Jurij Hudolin

VRVOHODEC

(O vzponih, padcih in dipsomaniji

Franka Konečnika: 1930–2010)

Vsebina

Prolog

Epilog

Drago Bajt: KAZENSKO POBOLJŠEVALNI DOM SLOVENIJA

Prolog

Bojda sem prvič zavekal leta 1930 v Ljubljani. Oče ni zadegal niti počenega groša v prazno bisago družinskega proračuna, ko si je leta 1946 pobasal mrliški list, in odsihmal sem vse do lanskoletne smrti, ki jo je sešila smešnica, skrbel za svojo leno in nevrotično mater. V bolnišnici je z glavo udarila ob nočno omarico in od samega ihtenja in vitlanja cvileža jo je oplazila kap. Njenega samousmiljenja ne bi odrešila nobena profesionalna katoliška sekcija. Nikoli ni nič delala in dan na dan si je metala pesek nesrečne življenjske usode v oči, realizacijo eksistencialije pa je skušala zgraditi na karti jamranja in zasvojenosti z moraliziranjem.

Prvič sem se ločil leta 1973, ko je moja prva žena Zdenka zbolela za rakom. Bilo je preveč mučno in ozračje preveč intenzivno stkano s kipenjem morbidnega grgetanja, da bi zdržal. Šel sem po svoje, kaj pa naj, si ohomotam vrvico okrog vratu?

Potem sem spoznal Valerijo. Bila je mlada, lepa, pohotna in trapasta, manipuliral in šahiral sem jo s tako nonšalanco, kakor sem včasih zjutraj sam sebi v brk bzikal poulične kvante brez jedrca in je cesta določala, kam bom koraknil.

Poročila sva se in dobila Izidorja. Izidor Konečnik. Moj drugi sin.

Nemara sem si prav zaradi devastiranega otroštva celo življenje prizadeval stesati družinsko celico.

Nikoli mi ni uspelo, čeprav nisem sovražnik vsakega človeka in ne kontempliram iz svita v mrak, da je v partnerstvu en človek nedvomno boljši od drugega, niti si v brk ne kreketam, da je skok v zakonski stan tekma, kdo se bo prej zlomil, kdo bo koga prej zagrnil z rovnico. Moram pa vas opozoriti, da tudi lažem, veliko lažem, skoraj tako kakor voda teče iz pipe.

Nikoli se nisem resno vprašal, zakaj rinem v zveze in ustvarjanje potomstva, a sem globoko pod skorjo svoje kože res tak lakaj? A sem res bojevnik za tiste vrste nemarščino, da bi na silo hotel ugajati okolici, in sem sphan z željo, da bi na vsak način navzven hotel zgledati tih in brižen malomeščan, pripadnik čiste, nore in jasne ljubezni, v katero se iz dneva v dan naseljujejo dvomi?

Še danes mi je samokritika tuja, čeprav je jasno kakor distinkcija med šmarnico in tepkovcem, skuhanim iz kašnatih hrušk, da je stvari veliko bolj enostavno povedati po resnici, kakor nizati laži v nepretrgano koraldo votlih biserov. Analitično kontroliram stvari skorajda po kopitu krščanskega etosa, v družbi ljudi pa delam popolnoma drugače.

Jasno je, da sem lažnivec non plus ultra in da v tej praksi nikakor nisem osamljen, večina pa se bolj nagiba k besedi tavtologija kot laž, saj se lepše sliši, bolj kompleksno, učeno in ogrnjeno v plašč skrivnosti.

Čeprav so ljudje brez kanca samokritike klasični psihopati, sem ponosen nase. Plamen želje, da bi vedno znova storil kaj nasprotnega, kar obla in v primež poriva drug človek, ni v meni nikoli ugasnil.

Drugič sem se ločil leta 1985.

S kovčkom sem se po osebni želji odpravil v zdravilišče za kozarčkarje, čeprav ni nihče verjel, da sem popolnoma zaduzan. Ljudje so pač mislili, da sem veseljak, ne pa profesionalni čašičar, saj sem kot profesionalni harmonikar, kot učitelj glasbe na osnovni šoli »Zdenko Majcen«, potem pa kot šef prevzgojnega centra v Kazensko-poboljševalnem domu Molotovka skoraj solidno opravljal delo in več kot uspešno manipuliral nadrejene. Prostovoljno se verjetno zdravijo tisti, ki imajo še kaj vesti. Vest pa je poleg harmonike edino, kar mi je po vseh peripetijah še ostalo, tako jaz kontempliram, ki si nisem čisto na jasnem, kaj je vest. Po glavi se mi je pleteničilo, da sem v Rovte prišel kot velik gospod iz Ljubljane in da nisem koraknil na kozjo stezo kazenske ekspedicije. Povedal bom zgodbo o tem, kako sem preživel drugi zakonski brodolom in ostal ponosen nase, čeprav se mi iz še nerazvozlanega vzgiba kakor kakšnemu hinavskemu kvarglju tu in tam zatrese roka, včasih, ampak samo včasih, kadar sem sam med štirimi stenami, pa se mi celo ovlažijo oči in zacvilim kakor morski prašiček, če ga gnete veterinarjeva roka.

Je to znak slabe vesti, opozorilo, da nisem preveč uspešen prijatelj družine, ki je verjetno še vedno moj edini življenjski cilj, čeprav sem osemdesetleten starec? No, cilj, to bo treba še premisliti … pa saj sem stesal dve družini, a ni dovolj, a nisem prvi koraknil na cilj, je bila to zgolj kazenska ekspedicija?

Toda nikoli ni še nihče videl, kako ihtim, nikoli me ni nihče slišal čivkniti, da sem žrtev in krvavo sonce in da so moja pleča prešvistana s krivicami, ki naj bi mi jih nanesla šantava eksistencialija. Nikoli nisem zares počil, čeprav sem plesal na robu počenega kroga in čeprav so mi ljudje večkrat v lice začivirikali, da sij iz mojih oči govori nekaj korenito izruvanega.

Največkrat sem surovo prdnil in za smrad obdolžil drugega človeka. Vaščane ali krajane, kakor se pač v primežu stisne krajček resnice, sem večinoma sovražil v dno jeter, kar sem eksplicite tudi pokazal, če je šla serija čaš, napolnjenih s cvičkom, v fazo razkoščičenja. V gostilno sem vedno hodil brez denarnice, čeprav nisem imel pajčevine pod palcem. Vsaj nekaj deviz sem vedno imel, bil sem vznesen in skoraj vzhičen, ko sem se od časa do časa spomnil, da jih imam spravljene v avstrijski banki.

V Rovtah je bilo vse na par korakih: popoldanska služba v Glasbeni šoli »Zdenko Majcen«, stanovanje v središču vasi nad edino trgovino in vsa tri napajališča: bife Bučko, gostilna Herman in penzion Oaza. V slednjem so imeli tudi tri zanikrne sobe, kjer si po sili razmer lahko začumel.

Že prvi dan prihoda v ta idilični kraj, zagozden med dolenjske griče, sem pri uvodnem solerskem poliču cvička v Oazi spoznal Vilija.

Vili je bil Hrvat iz Čakovca, lokalni zdravnik splošne prakse, in čeprav sem večkrat cincal v anamnezi, ali je Vili sploh kdaj študiral medicino, sva začela tovariširati.

Bil je ugleden krajan Rovt, saj je bil lečnik in mi je v prihodnjih osmih letih, kolikor sem več ali manj turiral mašino svojega telesa po Rovtah in celi Dolenjski, neštetokrat rešil glavo in prepotrebno čast, da te vaščani ne pohodijo kakor zadnji komijevski drek, kakor se prišlekom rado godi. Vili me je vpeljal tudi v druščino lokalnih direktorjev, privatnikov in sodelavcev Kazensko-poboljševalnega centra Molotovka, ki je bil eden največjih v Jugoslaviji.

Molotovka je bil zapor, ki se je razprostiral na več hektarjih dva kilometra iz Rovt in tam sem včasih obiskal tudi prijateljčke, ki so se prišli hladit iz Ljubljane. Tako kot jaz je bil tudi Vili proti drugemu človeku precej vzvišen možakar, ki pa navkljub veseljaški naturi ni toliko popival; bil je bolj popoldanski čašičar, po delu v ordinaciji je spil par korcev cvička in nato urno koraknil do doma. Nikoli ni delal nebrzdanih serijalov in patetičnih nanizank duzanja iz dneva v dan, ki se sklenejo v verigo popolnega konflikta z realijo. Nikoli ga nisem videl evoluirati v papirnato pumo, ki skače od mize do mize in kvaka lapidarne okruške kretenizmov. Imel je kontrolni signal, ki ga je v ključnem trenutku potegnil domov, kjer ga je čakala razumevajoča in lepa purgerica, ki pa ni nikoli nič družbeno koristnega delala, saj je bila mnenja, da je treba brinuti samo za sebe. Mogoče je bila razumevajoča tudi zaradi denarnice, saj je Vili marsikatero zdravniško uslugo, povezano z bolniško, storil tudi privatno kot klientelistično prakso, kdo bi vedel, saj otrok nista spočenjala. In čeprav se je tudi Vili večkrat zgražal nad mojim početjem, da sem mu moral očitati antilibertinstvo in malomeščansko peglanje, si bom tisti prvi dan v Oazi, ko sva se spoznala, dobro zapomnil. Za vedno bo počival na dnu moje možganovine, saj me je v tridnevnem aranžmaju, kolikor me že takoj ob prihodu v Rovte ni bilo na stanovanje nad trgovino, spoznal s skoraj vsemi bodočimi prijateljčki in zavezniki, ki pa na koncu vedno, če ne v sovražnike, evoluirajo v navadne znance, ali pa tiste baže mungose, ki pogledajo stran, če uzrejo na cesti tvojo z rdečimi žilicami po nosu in licih prepredeno podobo.

Vsa pijanska prijateljstva so papirnata, narisana s topim svinčnikom kakor na novo vzpostavljena poslovna simbioza, ki je zgrajena z votlo opeko pohlepa. Če ljudi povezuje samo alkoholizem in umetno veseljačenje, potem niso prijatelji, čeprav se v brbotu in vretju pijanosti ližejo in objemajo kakor najbolj osamljene živali. Turbulenca potenciranega zla in paranoičnega konflikta med takimi je neizogibna.

»Ti si onaj novi, tamo u školi Zdenka Majcena, zar ne?« je, kakor da bi kreketnil tja vnemar, zalučal svojo spačkasto hrvaško artikulacijo Vili z druge strani šanka. Pred seboj sva imela vsak svoj polič žvižgovca in razen gostilničarja Janeza Vrtačnika in kolobarja pljunkov, štukaturiziranih s starimi ogorki na vinas ploščicah, ni bilo nikogar v gostilni.

»Ja … ja … danes smo se naselili … tamle nad trgovino …« sem kar pokazal nekam s kazalcem, nemara v cenen gobelin na zidu za šankom.

Čeprav sem si silno želel družbe, pa sem imel paranojo, da me hoče neznanec izborno zajebati in me že pri uvodnem poliču posmehljivo dregniti v moj šantavi življenjski kolovoz, za katerega verjetno še ni mogel vedeti, da je podoben razsutemu tovoru čezoceanke, ki bo dozorel v gnojnico, še preden pripolzi do cilja.

Paranoičen in ljudomrzen sem bil skoraj vedno, kadar nisem imel dovolj natočenega v glavi, nikoli nisem odgonetnil, odkod se vame naseljuje ta paranoja in zakaj mi dvomi nepretrgano s korobačem švistajo po zavesti.

»A što te dovelo u ovu vukojebinu, zar ti ne bi bilo bolje u Ljubljani?« je kliknil Vili, si nažgal cigareto in puhnil dim proti zehajočemu Vrtačniku.

»Celo življenje, no, štirideset let sem preživel v Ljubljani. Tam sem se rodil, tam sta se rodila moja sinova, tam sem diplomiral na Glasbeni akademiji … Človeku ustreza sprememba … in nikoli nisem živel na vasi, no, v kraju, tole je prej kraj kot vas …« sem bolj monologiziral kakor odgovarjal Viliju.

»Vilibald Bagić, zovu me Vili, ja sam liječnik ovdje. Drago mi je,« je Vili iztegnil roko; in ko sva se rokovala, je Vrtačnik glasno zazehal.

»A što je tebi, jebote bog jelen, sad ćeš da spavaš tu ili šta? Ovdje je novi čovjek, intelektualac, a koliko intelektualaca možeš ti poslužiti u ovoj svojoj prljavoj kantini?« je Vili dvignil glas na Vrtačnika.

Očitno sta si bila dovolj domača.

»Daj mir, Vili. Vesel sem vsakega gosta, saj veš, sploh če je kulturen in če rad kaj zvrne. Tudi pijanci me ne motijo, če ne kvakajo neumnosti drugim na ušesa in če po kozarčku več ne razkazujejo svojih mišic,« se je zdaj zarežal Vrtačnik – da je skoraj zacvilil – in mi tudi on ponudil roko, čeprav je lagal, kakor nas včasih za hip pred trdo nočjo oplazi sončni žarek; za denar je bil pripravljen pogoltniti vse, tudi tepež bi zdržal, kaj tepež, resne batine bi prenesel in se totalno devastiran obdržal na nogah, če bi bisaga, v katero je metal denar, pridobivala na volumnu.

»Frank Konečnik, na zdravje!« sem kot prekaljeni zdravičar dvignil čašo pred brk in nato na eks zlil vase rdečkasto vsebino, kakor da bi v svoji trapasti nasladi prizival nerazvozljiv preliv nežnosti.

Potem je v Oazo vstopil Žeja, največji lokalni direktor sozda proizvodnje žganih pijač na Dolenjskem. Verjetno so ga zato klicali Žeja.

Bil je karizmatičen in postaven, črno poraščen možakar, čeprav se je ves čas bebavo hihotal, če ne na glas in tudi za največje banalne neumnosti, pa se je smehljal kar tako v tri krasne, na čast sebi in svoji veličastni poti, ki ga je v biznisu s prodajo alkohola peljala samo strmo navzgor, več ali manj na umazan način in z odtujevanjem sozdovega premoženja.

Sedel je v kot in naročil polič cvička.

Takoj za njim sta vstopila Roka, privatnik iz Dokležovja, vasi zraven Rovt, in Tone, upravnik Kazensko-poboljševalnega centra Molotovka. Trojica se je zapletla v besedovanje o poslovnih vragolijah, ki so jih spremljale intervencije Tonetovih krikov o v mrak zahomotanih turbulencah in nekakšnem uporu arestantov v Molotovki, o nemogočih človeških endemih, ki ne dajo miru niti v samici, o pizdurhih, ki bi si želeli prav vsako živo bitje poslati črnogledo tja na drugi svet.

Kaj kmalu je Roka k mizi povabil še mene in Vilija, Vrtačnik pa je urno kot podlasica prinašal kolobarčke suhih klobas in še večje poliče cvička, o katerih je vročično zatrjeval, da zdržijo deci čez liter in da presežek časti on, da ljudi na svojo stran pridobimo samo z neponarejeno dobroto in tudi milujočim usmiljenjem, če je treba, da naj se kleptokracijo gredo oni rdeči na sekretariatu, on pa da bo dober. Dober v božju mater, je devetkal in se zasuknil na mokasinkah, če je slišal, da v kotu lovske sobe štropota urinski curek dobrih strank, taki, ki dobro plačajo, naj ščijejo, kjer jih je volja.

Kadar je imel v gostilni pet kalibrov take provenience, je ponavadi kar zadrlesknil vrata in jim namenil lovsko sobo, ovenčano z nagačeno divjadjo in rogovjem, saj je imel v njih zaduzano jamo svoje zaslužkarske poti navzgor, tako sunkovito navzgor, da z malho kinte že trka na vrata raja, čeprav je moral po nekaj poličih poslušati tudi poniževanja in najbolj umazane pridevniške pritikline glagolom, ki so brez razloga letele na rovaš v tistih trenutkih njegove najbolj zanemarjene beznice na Dolenjskem.

Bil je pač klasičen, klišejski gostilniški pederuhar in lahko si ga sunil z nosom v nos in zakričal: »Stoj mirno, jazbec!« – če si mu po ponižujočem kriku v žep potisnil petdeset mark.

Bil je prijeten, ofrišujoč prvenec, tudi brez denarnice sem lahko v miru hedoniziral v objestnem duzanju, novi znanci, ki bodo kmalu evoluirali tudi v gostilniške prijateljčke, pa so bili za desert gibalo Rovt, okoliških gričev in zaselkov z neometanimi bajtami in nemara eni najbolj uglednih ljudi na Dolenjskem, osišče in žrmlje province. Prijetno smo dialogizirali o zadevah, ki jih je že naslednji stavek za vedno zabil med štiri deske v rjavi prsti, in tolkli kosmate vice, kaj pa naj, bi lahko sploh bilo drugače?

Bi lahko kje drugje vrtal smisel v čas?

Naj si kot komi službe državne varnosti hodim na sekret zapisovat vsak stavek, ki prifrfota iz drugih ust, v beležnico?

Paranoičen in ljudomrzen sem skoraj vedno, kadar nimam dovolj natočenega v glavi, ne vem, zakaj mi misel na to nemarščino kakor kavni mlinček permanentno brni v buči, saj mi nikoli noben lečnik ni zarezgetal v obličje, da imam bipolarno motnjo, kaj šele da bi mi kvaknil, da sem živ mrlak in da v mojem spominu bobnajo kopita konj, ki topotajo v strah, ki se kuje v kovačiji preteklega časa.

Sem bolan?

Kot strela z oblaki poblajhanega neba pa je Roka že po domače zakreketal: »Poslušaj, Frank, zdaj nam boš pa ti povedal kaj o sebi. Ne moremo čez to, če hočeš biti član omizja, nam povej kaj o sebi, konec koncev pa si se ti priselil v naš kraj in bilo bi prav, da izvemo kaj o tebi, saj verjetno ne nazdravljamo zadnjič skupaj, prvič je prvič, pa da ga jebeš.«

Roka me je takrat potisnil v domovino rdečice, ki se je razlila po mojem obrazu (o ljudeh, ki jih pogosto preliva rdečica, pravijo, da so dobri globoko pod skorjo svoje duše) kakor najbolj kisel cviček, in me zdramil iz predečega lenuharskega ugodja. Dotlej sem se počutil, kakor da bi bil zagozden v ljubezen, ki ne pozna praznega pleteničja črk in je zasidrana v empiriji. A če sem hotel asimilacijo, če sem se hotel na neki način prilizniti osovinam v regiji, brez eksplicitnega dvorjenja in nemara celo lizanja riti, potem sem moral povedati svojo zgodbo, vsaj njene vidnejše rastre, če ne drugega, vsaj nakvakati par lapidarnih laži in jih povezati v sinkopo kolikor toliko poslušljivih celink, občasno presekanih z osminkami, in vmes pritakniti še kakšen staccato, saj sem poskočen možak, ki se niti pred kvartetom ne pokaka. In res mi je uspelo brez laži ali pa fikcije, ki jo bljuva alkoholni verjetnostni račun. Uspelo mi je kvakati skoraj brez dragega mi pijanskega prenarejanja in zato si še danes čestitam, čeprav sem v življenju najbrž triumfiral z iskrenostjo samo v najbolj obrobnih in na videz skrajno obskurnih retoričnih seansah.

Na mojo globoko iskrenost so me potem največkrat spomnili drugi, saj sem na to že naslednji dan pozabil.

A sem bil sploh kdaj iskren?

A sem mogoče vedno cmokal samo na rovaš čaščenja nove sramote v svojem nizkotnem srcu?

Zakaj bi kvakal o svoji stiski in padcih v čas z magnetom na kompasu? Zakaj bi govoril o svoji intimni bedi in skovikal o smešnici eksistencialije, kakor da bi jokal ženi na rami, saj nisem pezde?

Toda začel sem govoriti, saj človek šele čez leta in leta spozna, da je delal same napake, drugo za drugo, eno in isto večkrat v vrvranju enega dneva, ne glede na občasne avtosugestije, da tega ne sme več početi in da nobeno ihtenje in jamranje kasneje ne ponudita roke odrešitve več, kaj še, ljudje ti za desert v rektum porinejo še dinamit in potem plešejo po taktih naslade, da enostavneje potlačijo lasten poraz, ko vidijo, da te mečka in da padaš, s teboj ravnajo še bolj objestno.

»Rodil sem se leta 1930 v Ljubljani. Oče mi je za dediščino zapustil mrliški list v pozni adolescenci in posihmal sem moral skrbeti tudi za svojo leno mater, ki je budnost posvečala joku, čumenje pa jamrajoči sanji o krivicah, ki naj bi zaznamovale peripetije v utripu preteklosti. O njej ne mislim, da je bila lena, paranoična in navadna ljudomrzna prasica, ki vidi zgolj povrhnjico lastne emocije, saj imam vendar vest in se mi rdečica pogosto razlije po licih, a lahko bi vsaj kaj delala. Vsaj nekaj, vsaj malo, vsaj par let svojega življenja, lahko bi bila tudi navadna cenena candra, ki bi vsaj za trenutek in za hip osrečila drugega človeka, zakaj ni delala vsaj nekaj, magari za denar komu stimulirala genitalije? Toda drugi ljudje so ji bili malo mar, videla je samo žagice v njihovih gobcih, ki permanentno cufajo njeno življenje in ji strežejo krivice.

Imel sem to srečo, da sem se že kot šestletni fantič naučil igrati harmoniko. Ta me preživlja še danes, čeprav imam končano glasbeno akademijo in sem včasih igral pri znanih ansamblih, celo pri Vrčkovnikovih bratih.

Pijem od svojega šestnajstega leta.

Alkohol je moja sreča na vrvici, ki se tu pa tam pretrga.

