fosforno gnojilo Baiji in bentonit Baiji.

Bentonit je bil zame nekaj novega, in vprašal sem jih, kaj je to.

Pojasnili so mi, da je to rudarski proizvod, ki se uporablja pri izdelavi zobne kreme, vlivanju železa in jekla, pa tudi kot dodatek k prašičji krmi. Bentonit Baiji je zelo uspešen proizvod. Kaj torej kot poznavalci menimo o tej publiciteti: jim je uspela?

Zagotovili smo jim, da je naravnost neverjetna, in jim čestitali.

To, so rekli, nadvse radi slišijo od zahodnih poznavalcev.

Vsi ti slavospevi so nas spravili v hudo zadrego. Le stežka si namreč predstavljamo, da bi se kje na Zahodu na takšno pobudo odzvali s tako neverjetno naglico, domiselnostjo in skupno zavzetostjo. Čeprav upajo, so še povedali predstavniki komiteja, da bodo delfini in polnaravni rezervat glede na to, da so Tongling pred nedavnim razglasili za odprto, turistom dostopno mesto, privabili v te kraje turiste in njihov denar, to seveda ni njihov poglavitni namen.

Za konec pa so dodali: "Prebivalci teh krajev imajo od tega nekaj dobička - to je razumljivo - vendar naši načrti segajo globlje, to je, radi bi zaščitili delfine kot vrsto, ne pa da že za časa naše generacije izumrejo. Njihova zaščita je naša dolžnost. Ker je teh živali, kot vemo, samo še dvesto, lahko izumrejo, če tega ne bomo s premišljenimi ukrepi preprečili; če bi se to zgodilo, bi se čutili krive pred svojimi potomci in poznejšimi rodovi."

Iz sobe smo, prvič na Kitajskem, odšli židane volje. Čeprav je bilo srečanje nekam napihnjeno, okorno in uradno, smo imeli občutek, kakor da bi prvič bežno ugledali pravo podobo kitajskega duha. V naravno dolžnost si štejejo, da zaščitijo svojo žival, tako zaradi nje same kakor zaradi prihodnjega sveta. Bilo je prvič, da smo lahko pogledali onkraj lastnih predpostavk in dobili nekaj uvida v njihove.

Tistega večera sem si še enkrat naročil tisočletna jajca, trdno odločen, da jih poskusim in ob tem uživam.

REDEK ALI SREDNJE REDEK

Richard Lewis je mož, ki se je domislil nadvse preprostega načina, kako dobiti jedrnate odgovore na vprašanja.

Ko bi ga videli, s kakšno strastno vnemo vozi svoj landrover (pravzaprav ne svoj, ampak landrover vsakogar, ki je dovolj lahkomiseln, da mu ga posodi) vzdolž mavricijskih cest, ki so bile zgrajene vse prej kakor s strastno vnemo. Te ceste so namreč pogosto ozke in ovinkaste, in kjer so asfaltirane, se asfalt rad konča z odsekanim dvajsetcentimetrskim robom ob strani. Richard se torej po teh cestah vozi s strastno vnemo, ki že nevarno meji na norost, in kadar vas kaj vpraša, se ozre k vam in ne pogleda nazaj na cesto, vse dokler mu ne odgovorite. Smrtni strah ni idealno duševno stanje za oblikovanje pametnih odgovorov, a drugega, kakor da poskušate, vam ne preostane.

Pri vprašanjih "Kakšen je bil polet?" ("V redu!"), "Kakšno je bilo kosilo?" ("Hvala, v redu!") in "Ste utrujeni od dolgega poleta?" ("Ne, kar v redu smo!") smo jo še nekako zvozili, toda potem smo prešli na vprašanja, ki so bila zanj očitno bistvenega pomena.

"Kako da ste prišli tako daleč na Mauritius samo zato, da bi poiskali nekakšnega ušivega starega sadnega netopirja?" Landrover je nevarno zavijugal.

Ena izmed reči, ki jih morate vedeti o Richardu Lewisu, oziroma najpomembnejše, kar morate vedeti o njem, je to, da je ornitolog. Kakor hitro to veste, vam je tudi vse drugo bolj ali manj jasno.

"Ne gre mi v glavo," je ugovarjal, napol zasukan na sedežu proti nam. "Na Rodrigues da greste? Iskat sadnega netopirja? Saj ni ne vem kako redek."

"No ja, vse je relativno," je ugovarjal Mark. "Za mauricijske razmere mogoče res ni tako zelo redek, vendar je najredkejši sadni netopir na..."

"Zakaj pa ne ostanete tu na Mauritiusu, za božjo voljo?"

"Hja..."

"Kaj pa veste o Mauritiusu? Sploh kaj veste?"

"No ja," sem rekel, "vem, da ... nasproti prihaja tovornjak..."

"Pustite to. Bom že jaz poskrbel za tovornjake. Ampak kaj veste o Mauritiusu?"

"Vem, da so ga najprej kolonizirali Nizozemci, in ko so odšli, so ga prevzeli Francozi, ti pa so ga po napoleonskih vojnah prepustili Britancem. Torej je nekdanja britanska kolonija, del Commonwealtha. Prebivalci govorijo francosko in kreolsko. Zakonodaja je v osnovi angleška in, eee, se mi zdi, da bi morali voziti po levi..."

"Prav, prebrali ste turistični vodnik. Ampak ali kaj veste o tukajšnjih ptičih? Kaj veste o rožnatem golobu? Pa o papigi odmevakli? Kaj nič ne veste o mauricijski postovki?"

"Vemo, ampak..."

"Zakaj pa potem silite na tisti bedasti Rodrigues, iskat tistega bedastega sadnega netopirja? Cel kup jih imamo ujetih tu v gojišču, če si ga že res tako zelo želite videti. Kot smeti jih je, teh bedastih živali. Stokrat boljše bi bilo, ko bi ostali tu in si ogledali nekaj zares zanimivih reči. Jezus!"

Nenadoma je nehote za hip pogledal na cesto pred nami, in moral je silovito zasukati volan, da bi se izognil nasproti vozečemu tovornjaku.

"Takole vam povem," je rekel in se znova obrnil k nam. "Koliko časa imate? Dva tedna?"

"Ja," je pohitel z odgovorom Mark.

"In nameravate dva dni preživeti tu, nato pa odleteti na Rodrigues, kjer mislite ždeti deset dni in iskati najredkejšega sadnega netopirja na svetu?"

"Ja."

"Prav. Takole storite. Ostanite tu deset dni, potem pa pojdite na Rodrigues za dva dni. V redu?"

"Pa ga bomo našli v dveh dneh?"

"Boste."

"Kako pa veste?"

"Ker vam bom natančno povedal, kje ga najdete. Deset minut vam bo vzelo. Posneli boste par fotk in šli domov."

"A."

"Se pravi, da ostanete tu, ne?"

"Ee..."

Blodno smo vijugali naprej, bolj ali manj po sredi ceste. Nasproti nam je pripeljal še en tovornjak in nam besno pobliskaval z lučmi. Richard pa je bil še vedno obrnjen k nam.

"Drži?" ni odnehal. "Boste ostali?"

"Ja! Ja! Ostali bomo!"

"Prav. Lepo. Tudi jaz tako mislim. Potem boste spoznali tudi Carla. Sijajen je, čeprav popolnoma odbit. Jezus!"

Sijajni in popolnoma odbiti Carl Jones je postaven Valežan blizu štiridesetih, in nekateri o njem pravijo, da je njegova upornost edino, kar še preprečuje skoraj popolno uničenje naravnega okolja na Mauritiusu. Mark je prav z njim navezal stike, ko je urejal vse potrebno za naše potovanje, in že od prvega trenutka, ko smo stopili na mavricijska tla, nam je bilo jasno, da je on tisti, s katerim bomo imeli tu največ opraviti. Ko smo namreč povedali carinskemu uradniku na letališču, da bomo prebivali "pri nekemu Carlu Jonesu nekje v Black Riverju", se je ta povsem nepričakovano odzval tako, da se je histerično zakrohotal in nas sočutno potrepljal po ramenih.

Carl, ki nas je sprejel v Richardovi hiši, nas je pozdravil divje namrščen, naslonjen na vratni podboj, in zarenčal: "Ne prenesem medijske sodrge." Potem je opazil naš magnetofon in se na lepem premeteno zarežal.

"Oho! Je tole prižgano?" je vprašal.

"Trenutno ne."

"Prižgite ga, hitro, prižgite ga!"

"Prižgali smo ga.

"Ne prenesem medijske sodrge!" je zatulil vanj. "Ste posneli to? Mislite, da bo v redu izpadlo?"

Zasrepel se je v magnetofon, da bi se prepričal, ali se trak res vrti.

"Veste, nekoč sem dal intervju za Žensko urico po radiu," je rekel, zmajajoč z glavo nad norostjo zlohotnega in bedastega sveta. "Ne prenesem ljudi iz medijev, kradejo mi čas, plačajo pa ušivo - no ja, saj ni važno ... skratka, novinar mi je rekel, da je sit dolgočasnih znanstvenikov in ali mu lahko povem kaj o svojem delu, pri tem pa ne pozabim omeniti žensk in dojenčkov. Rekel sem mu torej, da imam pri terenskem delu rajši ženske kakor moške za sodelavce, da vzgojimo veliko ptičjih mladičev in da ženske bolje poskrbijo zanje, saj so bolj rahločutne in tako naprej. In so to lepo odrezali!"

Ob tem se je gnevno zakrohotal in nemočno odtaval iz sobe. Potem se več ur ni prikazal.

"To je bil Carl," je rekel Richard. "Krasen je. Res je sijajen. Resno. Naj vas ne moti, da je takšen neotesanec."

Kaj kmalu nam je bilo jasno, da smo zašli v tolpo s strastmi obsedenih ljudi. Prva Carlova in Richardova strast so bili ptiči. Ljubila sta jih z brezmejnim žarom in sta vse svoje odraslo življenje posvetila terenskemu delu, ki je pogostoma potekalo v grozljivih razmerah in z grozljivo pičlimi sredstvi in s katerim sta si prizadevala pred izumrtjem rešiti redke ptice in njihovo življenjsko okolje. Richard se je bil za to uril na Filipinih, kjer se je trudil rešiti filipinskega opicojedega orla, povsem neverjeten primerek letalske naprave, za katero bi prej pričakovali, da se bo na zemljo spustila s kakim tovornim letalom, kakor da gnezdi na drevju. Od tam je leta 1985 prišel na Mauritius, kjer je celotno naravno okolje otoka, nekdaj slovečega po bujni lepoti, v obupno težavnem položaju.