Prek prijateljevanja s čašami sem spoznal vse svoje prijatelje in sovražnike. Bil sem prijeten pivec vse do kanec čez štirideseta, ko mi je prva žena zbolela za rakom in sem jo zavrgel kot zadnji drek ter odpeketal novim zdravičarskim serijam v objem. V naročje sem ji potisnil tudi prvega sina, če sem se jaz osamosvojil pri štirinajstih in se začel kaliti za floretanje z življenjem, se bo on lahko pri dvanajstih, saj je invencija deviantne človeške iznajdljivosti ves čas v ekspanziji. Sina sem ji šenkal, ker sem darwinist v smislu, da narava sama evoluira, ne pa da božja roka šahira, kaj šele da bi kakor moja mati mislil, da smo se božjemu pizdunu vsi do zadnjega ponesrečili.

V fundusu pa sem z ločitvijo od žene sam sebe nagravžno stisnil z rorcangami nepredvidenih težav in si lastnoročno tlakoval pot v nebrzdano pijančevanje, znotraj katerega sem spoznal tudi svojo drugo ženo, ki zdajle verjetno že pizdaka in kokodaka, kje sem se zagozdil, in ji od besa zateguje obrazne mišice. Ampak pizdaka itak vsaka, ki živi s čašičarjem in te ne more oblati v pionidesa po sebi lastni viziji in sličici, ki si jo je idealistično zabila v skicirko glave.

Svojim ženskam nisem nikoli redizajniral obraza, niti jim trgal spolovil ali jih vlekel za šavje, vedno sem jih utišal z besedno grožjo in svinjsko žalitvijo. Vse sem jih sam zapustil. Nikoli me ni nobena pustila.«

Dvignil sem kupico in jo eksal. Bil sem že natlačen in pol cvička se mi je razlilo po srajci. Nisem maril zaradi tega in odklonil pomečkan in po vsej verjetnosti s hrakljem zapacan robec, ki mi ga je potisnil Roka.

Po hudobnem krohotu sem za hip obmoknil, bilo mi je žal, še sem bil toliko priseben, da mi je uspelo anamnezirati, da sem mogoče zašel v ščavje, kjer se bom moral rokovati z mastno lažjo. Kvartet me je viziral, čeprav niti ne začudeno, kakor da moja pripoved ne bi bila dovolj popoprana in pitoreskna. Verjetno bi se res moral bolj skoncentrirano posvečati laži, takrat bi jih gotovo presenetil z inovacijo in za njihova ušesa veličastnim novumom življenjskih peripetij.

»In kaj če si jih zavrgel? Kaj je to takega? Mečemo tudi pesek in cement v mešalca, pa kaj, kaj potem? Povej kaj o sebi, pijemo itak vsi, jaz pa jo tudi tolčem, če te zanima. Včasih pade po skremženem obrazu, samo da pade in je samo sebi namen, pa naj odide in zamijavka, če hoče, jaz jo nikoli nič ne prosim,« je zamomljal Roka, čeprav se je samo postavljal in so bile njegove besede notorična laž.

»Jaz svojih žensk ne predelujem. Enkrat sem Valerijo udaril s tlačilko za kolo. To pa je tudi vse. Nikoli ne bom tolkel žensk, kaj šele da bi jih mlel v kašo,« sem se skrčil v gubo.

»A si pička ali kaj, a kradeš pivo iz kukavičjih jajc,« me je zdaj prekinil Žeja in se zahihotal, čeprav si pri njegovem humorju nikoli nisem bil na jasnem, če želi častiti komedijo ali pa koketirati z grotesko. Cviček ga je očitno že klofutnil po malih sivih celicah, in slišati je bilo, da zunaj piha veter.

»Ne bom kvačkal o redizajniranju žensk. Nimam izkušenj, znam se zadržati, ne bom tepel bolj prestrašenega od sebe. In če hočete mojo zgodbo, mi ne cufat artikulacije, ker je drugače ne bom na glas obnavljal, saj je to privilegij za vaša ušesa,« sem se ojunačil in družbici prvič pokazal, da nisem brez jajc, kar je bilo dejstvo, da imam samozavest dovolj urejeno, in da bo, če bo šlo pa starem, po klišejski metodi psihološkega vzorca, samozavest rasla, samospoštovanje pa rapidno padalo.

»Svoje preteklosti se prezentno spominjam samo pijan in to verjetno zanalašč. Očeta se skoraj sploh ne spomnim, mati mi ni nikoli govorila o njem. Vem samo, da je bil rudar in da je umrl zaradi pljučnega raka. Tudi kasneje, ko sem se pri šestnajstih odselil od matere, ki si je našla drugega možakarja, z njo nikoli nisva govorila o očetu. In z materjo si nisva bila nikoli intenzivirano blizu, mogoče par kratov, ko sem posredoval, da ji njen novi moški ni preveč prekiparil obličja. Tudi njen novi možakar je bil harmonikar, in to precej slab; na veselicah in sindikalnih zabavah je za šmarnico in drobir raztegoval meh, kaj več od Moj očka ima konjička dva pa ni znal. Lažem, znal je še Hej brigade in Sekam, sekam smrečico. Bil je nasilnež in mentalna sirota, njegova življenjska realizacija pa je bila, da je bil nosilec partizanske spomenice. Mater je tolkel in jo mečkal trezen in pijan, ponavadi se je pravi tepež začel šele, ko jo je zbil po tleh. Ker je bil junak svojega časa, se ni nikoli tepel po gostilnah in ni upal vrniti, če ga je kak drug moški treščil po gobcu.

Če ošvrknem naš odnos za nazaj, ga skoraj ni bilo, samo mati bi pa lahko kaj delala, to ji mogoče zamerim, pa tudi tukaj ni emocionalnega drhtenja, čeprav se to še nisem odločil, a je bila emocija ali ne, ali kaj. Ko smo tu in tam skupaj sedeli za mizo, smo samo nelagodno molčali, vedno me je motilo, da ne sedimo kje na robu zorane ledine, da bi poslušali vsaj čivirikanje žuželk. Molk nas je na koncu razjedel do otopelosti, ki je sestra prezira, raztegovalec meha se je skotalil pred materjo in ko je šla tudi ona, sem se prvič resneje vprašal o smislu in družini. Navkljub vsej praznini pa sem imel mater rad, ne zato, ker je mati in ker ni ničesar storila zame, imel sem jo pač rad, čeprav o njej govorim same grde stvari. Mogoče jo imam rad kar tako, ampak po smrti so čustva prilezla spontano v mojo zavest, to sem začutil, ko sem položil žaro z njenim prahom v grob. Ah, bolj ko mineva čas, kontempliram, da je bila moja mati mogoče res navadna motena in lena svinja.«

A je to emocija?

Plast de profundisa?

»Stara je pač šla frulico piskat in najbolj mi je hudo, da nimam nobenega oprijemljivega dogodka, nobenega papriciranega, magari reminiscenčenga utrinka, koščka nežnosti ali zafeferonane anekdote na njen rovaš.«

Kakšno življenje je to?

Kje vidijo taki ljudje jedrce?

Pogledal sem z belim, kakor da imam težave z diagnosticiranjem smisla.

»Kar umrla je, meni nič, tebi nič, nobene dediščine, ničesar, same stroške mi je pustila in spomin na vzgojo mentalne devastacije. Jaz že ne bom tak, jaz tudi kaj delam, mene ljubezen lahko spravi ob pamet, mene si bodo moji družinski sopotniki vsaj zapomnili, jaz že ne bom žrtev nevidnega tigra, pička mu materina!«

Zdaj je začela lapidarna in luknjičasta obnova kipeti iz mene, počasi sem izgubljal nadzor nad razsodnostjo in na obrazu se mi je začela risati neumna moška nečimrnost.

»Moj prvi zakon je bil polomija, čeprav jaz nisem ničesar kriv, kar bo veselo rekel vsak zase. Razmerje je bilo prečrtano veliko pred rakom, ki se je zalezel v Zdenko. Začetek ruiniranja se je slutil že na poroki leta 1965, ker sem pozabil, da bom skočil v zakon. Z brati Vrčkovnik smo raztegovali meh in jodlali na veselici v Moravčah. Čeprav sem vedel, da bom naslednji dan skočil v zakonski stan, ki zahteva svoje kompromise, sem si ga nesmrtno natočil, mislim sem, da sem skočil v Ptolomejevo kožo in spisal Almagest, tako nemarno sem se dotolkel. Delo sem opravil korektno, kot vedno, to je pač Frank Konečnik, po veselici pa so me bratje zavedli z izgovorom konca samstva, Zdenka me je klicala k ženi enega od Vrčkovnikovih bratov, saj so v ženski percepciji pogosto drugi krivi, da se je njen moški zaduzal, čeprav poznamo tudi možiclje, ki krivijo druščino ali prijatelja, da so padli na dno soda, ko so se svatje že nestrpno prestopali pred matičnim uradom.

Ko so me po triurni zamudi le dočakali, odondod sem se priopotekel kar v jerharicah in z odpeto srajco, je bila Zdenka v solzah, in čeprav sva se potem le vzela, sva z na novo inavguriranim tastom Zvonetom grdo trčila.

Takrat sem Zvoneta Marušiča videl prvič in poslednjič in v živo se spominjam najinega edinega dialoga vis-a-vis, iz oči v krvave oči, iz katerih je sijala fatamorgana, vedel sem samo, da se utapljam v poslednji črti poletnega obzorja.

Ne posipljem se s pepelom, a to je bil verjetno eden bolj dementnih dialogov za časa moje ne preveč dolgočasne življenjske menjave besed z drugimi ljudmi.

Takole mi je ob prvencu snidenja zagrozil Zvone:

‘Frank, Frank, moje hčere že ne boš otipaval s svojimi pijanskimi kremplji, čeprav me je tudi ona razočarala, da si je izbrala tako obrobno in neresno barabo. Od različnih ljudi sem slišal vse sorte nesnažnosti o tebi, in povem ti, da če ne boš spoštoval moje hčere in če ne boš nežen, če boš takle kolovratil naokoli in delal meni sramoto, potem bo vse drugače, boš človeške ribice v Iškem vintgarju iskal. Boš že še videl, če se ne boš spremenil. Resno mislim, vse kozarčke, ki si jih včeraj zlil vase, ti bom zabil v glavo,’ je Zvonko Marušič smrtno resno artikuliral grožnjo in pod očesom mu je trepetal živec.

Stari je bil rdeč kot jastog v kropu in še danes ne morem odhomotati, kako da me po nadaljnem konfliktu ni usekal, saj sem ga psoval, nemara pa se je njegov pogum večinoma ustavljal na besedi, kdo bi vedel, Marušiča sem na svojem poročnem slavju, zaznamovanem s svojevrstnim dignitasom, videl prvič in nikoli več, saj je imel jajca, da o meni ni hotel ničesar slišati, kakor tudi tašča ne, čeprav sem jima v nočnih urah večkrat telefoniral, kaj pa sem jima govoril, pa mi verjetno nihče nikoli ne bo povedal.«

»‘Poslušaj me dobro, Zvonko, ali kaj že si, a ti boš meni vizijo oblal, si ti moj lastnik ali kaj si ti? Jaz te nisem vabil na tole malomeščansko pasjo procesijo, vem, da te je hči, zato se z njo pogovori, njej zateži, ne meni. Pa doto, si pripravil šuške? Je kaj? Imamo kaj?

Je kaj, la–la–la–la, moj očka ima konjička dva, oba sta nagravžna lisasta šimelna, la–la–la–la, pizdakla ni ga večjega od Zvonkota, naj–naj–naj–naj–naj, ti–rom–pom–pom.

Ti raj–raj–raj–raj–raj–ram–ram, maš kej šuškov? Zažvenketaj! Daj pijačico! Kdo bo meni kaj govoril? Jaz igram z brati Vrčkovnik! Si slišal za Vrčkovnikove brate? Si, a ne! Cela Slovenija in pol Avstrije pleše po njihovih notah, ti boš pa meni grozil, kako naj živim!

Laj, ram–ram–ram, ti pam, pam, pam, oba sta nagravžna šimelna, ampak še vedno lepša od polulanega Zvonkota!’ je donela moja demenca, bil sem resnična prikazen slaboumnosti in okusa, ki prijateljuje z nemarščino, podzavest je verjetno že takrat predlagala, da poroke in take procesije niso zame.

Kajpak sem to uprizoril pred vsemi svati, taka ponižanja in sranja sem vinjen najraje kuhal in vse obilno popral pred širokim občestvom. Ampak saj je on začel, jaz sem se branil, kaj pa naj, se razjočem staremu na rami? Naj bi ga mar prosil odpuščanja zaradi svoje razkoščičenosti, ljubezni dvoedine, naj bi bil pokleknil pred njim, ker sem pijan, kar je v zagozdi njegovega perceptivnega kanona verjetno slabše od junaštva, slabše od zaklati soseda, ker mu lipova veja visi na mojo stran dvorišča?

Če se danes ošvrknem za nazaj na to bedo in moram vam priznati, da se že lep čas nisem spomnil te poroke, bi storil isto, tudi trezen bi ga psoval, če bi stari skušal flikniti ščepec svoje soli na mojo življenjsko držo.

Kaj: zamudil sem?

Sem.

A nisem služil družinskega denarja?

Sem.

A nisem igral s slavnimi brati Vrčkovnik?

Sem.

A naj mečem denar v družinsko malho, tast pa me bo pri tem psoval?

Ne.

Pač sem popil čašico, še več čašic, ampak sem delal. Že v porodnih krčih naših odnosov je stari s svojimi grožnjami vse zajebal, naj si zdaj belim glavo še s tem, če sem morebiti res jaz kriv?

Hotel sem biti prijatelj dignitete, pa stara nista vzela, čeprav se mi zdi, da sem ju v svojih slovitih nočnih klicih psoval in zmerjal, tega mi niti Zdenka ni hotela povedati.

Tako kot danes ne klečim, nisem niti leta 1965, sploh pa ne pred nekim profesionalnim slovenskim malomeščanom, ki sem ga prvič viziral. In da ne bi kontemplirali, da sem hudoben; povem vam, da si želim družine, želim si družinskega življenja, ampak jaz sem tak, kakršen sem, kaj kurac se bom spreminjal, a me bo pionska senca spremljala celo življenje in se mi ob vsakem eksistencialnem padcu začela posmehovati?

Dobro vem, fantje moji, da človeka ob pamet lahko spravita samo ljubezen in bolezen, zato ne bom samski, niti osamljena žival ne.

Da bi iz svita v mrak drhtel v poscani beznici na robu delirija kot kakšna obstreljena žival?

To pa ne.

Tega filma si ne bom ogledal, niti v sanjah ne.

Da bi v prividih iskal Kristusovo trpljenje in se tešil s postavljanjem jaslic kot edino letno dobroto, čeprav tudi komunist nisem. To pa ne.«

Precej sem se razburil, nemara sem bil skoraj penast, gotovo sem gledal z belim. Toda kakor ptica roparica si nisem hotel priznati, da je ves prostor, ves širni in neskončni obzor kozmosa, ki me obkroža, še zmerom kletka.

Spil sem glaž, no manj, korec cvička in se nekolikanj zazrl v nagačeno podlasico, ki je bila obešena vis-a-vis in me je bebavo zrla, kakor da ima težave pri iskanju smisla in se boji Gospodove kazni.

»Nobenega prekrška nisi naredil. Nisi naredil nič slabega,« je bziknil Tone, kakor da ne bi bil samo upravnik Kazensko-poboljševalnega doma Molotovka, temveč tudi sodnik, čeprav je bilo v sedemdesetih v Jugoslaviji to eno in isto ali pa obratno, s katerega kraja se pač v primež potisne resnica in kakor se pač s papagajkami stisne poetika zla, to pa vedno obla močnejši na družbeni lestvici.

»A sta se že takoj ločila, mislim, po tem škandalčiču na poroki, pa ja ne zaradi tega?« je zagrgral Roka.

»Ne, kje pa, še osem let je do ločitve, bom naprej povedal, če ste za to, že dolgo nisem govoril o tem, mislim da sploh še nisem govoril po resnici o tem, kakšno je bilo osišče med Zdenko in mano,« sem bziknil in bil sem dobre volje, govoril bom, pa fino se bom sfrišal, saj me Valerija pozna, no, upam da me, da mogoče nima vizije, da me bo oblekla v suknjič, skrojen po njeni trapasti meri?

Naj počaka doma, saj sem jaz uredil stanovanje in ji zlobiral službo učiteljice razrednega pouka v Osnovni šoli Rovte.

Jaz, kdo pa, no mogoče je malce pripomoglo tudi njeno spolovilce, da ne bom preveč ošabno krivičen, saj se rado godi, da si človek hitro mazili in katarzira ego, ko zajebe vse, kar se je zajebati dalo. Takrat vsaka pozitivna drobtina pride prav. Ne vem, kaj mi je bilo, toda začel me je prevevati mračen vzbuh, da se bom zdaj zdaj zvalil kakor zbaliran snop, a zdramil sem se, ko mi je v glavo, zvrhano polno pijače šinilo, da je ves živelj drhal.

»Tri dni po veličastju poročnega dne sem z Vrčkovnikovimi brati odšel v Avstrijo, kjer sem igral vse do leta 1971. Igrali smo v Kremsu an der Donau in šlo nam je kakor z lubrikantom podmazano. Šest mesecev špilov in šest mesecev za Bežigradom pri Zdenki, v stanovanju, ki je bil dediščina Zvonka Marušiča in v katerem se zaradi tega nikoli nisem dobro počutil, vedno je nad menoj bdela senca lakajstva in ahasverskega pritepenstva, ko sem ležal v tistem brlogu, kjer sem spočel svojega prvega potomca Dejana Marušiča Konečnika. Stari brdavs je od svoje edinke Zdenke zahteval, da bo šlo stanovanje stran, če ne bo imel otrok tudi njegovega priimka. Pristal sem, na nož nikoli ne smeš proti svojemu otroku, čeprav roditelji to permanentno počnemo, ker si potomce prilaščamo, kasneje pa se zgražamo nad njihovimi napakami, ki smo jim jih sami vsilili, in vekamo nad usodo, zakaj se nas otroci še pri tridesetih držijo za hlačnico, čeprav sami že komaj stojimo grogirani od brc in mastnih pljunkov eksistence, od katere v mladosti pričakujemo mleko in marcipan, dobimo pa večinoma sanje in hrepenenje, da ne bi dolgo razpadali pri živem telesu, temveč spokojno zaprli oči in potrkali na vrata raja.«

Ko sem to izrekel, me je nemudoma prelila nežnost in gotovo so se mi ovlažile oči, mogoče tudi od kodrastega dima cigarete, ki mi je silil v oči. A to se mi je zgodilo večkrat, temu danes pravim, da ti dežuje alkohol iz oči.

»Leta, preživeta v Kremsu an der Donau, so bila klena za dotok denarja in veseljačenja, nič ne rečem, da nisem služil s hedoniziranjem. Dokler nisem po mnenju Vrčkovnikovih bratov zašel z glavne ceste in so me nič kaj mafijaško pregnano nogirali iz ansambla, čeprav sem se branil s smešnicami bankrotiranih filozofov, da če hočeš videti svojo esenco, moraš grebsti po rani. Da sem zaradi tega zašel. Spomnim se, da sem po koncu nekega večernega igranja zajadral po gostilnah, niti reminiscenca pa ne seže tja, kje sem bil in koliko dni. Ko sem le prikolovratil do našega hotela, so bili bratje že povsem razpenjeni od besa. Z leporečenjem sem nekako dosegel, da so mi dali zadnjo priložnost in sem še isti večer poprijel za frajtonarico. Toda med špilom sem začumel in se poscal v jerharice, da je urin kapljal po podiju in je jodlanja vajeni narod začel odhajati, zgražanja pa ne bom omenjal, saj so tudi veliko manjši prekrški dovolj, da te obesijo za jajca ali pa nonšalanto sčrtajo s plačilne liste.

Ansambel bratov Vrčkovnik je dobil odpoved, jaz pa brco od bratov. Po svoje tudi prav, ker so mi bratje začeli gledati v čašo, čeprav nisem nikomur nič hotel, še žalil nisem nikogar, kaj šele da bi s kom resno trčil ali si celo skočil v lase. To je pač tak poklic, da gre kozarček zraven. Poščije pa se tudi vsak kdaj, ni res? Kaj sem s tem hudega storil? Če so se ljudje nad mojim početjem zgražali, ni moja napaka, a sem jaz kriv, da se Avstrijci zgražajo nad najbolj navadnimi in očitnimi stvarmi? Bratom pa zamerim dvoličnost, ker so tudi oni mokrili jogije, samo da v svojih sobah, in se potem na ta rovaš krohotali. Mene, ki sem se enkrat poscal, so pa nogirali. To pač ni prijateljstvo, in prav je, da so se naša pota razšla.

Za Bežigrad sem se vrnil s precej šilingi in nekaj časa nisem nič delal. Družil sem se z znanim slovenskim pisateljem Jožetom Golobičem.

Jože je pisal romane in drame, bil pa je bohem, da mu ni bilo para. Čeprav je bila Zdenka vzgojena s trdo Zvonetovo roko, ki je zapovedovala, da stran od bohemov in posebnežev, stran od nemarščine in praznega žepa, ji je Golobič začuda prirasel k srcu, znal je rotirati besede in jih postaviti na pravo mesto, da so v pravem trenutku dregnile v osišče mentalne arhitekture drugega človeka, to pa ljudem veliko pomeni, sploh ženskam. Ni bil samo moj prijatelj, temveč skoraj družinski, in je v času, ko ni imel stalnega bivališča, spal v štibelcu našega stanovanja, ki je bil drugače namenjen shrambi, toda Jože je bil čisto zadovoljen, če se je lahko zavlekel med kompote, peso, krompir in šaro, samo da ga ni zeblo ali kapljalo po njem.

Čudilo me je, da se Golobič v najinih krokarskih eskapadah nikoli ni brigal za ženske, vedno ga je bolj zanimala kavarniška debata in provokacija kot pa lov na vroče žensko meso, od katerega moškim poka racionalna anamneza. Jaz sem bil nekolikaj drugačen, če je le bila priložnost, sem od pijače senzibiliziran in zaradih neprenehnih mačkov pesniško občutljiv zelo rad skočil med rjuhe ali v kak haustor. Ko sem prodiral v ženske, sem mislil, da se mi bo od emocije zmešalo, trezen spomin na vse to pa me je silil na bruhanje.

Golobič je bil pravzaprav ključen v mojem življenju, vse dokler nisem v Mesing baru spoznal Valerije in se vanjo zaljubil.

Ko so zaloge šilingov pojenjavale, sem moral začeti igrati po veselicah. Večkrat so me v Mesingu drezali, zakaj človek z glasbeno akademijo igra na veselicah, a to je bil najboljši denar, denar v roko in nasvidenje, v dveh dneh sem zaslužil mesečno plačo učitelja glasbe, za drugo kariero, kot je bila blodnja po gostilnah, mi je bilo pač vseeno, in zdi se mi, da me to dejstvo preveva še danes, res je, da si moral odmehirati svoje, toda eksplicitno lizanje riti in dvorjenje nadrejenim ni bilo potrebno.

Ko sem se nekega ponedeljka ves povaljan in skurjen do tresavice vrnil za Bežigrad, pa sem v lastni spalnici zasačil nagega slovenskega pisatelja Jožeta Golobiča, pravzaprav sem videl samo njegovo kosmato rit, ki se je premikala gor in dol nad Zdenko. Zaprl sem vrata spalnice v upanju, da me nihče ni slišal, videla me gotovo nista, in šel v Mesing.«

A je to prijateljstvo?

Je to hvaležnost za potoke plačanega vina, dragi moj Jože, je to darilo tvojega zaklinjanja, da sem tvoj najboljši prijatelj, ti pa mi pokavsaš ženo?!

In sploh ti, za katerega si nikoli nisem mislil, da si zmožen česa takega, ti, ki v nobeni beznici nisi maril za nobeno žensko, pa če se ti je še tako obešala za vrat, če je bila celo tako sproščena, da ti je odpela šlic, ti, ki si vsako odrinil kakor garjavega psa, samo da si lahko naprej razpredal svoje kompleksne in zamotane, večkrat tavtološke filozofske vizije. Ti, ki si bil v svojih knjigah in gorečih časopisnih člankih neizprosen borec za etiko in si imel zaradi tega težave s trapasto enodimenzionalno oblastjo?

In Zdenka? A nisem bil dovolj pozoren in nežen?

A nisem nosil šilingov?

Sem si zaslužil tako svinjsko maščevanje?

Zdaj me je prelila žalost, in začutil sem, da mi je nenadejani in nevidni udarec skoraj zbil besedo z jezika, a sem zdržal.

»Po tistem sem se kmalu preselil k Valeriji in njenim staršem na obrobje Ljubljane v Tacen, in čeprav Jožeta potem več let nisem hotel videti, sva se kasneje pobotala in sva danes še vedno prijatelja, kaj pa čem, naj se ubijem? Čas je pozdravil rane, mislim pa, da se Zvonko ne veseli preveč, da danes Jože Golobič, znani slovenski pisatelj, brez rednih dohodkov živi v njegovem stanovanju za Bežigradom, zdaj ne več v štibelcu, ampak kar v spalnici, leži na postelji, ki jo je Zvonko lastnoročno stesal svoji edinki, in ne bom se dvakrat vprašal, če se ni že poscal na jogi. Bolje pa, da je on očim Dejanu Marušiču Konečniku kakor pa kakšen dihurček, zlizan z rdečo oblastjo. Zdenka je zbolela za rakom in takrat sem definitivno naredil križ čez najin zakon, čeprav je Jože nočil v spalnici, jaz pa sem nemirno čumel v bližini naročja Valerijinih staršev. In Jože ji je ves čas, dokler se je lečila in se na koncu izlečila, stal ob riti. Tukaj se je izkazal in ni odigral role zavrženega in zanemarjenega kvakatorskega pizdaklarja, kakor bi ga ornamentalizirano opisala rdeča oblast, če je ne bi neprenehoma jebali lapsusi v vokabularju.

Jaz ne vem, če bi zdržal, no, jaz nisem zdržal in mogoče sem v vaših očeh strahopetna podlasica, a mi danes ni žal, ona je šla z drugim, ona je drugega nagradila s felacijskim postopkom, jaz sem pa uradno zahteval ločitev, jaz sem jo pustil, da bo to enkrat za vselej jasno in v vsakršni percepciji kakor goljava ščiščeno in osmukano, jebem ti mater v epicenter pičke! Konec koncev me je ona prevarala in to s takrat najboljšim prijateljem, a sem si zaslužil, da sem nemara večkrat moral lizati Jožetovo spermo z Zdenkinega mednožja?

Ampak fantje: s to žensko je bil primež emocije, bila je ljubezen, bila je strast. Toda to ni trajalo več kot začetno leto, dve, kar je skoraj kliše, to se dogaja večini ljudi. To je kurac, ko to drhtenje neha, da bi jaz potem zakon gradil na kompromisih in partnerstvu in bil včasih zaradi tega nagrajen s kakšnim fukom, dajte no mir, bodite resni. Če ni drhtenja, naj gre odnos v pičku mater, naj se raztrešči, zdrobi in razpade – in da te ne vidim več,« sem se razjezil in eksal cuckovino, očitno me je pripoved bolela kakor ranjenega lovskega psa, ki ga je pomotoma obstrelil pijani jager, sunkoma sem umaknil oči od poslušalcev, kakor da viziram zverinski umor, kakor da sem se skregal z zdravo pametjo.

»Naj me zavitla kamor hoče, a pol zakona z Zdenko se ne spomnim niti reminiscenčno. Zares ne, pa da ga jebeš. Natakal sem si ga kot zverina, veliko tudi brez denarnice v žepu, da se ne bi zakreditiral. Čeprav je bila Zdenka potrpežljiva, nežna in izobražena ženska, kar je bilo povsem v nasprotju z njenimi pohlepnimi in primitivnimi roditelji, in je nikdar nisem videl pijane« – zdaj govorim neumnosti, kakor kak umetnik, ki v metronomiziranem ritmu ves čas kvaka ene in iste, več kot očitne in jasne storije – »je moj prvi delirij težko prenesla. Res, mislim, da se je takrat v njeni podzavesti sprožila paranoja, ki evoluira v željo po varnosti, verjetno je konstatirala, da je jaz nikoli ne bom mogel obvladati, če še sebe ne morem. Takrat je bila fundamentalna emocionalna vez med nama dokončno scefrana. Prvi delirij me je skoraj spravil na Žale, čeprav tam še nimam rezervirane parcele.

Pil sem neprenehoma in skoraj brez čumenja sedemintrideset dni, kakor sem kasneje izračunal po koledarju. Seveda sem ohranil toliko racionalnosti, da sem igral tudi po veselicah. Finančno nisem propadel in mogoče je to tudi bistveno, mogoče je to gibalo, ki me žene naprej v življenje, mogoče pa res? Se je pa delirij za vedno zasidral v mojo zavest, skoraj kakor slab LSD, zajahal me je in se občasno sproža kakor najbolj zavratna pošast, ki me časti z uro ali dvema morbidnega cvileža.

Zdenka me je našla popolnoma dementnega v Mesing baru.

Pil sem in se tresel kakor mokra miš. Pot mi je že med pijančevanjem v potokih tekel niz zabuhlo lice. Ni vedela, kako je, ko se človek po toliko dneh pitja strezni, le kje se naj ji taka anamneza zapiči v možgane, da človek pije kot zverina in se počuti treznega? To ni več psihična zasvojenost, telo zahteva svoje.

Peljala sva se po nakupih v Celovec.

Že med potjo sem namesto avtomobilov tu in tam viziral veliko belo mačko, ki se mi reži in ima okle namesto brčic. Od začetka je bilo zabavno, kasneje pa je to evoluiralo v morasto grozo. Racionalno mišljenje se mi je popolnoma razkoščičilo. V supermarketu pa me je zadelo. Kar taval in opotekal sem se med policami, in ko me je Zdenka prijela za rokav, da bi me vprašala, kaj mi je, se je umazani ples začel.

Velik bel jastreb mi je začel kljuvati oči, dotlej se še nikoli nisem tako skregal z realijo.

Začel sem kričati, vrglo me je po tleh, iz mene je lilo, paranoja je bila brezmejna, telo je samo sebi dajalo elektrošoke. Tri dni sem ležal v bolnišnici v Celovcu, kasneje pa so me prepeljali na Poljanski nasip. Zdenka je zahtevala, naj se zdravim zaradi alkoholizma, če ne zaradi drugega, pa zaradi Dejana Marušiča Konečnika. Vendar sem že po petih dneh, preživetih v tabletarskem letovišču za čašičarje na Poljanskem nasipu, od tam tudi odšel, brez pozdrava sem švignil odondod kakor zajec; kam drugam kot v Mesing bar. Mislim, da sem takrat inavguriral devastacijo mojega prvega zakona. Nič mi ni bilo mar, še sam sebi sem bil s svojim gromozanskim egom vnemar, šel sem tako daleč, da zadev sploh nisem več hotel omiliti z lažmi. Pa tako rad sem kvakal zgodbe, da je treba včasih premagati samega sebe in plast za plastjo lupiti in razkrivati kompleksno globino človeške nature!

Kmalu pa še reminiscenčne bolečine ni bilo več, saj sem na veselici v Tacnu kmalu spoznal Valerijo Jurkovič.

Valerija je bila lepa in mlada učiteljica, pohotna in trapasta, jaz pa osvobojen vseh obveznosti, nanovo nalit in v leporečniški formi. Skorajda osladen od sreče svobode in samozavestno prepričan, da je pesek zgrešil oči.

Ko sem iz Zvonkovega stanovanja pobral svojo obleko, sem se preselil drito k Valerijinim staršem v Tacen. To je bil prvenec, da sem se preselil k staršem kake svoje ženske, čeprav sem s seboj nosil sfalirano zgodbo s prvim tastom in taščo in čeprav je tudi Zdenki očka podaril streho nad glavo. A bil sem trmast in v svoji egomaniji tudi idiotes, spet sem zajebal, kar se je zajebati dalo, takrat še nisem vedel, da je bolje biti baraba kot bedak, ko si zaljubljen, misliš, da se zemlja ziblje pod tvojimi koraki.

Na začetku je bilo kakor v primarno lirični pesmi, zloženi iz samih okraskov, štukatur in ornamentov.

Še čašičaril nisem preveč intenzivno.

Verjetno sem bil res zaljubljen. Bogme da.

Kaj češ.

Da, bil sem povsem hektičen od ljubezni, kakor kak najstnik, ki misli, da emocije nikoli ne evoluirajo v kompromis, saj se vse prej zdrobi in razpade kakor obstane. A naj živim z žensko zaradi skupnih interesov in kompromisov, a naj živim brez emocije, a ni to brez veze?«

Požvrkljal sem rdečkasto tekočino in si splaknil usta s cvičkom s Trške gore, čeprav tudi v bližini Rovt delajo dobrega.

»Kaj te je pa pripeljalo v Rovte? Po tvojih besedah slutim, da si dokaj neprilagojen in svojeglav človek. Ne mislim, da si slab, to ne, ampak a misliš, da boš tukaj v tej naši trdi dolini našel svoj mir? Če si utvarjaš, da te bodo ljudje tukaj bolje razumeli, in če računaš na to, da boš v takemle majhnem kraju zganjal bohemščino, si se zmotil. Majhni kraji ne tolerirajo posebnežev. Oja, jih, ampak v službi pa ne boš šel po lestvici navzgor, a misliš celo življenje učit mularijo raztegovanje meha, a misliš bit vaški norček in večno talentirani intelektualni cirkusant?

Če si tak nemiren tip, je bolje, da igraš na veselicah, pa še več dinarčkov bo v žepu,« je rekel upravnik Tone in si v usta potisnil kolobarček klobase in se popraskal po ohlapnem in tolstem trebuhu, poraščenem kakor da bi bil hudiman.

»Najprej bom povedal še o novem tastu in o tašči, anamneza odselitve iz njune hiše pelje naravnost v Rovte, saj je tacenska idila trajala nekaj manj kot šest mesecev.

Niti pomislil nisem, da je življenje s taščo in tastom tak pekel. Ljudje mislijo, da ti hočejo dobro, v fundusu pa ti paprajo dan na dan, da se počutiš kot v lagerju. Najhujši so bili taščini pogledi izpod čela in brez vseh besed. Nekaj kratov sem se komaj zadržal, da nisem zadegal krožnika v steno. Boš to, boš ono, boš pohanega polha v božju mater! Pa kje si bil, pa kaj delaš, tudi vi zvrnete kozarček več, kot vsak harmonikar, a ni res? Stara je porivala nos v vsako reč, stari pa je bil ves čas na jagi, bil je lovec in šerif lovske družine Stanko Podlesnik – Bananar iz Tacna, in kajpak najbolj ponosen na nagačene živali v lovski sobi. Stari je bil za desert še pizdoman v večplastnem vrvranju te besede; otroke je imel posejane po celi ljubljanski regiji, bil je fukač vsega, kar leze in se opoteka in ima razmajano, in zahrbtni pretepač. Spomnim se, da so me nekega jutra prebudili obupani kriki in kasneje cvilež divjega jagra, ki so ga tacenski lovci zasačili s srno na plečih pod Šmarno goro. Matrali so ga kar v lovski sobi, stari ga je slekel do golega in ga z vodovodarskimi kleščami tepel po dimeljskih skledicah, kakor da iz njega izganja hudimana. Ko sem se v samih gatah spustil do lovske sobe, je stari divjemu jagru pred mojim obličjem zabrusil, da bo zdaj pa šele videl, kaj je nevaren človek, zdaj, ko sem se jaz prikazal. Hrepenel je po moči, čeprav se je zdel na prvi ošvrk sila krotek človek in ni nikoli gledal drito v oči. Ker je vedel, da imam dobre znance na sekretariatu za notranje zadeve, je divjemu že obljubljal zapor. Takrat sem spoznal njegovo pravo naturo, in odločitev, da se preselim stran, je bila zrela, pod tujo streho ne morem zoprvati in tesati svoje še ne popolnoma pooblane eksistencialne vizije.

Popolnoma si je kajpak nisem nikoli iztesal in vsak laže, če trdi, da ga ne naseljujejo dvomi.

Pa saj lahko vsak človek živi po svoji meri in po svoji želji, magari po svoji sanji, ampak zato, da bom dihal pod njegovo streho, me pa ne bo izkoriščal za svoje umazane posle, kaj šele da bi me vrival v svojo jagrovino. Jaz sem človek, ki ima svojo digniteto, no, vsaj borim se proti temu, da bi bil vijak na tujem mehanizmu, kako pa mi uspeva, pa ocenite sami. Ne vidim smisla v tem, da bi bil samo in zgolj vijak, taki so na koncu najbolj žalostni in včasih jim lice poliva znoj, kakor da bi jim dež tekel iz oči.

Je pa vsaka srna, ubita od kugle divjega jagra, končala v skrinji mojega novega tasta, če ne cela, pa vsaj dividenda.

In pot v Rovte?

Nekega popoldneva sem se zagozdil v Mesingu z Dekijem, republiškim sekretarjem za notranje zadeve, starim pajdašem in sošolcem in prijateljem v srebanju cuckovine. Pravzaprav je najboljši žvižgovec prideloval prav on v gričih pri Sevnici, kjer sem ga več kratov obiskal v njegovi zidanici, no, bolj profilirano, obiskal sem ga v s klientelistično kinto iz državne blagajne zgrajeni hiši, obkroženi z več hektarji zemlje in odeti v izvrstno cvičkasto trsovino. Deki je poznal vse in vsakogar, navsezadnje je bil sekretar, dokler je on sekretar, se bom jaz vozil na smrt nalit in navadne miličnike z liziko vabil v skušnjavo pretepa, sem si enkrat prepotentno zacmokal v brk. Deki ga je rad zvrnil, bil je duhovit možakar, včasih pa se je spreobrnil tudi v samomorilsko dionizično naturo. Samomorilsko zato, ker ko je spil prvi korec cuckovine, ni nehal, to pa je počel vsaj enkrat na teden. Tako sva se ga tistega odločilnega popoldneva nesmrtno nasekala v Mesingu. Ne spominjam se, kam je Dekija odpeljal šofer, spomnim pa se, da so me v Vižmarjah ustavili miličniki. Zbudil sem se na tastovini v kuhinji, tašča in tast sta me gledala kakor poslednjega pederuharja pred tuširanjem v Dachauu in čeprav je bilo visoko poletje, in že čez poldan, se mi je zrak zdel mrzel.

Nikoli nisem mogel odhomotati psihološkega vozlišča, da se mi kovnica kompleksne psihološke arhitekture popolnoma redizajnira, kadar sem totalno nažvižgan, takrat nisem več jaz, ki sem jaz, ampak jaz, ki je nekdo drug, neznani leteči predmet, skrivnostna pošast, desenzibilizirana in destabilizirana pička od človeka, od mene je puhtel duh, ki nima nobene zveze z resničnim življenjem.

‘Bili so miličniki,’ sta rekla tastara in izginila iz kuhinje.

Kasneje je Deki strokovno razčlenil, da sem med potjo na štop pobral neko candro in kakor kak neprevidni pustolovec divjal po obrobju Ljubljane, ker sem bojda hotel nazaj v središče mesta. Z miličniki sem se hotel tudi pretepati, a kajpak ni šlo, dobil sem jih po rebrih in bil odvržen brez vozniškega dovoljenja na tastovino. Deki mi je kajpak že naslednjega dne vrnil vozniško dovoljenje in mi zabrenčal, da je čas, da se umirim, da ima njegov prijatelj službo zame, sicer uro vožnje iz Ljubljane, ampak službo, v kateri si bom malce oddahnil od bohemščine in morebiti začel bolj kontrolirano duzati. Rekel je še, naj si psihološko uredim gnezdo, ker ne bo on vedno in za zmeraj sekretar, saj se obnašam kot kak pizdogrizec in vročekrven najstnik, ki na vsak način hoče nakuhati sranje. Da če bom tako živel naprej, bom postal vedno bolj odtujen in zamerljiv, da to dela pijača in da sam vem, kako je z delirijem.

Ta te lahko ubije, če ne pa povsem skrotoviči zavest, potem patetika gor ali dol, takrat, ko te zlomi, ostaneš čisto sam, pa si žvižgaj lepe pesmi.

In služba je zdaj tukaj, v Rovtah, zdaj sem med vami.«

Potem smo nekaj časa sedeli v tišini in srebali cuckovino.

Tone, ki je imel Dekija za enega od šefov in ga je globoko cenil, si je šel z dolgimi, grotesknimi prsti, prsti, ki so imeli do krvi zglodane nohte, skozi lasišče, potem pa skozi keramične zobe poslal v svet besede:

»Vesel sem, da si med nami. Tvoja pripoved pa ni nič posebnega, če ne zameriš, pri nas v Molotovki so zaprti veliko večji pijanski delikventi. Imam celo nekega pilota, dobrega človeka, ki je bil pijan enkrat samkrat in je v pretepu nekoga ubil. In dobil deset let.«

Vili se je počasi pobral domov, Žeja pa je zazehal in skozi zobe začesnal:

»Veš kaj, Frank, nimaš slabega življenja. Jaz se borim z rajo, s proletariatom, z bedaki in smetmi. Samo stavkali bi, denar bi, nimajo pa nobenih šol, še jabolka sem jih moral učit metat v prešo. Z mljetskimi mungosi in idioti se bodem vsak dan, ti si pa hedoniziral po Ljubljani. Nič hudega ti ni, po moje se bomo dobro razumeli, od našega cvička pa ti ne bodo lezli netopirji ali orli ali jastrebi pod srajco, boš že še videl, da tega filma ne bo na sporedu. Od našega še tako slabega žvižgovca že ne boš fasal delirija. Samo šnopsa ne pij. To pa ne,« je pomodroval veliki direktor, Roka pa je samo skomignil z rameni in se grgrajoče zakrohotal, kakor da bi bila ena prepita noč nič v primerjavi s težavami, ki sem jih hočeš nočeš resnično imel s pijačo. Toda to sem si sposoben priznati šele danes, ko sem zajebal vse, kar se je zajebati dalo, če gledamo navzven in upoštevamo zgolj večinoma za lase privlečeno percepcijo drugih; če se pogledam navznoter, mi v fundusu nič ne manjka in tudi piti nisem nehal, pa tudi o že zajebanem bi se dalo resno razpravljati, kajti morda so zajebali drugi. Ni težko iztegniti kazalca v drugega človeka, toda jaz se dobro počutim, vest mi ne krade sna in grba mi ne rase na plečih, niti se ne počutim kakor skopljenec v katedrali, ki je ostal brez svoje vizije in zdaj samo še maha z rokami, kakor da bi hotel evoluirati v pridigarja nonsensa.

Valerija je imela ob prihodu v Rovte dvaindvajset let. Bila je okupirana z Izidorjem, ki je ponoči veliko vekal, čeprav tega jaz nisem nikoli slišal, bil sem pijan ali pa sem nemirno in oblit z ledenim potom tolkel svoj sen, prepreden z sanjami, ki so vsebovale velike temne živali in večplastne oblike paranoj. Kadar nisem bil pijan, sem bil pa na smrt melanholičen in se ves čas spraševal, ali bom zblaznel.

Valerija je bila lepa, mlada, pohotna in trapasta. Kaj češ.

Njo se je dalo manipulirati naprej in nazaj, verjela je tudi najbolj neverjetne laži, kje naj bi se bil zataknil, verjela bi mi tudi to, da bo Gospod poskrbel za vse, da bo krivice spravil v uravnilovko, čeprav se ni še nikoli na tem svetu za nobeno zlo pošteno plačalo. Verjetno je bila vame močno zaljubljena, saj takrat zaradi pijače še ni bilo teženja, bila so zgolj zaskrbljena vprašanja.