Delata z zanosom in vnemo, ki sta neprijetni le sprva, dokler ne začneš ceniti obsežnosti težav, s katerimi se soočata, in hitrosti, s katero se te težave stopnjujejo. Mauritius je z vidika varstva okolja torej nekakšno vojno področje, Carl, Richard in drugi - vštevši Wendy Strahm, nič manj obsedeno botaničarko - pa so kakor kirurgi, ki delujejo tik za frontno črto. To so neznansko dobrodušni ljudje, pogosto izčrpani spričo zahtev, ki si jih v svoji skrbi sami postavljajo. Njihova nestrpnost velikokrat izbruhne v nekakšen nebrzdan obešenjaški humor, saj si soočeni z vsem, kar je zares skrajno kritično, ne morejo privoščiti časa za karkoli, kar je zgolj zelo zelo nujno.

Osrednje mesto v njihovem delu zavzema Carlovo gojišče v vasi Black River, in Richard nas je naslednjega dne odpeljal tja, da si ga ogledamo.

Cvilečih gum smo ustavili pred vhodnimi vrati, vdelanimi v dvometrski kamniti zid, in vstopili.

Notri je bilo veliko peščeno dvorišče, obrobljeno z nizkimi lesenimi stavbami, velikimi ptičjimi ogradami in kletkami. Topel zrak je bil poln plahutanja, gruljenja in ostrih, osvežilnih vonjav. Sredi dvorišča se je prosto sprehajalo več orjaških želv, najbrž zato, ker bi jih vsakdo zlahka dohitel do vrat, če bi nenadoma sklenile oditi.

"Evo jih," je rekel Richard in pokazal na veliko kletko na eni strani, v katero je menda nekdo obesil nekaj majcenih polomljenih dežničkov. "Rodriški sadni netopirji. Zdaj se lahko pomirite. Videli ste jih. Pozneje si jih lahko ogledate. Dolgočasni so. Nič niso v primerjavi s tem, kar še imamo tu. Rožnati golobi, recimo... tule imamo nekatere izmed najredkejših, najmičnejših ptičic na svetu. In ali bi radi videli resnične zvezde? Bom pogledal, če je Carl tu. On vam jih bo razkazal."

Popeljal nas je na krajši lov, toda Carla ni bilo. Bil pa je zato nekdo, ki je bil ves nor nanj. Richard nam je pomignil, naj vstopimo.

"Tole je Roza," je rekel.

Pogledali smo.

Roza nas je pozorno motril s svojimi velikimi, temno rjavimi očmi. Malce se je prestopil, s kremplji oprijemajoče se gredi, in zdel se je nekam napet, ves v pričakovanju, pa tudi malce nejevoljen, da nas vidi.

"Roza je mavricijska postovka," je rekel Richard, "sicer pa je malce čudaški."

"Res? je rekel Mark. "Ni videti."

"Kakšen pa se tebi zdi?"

"No ja, še kar majhen. Na perutih ima lesketavo rjavo perje, na prsih belo in lisasto rjavo, spoštovanja vredne kremplje..."

"Skratka, zdi se ti, da je videti kakor ptič."

"No ja, seveda..."

"Pretresen bi bil, ko bi vedel, da tako misliš."

"Kaj hočeš reči?"

"Hja, ena izmed težav pri gojenju ptic v ujetništvu je, da jih morajo včasih vzrediti ljudje, zaradi česar si ptice marsikaj narobe predstavljajo. Ko se ptič izleže iz jajca, nima prav dosti pojma, kaj je kaj na svetu, in se pri priči zatrapa v prvo reč, ki ga hrani, in to je bil v Rozinem primeru Carl. Temu se reče "prvotni vtis" in povzroča velike težave, saj se ga ne da izbrisati. Ko se odloči, da je človek, potem..."

"Kaj res misli, da je človek?" sem vprašal.

"Jasno. No ja, če ima Carla za svojo mater, potem se tak sklep kar sam vsiljuje, ne? Mogoče niso najpametnejša bitja na svetu, a logika jim ni tuja. Skratka, povsem prepričanje, da je človek. Za druge postovke se sploh ne zmeni, zanje nima časa, zanj so samo čredica ptic. Toda kakor hitro sem stopi Carl, popolnoma podivja. To pa je težava zato, ker takšnega ptiča seveda ne moreš poslati v divjino, saj sploh ne bi vedel, kaj naj tam počne. Ne bi gnezdil, ne bi lovil, mislil bi samo na restavracije in takšno. Ali pa bi vsaj pričakoval, da ga drugi krmijo. Sam ne bi mogel preživeti.

Ima pa zato zelo pomembno vlogo v ptičnjaku. Mladi ptiči, ki smo jih tu vzredili, namreč spolno ne dozorijo vsi hkrati, in kadar samičke postanejo godne, samčki niso pripravljeni zanje. Samice so večje in bojevitejše in samce pogosto pošteno namlatijo. Ko se torej to zgodi, Rozi poberemo semenčice in..."

"Kako pa to naredite?" je vprašal Mark.

"V klobuk."

"Ste rekli 'v klobuk'?"

"Točno tako. Carl si nadene tale poseben, meloni podoben klobuk z gumijastim krajevcem, Roza popeni od poželenja po Carlu in pofuka klobuk podolgem in počez."

"Kaj?"

"Ejakulira na krajevce. Potem poberemo seme in z njim oplodimo samico."

"Čuden način ravnanja z mamo."

"Čuden ptič je. Toda čeprav je malce premaknjen, služi koristnemu namenu."

Ustanovitev ptičjega gojišča na Mauritiusu je eden izmed Carlovih največjih spodrsljajev. Pravzaprav je plod najbrž najsijajnejšega in najbolj spektakularnega spodrsljaja v njegovem življenju.

"Ko sem bil še deček, so vseskozi mislili, da ne bo nič iz mene," nam je povedal pozneje, ko se je prikazal. "Bil sem brezupen primer, popoln odpisanec. Nikoli nisem ničesar naredil, nič me ni zanimalo. Se pravi nič razen živali. Na moji šoli v Walesu so vsi brez izjeme menili, da v tem, da se zanimaš samo za živali, ni nič posebno koristnega, jaz pa sem jih imel, očetu v obup, zadaj na vrtu kakih petdeset po kletkah. Jazbece, lisice, divje waleške dihurje, sove, sokole, makae, kavke, kar hočete. Uspelo mi je celo, in to že kot šolarčku, da sem v ujetništvu vzredil postovke.

Ravnatelj mi je rekel, da je moje zanimanje sicer hvalevredno, vendar ne bom nikoli nikamor prišel, ker sem ušiv učenec. Nekega dne me je poklical v svoj kabinet in mi rekel: "Jones, to je kratko malo nedopustno. Vse božje dni preživiš tako, da laziš pod živimi mejami. Šolsko delo ti je španska vas. Zguba si, veš. Le kaj bo iz tebe?

Jaz pa sem rekel - in ne pozabite, to je bilo v Walesu: 'Gospod, rad bi šel na tropske otoke in preučeval ptice."

On je na to odvrnil: 'Toda za kaj takega moraš biti bodisi bogat ali pa bister; ti pa nisi ne eno ne drugo.'

To me je nekako spodbodlo, tako da mi je nazadnje uspelo položiti nekaj izpitov, se vpisati na kolidž, in ko sem bil študent, sem šel v Oxford na neko predavanje profesorja Toma Cadea, ki je največji poznavalec sokolov na svetu. Povedal nam je, kako v Ameriki delajo s seri; da jih vzrejajo v ujetništvu, nato pa mladiče izpuščajo nazaj na prostost.

Kar nisem mogel verjeti. Bilo je neverjetno vznemirljivo. Ti ljudje so res nekaj počeli. Potem je še povedal, da na Indijskem oceanu, na otoku z imenom Mauritius, živi silno redka ptica, nemara najredkejša med sokoli, imenovana mavricijska postovka, ki je ta trenutek obsojena na izumrtje, vendar bi jo bilo mogoče rešiti z vzrejo v ujetništvu. In na lepem se mi je posvetilo, da bi lahko vse to, kar sem kot otrok počel zadaj na vrtu, ko sem se ukvarjal s pticami, koristno uporabil za to, da bi rešil celotno vrsto pred izumrtjem.

Ves sem bi iz sebe od razburjenja, in mislil sem si, Kristus, vsaj poskusiti moram, da vidim, ali lahko kaj storim glede tega. Poleti sem šel torej v Ameriko in preučil vrsto projektov, videl, kako tam strežejo rečem, in si obljubil, da bom šel, če bom le mogel, na Mauritius in poskusil rešiti mavricijsko postovko.

Pa so mi rekli: 'Hja, Carl, vse lepo in prav, da bi šel rad na Mauritius, toda tam je veliko težav in teh ptičev ne boš mogel rešiti. Jih pač ni dovolj. Samo en par z mladiči je in še nekaj primerkov. In ob vseh tamkajšnjih težavah in brez vsakršne podpore zadeva kratko malo ne more uspeti. Tam sicer delajo na nekem manjšem projektu, a še tega bomo morali prekiniti. Izguba dragocenega denarja.

A službo sem vendarle dobil. Naložili so mi namreč, da končam ta projekt. To je bila torej služba, zaradi katere sem prišel semkaj pred desetimi leti: da bi vse skupaj zaprl. Tegale takrat sploh še ni bilo tukaj," je rekel, razgledujoč se po vzrejališču, v katerem so bili vzgojili več kot štirideset mavricijskih postovk, ki naj bi jih postopoma vrnili v divjino, dvesto rožnatih golobov in celo sto rodriških sadnih netopirjev. "Priznati moram," je rekel s porednim nasmeškom, "da sem bil res popolna zguba."

Ko je končal svojo pripoved, mu je roka omahnila na koleno, tako da je nehote pogledal na uro. Obraz se mu je pri priči pomračil in lopnil se je z dlanjo po čelu. Zamujal je na sestanek, na katerem naj bi se dogovorili za zbiranje sredstev.