Sveža diplomantka Pedagoške akademije in novopečena učiteljica v Osnovni šoli Rovte, služba je padla prek Dekijevega prijatelja, to sem jaz sproduciral in spragmatiziral, naj bo to enkrat in za vselej jasno, s tem se bom vedno tešil, kdo je dober in kdo prašič, v takih primerih ni pomembno. Ne vem, če sem pizdurh ali ne, toda z Valerijo sem imel na začetku veliko srečo; kot že rečeno, sem jo z lahkoto vrtel okrog prsta, jo navijal gor in dol, levo in desno, odfrfotala je kakor golob, če zadegamo kamen vanj, če sem zarobantil, kaj pa naj, se vrne k materi in očetu v nedrja, ko pa sem jaz endemično vehementen možakar, sploh če imam natočenega. In takrat tudi spretno ličkam besede okoli v nezrelo večnost zagozdene esence, ni res? No, vsaj tako jaz kontempliram, ki neumnosti pijanih ljudi težko prenašam, take je treba objestno stolči do dvojnega dna.

Jebeš esenco.

Jebeš analizo.

Jebeš intuicijo.

Na tastovino sta se z Izidorjem vračala vsak vikend, Valerija je bila najmlajša hči in temu primerno razvajena očkova ljubica. V povojih skupnega začetka je bilo življenje pravljično in tudi orgazmi so bili ekstatični (ženske nežno šepetajo, da je to nadgradnja dobrega razumevanja, zaupanja in spoštovanja).

Prvo leto učenja raztegovanja meha v šoli Zdenka Majcna sem briljantno stesal, Vili mi je napisal zgolj nekaj bolniških, da nisem tolkel plavih, v Oazi pa smo postali resna posadka z Roko, Žejo in Tonetom.

Lokalni intelektualci, oni pa še finančno in klientelistično gibalo regije.

V sedemdesetih je Jugoslavija že resno pokala po šivih, prek zvez si lahko uredil vse in res prav vse, od službe do Michelinovih gum na avtomobilu. Tlačila je peščica zgoraj, pionidesi in proletariat pa so čivkali, tako je vedno bilo in tako bo za vedno ostalo, pa če še tako strastno izvajaš felacijo, revolucije proletariata so imele vedno kratek rok trajanja, da o vladavini delavcev ne izgubljam besed. Neki nori in zablodeli pesnik je nakvačkal, da vse izgine in se izbriše, da se vse zdrobi in razpade in pozabi, prav vse, razen permanentnega rovarjenja delavcev, sprijetih v sindikat pasjih bombic in fašizma. Larifari.

Zveza komunistov je bila vedno poslovna zveza peščice posameznikov, drugi so bili zgolj lakaji s člansko izkaznico, (ne)srečni zaradi mezde, ki jim jo namenja zveličavni sistem. Meni ni šlo nikoli slabo, če se ohomotamo v ozir, kaj in koliko sem delal, z nakladanjem sem daleč pritapkal, sploh pa, če stisnemo vse skupaj v primež, kakšen naphanež s cuckovino sem bil. In žvižgovec veritas, lepo je bresti po težavah in po zavrženih beznicah delati scenarije lovskih zgodb, kako se ti je vročična candra zagugala v grmovju Tivolija na batini, v Rovtah pa so mi itak vse verjeli, saj sem prišel iz velikega mesta in poznal več kot za prgišče za krajane eminentnih ljudi, od Jožeta Golobiča, bratov Vrčkovnik pa vse do Dekija, če preprostež človeka pozna samo iz medijev, si v glavi večinoma skicira sličico, da bi mu tak patron lahko z okovanim čevljem pred nosom pohodil zadnjo skorjo kruha. Kaj češ.

V šoli Zdenka Majcna mi je prvo leto spolzelo po – v očeh drugih – pravi poti, kot z lubrikantom podmazano, to bom še enkrat poudaril, da boste vedeli, da sem resen človek, službo sem odšahiral z lahkoto, garal pa sem večinoma popoldan, kar mi je bilo pisano na prešvicano kožo, saj sem se potil kot Doc Holliday. Od četverice sem se največ družil s Tonetom in ta mi je – kajpak po Dekijevi sugestiji – na koncu drugega leta mojega prebivanja v Rovtah ponudil službo z dvakrat večjo plačo od šolniške: bil naj bi šef prevzgojnega centra v Kazensko-poboljševalnem domu Molotovka.

Ne vem, s čim sem si zaslužil to veličastno zaupanje, da bi kar naenkrat postal eden ključnih mož v drugem največjem zaporu v Jugoslaviji, da bi bil jaz tisti, ki bi bdel nad prevzgojo največjih kriminalcev in morilcev, da bi jim prav jaz ravnal nesimetrično psihološko arhitekturo, ki se je, z roko pod prisego, nikoli ne da popraviti.

Dosje

Frank Konečnik, rojen leta 1930 v Ljubljani. Doslej zelo zanesljiv. Veliko se druži z muzikanti in pisatelji. Zahaja v Šumi, Mesing in tudi druga zbirališča sumljivih in brezposelnih.

Rad pije, toda informacije preverja sam, kar je pohvalno. Zmožen je izblebetati tudi kaj protidržavnega, a ga imamo pod nadzorom. Veliko ve, zato mu najbolj sledimo in ga poslušamo, kadar se klati po gostilnah.

Bratje Vrčkovnik imajo račune v avstrijskih bankah, norčevali so se iz SFRJ in maršala TITA. Iz Innsbrucka so prek meje pretihotapili med sedemdeset in sto dvajset harmonik za prodajo na črno na jugoslovanskem tržišču. Denar od prodaje nosijo v Avstrijo. Natančno opisal poti, dal večino naslovov odjemalcev. Drugič poročen, s prvo ženo zdaj živi pisatelj Golobič. Informacije, ki jih je podal o njem, večinoma že imamo.

Po zagotovilu tovariša Pusovnika primeren za vodjo odseka za šolstvo v KPD Molotovka. Preverja naj upravnika in zaposlene. V Rovtah lokalce, predvsem direktorja v tovarni pijač, imenujejo ga Žeja. Za ženo poskrbljeno, stanovanje dodeljeno. Poročilo dostavlja vsak mesec.

Zaenkrat ni lagal.

Ko sem nastopil novo službo, sem prvič v življenju spoznal, da sem imel globoko v podzavesti kriminalce vedno za največjo družbeno avantgardo, kajti oni med seboj sodelujejo bolje kot politiki, direktorji in povsem običajni delavci v proizvodnji najbolj zavrženega ranga, samo oni vedo, kaj je resnična simbioza, in pri tem ne cvilijo emocionalno kakor obstreljena divjad, ker jim je prezentno, da je drugače takoj večer in te sončni žarki ne oplazijo. Ob tem spoznanju sem prvič v življenju resnično zastrigel z ušesi, da se ljudje med seboj najbolje razumemo takrat, ko ne uporabljamo čustvenih izlivov drugim na očeh, najbolj smo privrženi drug drugemu samo v stremljenju po življenjskem dobičku, drugo je larifari, kovnica kompleksov, vozlišče konfliktov in podmiznih žalitev.

Kriminalec, ki začne delovati s čustvi, je gótov. Je mrtev. Ni ga več, pride drugi in vlada, dokler ga ne izdajo čustva in past sentimentalnosti, ta pa je večinoma povezana s kakšno manekenko, ki je ošabna lastnica kurjih možganov in si življenjski dignitas gradi s spolovilcem, kar bi lahko rekli za vsako žensko, pa če vam bo to priznala ali ne, čeprav smo jim ta življenjski poriv vsilili s testosteronsko viktorijo, ki jo vitla bebava egomanija, obsedeni moški. Ženske na zadeve gledajo emocionalno, mi pa rinemo kakor voli v brazdi, potem pa iščemo neznance, da bi se jim emocionalno izpovedali, zraven pa še nekoliko olepšamo svoj drek, da ne bi bili preveč grdi, umazani in zli. Neznance zato, ker moški v svojem socialnem miljeju ne sme pokazati, da se je zlomil.

Leta 1977 sem postal eden ključnih možakarjev Kazensko-poboljševalnega doma Molotovka, človek z veliko pisarno in sedemnajstimi vzgojitelji pod seboj, nad menoj pa sta bdela zgolj Tone in posredno tudi Deki, sekretarja za pravosodne zadeve sploh niso omenjali, če se še tako trudim in votkam po spominu, mi niti reminiscenčno ne trka na možgane, kdo je to takrat bil.

V tem poslu si bil otreznjen, tudi če si bil osmojen. V tem poslu vidiš, da različni cehovski konflikti, žalitve po medijih in zapacanih beznicah niso nič, take žalitve v geometriji nekega življenja ne igrajo nobene vloge, v tem poslu se ti razblinijo namišljene paranoje in želja, da bi bil več, da bi bil bolj uspešen in ugleden od drugega človeka, zdaj sem prvič spoznal, da so ljudje, ki se resnično nikogar ne bojijo. Zame je bil to popolnoma nov svet, k delu pa sem pristopil po svoji viziji in prvič v življenju prestopil svojo sebičnost, prvič sem anamneziral, da znotraj vrvranja lastne eksistencialije doslej nisem nič resnega delal. In že na začetku sem doživel uspeh, ki mi je verjetno inavguriral vseh deset let službe v Molotovki, bil je ključen za moje delo v Kazensko-poboljševaljnem domu, bil je ključen za odpustek vseh plavih in več ali manj v namišljeni paranoji sezidanih pizdarij, ki sem jih kasneje uprizoril v svoji najuglednejši službi za časa moje delovne dobe. A vendar, še enkrat, več od delovnega uspeha in nedvomnega ugleda med sodelavci in tudi širše mi je pomenilo spoznanje, že kar razodetje, da se na tem svetu dobro počutijo lahko le kriminalci, morilci in lopovi. To dejstvo me je pretreslo, saj sem ga spoznal v resničnem zarisu, v razgibani geometriji srečanja z enim najbolj razvpitih zapornikov, Francetom Božičičem.

Božičič je bil sila uglajen tip, namazan s pomado in ob izhodih vedno v kravati, čeprav je prihajal iz vukojebine, iz nekih neznanih rovt na Kozjanskem. Tip je bil zaprt zaradi ropa zlatarne, a bil je osumljen umora štirih ljudi, česar mu nikakor niso mogli dokazati. V svoji zatavtologizirani vedoželjnosti sem se odrekel pazniku in vzgojitelju ter ga sam peljal k preiskovalnemu sodniku v Celje, kjer so ga neuspešno zasliševali zaradi omenjenih mrličev. Tonetu sem z vso gorečo resnostjo dopovedal, da hočem tudi stik s primarno materijo in ne samo pisarniškega brkljanja, dovolil je, kaj pa naj, čeprav je zmajeval z glavo, da se to ne sme, da kaj naj s tem, kaj vrtam v to, naj se s tem bodejo pazniki in miličniki, nenazadnje so oni plačani za to. Ni se še navadil, da je vrtanje v ljudi in bezanje zafeferonanih skrivnosti eno mojih najljubših življenjskih poslanstev.

Božičič je bil neskončno fin človek. Bogme da.

Govoril je jezik, sphan z metaforo, bil je načitan in celo nekolikanj slikarja, pritisnil bi dlan na žarečo električno ploščo, da takle jazbec ne bi nikoli nikogar boksnil, kaj šele serijsko ubijal, ljudem in živalim sekal ude. Božičič ni znal le razumno govoriti in racionalno rezonirati, znal je tudi pripovedovati, veliko je vedel in to znanje je ornamentiral s prirojeno lucidnostjo. Izvedel je sicer dokaj naiven oborožen rop, a kdo ne dela napak, še prebrisani kriminalci jih naredijo; ne da bi ga zagovarjal, sva se z amijem 6 ustavila na Trojanah, kjer sem ga povabil na pivo. Tega kajpak ne bi smel, toda itak sem skoraj vedno vse delal kontra, mislil sem, da je treba vrtati na drug način kot z vzgojnimi palicami, elektrošoki in brcami, kot so to delali pijani ali iz vzgiba dolgčasa objestni pazniki.

Na Trojanah sva se tudi zagozdila, saj ni bilo eno pivo, ampak gajba, na koncu pa sva pristala v Rovtah pri Valeriji, ki sem ji natvezil, da je Božičič droben zmikavt in povsem nenevaren mož, ki bo nocoj nočil na zofi v kuhinji. To popivanje je bilo sila prijetno in Božičič mi je celo pokazal svojo skicirko, zaupal mi je, da sem prvi, ki vidi delo v predrojstvu. Ko je mož začel smrčati in pridušeno grgrati, saj ni imel pivske kondicije Franka Konečnika, sem si, bolj za šalo kakor v zagozdi resne kontemplacije, ogledal njegovo skicirko. Res, bil je nadarjen. Tako sem sam srkal pivo in za šalo štel bitja na sličicah. Prišel sem do čudnega, a po svoje celo genialnega zaključka, da je na vseh skicah po trinajst živih bitij; risal je ljudi in še več živali. A vedno trinajst, kar se mi je zdelo zanimivo in v moji skromni percepciji umetnosti tudi zrelo početje. Možakar očitno ve, kaj bi rad in v oziru risarske artikulacije se mi je tako zdel zrelejši. Redki so, ki ustvarjajo in so takole aktivni znotraj svoje kazenske ekspedicije, magari lopovov nikoli nisem imel za hude prestopnike. Gotovo bo še nekaj iz njega, sem pomislil in ga po svoje celo čislal, saj sam jajc, da bi popravljal lastne napake, nisem imel, kaj šele da bi se zamislil, zakaj rinem v tesanje družinske celice, če še sebe ne morem obvladovati po kanonu, ki bi ga moji začasni sopotniki razumeli.

Na sličicah pa se mi je resnično z vročico požegnanega občudovanja vredna zdela trinajstica; na nekaj manj kot šestdesetih skicah je vedno ubiral eno in isto vizijo s številko trinajst, enkrat ga bom povprašal, kaj ga tako močno tangira v tem slikarskem prijemu, kaj je tako katarzičnega v tej klišejsko razvpiti številki.

Zjutraj sva se mačkasta odpeljala nazaj v Molotovko, kjer se mi je Tone opravičeval, da je zaslišanje v Celju odpadlo, čeprav o tem nisem imel blage veze in sem se bal razkrinkanja.

»Aja, kje je pa spal Božičič?« je bziknil upravnik in me strogo viziral.

»Pri meni je bil, ni se mi zdelo smiselno, da bi ga vozil v Molotovko ponoči,« sem dokaj pogumno fliknil ogorke besed pred šefa.

»Kaaaaj, pri tebi!? A si usekan? To je hud prekršek in tega ne delaj več! A ti sploh kaj misliš na svojo družino? Takole barabo si pelješ v stanovanje, sram naj te bo! Pri vsej svoji inteligenci bi lahko vedel, da je to smrtno nevarno! Kaj pa če bi ti pobegnil? Kaj sta delala do noči in ponoči?« je zdaj upravnik že nekoliko penasto izgubljal nadzor nad razsodnostjo in si rofkal po nosu, posušen smrkelj pa si je brisal v zadnji hlačnični žep, ki ga je zakrival suknjič, ostanek delikatese pa je s kazalcem nesel med ustne in potem hlastno cmokal, kakor da bi se mu na jeziku topile zlate ikre.

»Študiral sem ga, Tone, če hočem strokovno in korektno opravljati poklic, moram priti v neposreden kontakt z zaporniki, vibracija je nujna, skoraj neke vrste kemija je potrebna, če ga hočem matirati,« se nisem zlagal.

»Naj ti bo tokrat, pravzaprav ti nimam kaj očitati, vse je na mestu, ni bilo pizdarije, pobegnil ti ni, ampak pamet v glavo, ko boš kje s temi zvermi. Da se ne bi opekel in da jih ne bi podcenjeval, pa to tudi ni tvoje delo, da bi brskal po njihovih nemarno zapacanih dušah, ti bdiš nad prevzgojo, fant moj,« je še zagrgral Tone in si z rokavom suknjiča obrisal gojišče ledenih potnih kapelj s čela, za desert pa je iz nosnice izbrskal mačko velikanko, jo nekolikaj sploščil med palcem in kazalcem in jo nato vehementno potisnil pod jezik.

»Podcenjeval jih ne bom, to lekcijo sem že osvojil,« sem nadrobil sveže naučeno anamnezo direktorju in si mislil, da on pa že ne more čutiti senzibilnosti tipa Božičič, saj se je na direktorsko mesto povzpel s fafanjem in ritolizništvom Dekiju in njegovim. Prej si bil pa navaden pezde, policaj z liziko, ki je jebal šoferje in pretepal pijančke, sem vročično zakontempliral in tri krate hrakljasto potegnil.

Prvič v življenju me je znotraj mojega sebičnega kraljestva začela prevevati neka čudna altruistična vibracija, da bi pomagal arestantom, čeprav še sam nisem vedel, kako. V podzavesti pa je kraljevalo dejstvo, da jim je treba pomagati tako, da bi z njimi duzal in iz njih vlekel zapaprane zgodbe ter se pri tem nemara celo naslajal.

Sem bolan?

Božičič je kot spreten retorik in velik psihopat – kar se izkazalo kasneje in je bilo v velik posmeh moji naivni in enodimenzionalni percepciji kompleksne kriminalčeve nature – dobil tudi ugledno mesto v zaporniški hierarhiji.

Največji ugled in moč med arestanti so imeli veliki lopovi, mojstri prisvajanja tujega premoženja, in sem naj bi bil sodil tudi Božičič, čeprav je imel v mojih očeh za seboj zgolj naiven rop. Visok status si je verjetno izvojeval na rovaš svoje spretne retorike. Za njimi so bili morilci, taki in drugačni, tudi če si ubil ženo, si bil več od posiljevalca in arestanta, ki je ležal v zaporu zaradi delikta zoper spolno nedotakljivost. Najnižje pa so bili pedofili, ti so bili pokavsani brez lubrikanta in raznih žavbic in svinjske masti in maltretirani od drugih arestantov, tem se vedno in v vsaki državi, v vsakem zaporu godi najhujše. Taki ga že prvi večer fašejo v rit, fašejo ga z grobostjo, in vse to je zabeljeno še z raznovrstnimi inventivnimi batinami in trpinčenjem. Pedofilom se bridkosti ves čas zlivajo niz pleča, kaj bridkosti, če si pedofil in te dobijo, si takoj vzemi življenje, biti zasvojen s pedofilijo je najbolj tvegan modus operandi.

Za kulturni praznik je Božičič pripravil svojo prvo slikarsko razstavo in na njej sem psihologa Ferija opozoril na famozno trinajstko, na vsaki sliki je bilo trinajst predmetov, oseb ali živali, tudi če je slikal vesolje, ni pozabil dodati vsaj ene zvezde ali kometa, trinajstica je bila zagotovljena, ta je bila gibalo in moto. Ko je Feri, ki se je povsem strinjal s tezo o Božičičevi inteligenci in neverjetni mešanici domišljijsko-racionalne rezonancije, še nekoliko brskal po primeru suma Božičičevih umorov na Kozjanskem, smo ga dobili.

Pravzaprav sem ga dobil jaz osebno, prispevek drugih je hrakljast pljunek v ocean. In takrat sem si res mislil, da skoraj ni več možno, da bi se bil Frank Konečnik še kdaj zmotil.

Božičič je na Kozjanskem zaklal soseda, njegovo ženo in njuna dva otroka. V štali je s kuhinjskim nožem zaklal tri krave, psa, mačko in štiri kokoši, drobnice se ni dotikal. Ko sem vse to sešteval in odšteval in vitlal po možganovini, sem hočeš nočeš vedno prišel do številke trinajst. Ko sva ga s Ferijem v moji pisarni privila, se je zlomil in povedal svojo resnico. V solzah in ihteč je priznal, da jih je zaklal v veliki nasladi, da mu je takrat prvič resno prišlo, da mu je ejakulat lil in lil kakor konju, da se ni mogel načuditi kriminalistom, ki pri umoru vidijo samo štiri mrtve ljudi, živali pa nobeden ne jebe, kakor da ne bi imele srca in duše.

S tem uspehom sem Božičiča spravil na sodišče, kjer so mu pritaknili k sedmim še dvanajst let zapora.

Odsihmal sem bil v Molotovki čislan, celo Deki mi je poslal čestitko in izrazil presenečenje in zadovoljstvo, češ da je bil skeptičen o času, ki naj bi ga zdržal v Molotovki. Mogoče je to tudi moj največji življenjski uspeh, ki ga ni porušila niti Božičičeva smrt na gitrah.

Nekaj mesecev po veličastnem razkritju in novi obsodbi sem Božičiča pustil samega s tajnico v prevzgojnem centru.

Bil sem na smrt zmačkan in sem koraknil v menzo na pivo, da ukinem tresavico. Takrat je bila to moja prva resna negativna skušnja z arestanti, prva šola in dresura iz psihopatije, neuravnovešenosti in nerazvozljivih psiholoških ganglijev mračnih vzgibov. V svoji naivnosti sem namreč do takrat verjel, da so morilci in kriminalci vsakršnih vrst ljudje, kot vsi drugi, in da so ubijali ali ropali iz stiske, trenutne omračitve uma ali iz popolne paranoje, in da njihova izguba razsodnosti sploh ni tako na gosto posejana. V slednjem sem se grdo zmotil, čeprav se niti po zadnji Božičičevi eskapadi nisem spremenil. Ne spreminjam se, tudi če so vsi dokazi in realija na drugi strani reke, kar je lapsus, a ego je večji, čeprav se kopa v motnem jezercu veličastne zablode. Od takrat naprej pa le verjamem, da kdor je enkrat ubijal ali kradel, se težko reši adrenalina, da bi to naredil še enkrat, verjetno je pobijanje ljudi za nekatere golo potrjevanje moči in maziljenje ega.

Vera Mravljinčevič, moja tajnica v odseku za šolstvo, je bila zelo lepa in koketna ženska, čeprav malce kratkega uma in počasne percepcije. Rada je izzivala in večkrat sem jo opozoril, naj ne hodi v službo v kratkih krilih in z razpeto bluzo, iz katere je štrlela koža ogromnih jošk, ki sem jih enkrat pijan cucal kakor dojenček, a o tem ne bom govoril, saj sem itak že preveč stvari povedal po resnici. Obsojencem se je mešalo, prepričan sem, da je vsak položil roko nase in se zvijal kakor ranjeni škorpijon ob viziji ogromnih jošk, ne samo vsak arestant, temveč tudi vsak zaposleni, sploh pazniki, ki so bili ves čas mačkasti, jaz pa sem kakor kak naiven trapec sestavljal puzzle, da imajo vsi težavo s prostato in drisko, ker neprenehoma hodijo na sekret, nekateri celo s Startom pod pasho. Ni upoštevala mojega nasveta, zato si še danes ni opomogla od groze, ki jo je morala preživeti, vsaj tako je kasneje na moditenu in drugih psihiatričnih pripomočkih in orodju, ki ti za vedno častijo izgubo eksistencialnega kompasa, opisovala ta dogodek.