Za časa bivanja na Mauritiusu smo nenehno poslušali njegove bridke tožbe, češ da v upravljanju in politiki ni za nobeno rabo, pa mora zanju kljub temu zmetati strašansko veliko časa, če hoče nadaljevati delo. Stalno se je moral ukvarjati z zbiranjem denarja, utemeljevati in pojasnjevati ljudem, od katerih ga je dobival, čemu mu bo, in se pogajati z različnimi društvi za zaščito naravnih vrst, ki mu menda nenehno gledajo čez ramo. Zaradi tega po njegovem ne more opravljati dela, za katero je najbolj usposobljen, zato si želi le tega, da bi mu že končno dali mir in mu pustili, da dela naprej. Ali, še boljše, da bi mu dali denar, potem pa še mir, in mu pustili, da dela naprej. Celotnemu projektu, s katerim naj bi rešili tako krhko in edinstveno naravno okolje Mauritiusa, je namreč namenjen prav pomilovanja vreden proračun in denar - oziroma njegovo pomanjkanje - je prekletstvo Carlovega življenja. Ves iz sebe od gneva je odšel.

"Mislil bi si, da bo vsak, ki se ukvarja z ohranjanjem narave, na isti strani," je rekel Mark, ko je odšel, "toda očitno tudi tu ni nič manj pričkanja in birokracije kot kjerkoli drugje."

"Brez skrbi," je rekel Richard. "In zmeraj so najbolj prikrajšani tisti, ki delajo na terenu. Poglejte si tele zajce."

Omalovaževalno je zamahnil z roko proti kletki, v kateri je sedelo nekaj povsem običajnih zajcev in striglo z uhlji proti nam.

"Tule v bližini je neki otok - zelo zelo pomemben otok, kar se narave tiče - imenovan Okrogli otok. Na njem je več edinstvenih rastlinskih in živalskih vrst kot kjerkoli na podobnem kosu zemlje na svetu. Nekako pred stotimi ali stopetdesetimi leti je nekdo prišel na bistro misel, da na ta otok vpelje zajce in koze, tako da bi morebitni brodolomci imeli kaj za pod zob. Te živali so se hitro razplodile čez vsako razumno mero, in šele sredi sedemdesetih se jim je uspelo znebiti koz. Potem je pred par leti z Nove Zelandije prišla neka odprava iztrebljevat še zajce, dokler se ni nekomu posvetilo, da iztrebljajo neko redko vrsto francoskega zajca, ki ga v Evropi ni več in ga je zaradi tega treba prenesti na Mauritius in ga nekako ohraniti, to je z našo pomočjo."

"Kar se mene tiče," je nadaljeval Richard, "bi jih lahko vtaknili tudi v lonec. Čisto navadni zajci so. Poleg tega je pozneje nekdo prišel in rekel: 'Traparija - to sploh ni tista vrsta.'

In tako moramo ždeti tu in krmiti te zajce, dokler se strokovnjaki ne bodo odločili, ali so sploh tako dragoceni ali ne. Samo čas in denar zapravljamo z njimi. Hočem reči, že samo krmljenje vseh teh živali nam dela sive lase. Vsaka potrebuje kaj drugega, in ugotoviti moraš, kaj.

Tele rodriške sadne netopirje, ki ste jih prišli pogledat, moramo recimo hraniti z mešanico sadja in pasje hrane v prahu, ki ji moramo primešati mleko. Poprej so jedli v glavnem banane, ki pa so jim samo škodile, da so začeli živčno potrzavati." Skomignil je z rameni.

"Ne vem, kaj imate toliko proti njim," je rekel Mark. "Meni se zdijo prav krasne živali."

"Nič nimam proti njim. Res so krasni. Samo čisto vsakdanji so."

Mark je ugovarjal: "To so vendar najredkejši sadni netopirji na..."

"Jaja, ampak jih je na stotine," je vztrajal Richard.

"Toda 'na stotine' pomeni, da so resno ogroženi!" je rekel Mark.

"Ali veste, koliko papig odmevalk je še v divjini?" je vzkliknil Richard. "Petnajst! To je redko. Na stotine pa je vsakdanje. Ko pridete na Mauritius in vidite toliko reči v tako zavrženem stanju, postane vse drugo nepomembno. Nepomembno pa postane zato, ker imamo tu opraviti z vrsto, ki bi jo lahko rešili, če bi se ljudje zganili, in če bo res izumrla, bo to samo naša krivda. Samo še petnajst jih je. Postovke in golobe smo obdržali samo zato, ker v to vlagamo trud, denar in osebje. In papagaji? Zelo zelo trdo delamo, da bi jih rešili, in če nam ne bo uspelo, bodo odšli za vekomaj, in skrbeti bomo morali za zajce koga drugega."

Zmajal je z glavo, nato pa se pomiril.

"Poslušaj," je rekel Marku. "Prav imaš. Rodriški sadni netopir je zelo pomembna žival, in trudimo se, da bi jo zaščitili. Zgubila je veliko svojega naravnega okolja, saj se ljudje na Rodriguesu preživljajo s kmetovanjem za svojo rabo, kar pomeni, da so izkrčili veliko gozda. Število netopirjev se je zato tako skrčilo, da jih lahko izbriše že en sam močnejši ciklon - in teh imamo tu kar nekaj. Toda Rodrižanom se je nenadoma posvetilo, da pljuvajo v lastno skledo, če sekajo gozdove, saj si s tem zmanjšujejo vodne zaloge. Če hočejo obdržati vodna zajetja, morajo ohraniti gozdove, se pravi, da bodo netopirji vendarle imeli kje živeti. Potemtakem imajo možnost. V svetovnem merilu so seveda resno ogroženi, toda po merilih teh otokov, kjer je ogrožena vsaka avtohtona vrsta, se jim prav lepo godi."

Zarežal se je.

"Bi radi videli nekaj ogroženih miši?" je vprašal.

"Ne bi si mislil, da so tudi že miši ogrožena vrsta," sem rekel.

"Saj nisem govoril o vrsti," je odvrnil Richard. "Mislil sem na posamezne miši. Ohranjanje živali ni za ljudi z občutljivim želodcem. Veliko živali moramo pobiti, deloma zato, da zaščitimo vrste, ki so ogrožene, deloma pa zato, da jih nakrmimo. Veliko ptic se hrani z mišmi, zato moramo gojiti tudi te."

Poniknil je v toplo, cvilečo izbico in se nekaj trenutkov kasneje vrnil s prgiščem pravkar pobitih miši.

"Čas za krmljenje ptic," je rekel in jo mahnil proti tistemu peklenskemu landroverju.

V soteske Black Riverja, kjer živijo postovke, najlaže in najhitreje prideš po zasebni cesti, ki pelje skozi medinsko plantažo sladkornega trsa.

Sladkor je z naravovarstvenega vidika največji problem na Mauritiusu. Da bi dobili prostor za pridelek, ki uničuje naše zobovje, so uničili velikanske površine gozda. To je resen problem povsod, še zlasti pa na otoku, saj je otoško naravno okolje bistveno drugačno od celinskega. Tu ima celo drugačen besednjak. Če preživiš z okoljevarstveniki dlje časa na kakem otoku, največkrat slišiš tile dve besedi: "endemičen" in "eksotičen". Oziroma tri, če jima prišteješ še "katastrofa".

"Endemična" rastlinska ali živalska vrsta je tista, ki je značilna za kak otok ali področje in ki je sicer ni najti nikjer drugje. "Eksotična" je vrsta, ki so jo pripeljali od drugod, "katastrofa" pa je tisto, kar ponavadi nastane, ko se to zgodi.

Razlog je tale: celinske gmote so velike. Na njih živi na stotisoče, celo milijone različnih vrst, od katerih vsaka tekmuje z drugimi za preživetje. Ta boj za preživetje je neusmiljen in pomeni, da so tiste vrste, ki preživijo in uspevajo, bojevnice. Hitreje se razvijajo in proizvajajo več semen.

Otok pa je razmeroma majhno ozemlje. Na njem živi daleč manj vrst in boj za preživetje nikdar ni bil tako trd kakor na celini. Vrste so samo tako odporne, kot jim je treba, življenje je precej bolj spokojno in stanovitno, evolucija poteka precej počasneje. Zato, denimo, najdeš na Madagaskarju vrste, kot so lemurji, ki so jih na celini že davno tega izpodrinile druge. Otoško naravno okolje je potemtakem nekakšna silno krhka časovna kapsula.

Lahko si torej mislite, kaj se zgodi, ko na otok pride kaka celinska vrsta. To je nekaj takšnega, kot da bi na Isle of Wight pripeljali Al Caponeja, Džingiskana in Ruperta Murdocha - domačini ne bi imeli niti najmanjše možnosti.

Kaj se torej zgodi na Mauritiusu ali na kateremkoli drugem otoku? Ko iz tega ali onega razloga propade kaka endemična rastlinska ali živalska vrsta, njihovo mesto brž zapolnijo in zavzamejo kake eksotične oblike. Liguster bi v očeh Angleža težko veljal za eksotično in popadljivo življenjsko obliko - moja babica že od nekdaj skrbno obrezuje ligustrovo živo mejo, ki obroblja njen vrtiček - toda na Mauritiusu se vede kakor tolpa roparskega plevela. In to velja tudi za guavo in številne druge tuje vsiljivke, ki rastejo precej hitreje in proizvajajo precej več semena.

Ebenovina prihaja iz dolinskih gozdov Mauritiusa in prav zaradi nje so Nizozemci kolonizirali otok. Zdaj je je komaj še kaj. Gozd pa izsekavajo zaradi lesa, pridobivanja obdelovalne zemlje in še zaradi nečesa: lova na divjad. Le chasse.

Izkrčili so cela gozdna prostranstva, da bi uredili nekakšne parke za divjad, v katerih lovci ždijo na nizkih lesenih stolpičih in streljajo črede srnjadi, ki jih naganjajo mimo. In kakor da izguba, ki jo je gozd pretrpel uvodoma, ne bi bila dovolj (in s kakšnim razlogom!), srnjad sproti popase vse endemične rastline, namesto teh pa se bohotijo eksotične vrste. Mlada mavricijska drevesa so tako do smrti obgrizena, še preden utegnejo zrasti.

Peljali smo se skozi neizmerna polja valujočega sladkornega trsa, potem ko smo se pogodili z vratarjem plantaže, starejšim in malce čudaškim Mavricijcem Jamesom, ki skozi vrata ne spusti nikogar brez dovolilnice, pa čeprav je to nekdo, ki ga že deset let vsak dan spušča skoznje, a je tokrat po nesreči pozabil dovolilnico doma. To je namreč pred nedavnim storil Carlu, ki mu odtlej grozi, da mu bo iz maščevanja vrata zalepil - pa še prav mogoče je, da bo to storil. Carl je pač tiste baže človek, ki zagrozi z nečim prismojenim in s tem požanje salve smeha, potem pa jih skuša požeti še malo več tako, da tisto tudi res naredi.

Do nekoliko resnejšega zapleta pa je prišlo malce predtem, ko sta Carl in Wendy prišla z druščino uradnikov Svetovne banke, od katerih sta si skušala izgovoriti nekaj denarne podpore. James jih namreč ni hotel spustiti skozi, in sicer zato ne, ker so bili z dvema avtomobiloma, on pa je smel spuščati samo po enega.

James tudi redno poroča Carlu in Richardu o tem, kako se gibljejo postovke, pa ne zato, ker sta ga za to prosila, temveč zato, ker - vsem znanim dejstvom navzlic - rad pomaga. In tudi če v resnici ni videl nobene postovke, reče, da jo je, samo zato, da bi jima ustregel in ju bodril. Zato zdaj Carl vselej, kadar mora zamenjati barvne obročke, ki jih postovke nosijo na nogah, zamenja barvo, tako da ve, ali James laže, če mu pravi, da je videl postovko z obročkom, kakršnih nimajo.

Postovko, ki naj bi jo videli, so navadili na krmljenje z mišmi leta 1985. Tako naj bi popestrili njeno prehrano in ji pomagali valiti več jajc. Če je bila postovka dobro nahranjena, ji je Carl lahko vzel prvo leglo jajc, ki jih je izvalila, iz gnezda in jih odnesel v gojišče, saj je vedel, da jih bo potem izlegla še nekaj. Tako so dobili več jajc za valjenje, toda ker je število ptic, ki jih lahko valijo, omejeno, jih morajo nekaj valiti umetno. To pa je silno zahtevna in kočljiva naloga in zahteva stalen nadzor. Če denimo kako jajce prenaglo zgublja težo, ker tekočina izpareva skozi lupino, potem je treba dele lupine zatesniti. Če pa jo zgublja prepočasi, dele lupine previdno speskajo, da postane bolj porozna. Najboljše je, če se jajce teden dni vali pod ptico, preostale tri pa v inkubatorju. Jajca, ki jih tako preložijo, najlepše uspejo.

Richard je ustavil landrover na obronku gozda blizu dna soteske, in zlezli smo z njega. Zrak je bil svež in čist. Richard se je sprehodil po manjši jasi in pri tem izpuščal vrsto nenavadnih glasov.

Čez kako minuto ali dve je iz gozda hušknila postovka in sedla na visoko drevo nad veliko polkrožno skalo. Ker je ta ptica vajena živeti v gozdu, ne pa na planem, ne kroži kakor prenekateri sokoli, zato pa zna bliskovito in nezmotljivo švigati skozi gozdni baldahin, kjer lovi gekone, manjše ptice in žuželke. Za to se lahko zahvali svojemu neverjetno ostremu in pozornemu vidu.

Nekaj časa smo jo gledali, ona pa nas je radovedno motrila. Pravzaprav je bila pozorna na vse, kar se je premikalo, in njeni očesci sta nenehoma švigali z enega konca na drugega.

"Vidite, kako jo zanima prav vse, kar lahko vidi?" je rekel Richard. "Od svojih oči živi, in tega se morate stalno zavedati, če jo imate v ujetništvu, in poskrbeti, da je njeno okolje čim pestrejše. Ptice roparice so razmeroma topoumne. Toda ker imajo tako neverjeten vid, jih morate obdati s stvarmi, ki bodo pritegovale njihovo pozornost.

Ko smo začeli gojiti ptice roparice v ujetništvu, smo najprej pripeljali nekaj zelo razdražljivih primerkov, in kadarkoli je šel kdo mimo ptičnjaka, so ponorele. Mislili smo, da jih vznemirja naša navzočnost, zato se je nekdo bistro domislil, da bi jim naredili posebne ptičnjake, takšne namreč, ki bi imeli vse štiri stene nepresojne, strop pa odprt v nebo, tako da jih nič ne bi motilo. Toda kaj kmalu smo ugotovili, da smo pretiravali. Ptiči, ki so se izvalili v takšnem okolju, so bili pohabljeni, saj niso bili deležni čutnih dražljajev, ki bi jih potrebovali. Se pravi, da smo se zadeve lotili s čisto nepravega konca.

Hočem reči, živali mogoče res niso bogve kako razumne, vendar niso tako neumne kot veliko ljudi. Kar poglejte si oddelke s primati v nekaterih živalskih vrtovih: opremljeni so z zelenimi kovinskimi, arhitektonsko oblikovanimi 'drevesi', ki naj bi shematično posnemala obliko pravih dreves, v resnici pa jim manjkajo vse tiste značilnosti, ki se opici morda zdijo najzanimivejše: listje in veje in takšno. Mogoče se zdijo drevesom podobna arhitektu, toda arhitekti so neprimerno neumnejši kot opice. Pravkar smo za nekaj takšnega dobili prospekt iz Združenih držav: drevesa iz umetnih vlaken. Prospekt so zasnovali tako, da bi nam pokazali, kako ponosni so na to, kar nam lahko prodajo tu na Mauritiusu, pri čemer niso pozabili niti na posebne barve, s katerimi lahko naslikaš lišaj na drevo. Pa saj to je noro - kdo so vendar ti ljudje? No, pustimo to. Pojdimo nakrmit ptico. Ste pripravljeni?"

Ptica je pozorno gledala. Zapisal bi, da s sokoljim pogledom - če ne bi bila postovka.

Richard je zamahnil z roko nazaj. Postovka je z glavo zvesto sledila njegovemu gibu. Richard je z odločnim zamahom zalučal majhno miš visoko v zrak. Postovka jo je za hipec ali dva samo gledala in se komaj opazno prestopila na veji, očitno zatopljena v veličastne dosežke diferencialnega računa. Miš je dosegla vrh svoje strme krivulje in njeno mrtvo telesce se je počasi obrnilo.

Postovka se je naposled odlepila z veje in hušknila v zrak, kakor s konca dolgega nihala, katerega natančno dolžino, osišče in hitrost nihaja je izračunala. Lok, ki ga je opisala, se je brezhibno križal s krivuljo padajoče miši, in postovka jo je gladko prestregla s kremplji, poletela na drugo bližnje drevo in ji odgriznila glavo.

"Glavo poje sama," je pojasnil Richard, "ostanek pa odnese samici v gnezdu."

Postovko smo nakrmili še z nekaj mišmi; včasih smo jih vrgli v zrak, drugič pa pustili ležati na polkrožni skali, da je strmoglavila nanjo, nam in sebi v zabavo. Naposled je bila sita, in odšli smo.

Izraz "vsega sit" prihaja pravzaprav iz sokolarstva. Večina besednjaka sokolarstva pa izvira iz srednje angleščine, in zoologi so je precej posvojili.

Sokole namreč uriš z lakoto; ta je orodje, s katerim vplivaš na njihovo psihologijo. Kadar ima ptica preveč hrane, noče sodelovati in ji gre vsak poskus, da bi ji ukazoval, na živce. Samo sedi še na vrhu drevesa in se kuja. Takrat je "vsega sita".

Tudi Richard je tistega večera postal vsega sit, in sicer upravičeno. Njegova sitost ni bila v nobeni zvezi s preobilno hrano, čeprav je imela nekaj malega opraviti z nečim, kar drugi ljudje radi jedo. Obiskala ga je namreč neka mavricijska prijateljica in s seboj pripeljala svojega šefa, nekega Francoza z bližnjega otoka Reuniona, ki je prebival pri njej in je na naš otok prišel za nekaj dni.

Ime mu je bilo Jacques, in nemudoma nam je postal vsem zoprn, nikomur pa tako zelo kakor Richardu, ki ga je pri priči iz srca zasovražil.

Bil je namreč Francoz tiste blazirane, arogantne vrste. Imel je lenobne nadute oči, lenoben nadut nasmešek in, kakor se je pozneje izrazil Richard, lenobne, nadute in brezupno bedaste možgane.

Jacques je torej prišel v hišo in lenobno in naduto postajal po njej. Očitno ni vedel, kaj tu počne. Hiša ni bila bogve kako elegantna. Bila je polna zguljenega, že prej rabljenega pohištva, po vseh stenah pa so visele z risalnimi žebljički pripete slike ptic. Očitno bi se rad čemerno naslonil nekam na steno, vendar ni našel nobene, ob katero bi bil pripravljen nasloniti ramo, zatorej je moral čemerno sloneti kar tam, kjer je postajal.

Ponudili smo mu pivo, in z vso milostjo, kolikor je je premogel, je ponudbo sprejel. Vprašal nas je, kaj tu počnemo, in povedali smo mu, da snemamo oddajo za BBC in pišemo knjigo o življenju v divjini na Mauritiusu.

"Ampak zakaj?" se je na vso moč začudil. "Saj ni ničesar tu."

Richard se je sprva izkazal z občudovanja vredno zadržanostjo. Čisto mirno mu je pojasnil, da na Mauritiusu živi nekaj najredkejših ptic na svetu. Povedal mu je še, da so on, Carl in drugi tu prav zato: da jih zaščitijo, preučujejo in vzgajajo.

Jacques je skomignil z rameni in pripomnil, da niso kaj prida zanimive in nasploh nič posebnega.

"Aja?" je tiho odvrnil Richard.

"Nič takšnega, kar bi imelo zanimivo perje."

"Kaj res?" je rekel Richard.

"Jaz imam rajši kaj takšnega, kot je arabski kakadu," je pojasnil Jacques z lenobnim nasmeškom.