Šel sem se lečit s pivom in pustil ključe pisarne v vratih, Božičič pa je zaradi pocukranega vedenja – lahko bi vedel, v katero skledo mleka si gre mačka brčice omedit – lahko po mili volji korakal po odseku za šolstvo gor in dol, saj so imeli obsojenci tam tudi učilnice, sekrete in uborno knjižnico, naphano s socialističnim šundom, in če si kje našel Pesmi štirih, si bil že močno privilegiran. Kdor je hotel, se je namreč lahko izšolal za livarja ali ključavničarja.

Bojda je bilo tako, da je Božičič nag in s kuhinjskim nožem vstopil v pisarno in zaklenil vrata. V svoji vročičnosti in pohoti, v kateri se združujeta kri in sperma in kot desertno gibalo nož med rebra, se je zajebal, ker ključa ni takoj vrgel skozi okno, saj mu je prav zaradi tega banalnega lapsus operandija Vera tudi ušla. Božičič je imel jasno nakano, da jo na grobo pokavsa in si privošči še kakšne vragolije z nožem in si potem sodi sam, kakšen deus ex machina pa naj bi mu potem še preostal?

Po njegovih skicah, s katerimi se ni junačil v smislu, da bi jih razkazoval in se z njimi napihoval kakor kak pesnik, ki je navkljub desetim bralcem prepričan v svoje velepomembno poslanstvo in se obnaša kakor steber nacionalne biti in celo najbolj vidna čezoceanka državotvorne identitete v slovenskem morju, je bilo potem kmalu jasno, da je bil možakar obseden s postopkom felacije in je ubogo žensko seveda najprej vlekel za lase k spolovilu, kar pa je bila druga usodna napaka. Vera ga je z vso močjo ugriznila v rožnati del falusa, da mu je od glaviča ostal le nekakšen obgrizen košček svinjske ribice, štrcelj, iz katerega bi težko še kdaj kaj primezelo, in si tako utrla pot na svobodo, ki pa ji ni več omogočala spanja brez obilne porcije Seroquela. Njeni kriki, ki so se odbijali od tlakovcev dvorišča Molotovke, kakor na kolinah, kjer mesarjem prašič pobegne v koruzišče in se kruljenje živalskega nagona po preživetju preplete s sladostrastnim človeškim nagonom po ubijanju, se niso mogli primerjati z nobenim arestantskim kričanjem, sij groze iz njenih oči pa še do danes ni ugasnil, s pomočjo psihiatrične hospitalizacije in s serijo tabletnega asortimana se je to življenje končalo na gavgah žive smrti. Njena koketnost jo je namreč stala dolgotrajne psihiatrične obdelave in tudi invalidske upokojitve. Iz tega šoka se namreč Vera Mravljinčevič nikakor ni mogla izhomotati, kaj šele pobrati, pozabiti, izbrisati, ščistiti in osmukati iz svoje zavesti.

France Božičič se je obesil na gitrah.

Zabingljal je nag, da smo ga nekaj časa opazovali z dvorišča kakor boga, ki mu je prvič uspelo predreti himen smisla. Za seboj je pustil nekaj sličic – nekatere od njih še danes visijo v mojem stanovanju – in spomin na svojo flagrantno psihopatsko naturo.

Čeprav sem že imel skušnjo delirija, ki podzavesti in zavesti podari permanentno preganjavico, sem se šele za časa službovanja v Molotovki prvič resno vprašal, ali ne bi nehal piti. Bil sem nenavaden alkoholik, lahko sem abstiniral tudi tri mesece, a ko sem zvrnil čašo, dve, je bila pot v nebrzdano in razkoščičeno serijo že tlakovana.

V treznih obdobjih sem živel asketsko in študiozno, bil sem zadržana oseba, ki je taktno kontemplirala, kako bo stolkla damin gambit in šele potem spustila besede odkorakati iz glave, bil sem cucek, ki bi godil celo sovražniku, leporečil Valeriji in igral šarmantnega gospoda in skrajno resno jemal svojo sicer že po osnovnih parametrih kompleksno službo. Služba profila Molotovka je bila za petinštiridesetletnika, ki je dotlej zgolj nonšalantno služboval in z levo roko prihajal do plače, težka preizkušnja. Med sodelavci sem si kredit pridobil v treznih obdobjih, ko nisem bil razdražljiv, tečen, zadirčen ali depresiven. Toda piti nisem mogel nehati, ta zver je počivala v meni, ta bestialna in dekadentna strast, to gnezdenje v umetni samozavesti in samospoštovanju, ki ga trezen nisem poznal. Globoko v sebi pa sem vedel, da bo enkrat moralo priti do kalvinističnega obračuna s samim seboj, moral bom trčiti s sodnim dnem lastne eksistencialije, saj sem s takim dvoličnim načinom življenja ves čas živel na toporišču sekire svojega propada. Verjetno sem bil s takim načinom pitja v večji nevarnosti od paznika, vzgojitelja ali drugega osebja v Molotovki, čeprav so vsi po vrsti pili, in to skoraj vsak dan, a po taki meri, da so prišli vsaj domov in zjutraj v službo, kjer se je začelo jovo na novo, kakor so se tudi norčevali med seboj: liter cvička, prst v pičko, pa spat ali pa zbudit ženo in si ga pred njo zdrkat. Pitje je kakor zidanje hiše, kadar je ta v primarnem eksistencialnem fokusu; opeko na opeko, pa pod streho, pa vrata, okna in omet, pa pohištvo in vrt, pa smrt, vedno in v vsakem primeru prezgodnja smrt, kajti hiše nikoli ne sezidaš do konca, le da gre pri pitju v obratno smer, saj najprej podiraš najnovejše ornamente in štukature v hiši, da bi se na koncu zvalil med temelje. Tega sem se kajpak zavedal, zato sem že za časa službovanja v Molotovki skušal najti globlji pomen svojemu življenjskemu kolovozu, ki bi mi preprečil duzancijo, smisel, ki bo močnejši od alkoholizma. Družina ni bila dovolj tehten vzgib, to mi je bilo leta 1977 že jasno, ni mi pa jasno, zakaj nisem že takrat vseh skupaj zavrgel in živel zgolj po sebi, magari kakor avtodidaktični nihilist.

Ne da ne bi imel na neki način rad svojih sinov in tudi žena, žensk, alkohol je bil pač edini verodostojen surogat v nepotešenem iskanju smisla, piti se mi je zdelo najbolj kvalitetno preživeti čas, bolje kot brskati po Platonu ali peljati ženo na izlet, tumbati, zavaljen v naslonjač, kako bi lahko na hitro prišel do deviz, velikokrat tudi bolj verodostojno in osmišljujoče kot precizno lizanje pičke ali kocin okrog nje, da ji prehitro ne pride. Na en dan surogata je približno prišlo pet dni depresije in introvertiranosti. Drugače: en dan največji klovn in žurer, pet dni tih in zavrt deloholik, pezde in moralizator, obsojajoč vsakogar, ki pri kosilu zvrne kozarec rujnega in celo tistega, ki ima alkohol v hladilniku ali v štibelcu. Alkohol je bil v letih službovanja v Molotovki absolutni zmagovalec – kdaj ni bil? – saj sem v jezi večkrat pomislil nanj kot na seks ali otroka. Tako sem po dveh mesecih popolne abstinence in zglednega, v katoliški kanon vpetega življenja, nekega nemirnega večera zajadral v bife Bučko, čeprav je Valerija doma vsa ožarjena nad mojo resnostjo pripravila večerjo.

V Bučku pa je bil le en gost, in ta kakor naročen, da bi se mu izpovedal, saj me je neprenehna misel na alkohol vse bolj spravljala v obup, družba pa ti na čelo itak napiše stigmo, da si slabič, če si odvisnik.

Bil je molotovški psiholog Feri, prijeten, a nekolikanj zagrenjen možakar, takih dušnih zdravnikov pa sem v življenju srečal precej. Viziral sem, da je bil pastir bolj nesrečen od svojih ovac, da je bil bolj ranjen in osamljen, da je še bolj pil ali bil do vratu ugnezden v morfiju, da je od samote drhtel v sredici svoje buče, ki naj bi z besednim fintiranjem osrečevala devastirane duše. Feri, čeprav globoko, globoko pod skorjo svoje duše soliden človek, je bil primer takega zgubljenca. Preveč bi bilo reči, da lepega zgubljenca, enostavno po Leonardu Cohenu, saj je bil tip konec koncev na neki način še bolj usekan od mene, a ne večji egoman, to pač ni lahko, kdo je več ljudi vrgel na finto od mene, s takim človekom bi se rad rokoval in mu navsezadnje celo čestital.

»Feri,« sem nekolikaj zanemarjeno kreketnil, saj njega v Bučkotu res nisem pričakoval.

»O, gospod šef prevzgojnih, danes bi pa lahko midva krstila skupno službo s kakšnim poličem, da ne bova vedno in zgolj mešetarila z besedami na rovaš obsojencev. Veš, če sem iskren, imam vsega dovolj,« je letargično konstatiral molotovški psiholog.

Sedla sva v kot in začela prazniti poliče.

Dolgo nisem pil, zato sem pohlepno eksal, saj sem imel permanentno paranojo, da bo cuckovine zmanjkalo.

Paranoičen in ljudomrzen sem skoraj vedno, kadar nimam dovolj natočenega v glavi, in če se še tako trudim, ne morem anamnezirati, zakaj je tako.

Verjetno sem bolan.

Kaj češ.

Čike pa sem itak nažigal enega z drugim. Če me je pijača vzela v kremplje, vžigalnika nikoli nisem potreboval.

Najprej sva kvakala in lapidarila kar nekaj v tri pizde svete in deviantno zlivala vase. Feri je pljuval vsevprek čez službo, bedaste paznike in miličnike, kakšen arestant pa se mu je tu in tam zasmilil, sploh če je bil po nesreči zadegan med največje kriminalce in povratnike.

Mene pa je nažiralo, bolj ko sem bil pijan, bolj me je stiskala groza in z vsakim požirkom sem se bolj bal sebe in življenja.

»Feri, rad bi ti nekaj zaupal. No, vprašal bi te za mnenje, ti imaš non stop opravka s takimi patroni,« sem se odpiral kakor roža mesojedka.

»Joj, Frank, samo ne spet o kakšni pizdariji iz Molotovke. Dovolj mi je. Zakaj misliš, da sem se zagozdil? Kar tako? A misliš, da mi psihologi ne znamo reševati službenih težav s samim seboj v gostilni? Tudi mene ta prekleti zapor najeda, da ne boš mislil, dragi Frankie boy. Danes se poveseliva, daj no, daj, Frank, kaj boš ves čas resno treznjačil, čeprav vem, da imaš družino. Te se drži, Frank, le drži se je. Nikoli še nisva resno zastavila,« je nemirno zagostolel psiholog.

»Feri, resno pijem že dvajset let. Pred leti sem že kresnil vis-a-vis, iz oči v oči z delirijem, in to kar med duzancijo, si vedel, da te delirij lahko spodnese kar med nalivanjem? Mislim, da sem alkoholik. Najbolj me skrbi, da nimam ne nožne in ne ročne zavore, ko zvrnem čašico, dve,« sem resignirano položil na srce psihologu, in ne vem, zakaj sem si za to jamranje izbral prav njega, verjetno zato, ker je psiholog. Kakor da ne bi vedel, da si lahko pomagam le sam. Še nikoli, niti po deliriju, niti po prvi ločitvi, niti po Poljanskem nasipu, nisem tako resno kontempliral o alkoholizmu.

»Daj, daj, Frank, kaj cviliš, nisem vedel, da imaš v sebi tudi štamperle samousmiljenja. Ti nisi noben pijanec. Poglej okrog sebe. Odpri oči. A pijanca sodelavci tako spoštujejo kot tebe? A je pijanec kos tako zahtevni nalogi, kot si ti? A pijanec lahko dela? Ne ščebetaj, Frank. Sam veš, da imam vsak dan resne opravke z odvisniško svojatjo. To so nemogoči patroni. To je grozno za oči, Frank. Pa sebe poglej! Urejen in lep in šarmanten in izobražen gospod, kdo ve toliko o književnosti in umetnosti in nemara celo o oblanju psiholoških deviacij v Molotovki? Imaš ugleda vredno, kaj ugleda, spoštovanja vredno kariero, skrbiš za družino, dva meseca si treznjačil, da si komaj izkašljal neslužbeno besedo? Ti tvoji dvodnevni podaljški so pač rukerji natakanja, to je pač tvoj antidepresiv. A jemlješ kakšne tablete za živce? Ne. Vsi jih jemljemo, ti jih ne. Ti imaš ruker, sproščujoč in katarzičen. Torej si na boljšem od vseh nas. Ti nisi alkoholik, Frank, kaj šele zapita smet, v službi te nikoli nisem videl nasekanega za razliko od ostalih, ti nikoli ne padaš in smrčiš po jarkih, si kdaj dremal v pisarni in ti je curela slina iz gobca, koliko plavih imaš zaradi pijače? Nobenega, ni res? Vem pa za nekatere tvoje pijanske seanse z upravnikom, Roko, Žejo in Vilibaldom Bagićem, a kaj to, to vsak dela, vsak se kdaj poveseli. Daleč si ti, Frank moj, od profesionalnega pijanca in dekadenta, če se po tvoje in literarno izrazim, odkar te poslušam, imam besedni zaklad, da me mati skoraj nič ne razumejo, dragi Frankie boy,« se je mračno zakrohotal pijani psiholog in zarenčal proti kelnerju za šesti ali sedmi pollitrski polič.

Prepričan sem, da je mislil resno in mu ni pricurljalo v možgane, da je moje vrste alkoholizem mogoče globlje provenience kakor vsakodnevno doziranje in nalivanje zaradi nalivanja. Rukerji so verjetno najbolj nevarni, jaz pa sem alkoholik nebrzdane serije, več v verigo sprijetih pomagačev in bolničarjev me ne ustavi. Bil sem nažvižgan in sem se bedno tešil s tem, da sem dva meseca abstiniral, čeprav so se mi znotraj te faze ledene kaplje zlivale niz pleča in sem trpel kakor najbolj zakanoniziran in s fašistično dogmo sphan katolik.

Včasih so tudi najbolj preprosti in enodimenzionalni ljudje skovikali, da je vse, kar vrti osovino življenja, prav vse, v glavi. Jaz pa misli na alkohol nikakor nisem mogel izbiti iz svoje glave. Zato sem bil najbolj pijan in omrežen v alkohol, ko sem treznjačil in melanholiziral v službi ali doma. Mislil sem namreč, da je treba nadoknaditi čas, ki je spolzel po grlu.

Po dvajsetih letih sem se prvič resno zamislil in se celo sam sebi zasmilil, da sem skoraj zajuckal, sem mar res tak pezde, navznoter skrhan, navzven pa z v nebo dvignjeno glavo hodim po cesti?

»Feri, resno ti govorim. Že sam ošvrk na zložene steklenice na polici me dela razrvanega. Misliš, da bi se moral lečit?« sem nacuckano zacvilil.

Bil sem dotolčen, misli so mi švigale sem in tja kakor kanalizacijske podgane. Bil sem zadet do moralnega jedra, o katerem sem drugače zabasirano in vehementno kvakal, da ne obstaja, da je to zabloda, ki sta nam jo vsilila sistem in religija, da se ravsamo z narisanim tigrom, kadar se sprašujemo o moralnem jedru.

Jebeš moralno jedro.

»Ne kvakaj, Frank, v pičku materinu,« se je razburil psiholog in zadegal kozarec v steklenice, nalite s tepkovcem nad šankom. »Ti nisi noben pijanec! Nisem vedel, da si tak pezde!«

Psiholog je bil totalka osmojen.

Tokrat ne bom dobil drugega mnenja, če ga bom od Ferija sploh kdaj. Zaspal je pod mizo, kjer sem ga tudi pustil, čeprav so ptiči že kljuvali v možganovino in golobi, joj, joj, golobi in tisto gru-gru-gru-gru kakor s kladivcem v metronomiziranem ritmu, sinkopah, ko sem se odpeljal sto metrov naprej v Oazo.

Spomin me ne vara, bila je sobota in jaz mentalno devastiran kakor še nikoli dotlej. Bil sem navaden dninar alkoholu, begavec in tekavec, za psihologa pa si tokrat – kakor še nikoli doslej – nisem izbral pravega trenutka. Bil sem pijan in naphan s svojimi mračnimi turbulencami, verjel pa mi tudi ni, saj je imel opraviti večinoma z drugačnimi profili alkoholikov.

»Je bila nočna težka?« se je zahihotal Janez Vrtačnik in nalil polič.

»Niti ne, bolj psihoanalitična,« sem se hudobno zakrohotal, ker sem vedel, da je birtu v fundamentu malo mar, kakšna je bila nočna, tudi če bi umiral pred njim, bi mi iz zadnjega hlačničnega žepa potegnil denarnico in skomignil z rameni. Tak altruist je bil Vrtačnik, imel je psihične težave s pohlepom in diskretnostjo, saj je psoval in z navadnim pijancem zmerjal prav vsakega gosta, ki mu je obrnil hrbet, čeprav je od njih živel in jih goljufal za drobiž po stopnji pijanosti. Najbolj pa je ta požrešni rosomah zameril, če te deset dni ni bilo na spregled, ali pa, bognedaj, če si pil v Bučkotu ali pri Hermanu. Kvasiti še naprej o cakah in fintah gostilničarjev, sploh lastnikov pijanskih bifejčkov, bi bilo neokusno in klišejsko, a k temu se bom hočeš nočeš moral vrniti, sploh na koncu, ko bom razrešil svojo pijansko usodo in bom nehal piti, vam že vnaprej povem, da se bo piti v moji zgodbi tudi enkrat in za vselej nehalo.

Nenazadnje pa sam kakor lovski pes rinem po bifaklih, kakor da bi me vsi zaduzanci pričakovali kot deus ex machino. Spil sem polič cvička do polovice in brez pozdrava odcikcakal domov, še z očmi nisem zavil, kaj šele da bi pogledal z belim. Prvič po dvajsetih letih se mi je zaradi alkohola povsem zverižila mentalna arhitektura, počutil sem se, kakor da bi bil malo čez les. Ne rečem, pil sem tudi po dva, tri mesece, preživel peklenski delirium tremens, pa se mi alkohol še ni nikoli tako zagravžal kot tokrat, v grlu me je raskasto srbelo, kakor da mi je kdo odtrgal adamovo jabolko in mi namesto njega inštaliral kepo prašičjih ščetin. Zame torej pijača ni predstavljala fizične odvisnosti, temveč predvsem mentalno.

Odločil sem se, da ne bom več pil.

Da je dovolj balade.

To sem resno mislil in se tudi prvič odločil, čeprav je moje jamranje sumljive provenience.

Do takrat si življenja in sproščenosti brez alkohola nisem mogel zamisliti. Preveč apatično bi bilo, sphano s preveč enostavnimi zadregami, kako naj hodim s sokom v roki po veselicah? Naj imam jabolčni sok in se mimikriziram, da je belo vino ali ribezov, ta je preveč temen, da bi se lagal, da je cuckovina, terana in refoška pa med dolenjskimi griči ne natakajo.

Kako naj primem harmoniko v roke, kako naj stresam kosmate vice in se smejim neumnostim, ko pa vem, da so to bedastoče par excellence? S svojo zasvojenostjo z moraliziranjem sem šel celo tako daleč, da sem začel trezen javno obsojati pijance in se nad njimi zgražati, v molotovški kantini nisem prisedel k nikomur več, ki je imel pred sabo alkohol. Mar sem tudi jaz stopil na kozjo stezo in postal pastir cagave malomeščanske morale?

Verjetno imam psihične težave, gotovo sem zbolel.

Sodu je treba izpahniti dno, saj takega trpljenja ne morem več prenašati. Kateremukoli psihoterapevtu ali psihiatru sem se doslej odprl in zajuckal, je samo odmahnil z roko, »niste videti alkoholik«, »saj vendar lahko delate«, »a niste vi igrali pri Vrčkovnikovih bratih!?«, sploh pa so se mi uprli recepti: »tole bo pomagalo, tri tedne zjutraj in pred spanjem, stroga abstinenca alkohola, malo športa, pa bo vse, kot mora biti«.

Še cel teden sem se potil, menjal sem po tri, štiri majice na noč, sanjal sem ogromne kače, kormorane, leve brez čekanov in podobne prikazni in zveri in spake. Alkohol se mi je takrat tako zagnusil, da sem vse steklenice pijače s kolonjsko vodo v paketu zadegal v kanto za smeti. Valerija je mislila, da se mi je popolnoma utrgalo, po svoje pa je bila videti zadovoljna, da ji pa mogoče le ne bo treba ležati ob nepremičnem in smrdečem truplu, ki smrči in hrope in ji s kriki para sen.

Moj odnos z njo je postajal čedalje bolj sprevržen.

Je že res, da je tu in tam kaj siknila, da sem imel popolnoma zasvinjano obleko in perilo, je že res, da je rekla, da smrdim in hropem in kričim v snu, toda z ločitvijo mi ni nikoli grozila. Čeprav je bila lepotica in spodobna mati, je šlo za žensko, ki bi verjetno požrla vse, samo da bi ostala skupaj. Profil ženske pač, ki se popolnoma podredi moškemu, pa naj bo še tak lažnivec, manipulant in nemarnež, čeprav sem ji denar vedno nastavil v ladelc kuhinjske mize, do nje nisem bil tako skopuški, v Molotovki pa sem imel plačo za tri učiteljske, zato me ni preveč stisnilo okrog srčne mišice, če sem ji zadegal nekaj drobirja, udbaških beličev.