"A tako."

"Živim namreč na Reunionu," je dodal Jacques.

"A tako."

"Tam že ni nobenih zanimivih ptic," je rekel Jacques Richard.

"To pa zato, ker so Francozi vse postrelili," je rekel.

Ostro se je zasukal in odšel v kuhinjo pomit posodo - in to je počel kar se da glasno. In vrnil se je šele, ko je Jacques odšel. V sobo je prikorakal s še neodprto steklenico ruma in se zavalil v kot zdelanega starega divana.

"Pred petimi leti," je rekel, "smo vzeli dvajset rožnatih golobov, ki smo jih vzgojili tukaj, in jih spustili na prostost. Glede na čas, delo in sredstva, ki smo jih vložili v njihovo vzrejo, so nas po mojih računih stali kakih tisoč funtov vsak. Ampak ne gre za to; gre za ohranitev edinstvenega življenja na tem otoku. Toda prav kmalu so vse te ptice, ki smo jih vzredili, končale v kožicah. Nismo mogli verjeti. Kratko malo nismo mogli verjeti.

Razumete, kaj se dogaja s tem otokom? Nobenega reda ni na njem. Vse gre v franže. V petdesetih so ga prepojili z DDTjem, ki se je zalezel v prehranjevalno verigo. To je pobilo veliko živali. Nato so otok prizadeli orkani. No ja, proti temu ne moremo nič, toda prizadeli so otok, ki sta ga že tako in tako spravila na kolena DDT in sečnja, tako da so ga nepopravljivo poškodovali. Zdaj gozd še kar naprej sekajo in izžigajo, tako da ga je ostalo samo še deset odstotkov, in še tega izsekavajo zato, da bodo lahko lovili srnjad. Preostanke rastlinskih vrst, kakršne ne uspevajo nikjer drugje na svetu, preraščajo reči, ki jih najdeš po vsem svetu: liguster, guava in takšno sranje.

Poglejte si tole."

Podal nam je steklenico. V njej je bil tamkaj zvarjeni rum, imenovan Zeleni otok.

"Preberite, kaj piše na nalepki."

Pod romantično sličico starinske jadrnice, ki se je bližala idiličnemu tropskemu otočku, je bil natisnjen navedek Marka Twaina: "O Mauritiusu dobiš vtis, da je bil ustvarjen pred nebesi; in da so bila nebesa posneta po njem."

"To je bilo pred manj kakor sto leti," je rekel Richard. "Odtlej so z Mauritiusom počeli malone vse, česar se z otokom ne sme početi. Če ne štejemo jedrskih poskusov."

V Indijskem oceanu, v bližini Mauritiusa, je otok, ki je po nekem naključju ostal neomadeževan, in to je Okrogli otok. Pravzaprav sploh ne gre za nikakršen čudež, ampak je vzrok čisto preprost, odkrili pa smo ga, ko smo Carlu in Richardu omenili, da bi šli tja.

"Ne morete," je rekel Carl. "No ja, lahko poskušate, vendar dvomim, da vam bo uspelo."

"Zakaj pa ne?" sem vprašal.

"Zaradi valov. Saj veste, morje," je rekel Carl. "Takole gre." In je silovito zakrilil z rokami.

"Skrajno težko je priti nanj," je rekel Richard. "Nobene peščine ali pristanišča ni na njem. Tja lahko greste samo v najbolj spokojnem vremenu, pa še takrat morate skočiti s čolna in plavati na otok. Precej nevarno je. In vse morate natančno preračunati, sicer vas vrže ob skale. Doslej sicer še nikogar nismo zgubili tam, ampak...

Skoraj so zgubili mene.

Nekoč smo se namreč priključili nekim naravovarstvenikom, ki so se tja odpravili z barko. Zasidrali smo se kakih sto metrov pred skalno obalo in se s čolničkom popeljali na najprimernejši kraj, kjer se na tem otoku lahko izkrcaš - na spolzko štrlino, imenovano Golobnjakova čer.

Najprej je iz čolnička v razburkano morje poskakalo nekaj mož v plavalnih jopičih, splavalo do skale in se z največjo težavo povzpelo nanjo.

Potem so se popeljali s čolničem še vsi drugi, trije ali štirje naenkrat. Da bi se izkrcal, si se moral s tveganim skokom zavihteti na skalo, in sicer tako, da si počakal, da je greben vala dosegel njen vrh, nato pa se, tik preden je dosegel največjo višino, pognati, tako da te je čolnič v tistem trenutku še vedno potiskal navzgor. Tisti na skali so vlekli čolnič za vrv, prevpijali hrumenje valov z dajanjem navodil in spodbude, in lovili ljudi, ko so skočili.

Meni je bilo sojeno, da se izkrcam zadnji.

Ko sem prišel na vrsto, je bilo morje že pošteno razburkano, in predlagali so mi, naj skušam priti na kopno na drugi strani, kjer je bila skala sicer bolj strma, toda manj poraščena z algami in zatorej manj spolzka.

Poskusil sem. Ko je čoln zajezdil val, sem se odgnal z njegovega roba, se pognal proti skali, ugotovil, da ni prav nič manj spolzka kot na drugi strani, ampak samo precej bolj strma, in se prav nemarno zadričal v morje ter si ob nazobčanih robovih razgrebel roke in noge. Morje me je zagrnilo. Mlatil sem pod gladino in si obupno prizadeval pomoliti glavo iz vode, a tisti čolniček je bil točno nad mano, in vsakič, ko sem skušal izplavati, me je treščilo ob pečino.

Že prav, sem pomislil, že razumem. Zato je torej otok razmeroma neokrnjen. Še enkrat sem se pognal navzgor, in prav tedaj je tistim na skali uspelo čoln odriniti od mene. Tako sem lahko pomolil glavo iz vode in se oprijel razpoke v skali. Potem sem se še lep čas dričal in polzel in opletal v kipečih valovih, dokler se mi nazadnje le ni uspelo zmotoviliti v doseg Marka in drugih, ki so me hitro zgrabili in potegnili na skalo. Nato sem tam ves krvav in jecljajoč sedel in ogorčeno ugovarjal, da je z mano vse v najlepšem redu in da ne potrebujem drugega kakor miren kotiček, v katerega bi se lahko zavlekel umret.

Morje se je bilo tisti dve ali tri ure, kolikor smo potrebovali, da smo prišli na otok, silovito razburkalo, česar se je nalezel tudi moj želodec, tako da sem bil ves opotekav in napet in mi je tisti dan na Okroglem otoku minil kakor v megli. Medtem ko je šel Mark z botaničarko Wendy Strahm pogledat, ali bo našel kako rastlinsko in živalsko vrsto, ki živi samo na tem otoku, in nikjer drugje, sem jaz sedel na soncu pod palmo, imenovano beverly, in se vdajal zbeganosti in samopomilovanju.

Da se tista palma imenuje beverly, sem vedel zato, ker mi je Wendy povedala, da jo je tako krstila. To je stekleničasta palma, tako pa je imenovana zato, ker je takšne oblike kot kjantarica, in tista je bila ena izmed osmih, kolikor jih je še ostalo na Okroglem otoku, edinih osmih na svetu, ki še rastejo v naravnem okolju.

Kdo, hudiča, sem pomislil, ko sem tako sedel poleg beverly v nekakšnem spravljivem malodušju, pa daje imena otokom?

Hočem reči, tole je bil eden izmed najbolj neverjetnih otokov na svetu. Čista fantastika - kakor da bi luna pogledala iz morja, le da bi bila luna hladna in pusta, ta otok pa je kar vrel od življenja. Na prvi pogled se je sicer zdel prašen in pust, a so bili lijaki, s katerimi je bila njegova površina naluknjana, polni bleščečih belorepih tropskih ptic, sijajnih Telfairovih skinkov in Güntherjevih gekonov.

Ne vem, ampak če bi moral jaz poimenovati takšenle otok, bi najbrž povabil par prijateljev, nakupil nekaj vina in iz tega napravil večerno slavje. Ne pa da tebi nič meni nič rečeš, no ja, mejčkeno okroglast je, pa mu recimo Okrogli otok. In za nameček niti ni bogve kako okrogel. Malo stran, tam nekje na obzorju, je še en otok, ki je precej bolj okrogel, a temu se reče Kačji otok, najbrž na čast dejstvu, da na njem, v nasprotju z Okroglim otokom, ni nobenih kač. In potem je tam še tretji otok, ki sem ga prav tako videl in katerega pobočje se enakomerno spušča od vrha proti morju, in ta se, iz meni povsem nedoumljivih razlogov, imenuje Ravni otok. Vse bolj se mi zdi, da je tisti, ki je imenoval otoke, vendarle priredil večerno popivko.

Okrogli otok pa je ostal zavetje za edinstvene vrste skinkov, gekonov, boj, palm in celo trav, ki so na Mauritiusu že zdavnaj izumrli, ne le zato, ker je človeku nanj težko priti, ampak tudi zato, ker nanj ne morejo podgane. Okrogli otok je namreč eden izmed največjih tropskih otokov na svetu (nekaj nad tristo juter meri), na katerem ni podgan.

Pa ne da bi bil tudi sicer povsem nedotaknjen - daleč od tega. Pred sto petdesetimi leti, še preden so pomorščaki nanj pripeljali koze in zajce, je bil poraščen z bujnim gozdom, ki pa so ga tuje živali uničile. Zato se je otok od daleč in nepoučenemu očesu, kot je bilo moje, na prvi pogled zdel bolj ali manj pust. Edinole naravoslovci ti vedo povedati, da je tistih nekaj nenavadno oblikovanih palm in šopov trave, s katerimi je tu in tam posuta vroča, suha in prašna zemlja, edinstvenih in neizrekljivo dragocenih."

Dragocenih za koga? In zakaj?

Kaj je dejstvo, da je tistih osem stekleničastih palm na Okroglem otoku edinih na svetu, ki jih najdemo v naravi, sploh še komu mar - razen gručici obsedenih naravovarstvenikov? Ali da je Hyophorbe amaricaulis (palma, ki je tako redka, da sploh nima drugega imena kakor latinskega), ki raste v botaničnih vrtovih Curepipe na Mauritiusu edina svoje vrste, ki še živi? (To drevo so odkrili čisto po naključju, ko so čistili ozemlje, na katerem stoji in kjer naj bi postavili botanične vrtove; bila je že tik na tem, da jo posekajo.)

Za noben "tropski otoški raj" ne vem, ki bi se vsaj od daleč ujemal s sanjskim idealom, ki ga ta izraz priklicuje, pa celo s tem ne, kar opisujejo počitniški prospekti. Zdaj je že kar nekam samoumevno, da to pripišemo neskladju, kakršno vsi dobro poznamo in ki vlada med obljubami oglaševalcev in tem, kar prinaša resnični svet. Nič več nas ne preseneča.

Zatorej nas kar malce pretrese, ko se zavemo, da je svet, ki nam ga opisujejo popotniki iz prejšnjih stoletij (ali celo prejšnjih desetletij) in današnji biologi, resnično obstajal. Stanje, v kakršnem je danes, je samo posledica tega, kar smo z njim naredili, in blagost razočaranja, ki ga občutimo, ko pridemo na kakšen kraj in odkrijemo, da je nekam umetelen, kaže samo to, do kam so se ponižala naša pričakovanja in kako slabo razumemo, kaj smo izgubili. Ljudje, ki vendarle razumejo, kaj smo izgubili, pa so tisti, ki kakor nori letajo okrog in skušajo rešiti vsaj tistega malo, kar je še ostalo.

Ustroj življenja na tem planetu je tako neverjetno bogat in zapleten, da je dolgo trajalo, preden se je človek sploh zavedel, da gre za ustroj, ne pa za skupek bolj ali manj naključno povezanih delov življenja.

Da bi razumel, kako deluje nekaj tako kompleksnega, oziroma da bi sploh vedel, da je nekaj kompleksnega na delu, pa mora človek ugledati več drobcev tega dogajanja hkrati. In prav zato so majhni otoki tako pomembni za naše razumevanje življenja. Na Galapagosu, denimo, so se živali in rastline, ki so imele iste prednike, začele spreminjati in se različno prilagajati, ko jih je razdelilo nekaj milj vode. Ti otoki so nam lepo odkrili sestavne dele tega procesa, in tako je Charles Darwin lahko prišel do opažanj, ki so ga privedla neposredno k zamisli o evoluciji.

Mauritius pa nas je navdihnil z nič manj pomembno, a precej bolj mračno mislijo - mislijo na izumrtje.

Najznamenitejša izmed vseh živali na Mauritiusu je velika, nežna golobica. Velikanska golobica pravzaprav: povprečno namreč tehta dobrih petindvajset kilogramov. Njena krila so se bila že zdavnaj odpovedala misli na to, da bi takšno debeluško vzdignila nad zemljo, in so zakrnela v nekakšne okrasne štrceljčke. Ko pa se je golobica odpovedala letenju, se je lahko zelo dobro prilagodila ciklusu letnih časov na Mauritiusu in se je pozno poleti in jeseni, ko je sadežev vse polno po tleh, do onemoglosti naphala, nato pa v bolj ubornih, sušnih mesecih živela od svoje zaloge masti, polagoma zgubljajoč težo.

Ni ji bilo treba odletavati proč, saj ni bilo nobenih plenilcev, ki bi ji hoteli kaj zlega, zaradi česar je tudi sama povsem nebogljena. Pravzaprav ji je že sama misel na karkoli zlega povsem nepojmljiva, in če bi katero srečali na obali, bi zelo verjetno priracala naravnost k vam in si vas radovedno ogledala, če bi seveda sploh našla pot skozi vojsko orjaških želv, ki pohajkujejo po obali. Ljudje je nikdar niso pobijali, saj je njeno meso trdo in grenko.

Ima velik, širok, navzdol obrnjen rumeno-zelen kljun, ki ji daje nekam čemeren in melanholičen videz, majhne, okrogle diamantne oči in troje smešnih peresc, ki ji štrlijo iz repa. Eden izmed prvih Angležev, ki je videl to orjaško golobico, je izjavil, da bi lahko "po obliki in redkosti tekmovala z arabskim feniksom".

In vendar te ptice ne bo videl nihče od nas, saj so nizozemski kolonizatorji okoli leta 1680 zadnjo do smrti potolkli s palico.

Orjaške želve so izumrle zato, ker so jih vse pojedli, saj so bile za prve pomorščake nekaj takšnega, kar je za nas konzervirana hrana. Pobrali so jih z obale in jih naložili na ladje kot balast, in ko so postali lačni, so šli dol v podkrovje, potegnili eno ven ter jo ubili in pojedli.

Toda veliko, nežno golobico - doda - so do smrti potolkli iz gole objestnosti. In po tem je Mauritius danes najbolj znan - po izumrlem dodu.

Pred njim je izumrla že marsikatera žival, a ta je bila še zlasti zanimiva in je živela samo na naravno omejenem ozemlju otoka Mauritiusa. Drugje jih ni bilo, to je bilo nedvoumno in očitno. In ker edinole dodi lahko naredijo novega doda, ne bo nikoli nobenega več. S tem dejstvom so nas povsem jasno in nedvoumno soočile meje otoka.

Dotlej se človeku nekako ni posvetilo, da lahko neka žival kratko malo neha obstajati. Kakor da bi se ne zavedal, da kakor hitro nekaj ubijemo, tistega ne bo več. Nikdar več. Posledica izumrtja doda je, da smo nekoliko bolj žalostni in nekoliko bolj modri.

Ali pa vsaj bolj žalostni in bolje poučeni.

Naposled smo prišli na Rodrigues, majhen otok in del Mauritiusa, poiskat najredkejšega sadnega netopirja na svetu, toda še prej smo šli pogledat nekaj, kar nam je Wendy Strahm hotela za vsako ceno pokazati - celo tako zelo, da je spremenila svoj redni urnik obiskovanja Rodriguesa in nas sama popeljala tja.

Ob razbeljeni, prašni cesti je raslo majhno grmičasto drevo, in bilo je, kakor da bi raslo v koncentracijskem taborišču.

Rastlina je bila vrsta divjega kavovca, imenovana Ramus mania in je do nedavnega veljala za izumrlo. Leta 1981 pa je neki mavricijski učitelj, Raymond Aquis po imenu, ki je učil na neki rodriški šoli, svojemu razredu razdelil slike kakih desetih rastlin, za katere so menili, da jih na Mauritiusu ni več.

Eden izmed otrok je dvignil roko in rekel: "Dovolite, gospod, ampak tole raste na našem vrtu."

Sprva se je vse skupaj zdelo malo verjetno, toda odlomili so vejico in jo poslali v Kew na preiskavo. Res je bil divji kavovec.

Rastlina je rasla ob robu ceste, se pravi tik ob prometu, in je bila dokaj ogrožena, saj na Rodriguesu vsaka rastlina velja za kurivo. Da bi je torej ne posekali, so jo obdali z ograjo.

Toda kakor hitro so to storili, so si ljudje porekli: "Aha, tole je pa nekaj posebnega," in so začeli plezati čez ograjo in lomiti vejice in liste in kosce lubja. Ker je bilo drevo tako očitno nekaj posebnega, je vsakdo hotel imeti kak njegov kos in mu je začel pripisovati posebne lastnosti - zdravilo naj bi mačka in gonorejo. In ker na Rodriguesu ne počno kaj prida drugega, kot da se zabavajo, je kaj kmalu postalo nadvse iskana rastlina in jo je naglo pobiralo.

Prva ograja je tako kmalu odslužila svojemu namenu, in okoli nje so napeljali še bodečo žico. Potem so morali okoli te postaviti še eno, in nato še tretjo okrog druge, dokler vse skupaj ni zavzemalo že pol jutra. Nazadnje so nastavili še čuvaja, ki naj bi bdel nad rastlino.

Zdaj v botaničnih vrtovih Kew skušajo iz njenih potaknjencev ukoreniniti in vzgojiti dve novi rastlini, v upanju, da ju bodo lahko potlej znova zasadili v naravi. Dokler pa jim to ne uspe, bo ta rastlina, obdana z barikadami iz bodeče žice, edina predstavnica svoje vrste na svetu in bo še naprej potrebovala zaščito pred vsakomer, ki bi jo bil pripravljen uničiti samo za to, da bi se dokopal do njenega koščka. Lepo je živeti v prepričanju, da smo zaradi izumrtja doda zdaj bolj žalostni in modrejši, toda marsikaj nas napeljuje na misel, da smo samo bolj žalostni in bolje poučeni.

Ob mraku tistega dne smo stali ob robu še neke druge ceste, s katere naj bi imeli, kot so nas poučili, lep razgled, in gledali, kako so najredkejši sadni netopirji na svetu zapuščali svoje domovanje v gozdu in prhutali čez temneče nebo, na nočno pašo med sadno drevje.

Netopirjem se čisto dobro godi. Več sto jih je še.

Imam strašen občutek, da smo v hudi kaši.

BRKLJANJE PO PEPELU

Ko sem bil mlad, sem slišal neko zgodbico, ki mi ni dala miru, saj je nisem razumel. To je bilo veliko let, preden sem odkril, da je iz sibilskih knjig. Dotlej so se bile sicer vse njene podrobnosti v moji glavi napisale nanovo, toda bistveno je ostalo isto. Zdaj, po letu dni raziskovanj nekaterih ogroženih naravnih področij po svetu, se mi zdi, jo končno razumem.

Pripoveduje o nekem starodavnem mestu - saj je vseeno, kje je bilo in kako se imenuje - bogatem, cvetočem mestu sredi prostrane ravnice. Nekega poletja, medtem ko so se njegovi prebivalci vdano posvečali bogatenju in razcvetu, je pred mestna vrata prišla čudna beračica; s seboj je nosila ducat velikih knjig, ki jih je ponujala na prodaj. Rekla je, da sta v njih vse znanje in modrost sveta in da vseh ducat proda meščanom za eno samo vrečo zlata.

Prebivalcem mesta se je njena ponudba zdela nadvse zabavna. Rekli so ji, da očitno nima pojma, koliko je vredno zlato, in da bi najbrž storila še najboljše, če bi pobrala šila in kopita.