Toda čutil sem neutolažljivo bolečino v prsih, seksa ni bilo, bila pa je inercija in nerazvozljiva tavtologija dialoga. Ne rečem, da je bila Valerija totalno osvobojena prenikavosti in kurjih možganov, vendar je intelektualno življenje ni tangiralo preveč, bolj jo je vitlala sla po snobizmu, kar je paradoks, saj je bila ljubljanski otrok in hči uglednega partizana, snobi pa večinoma postanejo tisti, ki so odraščali v največjih vukojebinah in med enostavnimi kmeti. Ti imajo tak kompleks, da jim postaran, dvojni švic prebija drag parfum.

Valerija je bila lepa in visoka ženska, vedno urejena, in to mi je bilo kot ahasverju najbolj všeč – torej sem tudi jaz na neki način snob? –, toda do kompleksnih pogovorov ji ni bilo, ni ljubila metafor niti filozofov, kar sem jaz na trenutke oboževal, to je imela ona za larifari. Do prezira pa me je motilo podrejanje; zame mora biti ženska samostojna in odločna, ona pa je povsem mirno prenašala moje duzatorske eskapade in moje slabištvo, jaz bi potreboval podporo, berglo, žensko ramo, za takega jamrajočega pezdeta me je naredil alkohol, ja. Kakor da bi ji bilo v življenju povsem dovolj, da ima šminko in maskaro in biološko potešitev (otroka) in moža, kakršenkoli pač že je. Letargija in mentalna lenoba sta bili njen atribut že od samega začetka, zato sem ob vikendih užival, saj sta jih z Izidorjem preživljala pri njenih starših, kamor sam nisem več hodil, ne zaradi nelagodja, temveč zaradi neutolažljive praznine, ki ni bila samo v mojih prsih, ampak tudi v manku želje, da bi sploh še kdaj uzrl podobo njenih primitivnih lovskih roditeljev. Resnega konflikta med nami ni bilo, kakor tudi ne prezira, sploh ni bilo močnega vitlanja čustev, čeprav je živeti z ženinimi starši ali obratno pri tridesetih in več s svojo družino in recimo svojo vizijo (kje pa je?) največja napaka, poriv v pionstvo, lakajstvo, kovnico kompleksov in tudi v lenobo, če hočete. To je odločen korak k ločitvi, še preden si začel zidati družinsko hišo, pa kaj jaz sploh govorim, saj me to niti ne zanima.

Osnovna napaka moje eksistencialne osovine pa je prezentna, kakor voda kaplja iz pipe, ali pa je mogoče to samo lapsus, ki so mi ga vsilili drugi? Zakaj ne smem biti pijanec, če korektno opravljam svoje delo?

V mesecih, ko nisem pil in mi je Janez Vrtačnik psoval žive in mrtve, grulil ostalim šankistom, da sem mu dolžan polič cvička, in lagal, da sem v njega in njegov ljubi gobelin s podobo dolenjskih gričev, posejanih s trsjem cuckovine, fliknil več čaš, sem veliko bral in se ukvarjal z arestantskimi problemi, v teku tistega časa sem več kratov celo pomislil, da sem skrivnostni učenjak. Moj ego se je začel nenavadno šopiriti in širiti svoja krila, kmalu sem postal tako prepotenten, da sem se začel zapirati v svoj svet.

Zapor smo imeli za dvesto procentov prenatrpan, dogajalo se je, da so bili v sobi kriminalci različnih provenienc in namazani s popolnoma različnimi žavbami hudobije, kar je prva napaka, saj vemo, kako je z zaporniško hierarhijo. Namesto da bi se ukvarjali z rehabilitacijo in posameznikovo mračno turbulenco znotraj mentalne sličice, smo se morali ukvarjati z banalijami, ki ne prinašajo nobene rešitve, kaj šele napredek, kvečjemu obratno; umirjali smo nasilno fukarijo, pretepe, kraje in grožnje. Zaradi te anarhije sem se večkrat počutil, kakor da živim na ulicah Bogote, ne pa da sem šef prevzgojnega centra v drugem največjem zaporu več kot dvajsetmilijonske Jugoslavije. Ukvarjali smo se z umirjanjem deviantne strasti, ne pa s prevzgojo. Sam sem se zato čutil izigranega, na svoje pa so prišli tudi nekateri pazniki, sploh tisti zaduzani in hudobni, ki jih ni bilo malo. Tako smo imeli nekega frustriranca Franca Repovža, s katerim je bila neznosna jeba, večji problemi kakor z arestanti. Ta sploh ni pil, ampak je kot nosilec črnega pasu v judu pridno izkoriščal svoje znanje. Ne samo da se je ves čas prepiral z obsojenci, tudi neusmiljeno jih je pretepal. Po službi je slekel uniformo in po okoliških gostilnah in veselicah – te je imel najraje – izzival in lomil ljudi. Na veselice, kjer sem ga večkrat srečal, je hodil v poznih nočnih urah, ker je vedel, da bo kak pijan kmet ali veseljak razkazoval mišice in slej ko prej dregnil vanj, saj se je nastavljal vedno tja, kjer bo vroče. Bil je treznjakar in vedel je, kako pijanemu delajo refleksi in zakaj se gre junaka našega časa. Iskal je vzgib, da bi človeka na smrt nalomil, in priložnosti mu nikoli ni zmanjkalo. Seveda se ni umiril niti takrat, ko mu je arestant, ki mu je z ročajem pištole razbil arkado na dnevnem sprehodu, zapičil ošiljeno gitro v hrbet. A tako se je godilo: Tone je bil mnenja, da tudi take potrebujemo, po vsakem novem ekscesu je rekel, da bo dialogiziral z njim, pa ni bilo nikoli nič od tega. Kaj jaz vem, mogoče se ga je tudi bal, Repovž je bil flagranten primer, da so včasih policaji in pazniki nemara isti ali pa še bolj kompleksni neuravnovešenci od zapornikov. Pa tudi o naravni inteligenci bi se dalo razpravljati, sram me je, da moram reči, da so bili tukaj v prednosti kriminalci, sploh veliki lopovi. Vsi smo imeli zvezane roke, tudi Tone in Deki, naročila za radikalnejše posege so morala priti naravnost iz Beograda, z vrha CK-ja, saj so bili pri nas zaprti največji kriminalci v Jugoslaviji, pa banalneži, ki vihtijo sekire, in skrivnostni politični zaporniki, o katerih niti sami nismo vedeli, zakaj jih gostimo.

Jugoslavija je bila konec sedemdesetih že precej na majavih nogah, Tito je izgubljal razsodnost, bil je na poti k amputaciji. Kot sem že zakvakal, so bili nekateri zapori v Jugoslaviji podobni južnoameriškim: obsojenec z denarjem si je privoščil marsikaj, cvetel je črni trg, v katerem so sodelovali prav vsi, od zgoraj navzdol in obratno. Slovenski zapori so bili v smislu »udobja« raj za obsojence, črni trg pa je deloval tudi pri nas, ne samo v republikah pod Kolpo. Sam v teh poslih nisem nikoli sodeloval, res pa je, da sem prejel nekaj majhnih daril in uslugic, toda nikoli avtomobila ali pa šopa bankovcev, nastavljenih na skrivnem mestu. Kot v vsakem enodimenzionalnem sistemu je tudi takrat tlačila peščica, drugi so pač bili lakaji, pa saj tudi v kvazidemokraciji z nešteto strankami in kvazivolilnimi pravicami ni nič drugače. Drugače je mogoče to, da je včasih lahko kdo tudi pijan prišel v službo, in če je delo opravil, mu ni nihče ničesar zasikal, da ne rečem, kolikokrat smo z upravnikom na čelu začeli popivati že na malici v menzi in se zataknili do službe naslednjega dne.

Jugoslavija je bila pač umetna tvorba, ki ni imela preteklosti, nobenih resnih zgodovinskih temeljev, še manj pa vizijo prihodnosti. Kolikor so se slovenski malomeščani norčevali iz recimo Bosancev ali vseh od Kolpe navzdol, tako so se Srbi norčevali iz Šiptarjev, da so pleme brez kulture, Hrvati pa Srbe na vrbe. Nesmiselnost umetne tvorbe Jugoslavije se je odražala predvsem v konfliktih in radikalnih prepadih različnih vizij med obsojenci, ki so bili nemalokrat zgodovinske ali verske naravnanosti. Možakarju, ki dobi deset ali več let in je povratnik – to večinoma pomeni, da bo večni povratnik –, je zaklati sojetnika zaradi nestrinjanja znotraj muslimanske ali katoliške ali pravoslavne vere isto, kakor da bi si nažgal čik. V fundusu pa sploh ni šlo za umetno tvorbo Jugoslavije in turbulence znotraj na silo v konzervo sphanih narodov in narodnosti, ni šlo za nič, vrednega vsaj minute kontempliranja, šlo je in gre predvsem za to, da je večina povratnikov ves čas prežala na pizdarijo in škandal, to je osnovna prehrana za ego takega profila človeka. Kakor je v zaporu povsem prezentna hierarhija, tako je prezentno tudi rivalstvo v istem vrednostnem razredu. Nekdo je pač vedno kolovodja in šef, če ne vseh, pa vsaj tolpe, ljudje in živali potrebujemo vodjo.

Leta 1978 smo imeli v Molotovki upor obsojencev proti upravi in, recimo temu izgovoru tako, proti nevzdržnim razmeram, kakor se je izrazil njihov »sindikalni« šef Petar Popović. Vendar to ni bil zgolj upor s transparenti in vzklikajočim nizanjem dementnih parol, to je bila hudičevo resna revolucija, na delu niso bili papirnati tigri, temveč trop sestradanih pošasti, ki bi jim težko potegnili paralelo s kakršnokoli zverjo.

Zaradi prenatrpanosti in anarhije nismo mogli obvladati položaja. Najprej so se štihali med seboj, potem pa so združili moči. Tako kot v vsakem procesu, ko dva počistita zadevo do konca in jo položita spat v podzavest zato, da bi se potem simbiozirala proti tretjemu. Odklanjali so hrano, razbijali okna in inventar, oboroženi so bili z orožjem domače izdelave in celo nekaj strelnega orožja se je našlo. Bolj kot nevzdržne razmere je bila to gola objestnost, saj so obsojenci začutili, da zaradi anarhije znotraj sistema enostavno ne moremo držati roke nad njimi. Zgodilo se je, da so nam tri dni vladali oni, sedemintrideset pobegov, od katerih se štirje niso vrnili nikoli več in o njih ni nikoli več nihče nič slišal, vojna je trajala, dokler nam niso poslali vojske in »specialnih jedinic«. Te so v krvi zadušile upor, in če smo mi še nekako poskušali vzpostaviti dialog – obljubljali smo več izhodov, več prostora in več možnosti obiskov, kar bi verjetno lahko tudi uresničili –, so specialne jedinice jebale mater vsakemu arestantu posebej. In brez patetike: toliko krvi sem videl samo še v filmih, pa še to v takih, kjer vidiš, da je vse postavljeno na karto šokantnega pretiravanja in vse preveva plastična metafora. Zaposlene so nas, na čelu s Tonetom, za tri dni odmaknili in nam pustili zverižena telesa, bili pa so vsaj toliko pazljivi – kolikor vem sam –, da nam niso pustili nobenega trupla. Od takrat ni bilo v KPD Molotovki nobenega upora več. Brutalno nasilje je zaleglo.

Dva dni po zadušitvi upora nas je obiskal Deki z nekaj svojimi pribočniki. Čeprav je vsak človek po svoje pribočnik, lakaj, pionides, paž, postrešček, pa če hlepi še po petkrat večji resnicoljubnosti od Ivana Cankarja, je to pač usoda slehernika. A Dekijevi hlapci niso bili nič podobni Jerneju, saj so dve uri sestanka v molku preždeli za mizo in gledali v zid.

Takih ljudi še svoj živi dan nisem videl.

Kdo so bili to: špiclji, varnostniki ali pač okrasni obeski, v kar dvomim, saj je bila askeza estetike popolna. Tudi Deki me je na svojski način razočaral, a mu nisem zameril, saj sva bila res dobra prijatelja, tem pa se marsikaj odpušča. Leta in leta mi je govoril, da je bil večino svoje kariere neodvisen v svojem odločanju, sploh pa zdaj, ko je bil sekretar za notranje zadeve, zraven pa še tihi šef pravosodja, saj nas pravosodniki z visoko delegacijo in ob resnih težavah nikoli niso obiskali. Verjetno je res bil neodvisen in je mislil s svojo glavo, če je kak prijatelj napihal ali preurejal gostilno, večje in bolj resne zadeve, kot je bil upor v KPD Molotovki, pa on ni smel niti komentirati. Tonetu je ves čas mahal s kazalcem pred očmi, rekli so, stori to in ono, ukazali so, naj jih trideset odstotkov pošlje v Lepoglavo, pazi, da se ne grupirajo isteži v tolpo, loči vse: lopove, koljače, pedofile. Vsi posebej, jebeš prostorsko stisko. Ukazali so, da mesec dni ne bo nobenih sprehodov po dvorišču, kaj šele vikend izhodov. In v šoli morajo začeti izpolnjevati strožja merila, kdor se popolnoma ne podredi in bo ugovarjal, nima nobenega bonusa več, kar takoj na njivo ali v delavnico.

(Večina obsojencev je poleg šolanja – kdor je to hotel, kajpak – morala delati na njivah ali v livarni po osem ur, kdor pa se ni hotel šolati, je delal dve uri več, in za to so vsak mesec dobili nekaj drobiža).

Na koncu sestanka je izzvenelo, kakor da Deki, pri vsej svoji izobrazbi in poznavanju zaporniške problematike do jedrca, ni povedal niti ene svoje besede. Oja, je: kaznjenci so si sami izbrali tak način življenja, to je še posebej poudaril, in v tem mu dam vsaj nekoliko prav, čeprav bi se o političnih lahko dalo tudi povsem drugače govoriti, eni so res sedeli brez veze zaradi privatnih zamer in neumnosti in so tudi dejansko najebali, drugi pa so to izkoristili, ko se je Slovenija osamosvojila, in čeprav so bili v kehi en mesec in se lagodno sprehajali, so svoje jamranje drago prodali in ga vnovčili s svinjskim pragmatizmom v politične namene in še danes spijo na pernici, bogato podloženi z davkoplačevalskim denarjem.

Tak patron je bil tudi Ferdinad Sekavčnik, za katerega smo vsi vedeli, da je po galerijah kradel slike, drogiran in vsem na očeh, tip sploh ni bil tat, ampak občasni bohemski vražiček, ki si je tu in tam privoščil majhno barabijo. Po profesiji je bil umetnostni zgodovinar, izobražen, a samoljuben in težak nergač, ki mu nikoli ni bilo nič po godu. Bil je iz ugledne in stare ljubljanske družine, za serijo objestnosti po galerijah pa je dobil dve leti. Ko ga danes kot enega najplivnejših ljudi desne politične stranke gledam na televiziji, se mi bolj kot ne smehlja; naivnemu kanon futru prodaja zgodbo o težkih časih komunizma, o svoji zatiranosti in trpinčenosti, zasliševanju in torturah, ki jih je bil deležen v KPD Molotovki, in špicljih, ki so vohljali za njim po ljubljanskih ulicah, kakor za kriminalcem najhujše provenience. Dobro vem, da Sekavčnik ni bil noben disident, čeprav je o tem objavil več spisov in dobil celo nekaj uglednih slovenskih nagrad in na rovaš jamranja in krivic haral celo po Avstriji in Nemčiji, temveč razvajen blefer in pretkan lažnivec, ki je šel v Molotovki s svojim nerganjem prav vsem na živce. In čudi me, da ga sojetniki nikoli niso nalomili, čeprav je tudi res, da jih je podkupoval s finimi cigaretami, ki mu jih je prinašal oče.

Takih ljudi danes mrgoli v slovenski politiki; takih, ki so šli skozi Molotovko ali kak manjši slovenski zapor povsem neopazno in tiho, bili zaprti za neumnosti in kratek čas, takih, ki jim ni nihče skrivil lasu, takih, ki so bili v Molotovki več ali manj na dopustu na državne stroške, ti so danes v ospredju nekaterih političnih strank in ti najbolj mastno prodajajo svoje kvazitrpljenje. Tisti pa, ki so zares najebali, so danes tiho in verjetno žalostno tolčejo slehernost z bedno pokojnino. In tako se svet lepo vrti v smer tistih, ki znajo nategniti narod in medije, čeprav moram priznati, da se mi tudi za Sekavčnika in njemu podobne veselo jebe, še naslajam se ne, saj mi resnica prav nič ne pomaga, kvečjemu obratno.

Dosje

Konečnik prejema denar od staršev nekega zapornika. Na avtomobilu ima michelinove gume, nosi drage italijanske obleke in kadi tuje cigare. Ne pije, zato je težje priti do informacij. Spet prijateljuje z Jožetom Golobičem. Ta bolj govori in kriči, zaenkrat ni nevaren.

Drugače redno dostavlja informacije. Žeja, Roka iz Dokležovja in Tone so združeni v partnerstvo, v katerem odtujujejo premoženje v lasti SFRJ. Na Konečnika je treba pritisniti, naj definira, kaj se grejo. Vilibald Bagić za svoj žep prodaja zdravila, ki jih kradejo tudi v Molotovki iz rezerv sekretariata za notranje zadeve. To je Konečnik dokazal, Bagića pustiti pri miru, ker zgledno sodeluje z nami.

Če ne pije, ni sproščen, zato ga je treba zvabiti v pijačo, da se zagovori.

Postaja sumljiv, saj je zaprt vase. Tovariš Pusovnik bo govoril z njim.

Deki pa samo, naročili so mi, rekli so …

Vsi smo kajpak vedeli, kdo naroča in kdo ne naroča.

Odsihmal je bilo v Molotovki res nekoliko drugače, sčasoma pa smo odgonetnili, da so nam nekaterim v Molotovki na vrat poslali še špiclje. Ko sem leta 1979 to črno na belem navohljal, sem Dekiju nekolikanj zameril, čeprav ne morem trditi niti dokazati, koliko je imel dejansko prste vmes in roko nad tem. Tudi on je moral biti tiho ali pa nasvidenje.

Leta 1979 sem se prevrnil z avtom in povozil človeka, ki pa je imel na srečo samo zlomljeno nogo. Takrat sem bil že leto dni abstinent in na alkohol skoraj niti pomislil nisem več, tudi če sem sedel z osmojenimi ljudmi. Ljudje so se že navadili, da Frank pije Radensko tri srca. V tistem utripu časa sem največ drugoval s Ferijem, ki me je ženirano in pederuharsko nadrkaval, da kakšen alkoholik sem s tem cuzanjem mineralne vode, kje je zdaj ta bog alkoholizma, ki mi hoče s škornjem zlomiti vrat. V mislih je imel seveda moje jamranje v Bučku. Psiholog se mi je na neki način prisesal kar sam, začelo se je tako, da sem mu posodil nekaj knjig Jožeta Golobiča, on pa meni nekaj alkoholoških študij enega največjih svetovnih strokovnjakov za alkoholizem Vladimirja Hudolina. Ferijeva osladnost in pozornost, da bi bil čim več in čim bolj intenzivno v moji bližini, mi je po svoje prišla prav, saj se z gostilniškimi prijatelji takrat nisem veliko družil, vemo zakaj, če so bili nedostojno pijani, sem jih celo zatajil.

Tako sem se v Rovtah kakšno leto in pol največ družil s Ferijem, ki si ga je redko natočil v glavo. In bilo je prijetno. Filozofsko je bil surogat Valeriji, s katero se o leposlovju in filozofiji ni dalo pomenkovati, še manj pa o kompleksnem ustroju in psihološki arhitekturi obsojencev. Včasih se mi je v najinem prijateljevanju in dialogiziranju zdelo bedasto in sumljivo, da Feri toliko vrta v mojo preteklost: v Zdenko Marušič, v moj odnos do prvega sina, zakaj sprašuje podrobnosti in nepomembne bizaritete o Dekiju, Vrčkovnikovih bratih, o Valeriji in njenih starših, celo po materi me je spraševal, najbolj pa ga je tangiral Jože Golobič in njegov boj z resnicoljubnostjo, socialnim dnom in bedo, čeprav mu kot pisateljski artikulator ni bil preveč všeč, saj je bil mnenja, da je Cankar to bolj ostro in natančno popisal.

Kontempliral je, da je kvakati resnico najtežje in da je to v slovenski književnosti najbolje opravil Ivan Cankar. S Ferijem sva, predvsem na njegovo nagovarjanje, večkrat šla v Ljubljano, v Šumi ali Mesing, na vsak način je hotel spoznati moje ljubljanske prijatelje v kozarčkanju. Ne zgolj enkrat sem ga posvaril, naj ne vrta vanje, nad mano pa so ex prijateljčki ves čas pizdakali, češ spizdil si k policajem in nehal veseljačiti, zdaj boš pa še frajerja špilal v simbiozi z nekim tečnim psihologom na našem terenu. Te ljubljanske obiske s Ferijem sem kmalu presekal, saj je bil preveč osladen in se je preveč očitno naslajal nad pripovedmi ljudi, ki so opisovali državo in sistem kakor najbolj nagravžne pomije, češ da jo vodijo slaboumneži in duševni spački. Sploh pa so ga veselile teze, da jugoslovanska politika na rajo ves čas zliva straniščnico in meče vanjo ostanke s svojih bogato obloženih miz, čeprav v tem ni kakšne globokoumne invencije. Ta naslada verjetno izvira iz dejstva, da je on večino svojega življenja preždel za bogato obloženo mizo in pogrinjkom, za katerega je skrbela edina ženska v njegovem življenju. Mati, njegova draga mati.

Ko sem ga uspel za kanec distancirati iz svojega življenja, pa me je prvič presenetil.