Ona se je s tem strinjala, toda najprej, je rekla, bo vpričo njih uničila polovico knjig. Zakurila je torej majhen kres, vpričo meščanov sežgala šest knjig z vsem znanjem in z vso modrostjo, nato pa odšla svojo pot.

Prišla in odšla je zima, huda zima, a mesto se je vendarle nekako prebilo skoznjo, in naslednjega poletja se je ženica vrnila.

"Oh, že spet ti," so porekli meščani. "Kako pa kaj tvoje znanje in modrost?"

"Šest knjig," je rekla, "samo še šest jih je ostalo. Polovico vsega znanja in modrosti sveta. Še enkrat vam jih ponujam na prodaj."

"Kaj ne poveš," so se posmehovali ljudje iz mesta.

"Le da je zdaj cena drugačna."

"Nič čudnega."

"Dve vreči zlata."

"Kaj?"

"Dve vreči zlata za šest preostalih knjig znanja in modrosti. Vzemite ali pustite."

"Vse tako se nam zdi," so rekli meščani, "da sama nimaš prav dosti znanja in modrosti, sicer bi ti bilo jasno, da ne moreš kar takole tebi nič meni nič podvajati že tako in tako čez vsako razumno mero navite cene. Če sta takšna znanje in modrost, s katerima krošnjariš, potlej bo, po pravici rečeno, boljše, da ju obdržiš, ne glede na ceno."

"Bi jih torej radi ali ne?"

"Ne."

"Tudi prav. Potlej bi vas prosila samo še za prgišče suhljadi."

Zakurila je torej še en kres in sežgala vpričo njih še troje od preostalih knjig, nato pa se odpravila čez ravnico.

Tiste noči se je par radovednejših meščanov pritihotapilo k pogorišču in pobrskalo po pepelu, da bi videli, ali lahko izbrskajo kako ohranjeno stran ali dve, toda ogenj je bil gorel zelo temeljito, pa še ženica je bila pregrebla pepel. Ničesar torej niso našli.

Še ena trda zima je udarila mesto. Prebivalce sta sicer malce pestili lakota in bolezen, toda trgovina je še naprej lepo cvetela, tako da so si ljudje do naslednjega poletja, ko se je ženica spet prikazala, kar opomogli.

"Letos si pa zgodnja," so ji rekli.

"Manj nosim," jim je pojasnila in pokazala tiste tri knjige, ki jih je še vedno prenašala s seboj. "Četrtina vsega znanja in modrosti sveta. Bi jo imeli?"

"Koliko pa stane?"

"Štiri vreče zlata."

"Saj nisi čisto pri sebi, starka. In povrh vsega nam gospodarstvo tale hip malce šepa. Vreče zlata - sploh ne pride v poštev."

"Suhljad, prosim lepo."

"Čakaj no malo," so porekli tedaj meščani, "saj to vendar nikomur ne koristi. Premišljevali smo o vsem tem in sestavili odborček, da si ogleda te tvoje knjige. Pusti nam jih za nekaj mesecev, da jih ocenimo in vidimo, ali so kaj vredne, in nemara se naslednje leto, ko se vrneš, pogodimo za kako razumno ceno. Seveda pa ne za vreče zlata."

Stara ženica pa je samo zmajala z glavo. "Jok," je rekla. "Prinesite mi suhljadi."

"Ne bo zastonj."

"Pa nič," je skomignila starka. "Knjige bodo čisto dobro gorele tudi same od sebe."

To rekši, je raztrgala dvoje knjig na kosce, in ti so se potlej zlahkoma vneli. Nato jo je jadrno odkurila čez ravnico in prebivalce mesta prepustila še enemu letu.

Vrnila se je pozno spomladi.

"Samo še ena je ostala," je rekla in jo odložila predse na tla. "Tako da sem lahko sama prinesla suhljad s sabo."

"Koliko hočeš?" so jo vprašali meščani.

"Šestnajst vreč zlata."

"Samo z osmimi smo računali."

"Vzemite ali pustite."

"Čakaj malo."

Meščani so zbegani odšli in se čez pol ure vrnili.

"Šestnajst vreč je vse, kar še imamo," so jo rotili. "Težki časi so. Nekaj nam moraš pustiti."

A ženica si je samo nekaj zagodla v brado in začela zlagati suhljad na grmadico.

"No, naj ti bo!" so nazadnje vzkliknili, odprli mestna vrata in pripeljali skoznje dvoje v volovsko vprego zapreženih ciz, natovorjenih s po osmimi vrečami zlata, "ampak glej, da bo vredno."

"Hvala," je rekla ženica, "brez skrbi, da je. In škoda, da niste videli še vsega drugega."

In je popeljala dvoje v volovsko vprego zapreženih ciz čez ravnico ter pustila prebivalce mesta, da so preživeli, kakor so vedeli in znali., ob preostali dvanajstini vsega znanja in modrosti, kar ju je bilo na svetu.

MARKOVA ZADNJA BESEDA…

Je bila to res zadnja priložnost, da si ogledamo te živali? Žal je vse preveč neznank, da bi lahko nedvoumno odgovorili. Število nekaterih vrst je ob vztrajnih naporih delavcev na terenu resnično začelo rasti. Toda jasno je, da bi, kakor hitro bi ti napori za hipec popustili, kakapi, rečni delfini iz Jangceja, severni beli nosorogi in še mnogi drugi tako rekoč pri priči izginili.

Večje število namreč še ne jamči preživetja živalske vrste, to se je v preteklosti že ničkolikokrat potrdilo. Najslovitejši primer za to je severnoameriški golob selec, ki je bil nekdaj najbolj razširjena ptica, kar jih je kdaj živelo na zemlji. In vendar so ga pred dobrimi petdesetimi leti z lovom iztrebili. In ta šola nas ni ničesar naučila: pred desetimi leti je živelo v Afriki še 1,3 milijona slonov, toda odtlej so jih divji lovci toliko pobili, da jih je danes samo še kakih 600.000.

Po drugi strani pa je mogoče pred izumrtjem obvarovati celo najbolj maloštevilne živalske vrste. Število tjulnjev na otokih Huana Fernandeza je zaradi lovcev na krzno do leta 1965 upadlo z več milijonov na manj kakor sto; danes jih je tri tisoč. In na Novi Zelandiji je leta 1978 od taščic s Chathamskega otoka ostala samo še ena breja samica, vendar je vrsto pred izumrtjem obvarovala zavzetost Dona Mertona in njegove skupine, in zdaj je živali nekaj več kot petdeset.

Tudi kakapu morda počasi kaže na boljše. Kmalu potem, ko smo se vrnili v Anglijo, sva z Nove Zelandije dobila tole pismo:

Stewardov otok P.O. Box 3

Draga Douglas in Mark, upam, da vaju bo tole hitro doseglo - dobro novico imam za vaju s kakapove dežele na jugu Stewardovega otoka. 25. avgusta 1989 ob 08,45 sta eden izmed naših slednikov in njegov angleški seter Ari v bližini Lees Knoba, na višini 380 metrov, našla še eno kakapovo samico. "Jane", kakor ji je zdaj ime, je tehtala 1,25 kg in je precej "skrarkljala", ko jo je Alan pobral. Ravnokar se je bila ogolela, sicer pa ji nič ne manjka, in v nekaj dneh jo bomo z letalom prepeljali v njeno novo domovanje - na Polenovkin otok.

Še enkrat vama hvala za obisk. Brez vaju bi bili ti zeleni pernati debeluščki nedvomno deležni manj tiste pozornosti, ki si jo zaslužijo.

Vajin

Andy Roberts (vodja projekta za ohranitev kakapa) za R. Tindala, področnega varuha, z Oddelka za ohranitev živalskih vrst, Rakiura

Pozneje sva dobila še nekaj dobrih novic v zvezi s kakapom. Na Stewardovem otoku so našli še dvoje samic in tudi te so prepeljali na Polenovkin otok, tako da je bilo kakapov zdaj vsega skupaj že triinštirideset.

Na Malem pregrajnem otoku pa je medtem več samcev prvič "bobnalo", med njimi - na veselje vseh - tudi devetletni "Snark". Snark, ki se je rodil leta 1981 na Stewardovem otoku, je namreč edini kakapov mladič, ki so ga videli v tem stoletju.

Toda najboljša novica je imela šele priti. Tik preden je šla knjiga v tisk, me je ves razburjen poklical Don Merton in mi povedal, da so na Malem pregrajnem otoku našli pravkar narejeno kakapovo gnezdo. Naredila ga je devetletna samica, ki ji je ime Heather, v njem pa je jajce.

Selitev kakapov na Mali pregrajni in Polenovkin otok je premišljeno tveganje - vendar je edino upanje za rešitev te ptice pred izumrtjem. Heatherino gnezdo je prvo obetavno znamenje, da zamisel deluje, in zdaj vsi napeto čakajo, da bi videli, ali se bo iz njenega jajca izlegel mladič in ali ga bo v svojem novem domu lahko vzgojila.

Pisala nam je tudi Kes Hillman-Smithova iz Zaira in nam sporočila, da so se, odkar smo odšli, v Garambi rodili trije novi mladiči severnega belega nosoroga, tako da jih je zdaj vsega skupaj petindvajset. Navdušenci v rezervatu so jih imenovali Mpiko, kar pomeni pogum, Molende, kar pomeni vztrajnost, in Minzoto ali po naše Zvezda.

Pomembno se je zavedati, da ne deluje vsaka strategija ohranjanja vrst: pogosto tipamo v temi. Ko je bil garambski projekt še v povojih, so na Zairce močno pritiskali, da bi polovili vse svoje bele nosoroge in jih odpeljali v ujetništvo. Toda v zairski vladi se s tem niso strinjali. Rekli so, da so nosorogi njihovi in da nočejo, da bi šli v živalske vrtove po svetu. K sreči vse kaže, da je bila ta odločitev modra. Izkazalo se je namreč, da se nosorogi v ujetništvu neradi plodijo - zadnji se je rodil leta 1982 - medtem ko se jih je v divjini v tem času rodilo več kot deset.

Novice z Mauritiusa so bile malce bolj mešane. Postavkam gre dobro in Carl meni, da jih je zdaj v divjini že kakih sto, vštevši dvanajst parov, ki gnezdijo. Zato pa je število na prostem živečih rožnatih golobov upadlo na manj kakor deset. Nekaj golobov, ki so jih vzgojili v ujetništvu, so spustili na prostost. Za zdaj se srečno izogibajo lovcem in, kot kaže, dobro uspevajo.