Bil je deževen dan, lilo je in lilo in na ravnini proti Molotovki, manj kot dva kilometra od stanovanja nad trgovino sem se opustil in začel obračati gumb na radiu, ki pa mi je ostal v roki. Naenkrat sem v nekaj udaril, in čeprav sem vozil počasi, se je ami 6 v sunkovitem obratu volana v desno prevrnil na streho in zdrsel po strehi kakih dvajset metrov s ceste. Nič mi ni bilo. V šoku sem se skobacal iz avta in v meglici na cesti videl skoraj fatamorganično sedečega človeka, ki je skovikal:

»Pizda ti materina, pizda ti materina …«

Ne vem, kaj mi je bilo, in tega verjetno nikoli ne bom mogel odzankati, toda začel sem panično bežati v hrib proti gozdu, kmalu po mojem junaškem dejanju pa se je na cesti zaustavil avtomobil.

Znan glas je rjovel:

»Frank, Frank, ne bežat, ne bežat, nič mu ni, nič mu ni!«

Se mi je samo zdelo, sem imel prisluhe, privide v šoku?

Sem takrat evoluiral v pošast, ki po masakru beži v gozd prosit ljubezni, ali pa sem mogoče zašel in začel teči nesmer, ker si nisem mogel domisliti cilja?

Nisem prijel za vabo klicev. Nisem jih hotel slišati. Tekel sem čez ščavje, padal v blato, bil sem izgubljeni tekavec s prvo prometno nesrečo na plečih, kot da bi to bila ne vem kakšna pustolovščina proti zakonu, tekel sem kakor zasledovana divjad. Pred blokom sem se zamislil: kaj sem storil, mungos? Zakaj sem pobegnil?

Sem bolan?

Šok je zdaj jenjal in rezoniral sem racionalno, kolikor le zmorem. Treba bo nazaj, samo da strgam blatne cape s sebe, a kembelj časa je vse bolj glasno odzvanjal, in me tiščal k tlom, kakor da bi bil name jezen sam Gospod.

Tako je to.

V stanovanju je za mizo sedela Valerija in dva policaja v civilu. Nobenega nisem poznal. Odkod se jemljejo te skrivnostne podobe?

V manj kot uri po nesreči sta že pri meni in srkata kavico z mojo ženo, ki je videti nekolikanj devastirana. Mlajši policaj, golobradec svetlih las, me je viziral in kreketnil:

»Preoblecite se Konečnik, ker vas peljeva v Ljubljano. Vaš avto smo že odvlekli k mehaniku. Čakal vas bo v službi, midva pa vas bova jutri pripeljala v Molotovko. Saj ste cel, a ne, če ste tekli dva kilometra kakor obstreljen cucek,« je zagrulil pizdaklar, ki jih ni imel veliko več kakor dvakrat deset, Valerija pa je zardela in pogledala v parket, ki naši majhni družini ni bil pisan na rovaš časti, da o ugledu ne govorim, toda v hipu sem se viziral v enakomerno rumeni narcisni luči in evoluiral v rogovileža:

»Poslušaj smrkavec, če ne drugega, govoriš s starejšim človekom,« sem togotno zarenčal.

»Kaj pa je hodil sredi ceste v takem vremenu, noč se je že sredi dneva razlila čez polje kakor velik temen val, videl nisem niti svoje roke na volanu, kaj šele čudaka, ki sredi naliva koraka po regionalni cesti,« sem zdaj zajuckal z nekoliko mirnejšim glasom, ki pa je še vedno nosil barvo basiranja.

»O ne, Konečnik, zdaj pa lažete kakor pes teka v tri krasne brez namena in brez smeri,« se je oglasil starejši policaj, prepoten debeluhar, ki je imel zapestje premera gasilnega čreva in se je celo skušal v metaforah. Bajsa je preveval vzbuh po razkrajajoči se mrhovini, to sem takoj zavohal.

»Moški, ki ste mu na srečo zgolj zmečkali taco, je hodil pravilno po levi, vi pa ste iz neznanega vzroka zavili na nasprotno stran vozišča. Imate srečo, da je bil možakar močno vinjen, vi pa itak ne pijete več. To vas bo rešilo, ampak je tudi eden od razlogov, da greste z nama na izlet v mesto,« je zaropotal bajs in si z zmečkanim robcem najprej obrisal smrkelj, potem pa še prepoteno bučo, ki mu je visela nekolikanj v desno, kakor da bi mu jo tako nasadili na kol že ob rojstvu.

»Kakšna ironija je to? Kako se sploh vidva obnašata? In to v moji hiši,« sem zabrusil razrvano.

»Tole je stanovanje KPD Molotovke nad trgovino. Midva pa samo delava, kar nama drugi rečejo, kruh je kruh,« je zdaj bolj človeško in taktno zablejal mladec in mi pomolil list, da me morata ob dvajset trideset pripeljati na Titovo cesto v Ljubljani. Številka ulice je bila nečitljivo nakracana, na Titovi pa ni nobenih policij, vsaj kolikor sem vedel.

»Zakaj na Titovo? Kaj bomo pa tam?« sem zaskrbljeno vprašal.

»Sem vam že povedal, da sva midva šoferja. Nič ne veva, razen par malenkosti. Oblecite se, no,« je zadevetkal tolstež in nagravžno srebnil kavico in stresel vase še zoc, kakor da bi v hipu evoluiral v letargičnega prašiča in končno zaril rilec v korito s pomijami.

Zdaj mi ni bilo popolnoma nič več jasno, razen da se spušča še večji mrak v večer, ki zliva dež, ki melanholično veka, kakor da bi padla najbolj krivična sodba nedolžnemu Martinu Uherniku, ki je sedel osem let, ker je okopaval svoj vinograd. Dva mladoletna otroka je zveličavna služba državne varnosti pustila kar sama na kmetiji in mati jima je umrla od žalosti. Martin je osem let lizal steno v Molotovki, strelnega orožja pa ni nikoli držal v roki. Nekoga je pač treba zapreti.

Se to zdaj dogaja meni? Me lahko zaprejo zaradi nesreče? Zaradi bega? Zaradi kvakanja v beznicah, pa saj ne pijem več? Zaradi preteklosti? Skozi glavo mi je kalejdoskopiralo tisoč bolj ali manj mračnih vprašanj, ki so imela odgovor samo v zveličavni službi državne varnosti, začela me je prevevati skušnjava, da bi storil kaj slabega, da bi izničil mejo pizdarije, si zasmodil čik, potegnil par kratov, ga frcnil med policaja in zarenčal: »Tukaj imata cigareto, fanta!«

Kaj mi sploh ta dva kikirikata, če jaz pijem ali ne pijem? Sem mogoče kdaj pijan storil kaznivo dejanje, pa mi ni nobeden povedal? Komu kaj hočem, tudi če bi spet začel nizati nebrzdane serijale? Po dolgem času sem spet pomislil na alkohol. Verjetno sem še vedno alkoholik, čeprav ne prijemam kozarčkov, natočenih s cuckovino. Kaj vsak policaj ve, da sem kozarčkar? No, bil, bivši alkoholik. Padel sem v močan primež depresije, je to šok ali kaj, pa še od blata zlepljene trepalnice so mi prisesale veke na kobulice.

V policijski zastavi 101 sta začela navijati kaseto Vrčkovnikovih bratov, na kateri jaz osebno raztegujem meh.

»Veste, jaz vas večkrat poslušam, tudi na veselici sem se že vrtel, ko ste vi igrali, sicer ne z ženo, ampak z neko babo, ki je bila vroča v božju mater,« je bziknil bajs, se bolestno zarežal in mi ponudil srčno flaško, natočeno s šnopsom.

»Ne pijem,« sem v fundusu zrezal dialog, drugega nisem komentiral.

Zdaj mi res ni bilo do neumnosti, ko me peljeta v zapor, kam pa drugam? Še na smrt me bodo prefukali z vrečami peska po rebrih, potem pa me bodo zavili v mokro rjuho, ki se bo v primežu estetike nagravžnega celo noč sušila na meni. V najblažjem primeru, sem mračno kontempliral, paranoja me je spretno preigravala in se norčevala iz mene kot iz fantka, ki hoče imeti prižgano luč, da lahko zaspi.

»A, pozabil sem, da ste že več kot leto dni abstinent. Pa saj vi niste bili nikoli pijanec. Veseljak pač, kot vsak glasbenik. Veste, veliko dobrih stvari smo slišali o vas. Bojda ste zelo sposoben vodja prevzgojnega centra … pa tak dober špilmaher …«

Bla bla bla, sem si mislil in razkoščičeno pričakoval, kaj se bo iz vsega tega izcimilo, kaj imajo za bregom? Sem res storil kaj skrajno deviantnega, pa se ne spomnim? So krive michelinove gume, ki so mi jih za majhen denar prodali starši nekega arestanta? Božičičeve sličice, ki jih imam doma za klavirjem? Koga sem povozil? Zakaj sem zbežal kakor podlasica?

Možakarja zakona sta ustavila pred neko hišo na koncu Titove ceste. Pospremila sta me do vhodnih vrat, za popotnico pa je bajs poudaril: »Prvo nadstropje na levo, pa po hodniku naravnost, pa prva vrata desno. Vas čaka. Pa srečno! Upam, da se bom še kdaj vrtel na veselici, ko boste igrali harmoniko …« je še zacvrčal.

Kdo me čaka? In zakaj me čaka? Povzročil sem nesrečo, a teh je vsak dan nešteto in nemara tudi bolj grotesknih od ene zmečkane noge, zaradi tega tak kraval? Kaj me čaka, nič mi ni bilo jasno, v želodcu pa me je pasasto bolelo, kakor da bi imel akutno vnetje trebušne slinavke.

Potrkal sem.

»Naprej,« je zadonel globok in samozavesten glas.

»Janez Kozlevčevič, smrt fašizmu, svoboda narodu,« je zagrgral starejši in tršat možicelj, ni bil višji od sto petinšestdeset, skoraj vrtni palček, playmaker.

»Dober dan,« sem kvaknil kakor prestrašen prvošolec.

Kdo še danes govori smrt fašizmu, svoboda narodu, stari maršal bo šel zdaj zdaj rakom harmoniko igrat. Sicer pa sem možiclja od nekod poznal, zdel se mi je znan.

Ali pa se nemara motim, večkrat v življenju sem se že zmotil, čeprav samo obskurne malenkosti.

»Sedite, Frank Konečnik. Kavo?« me je premeril pritlikavec in z majhnimi in prašičjimi očmi ošvrkoval mojo prestrašeno podobo.

Oči je imel motne, nedoločljive barve, a so imele lesk, ki je eksplicite in po sebi govoril, da je sphan z eno samo deviantno hudobijo. Tak je bil lesk tistih, ki svoje travme in komplekse zdravijo na ljudeh, ki v fundusu nikomur nič hudega nočejo, ne ubijajo in ne ogrožajo eksistenc, čeprav sam sodim med tiste, ki zna užalit človeka, pa tudi koga bi kresnil, magari z rovnico, če bi me, recimo, hrakljasto pljunil kar tako, bolj za šalo kakor iz resnega vzgiba.

Možicelj si je nažgal sedeminpetdesetko in puhnil dim naravnost vame.

»No, tovariš Frank, midva imava kar nekaj dela. Ti si kar zajeban ptiček in si veliko privoščiš,« se je zarežal zasliševalec in na mizo pritreščil zajetno mapo z na gosto popisanim papirjem.

»Pač, ne rečem, da si eden večjih škodljivcev in hudodelcev v tej naši krasni državi, zgleden pa tudi nisi. To še najmanj. Nikoli nisi bil član Zveze komunistov, pa na tako odgovornem položaju. Lepo, lepo, a ni to svinjsko, da živiš od države, pa ji nočeš ničesar vrniti v zahvalo? Je to podlost in nehvaležnost, a je težko podpisat papir in se včlanit v zvezo? Pametno je, recimo, da ne veseljačiš več med dolenjskimi griči, prej si pa itak non stop visel v Mesingu in Šumiju, še harmoniko si privlekel in za pijačo veselil ljudi. Za prvega sina kar zgledno skrbiš, vsaj finančno. Kako si se ločil, bi se dalo razpravljati.

A se je treba ločit, v pičku materinu?

Si je treba sramoto na vrat nakopat?

Je treba še vedno obiskovat pijansko drhal v Mesingu in Šumiju?

Je treba stvari, ki jih je sistem postavil na čvrste noge, po svojem kopitu obračat in mislit s svojo blesavo glavo?

Je treba študirat mračne pesnike in pisatelje in filozofe in kar je še teh škodljivih nakladačev?

Je treba, je treba … je treba Jugoslaviji hrbet obračat?«

Nizki nizkotnež si je v glavo vtaknil novo cigareto, si jo nažgal – a tokrat ni puhnil vame, ampak pod strop, da se je dim razlezel v večerno svetlobo, ki se mi je zabijala v pleksus.

»Z današnjo nesrečo si imel veliko srečo. Pijanček Polde Koritnik ima zlomljeno nogo, tega sploh ne bomo raziskovali, še če bi ga do smrti, ne vem, kaj bi s tem … Dlje časa vas že spremljamo, vse od Vrčkovnikovih bratov in vašega druženja z Jožetom Golobičem, ki vam je skavsal in speljal ženo,« se je hudobno zakrohotal.

»A sploh veš, koliko časa jo je natepaval? Porival jo je že, ko si ti služil šilinge v Avstriji, ptiček moj,« se ni nehal krohotati in se več kot očitno naslajati, za hip se mi je celo zazdelo, da so ga polile solze sreče.

»Veš, ta Jože Golobič je navaden izmeček – in da ti taka nesnaga pofuka ženo! Fuj! Bruhal bom,« je zagostolel in mastno pljunil na tla, pljunek pa je zbrisal s coklo, cokle je najbrž nosil zaradi tega, da ne bi bil videti rezervni playmaker.

»A ti sploh veš, da je ta prašič nekaj časa živel celo v tivolskih bunkerjih. Zdaj pa živi s tvojo Zdenko Marušičevo, a ne, a se lažem, tako kot ti?

Lepo, lepo, ni ga lepšega, kakor da ti tak prasec fuka babo. Imata kaj stikov? Je spet kaj napletal proti sistemu? Ima kakšne stike s tujino? Njegove knjige so brez veze. Kaj to on piše o nekakšnih socialnih težavah in ljudeh brez strehe nad glavo, o nekih zavoženih klošarjih in pijancih, kaj to sploh piše, a naš sistem ne zna poskrbet za ljudi? Še za lenuhe skrbimo, v božju mater! A nima pametnejšega dela, a nima zdaj tvoje žene, naj se ukvarja z njo, izmeček frdamani, saj nista še toliko časa skupaj, da bi nehal riniti v njo kakor trmast kozel.

Ti pa si tudi na robu zavoženosti zaradi treh stvari:

1. Zakaj si sprejel podkupnino, če veš, da je to strogo prepovedano? Gre seveda za dva para novih michelinovih gum na amiju 6.

2. Zakaj si popival z zdaj že na veliko srečo pokojnim Božičičem, zakaj je spal pri tebi na divanu v kuhinji?

3. Jože Golobič.«

Mali je zdaj popolnoma izgubil kontrolo nad razumom in udaril s pestjo po mizi, slina mu je špricala iz gobca, kakor da bi me hotel z njo pokropiti. In ne samo mene, tudi šop plastičnih krizantem ob mojem grobu pa še slinastega metafizičnega govorca, sphanega z lažnivo metaforo in kajmanovo solzo. To pričakujem na pogrebu, samo to.

»Veš kaj, Frank, da te ne bom samo grajal; mi, ljudje sistema, si moramo zaupati. Mi delujemo za našo Jugoslavijo, mi moramo kakor veriga skupaj držat. Kot že rečeno, že dolgo vem, da nisi član Zveze komunistov, vem, da nisi nikoli bil. Čeprav si nagnjen k popivanju in stranpotem, kar je mimogrede hudo narobe, se le včlani. Lahko bi bolj aktivno sodeloval z nami in si tako popravil življenje.

Veš, kakšno je trenutno stanje, ali te tudi za to boli kurac?

No, verjetno veš, maršal Tito je hudo bolan. Zato moramo še bolj stisnit glave in pesti, treba je skupaj držat! Smrt fašizmu, svoboda narodu!« je možicelj kar naenkrat planil kvišku in v kotičkih usten se mu je nabirala pena, vedel se je kakor da bi bil hipnotiziran ali mesečen ali kaj.

»Mi smo neuvrščeni, mi smo država, ki ni in ne bo odvisna od nikogar! Sami smo si izborili svobodo in sami jo bomo branili,« je kvakal.

Zdaj je živčno hodil gor in dol po sobi in si nažigal eno sedeminpetdesetko za drugo. Ni se mi zdel popolnoma gladek, čeprav je s popisanih listov zrecitiral o meni več podatkov, kakor bi se jih v primežu resnega premisleka utegnil spomniti sam.

Kje so vse to navrtali?

Očitno imam natančnega osebnega ovaduha, ki vedno več ve o tebi kakor ti sam o sebi. Postajal sem klamast in nebogljen. Kaj češ.

»No, kakor sem rekel, ne bom te samo žalil, glede Božičiča imaš tudi konkretne zasluge, čeprav bi jih več pripisal psihologu, on je bolj resen in mu gre zaupati. To z Božičičem je recimo bolj plus kakor minus, zdaj pa samo k minusom, imaš veliko za povedati. Začniva,« se je zleknil nazaj v stol in se s čikom v kotičku gobca, kakor da bi bil najmanj Marlon Brando, začel gugati.

»Padli boste, tovariš Kozlevčevič,« sem previdno in osladno pripomnil.

»Bom kurac moj padel, vi ste že skoraj vodoravno, zato zase glejte, takih pripomb nočem več slišat,« je zarenčal Janez.

»Ne vem, odkod vam vsi ti podatki. Danes sem imel prvo prometno nesrečo, prvič sem nekolikanj resneje poškodoval drugega človeka. Zato sem v šoku. A vendar, če sem iskren, nisem v svojem življenju naredil nobenih večjih prekrškov zoper Socialistično federativno republiko Jugoslavijo. Mislim, da sem zgleden državljan, in z vso mero samokritike, tudi svoje delo v Molotovki opravljam resno in odgovorno, kolikor le lahko,« sem hripavo zakvakal in čutil cmok nelagodja v požiralniku.

»Ne vleci po ovinkih, Frank, hočem dejstva, hočem odgovore na vprašanja, dobro plačo prejemate in nikoli vam ne pišejo plavih, zato hočem odgovore, ne pa žvrgolenje, ste dec ali peder,« se je zarežal košarkar.

»Gume sem plačal in tukaj se zgodba konča. A ne smem kupit dveh parov dobrih gum? Odkod pa drugim dunlopke?« sem se branil.

»Dragi moj Frank, ti si jih kurac plačal, prišle so iz rok staršev enega največjih zmikavtov, kar jih pomni SFRJ. Gume dol z amija 6 ali pa vam bomo avto zmečkali v železno ploščico. To je velik prekršek, da večji skoraj ne bi mogel biti, to je umazano delo, koliko denarja je bilo v gumah, mater vam jebem pokvarjeno!? Priznajte, pa se bova zmenila,« je spet dvignil glas Kozlevčevič in začel hoditi gor in dol, kakor da bi zasliševal trikrat večjega pacienta od Božičiča.

»Nobenih novcev ni bilo v gumah, a sem povedal, da sem jih pošteno plačal? Naokrog se sprehajajo kriminalci, ki ropajo sozde in tozde, morilci, vi pa mene jebete zaradi štirih gum, ki sem jih plačal, še enkrat poudarjam,« sem se zdaj razpenil in presenetljivo prevzetno odgovoril, saj se mi je zdelo, da je šel pikolo predaleč.

Playmaker je nekaj zanosljal, prekrižal roke in me začel hinavsko vizirati, da sem spet zlezel v dve gubi. Obnašal se je nagizdano, nohte pa je imel črno obrobljene.

»Čakaj, kričal pa ne boš, nisi v Šumiju, ampak na zaslišanju, bremenijo te težke stvari,« je presenetljivo umirjeno zapetpedikal.

»Kolikor vem, se zdaj pogovarjam s tabo, Konečnik Frank. Jasno kakor tale večerna svetloba je, da si prekrškar, če ne zaradi drugega, zaradi današnje nesreče,« se je hudobno zarežal in popil rdeče-črno kapsulo, ki jo je potegnil iz ladelca.

»Kaj pa Božičič? On je sicer hvala kurcu že crknil, ampak zakaj si mu častil pire na Trojanah? Ne mi lagat, da jih je on plačal, ti je dal sličice, a ne? Veš, kakšna kršitev delovne pogodbe je to? In na koncu je smrčal pri tebi na divanu v kuhinji! Takega primera kršenja delovnih obveznosti in nemara tudi pljuvanja po ustavi SFRJ ne pomnim iz nobenega zapora, da bi svinja morilska in njegov vzgojitelj popivala pri slednjem doma? Kaj vzgojitelj, šef vzgojiteljev! Se ti je utrgalo ali kaj? In sploh, kdo ti je dovolil, da ga ti vozakaš po obravnavah?«

»Upravnik Tone Lamovšek,« sem zakreketal.

»A bejž no, pusti zdaj upravnika. Ženi in otroku si pripeljal pošast v posteljo, ni čudno, da te je Marušičeva pustila, in še to z največjo smetjo v Ljubljani. Zaradi tega te lahko zašijemo, da boš več let čivkal za rešetkami, a te ne bomo, če se boš popravil in kaj konkretnega ščvekal. Predvsem me zanima Jože Golobič. Kaj on serje proti SFRJ? Vem, da je pljuval čez maršala Tita in njegovi strasti po jaganju. Pa kaj je s tem klošarjem? Prisesali smo mu že tisoč ljudi, pa vsi pravijo, da kvaka same neumnosti, sploh če je pijan. To pa je bojda pogosto, tudi zdaj, ko je s tvojo ženo Zdenko. No, bivšo ženo, pa to je itak isti kurac, če sta jo oba kavsala. Veš ti kaj? No, kaj veš?« je Kozlevčevič zastrigel z ušesi, nakar so mu sfrlele kvišku, kakor da bi v hipu evoluiral v nemškega ovčarja.