Kar pa zadeva papige odmevalke, je, odkar smo jih videli, poginila najmanj ena, zato pa jih nekaj skuša vzgojiti potomstvo. Novembra 1989 je Carl našel papigino gnezdo s tremi jajci. Eno izmed njih je kmalu zatem skrivnostno izginilo, zato je sklenil tvegati in je preostali dve odnesel na varno v gojišče. Iz obeh sta se izlegla mladiča in oba sta čila in zdrava.

Nemara najpomembnejše od vsega (vsaj za neornitologe) pa je, da je število v divjini živečih rodriških sadnih netopirjev pravkar preseglo tisoč.

Zato pa naju je toliko bolj potrlo pismo, ki sva ga, potem ko so po radiu odvrteli najine oddaje, dobila od nekega para, ki je delal na Kitajskem.

Dragi Douglas in Mark,

program za rešitev delfina iz Jangceja nama je bil nadvse všeč - a poslušala sva ga z rahlim občutkom krivde! Pred nedavnim sva namreč preživela tri mesece na delu v raznih tovarnah v Nanjingu. Med tamkajšnjimi ljudmi sva se sijajno počutila in tudi dobro jedla. Ob najinem odhodu so naju počastili celo s tem, da so nama skuhali enega delfina, tako da jih je zdaj 201. Obžalujeva.

Vajina...

PS.: Se opravičujeva, delfina sta bila dva - mož me je namreč pravkar spomnil, da je bil častni gost in da so mu zato postregli z zarodkom.

Najbržje za delfine v Jangceju le malo upanja, kljub vsemu času in naporom, ki jih vlagajo v njihovo ohranitev. Morda imajo več možnosti v rezervatu v Tonglingu in še v nekem novem gojišču, ki so ga uredili v Shi Shouju - čeprav to seveda nikdar ne bo isto kot prostost. Medtem pa seveda ves tisti hrup in onesnaževanje še naprej uničujeta reko.

Nihče ne ve, koliko drugih vrst je še tako blizu izumrtju. Saj niti tega ne vemo, koliko živalskih in rastlinskih vrst je na svetu. Doslej so jih našli in določili osupljivih 1,4 milijona, vendar nekateri strokovnjaki menijo, da je neodkritih še 30 milijonov. To niti ni tako presenetljivo, če pomislimo, da vemo več o površju meseca kakor o predelih našega lastnega planeta. Mnoge živali in rastline izginejo, še preden se zavemo njihovega obstoja, nemara skrite nekje v globinah kakega neraziskanega morja ali v kakem mirnem zakotju tropskega deževnega gozda.

Naši pozornosti pa niso ušle samo nekakšne drobcene, nepomembne živalice. Na Madagaskarju, denimo, so po letu 1985, ko sva z Douglasom tam iskala aj-aja, prišli do nekaterih novih odkritij. Terenski raziskovalci so našli dve novi vrsti lemurja: eden, imenovan zlati bambusov lemur, ima prelepe zlataste obrvi, oranžna lica in košat rdečkast kožuh; drugi ima na glavi zlato oranžen čop in so ga imenovali zlatokronski sifaka.

Oba lemurja sta izjemno redka - in tako rekoč nepoznana. Kakšno vlogo igrata v madagaskarskem deževnem gozdu? Imata kakšno neposrednejšo zvezo z našim življenjem? Kaj najbolj ogroža njuno preživetje? Ne vemo. Nemara bosta izumrla, še preden bodo strokovnjaki vedeli dovolj, da bi ju lahko rešili. Ohranjanje naravnega življenja je vselej tekma s časom. Zoologi in botaniki, ki raziskujejo nova področja in se trudijo, da bi, če nič drugega, vsaj zabeležili obstoj novih vrst, še preden izumrejo, so podobni nekomu, ki teka skozi gorečo knjižnico in si obupano skuša zapisati vsaj nekaj naslovov knjig, ki jih nihče nikdar ne bo prebral.

Bitja seveda izumirajo že milijone let: živali in rastline so izginjale, že davno preden je na prizorišče stopil človek. Toda spremenilo se je nekaj drugega: hitrost izumiranja. Dolge milijone let je vsako leto izumrla povprečno po ena vrsta. Toda večina vrst je izumrla šele v zadnjih tristo letih.

In večina vrst, ki so izumrle v zadnjih tristo letih, je izumrla v zadnjih petdesetih.

Večina vrst, ki so izumrle v zadnjih petdesetih letih, pa je izumrla v zadnjih desetih.

Bolj od vsega je potemtakem srhljiva stopnja rasti izumiranja. Zdaj na našem planetu vsako leto zgubimo več kakor tisoč rastlinskih in živalskih vrst.

Trenutno je na svetu pet milijard ljudi in to število nenehno narašča. V boju za prostor tekmujemo z divjino, ki jo ogrožajo lov, onesnaževanje, pesticidi in, kar je najpomembnejše, izguba naravnega okolja. Samo v deževnem gozdu živi pol vseh rastlinskih in živalskih vrst, kolikor jih je na svetu, ob tem pa vsako leto uničimo gozdno površino v velikosti Avstrije.

Na svetu je toliko ogroženih živali, da bi nama z Douglasom, če bi našla eno na tri tedne, vzelo več kakor tristo let, da bi vse našla. In če bi se odločila še za vse ogrožene rastline, bi nama to pobralo še nadaljnjih tisoč let.

V slehernem odmaknjenem kotičku delajo ljudje kakor Carl Jones in Don Merton, ki so svoje življenje posvetili temu, da jih rešijo. Zelo pogosto je njihova neomajna odločnost edino, kar loči kako ogroženo vrsto od izumrtja.

Toda čemu se toliko ženejo? Kaj je res tako pomembno, če rečni delfin iz Jangceja, kakapo, severni beli nosorog ali katerakoli druga živalska vrsta živi še naprej, pa čeprav samo v beležnikih znanstvenikov?

Ja, je. Sleherna žival in rastlina je sestavni del okolja: celo komodski zmaji igrajo pomembno vlogo pri ohranjanju naravnega ravnovesja njihovih tako krhkih otoških domovanj. Če izginejo oni, lahko izginejo tudi mnoge druge vrste. In ohranjanje naravnih vrst je še kako povezano z našim lastnim preživetjem. Živali in rastline nas oskrbujejo z zdravili, ki nam rešujejo življenja, in s hrano, oprašujejo poljske pridelke in zagotavljajo pomembne sestavine za mnoge industrijske postopke. In ironično je, da so nam pogosto najbolj potrebna prav bitja, ki niso ne velika ne lepa, temveč prej grda in neopazna.

Ob vsem tem pa se zdi izguba nekaj vrst malone nepomembna, če pomislimo na poglavitne okoljske probleme, kot sta denimo ogrevanje ozračja in uničevanje ozonske plasti. Narava je sicer res dokaj zdržljiva, a ta zdržljivost ima svoje meje. In nihče ne ve, kako blizu te meje smo. Čim temneje postaja, tem hitreje se peljemo.

Še en razlog za skrb je in mislim, da noben drug ni potreben. Prav zaradi njega je toliko ljudi posvetilo svoje življenje ohranitvi živali, kot so nosorogi, papagaji, kakapi in delfini. Za tole gre: brez njih bi bil svet siromašnejši, mračnejši in samotnejši kraj.

ZAHVALE

Tole pa so ljudje, ki so omogočili najin projekt, in njim sva še posebej hvaležna.

Gary "Arab" Aburn

Air France

Air Zaire

Conrad in Ros Aveling

Jane Belson

Bili Black

Boss

Juan Carlos Cardenas

John Clements

Sue Colman

Peter in Linda Daniel

Mike in Dobbie Dobbins

Phred Dobbins

Margaret Edridge

Steven Faux

Sue Freestone

Fuji Films

Lisa Glass

Michael Green

Reinaldo Green

Terry Greene

Chen Peixun

Jean-Jacques Petter

David Pratt

Rdeči križ

Liu Renjun

Marcia Ricci

Bernadette Salhi

Putra Sastrawan

Gaynor Shuttle

Ivan Leiva Silva

Neville Stevenson

Wendy Strahm

Godofredo Stutzin

Miguel Stutzin

Kirsty Swynnerton

Linda Guess

Bob Harris

Rod Hay

Kes in Fraser Hillman-Smith

Craig Hodsell

Liz Jarvis

Jersey Zoo

Carl Jones

Zhou Kaiya

Aartee Khosla

Kodak UK Ltd

Jurgen Langer

Alain le Garsmeur

Richard Lewis

Annette E. Lanjouw

Roberto Lira

London Zoo

Charles in Jane Mackie

Marina Mahon

Rob Malpas

David McDowell

Don Merton

Doreen Montgomery

Phil Morley

Chris Muir

Nikon UK Ltd

Laura Orel

Ron Tindal

Tonglinška Družba za ohrantev baijija

Daniel Torres

Ed Victor

Sue Warner

Carlos Weber

Struan Sutherland

Condo Suhagyo

Debra Taylor

In tole so organizacije, ki so nam bile pri iskanju živali, opisanih v tej knjigi, v izredno pomoč:

Indonezija:

Komodski zmaj

PHPA

Jalan Suwung 40 P.O. Box 320 Denpasar Bali, Indonezija

Zaire:

Projekt za obvarovanje nosorogov in gorskih goril pred divjim lovom

IUCN

Regionalni urad: Vzhodna Afrika P.O. Box 68200 Nairobi, Kenija

Nova Zelandija:

Program za ohranitev kakapa

Sklad za varovanje ogroženih vrst, oddelek za ohranitev vrst Box 10420

Wellington, Nova Zelandija

Kitajska:

Projekt za ohranitev delfina baiji

Ljudski sklad za ohranitev

ogroženih vrst

Humble House

Meadrovv

Godalming

Surrey GU7 3JX, UK

Mauritius:

Projekt za ohranitev naravnega okolja

Sklad za ohranitev naravnega okolja na Mauritiusu 10 Dr Fcrricrc Street Port Louis

Mauritius, Indijski ocean