To sem videl prvič pri človeku, če lahko Janeza tako imenujem.

»Z Golobičem se ne družim več, čeprav nisva skregana. Če bi vam, no tebi,« sem se še sam udomačil, čeprav me je še vedno prevevala nerazvozljiva paranoja, »kdo izmed prijateljev pokavsal ženo, bi ga verjetno, če ne zanesljivo, utopil v žlici ricinusovega olja. Jaz pa sem se takrat z Zdenko že razhajal, zato mi je bilo malo mar. Drugače pa se s teboj, tovariš Kozlevčevič, ne strinjam glede Golobičevega pisanja, on je eden boljših jugoslovanskih, no, reciva slovenskih pisateljev, je globok in iskren, pa tudi drugačen od Cankarja, saj piše o času več kot pol stoletja kasneje, to pa je distinkcija, no, razlika, a ne? Kaj jaz vem, kaj je z njim; je prijazen do mojega sina, rad berem njegove knjige, pa tudi dobil se bom še kdaj z njim, če te zanima. Da pa ima on kakšne diverzantske ali hudobne načrte proti oblasti in ureditvi SFRJ, pa prvič slišim in se mi to zdi smešnica. Nikoli se nisva pogovarjala o jugoslovanski esenci. Pa kaj on sploh more proti državi, ste znoreli ali kaj?«

Ni mi bilo jasno, a naj ga vikam, tikam, a naj klečim, stojim, ležim, jočem, se smejim, kaj naj, kako se naj obnašam, tako zmešan še nisem bil nasproti drugemu človeku, bilo je, kakor da bi gledal v skrivnostno kolesje strojev, katerih bistva nikoli ne moreš dojeti.

»Lepo čvekaj, pička ti materina, kaj distinkciji, esenci, nič ne razumem, ne skovikaj neumnosti! Ne laži,« se je razpištolil udbovec.

»E–S–E–N–C–A, temu rečemo jedro, bistvo, srž, koščica v češnji,« sem se skušal naslajati.

»Ti si isti blefer kot on, že vidim, iste barabe glave skup tiščijo in špricerje pijejo, če ne celo šnopsa, ti pa si mogoče v prednosti, ker hodiš v službo, ko si oni klošar jajca praska. Boš že še izblebetal, kaj pripravlja Golobič, pel boš, pel, ali pa te bomo zašili kakor mačka v žakelj, po tej nesreči si že na ražnju, harmonikar moj. Kaj pa če bi v poročilo o nesreči zapisali tudi, da nisi samo bežal kakor zajec, ampak da si bil tudi na smrt pijan in da si žalil miličnike in da si se hotel z njimi boksati? Veš, kaj si počel v Vižmarjih ali Tacnu pred leti, tule vse piše,« je Kozlevčevič uprl kazalec v mapo.

»Ne se zajebavat, nisi tolminski ali goriški slavček ali od kod je že bil Gregorič, Gregorin Simeon ali kaj je že bil, da ne boš mislil, ti, ki bereš pisatelje in pesnike, da jaz ne poznam slovenske kulture! Pa kdo sploh to bere, no, naštej mi par resnih pisateljev, da jih kdo pozna, če niso pisali o naši domovini ali bili v službi politike? Povej, no, boš molčal? Cerkvene miši jim v Pleterjih mogoče nalijejo cvička v svinjsko korito, to pa je bolj ali manj vse. Pa še kako poznam slovensko pisateljsko drhal, tamle v omari imam pod ključem cel kup map o teh brezdelnih in zapitih klošarjih, ki znajo samo žalit državo in dosežke revolucije, ki je postavila trdne temelje SFRJ! Barabe, ti rečem, stran od njih, za par dinarjev bi se poklali med sabo!«

Vame je glodal srd in trebuh se mi je napel kot boben.

»Mogoče Golobič samo protestira, ker ga Služba državne varnosti ves čas zalezuje. Noben se dobro ne počuti, če ga permanentno zalezujejo in mu vlečejo na ušesa,« sem skušal umiriti razpenjenega vrtnega palčka.

»Sem ti rekel, da lepo govori, jaz sem miličnik, delavec v službi SFRJ, in moje srce bije za našo neuvrščeno državo. Ne mi lagat in me na finto metat s temi tujimi besedami! S klošarji se tako meni! Tukaj si v uradni in resni ustanovi, lahko te dam aretirat, lahko te ob službo, pa pejt pol v Šumi afne guncat, boš videl, kako bosta sinova ponosna nate, če te bosta sploh še poznala! Lepo se obnašaj,« je možicelj spet udaril s pestjo po mizi, da je mapa, naphana z mojimi dosjeji, poskočila vsaj deset centimetrov na mojo stran mize. Bom mogoče vsaj kaj prebral, sem za hip zakontempliral.

»Jaz vam nič nočem in nič ne oblam resnice po svoji meri. Kaznujte me za nesrečo, krivdo priznam, ne vem, zakaj sem tekal čez ščavje, nimam se za zajca. Res ne vem, bil sem v šoku, kdo pa ne bi bil, ni res? Kaznujte me za vse, kar mislite, da sem storil narobe, ne bom pa se včlanil v nobeno društvo ali zvezo, jaz sem neuvrščen, saj vi tudi to cenite, no, vsaj tako sem razbral iz vaše cenjene artikulacije, mar ne?«

»Daj mir, Konečnik, tukaj ne boš frajerja špilal. Sumljiv si, to je jasno, kot bo, upam, jutrišnji dan. Ne vem, kaj naj s tabo? Danes boš spal pri nas, jutri pa bomo končali in se odločili, ali te bomo zajebali ali pa boš, v kar dvomim, dobil še eno priložnost,« se je hudobno zakrohotal Kozlevčevič.

»Čakajte, čakajte, zjutraj imam službo, pa družino, zunaj me čakata miličnika …« sem osupnil.

»Nobeden te ne čaka zunaj, na drugo bi pa prej mislil, preden si se zafukal,« je zarenčal playmaker.

Tisto od vsake tolažeče religije pozabljeno noč sem prebedel na slamnjači v kleti dvonastropnice na Titovi cesti. Na slamnjači z druge strani rešetk.

Nikoli nisem niti za hip pomislil, da me lahko zadene kaj takega. V možganovini so se mi vrtinčile različne dimenzije dreka in misli so se mi kakor raster razlivale vnemar, nikakor nisem mogel zasužnjiti fokusa na en sam konsistenten zaključek, še skice nisem dosegel. V meni je mlelo in se drobilo, bil sem miselni kamion hruška. Ko sem zaradi neprespanosti proti jutru postajal vse bolj prenikav in luciden, kakor se mi je na redko posejane krate dogajalo tudi v prepitosti – to so stanja, ko niti najbolj izkušeni mački ne morejo določiti izvora čiste, jasne in bistre misli –, sem anamneziral, da je ovaduh lahko le molotovški psiholog Feri. Samo on je hodil z menoj po Šumiju in Mesingu, odkar sem v Rovtah. Zakaj me je zadnje leto spraševal podrobnosti in razne minorne neumnosti iz mojega preteklega življenja? Zakaj me je drkal s temi famoznimi gumami na amiju 6, da nekateri si pa privoščimo frajerja špilat? Zakaj si je sposojal knjige Jožeta Golobiča?

Res je, da sem tudi Roki, Žeji, Viliju in Tonetu povedal marsikaj izbornega iz svoje preteklosti, toda tisto so bile reminiscence in bolj ali manj okruški okajene provenience. In nenazadnje, čigav je bil glas v dežju po nesreči, ki je kričal za mano, če ne Ferijev? Mar me je za desert še zasledoval?

Okrog sedmih zjutraj je prišel uniformiran miličnik, odklenil vrata in me odpeljal v zgornje nadstropje. Na mizi me je čakal zajtrk in kava, obilen zajtrk, zajtrk prvakov, poleg kave pa še škatla rdečih marlboro, kakor da bi mi kdo hotel položiti besedo v usta, da je v tej državi sumljivo prav vse, kar se vsaj malo sveti ali za drobec odstopa, in me hkrati opozoriti, da hedonizem pač ni namenjen vsakemu državljanu.

Služba državne varnosti je bila slab promotor sistema, ki ga je goreče zagovarjala. A so to dosežki revolucije, a ne, mi je začelo klokotati v glavi, nakar sem začel žvečiti klobaso in z njo dregati po rumenjaku. Minila je že ura, ura in pol, skadil sem že pol škatle, ko so se odprla vrata in se je prikazal Kozlevčevič.

Več kot osladno je zamijavkal:

»Opravičujem se zaradi neudobne namestitve, ta pač ne pritiče Franku Konečniku, a ne? Vi ste navsezadnje le nekam prilezel v tej državi!«

Nisem vedel, ali me spet drka ali kaj, sploh ker me je začel vikati.

»Zato smo skušali to popraviti z zajtrkom, ki vam je, vidim, teknil?« se je mali nemirno vrtel po sobi in pokal s členki.

Kdo, smo, če sva ves čas sama in me tip predrkava zaradi gum, pirov z Božičičem in raznimi obskurnimi peripetijami. Možakarju je kolektivna zavest popolnoma sprala realno percepcijo, osebne vizije pa verjetno nikoli ni imel. Ampak do takih ne mislim gojit usmiljenja, kvečjemu obratno, a kaj mi to pomaga, če bi ga s stolom po hrbtu, bi me verjetno prefukali, mentalna zmaga pa ni ničesar vredna, vsaj v tej pisarni ne.

»Konečnik, veselilo me je, da sva se spoznala,« se je naposled spet prikotalilo nekaj ogorkov iz njegovih ust in zdaj me je gledal kakor kakega fenomena, kakor da ne bi bili njegovi artikulacijski zasuki permanentna reprodukcija neumnosti.

»Jaz vam nisem hotel nič slabega. Je pa iz spisov razbrati, da ste na meji, da bi kušali življenje tudi z druge strani rešetk. Brez podkupnin in brez pijančevanja z morilci in brez rovarjenja proti SFRJ … vam bodo že drugi povedali … počakajte še pol ure, pridejo po vas,« je še rekel v tem resnično vedrem jutru Kozlevčevič in, kolikor je le premogel nežnosti, potihem zaprl vrata. In takrat je verjetno tudi doktoriral iz altruizma.

Včeraj mi je poliral jajca in me peglal, danes pa sta tekla med in mleko in kadil se je rdeči marlboro. Nič več mi ni bilo jasno, še najmanj pa, kakšen protidržavni faktor bi lahko bil jaz, a sem protidržavni faktor, če je moje sočutje zaspalo že v paleolitiku, to pa verjetno ne ve veliko ljudi, pa kaj jaz sploh govorim neumnosti, pa sočutje … kretenizem … modri slonijo na dejanjih, bedaki pa čakajo sočutja … neumnosti …

Potem je vstopil Deki.

Brez pozdrava je začel napletati:

»Oprosti, Frank, tole se ne bi smelo zgoditi, šele danes zjutraj sem zvedel. Greva k meni na sekretariat, jebem ti religijo in ta zmešan sistem, kaj imajo tebe za privijati,« je kakor da bi se opravičeval kokodakal Deki, kakor da mu ne bi bilo kristalno jasno, da lahko vsak bebast udbaš po svoji želji s peto tlači narod, kadar se mu dvigne otepač.

Kolikor se spomnim, me takrat prvič v življenju ni pogledal v oči, da, to je bil prvenec, saj Deki ni bil tiste baže pizdurh, ki se je temu ogibal, temveč kontra, človeka je znal fokusirati in ga prevrtati ali prepričati prav s strogim pogledom temnih oči izpod košatih obrvi.

»Zvizneva kavico, potem pa te bo šofer odpeljal do Rovt, da se ne boš premetaval po avtobusih,« je slovesno priobčil sekretar, kakor da bi mi s tem potisnil najmanj zlato opeko za zasluge, ker sem uspešno prestal Kozlevčevičevo torturo in partizansko čumel na slamnjači, kakršnih nismo poznali niti v Molotovki.

»Veš, Frank, sam dobro veš, da je svet prilagojen kreaturam, ti pa to nisi,« je s kancem ironije nadaljeval sekretar, »v tem zmešanem času se ne ve več, kdo pije in kdo plača, še v vojski in policiji ne. Pred desetimi leti je bilo vse kakor na dlani, vse je bilo jasno, kakor nama sonce sveti v bučo,« je zdaj besno siknil in spustil žaluzijo.

»Saj veš, Frank, da ima vsak svojega špiclja, vsak, ki je na malo bolj občutljivem položaju, ima svojega opičjaka, ki mu diha za vrat in vleče na ušesa. In ti si na občutljivem terenu, jebiga. Preletel sem Kozlevčevičeve zapiske, ki jih je ustvaril tvoj zalezovalec, nič ni skrajno nevarnega, nesrečo smo zbrisali, Božičič je mrtev – mimogrede, tega ne delaj več, da bi popival z arestanti, bognedaj, boš končal z nožem v hrbtu v kakšnem koruzišču, ne se jebat, Frank – ostane madež in vprašanje podkupnine. Te kurčeve michelinke zamenjaj s Savinimi gumami, da bo mir. Ne briga me, kaj je dejansko na stvari, ampak a vidiš, da se je iz štirih gum rodil tasmanski vrag. Saj veš, da ljudje, sploh pa vohljajoči opičjaki, zgradijo iz štirih michelink vile in kupijo mercedese.«

»A zaradi štirih gum me je neki pritlikavi udbaš ribal pol noči in me potem poslal na slamnjačo?« sem skoraj kakor balado izdihnil besede skupaj z dimom čika iz pljuč. »A nisem dovolj koristen? Kaj bi sploh še radi od mene?«

Imel sem še tri Kozlevčevičeve rdeče, držalo me je, da bi se vrnil na Titovo in mu odrezal jezik, zdelo se mi je, da moja pot vijuga v božju mater, kakor da bi jo izmeril pijani zemljemerec.

»Frank, to tako je in to so dejstva, pač živimo v takem sistemu. Ne jaz ne ti ga ne moreva pristriči po svoji meri, pa da ga jebeš. Špicelj, ki je bil zadolžen zate, je izgleda tvezil vse živo, kar je res, in še bolj, kar ni res, in verjetno vse popopral s svojimi izmišljijami o tvojih lovkah in hobotnicah in drugih fatamorganah. Vsi pa vedo, da si pred Rovtami živel razbrzdano življenje in pijan govoril po vseh mogočih ljubljanskih beznicah cel raster traparij in resnic, ki jih ne bi smel. Pa še z Golobičem si popival, ki je itak že vsa leta sumljiv, čeprav vsi vemo, da on nikomur nič noče in ne more. Veš, Frank, vem, da dobro veš, da je petindevetdeset odstotkov mojih zaposlenih podpovprečno inteligentnih, še manj pa je med njimi izobraženih in dobrih ljudi, če sem še sam nekolikanj žleht. Če bi jim rekel, naj iščejo Jevgenija Onjegina ali Puškina ali Lermontova, in jim pokazal hišo, kjer se skrivajo, bi toliko časa rinili in nadlegovali tiste stanovalce, da bi že kdo priznal, da je Lermontov ali nemara celo Andrej Beli. Vidiš, kaj sem si vse zapomnil iz srednje šole,« je skušal na šalo spreobrniti zlovešče vzdušje in se odkašljal, pravzaprav je hrakljasto zanosljal, živčno devastiran je bil, kakor da bi evoluiral v mornarja, ki ne zna plavati.

»Špiclji pa so še nižje od uniformirancev, ki vihtijo lizike, kakor da so katane, ti se zvlečejo kar s ceste, imaš pa tudi take, ki se sami priglasijo s svojimi gobci in kvakajo vse sorte za pest drobiža, izdajo brata, da je pijan pljuval Titovo sliko, in recimo lažejo, da sosed uči sinove Heil Hitler in da ima arsenal orožja, ki ga bo uporabil proti SFRJ. Frank, ne moreš verjet. Mislim, da je bilo v tvojem primeru prav to, da se je nekdo sam javil, ta pa te očitno dovolj dobro pozna, da je nakvakal tudi najbolj minorne in bebave podrobnosti, ki so več ali manj smešnice, ne pa resen predmet zasliševanja, ki ga je izvajal Kozlevčevič, ta je itak usekan na Tita in partijo in vse, kar je rdeče, moraš razumeti, da si imel opravka z zvestim in neomajnim psom kolektivne zavesti. Če bi jaz vedel … nič, to ni bilo nič, Frank, vse bo po starem, pazi, kaj in komu govoriš naokoli, časi so taki, da so ušesa povsod, ljudje pa paranoični, državo preplavlja nihilizem …«

»In kdo je mene ovajal?« sem vprašal skozi dim, »je bil molotovški psiholog Feri?«

»Frank, ne vem, kdo te je ovajal, in niti sanja se mi ne, kdo je Feri. Pa tudi … tudi … tudi … če bi vedel, Frank, ti zaradi poklicne etike ne bi povedal, verjemi da ne, čeprav sva prijatelja,« je Deki zavil z očmi in skoraj pogledal podebiljeno z belim, na obrazu je imel omamljen izraz, kakor da je mesečen ali nemara celo bolan.

»Kakšna etika je to, kaj mi ne bi povedal, podlasica prekleta, več kot trideset let se valjava skupaj po svetu, ti pa ne bi izdal ovaduha. Razni pizdakli vedo več o meni, kakor vem sam o sebi, ti pa o etiki!?« sem popenil, čeprav pred sekretarjem in čeprav so imele moje besede, roko na srce, na sekretarja tak vpliv kakor vzdihovanje kakega začetniškega lirika, ki poje ujetega čižka tožbo, da je doma tam, kamor hodi veter spat, in da je tam domačija, kjer bo predrl himen smisla. Vsaj tako sem se počutil, ponižan in razžaljen sem imel za orožje arsenal besed s slepimi naboji.

»Frank, umiri se! Vse gre naprej, imaš dobro službo, drži se je, boljša je od špilov po veselicah, a bi rad penzijo na veselici dočakal? Nič se ne bo zgodilo. Tvoj dosje gre v smeti, če mi pa kaj delajo za hrbtom, pa ne morem pomagat. Res ne skrbi, Frank, to ni nič takega, čeprav se ti zdi grozljivo, ampak to je normalno kakor beli dan, razumeš? Bodi vesel, da je nesreča pozabljena. Kaj pa če bi pijančka do smrti povozil? Ti bi ga v zaporu prvi dobil brez lubrikanta.

»Joj,« je tovariš sekretar pogledal na uro, »celo kup sestankov imam, Frank, te pokličem, greva na moj vikend, pa razdreva kakšno. Pazi nase, Frank,« je še zakikirikal in imel sem občutek, da se je celo prežet s studom obrnil, ko je odkorakal odondod skozi vrata.

Vso pot do Rovt sem se šel kontemplaže o Feriju. Zakaj me je potisnil v te mastne pomije?

Odsihmal nočem z njim imeti nobenega opravka več. Pač. Za slovo mu bom prekiparil obličje, kaj pa naj? Naj mu odpustim, ga pomilujem in se mu smehljam, mu kimam, mu za vrat obesim nagačeno kuno zlatico za globoko in senzitivno prijateljstvo? Prašič, helot, lakaj, postrešček, zafukan dninar, butler, osladni izdajalec!

Bilo mi je vroče kot že dolgo ne, najraje bi se presedel na sedež za šoferjem in ga zadavil z dratom, kakor je neki arestant skušal zadaviti Repovža, ko ga je peljal na obravnavo. Toda Repovž je preživel, in vemo, skozi kakšen atomski vek hodi obsojenec, ta ve o judu več kakor olimpijski prvak.

»Vam je slabo, gospod?« je tveznil sekretarjev šofer.

»Bodite prijazni, pa ustavite na prvi črpalki, da si oplaknem lice, kmalu bo bolje,« sem suhoparno kontriral vljudnost.

Dosje

Čeprav trdi, da ni prejemal denarja, smo prepričani, da nekaj dobiva. Na zaslišanju se je dobro držal, ni kazalo, da bi se utegnil zlomiti. Presenetljivo trden je. Tovariš Pusovnik ga bo pomiril, michelinke bo menjal, da ne bo sumljiv. Podatkov o Roki, Žeji in Tonetu je dovolj, da jih odžagamo. Roki bomo skušali pripraviti umor, če ne, ga je treba spraviti v pretep, v teh operacijah bo sodeloval. Še vedno vreden zaupanja, služba zaenkrat ostaja. Bagić pravi, da ne pije in da je osebnostno homogen, stabilen. Na računu ima nekaj deviz, ostalo nosi v Avstrijo. Treba ga je imeti pod nadzorom in ga nekako zvabiti v pijačo, da se bo zlomil. Ne sme postati preveč verodostojen. Počasi se ga je treba otresti.

Zahteval sem, naj ne ustavi pred trgovino – šofer je vedel, kje živim –, temveč petsto metrov proti Molotovki, drito pred hišo Ferijeve matere. Živel je namreč z mamo, kar samo po sebi ni nič slabega, vemo pa, v kakšno mentalno deviacijo to pelje, največji zgubidani in pijančki, ki jim solze kakor dež tečejo iz oči v pepelnik ali pa se na rovaš zavožene eksistence spuščajo niz lice, radi živijo v maminem objemu. Ta je imel vsaj službo in diplomo, meni pa je bilo vroče kot psu in žila na vratu mi je utripala kakor najbolj sestradani pošasti, ki bo raztrgala tistega, ki to najmanj pričakuje.

Kljuko sem potisnil navzdol in vrata v raj so se odprla, a tile živijo brez slabe vesti, a imajo odprto za vse goste, a imajo ušesa na vratih?

Mislim, da sem bil od besa v takem šoku, da bi ga lahko tudi ubil. Za šok sem kriv sam, saj mi je celo uro od Ljubljane do Rovt skozi režo v zavest pronical fokus kontemplacije na Ferijevo službo ovaduha, ki se je izkazala za resnično. Občutek kvizlinštva je bil tako močan, da sem namesto kolikor toliko uravnotežene misli v glavi čutil samo še besedni izmet, ki je padel iz ust mentalno najbolj zagovednih in svinjskih kreatur, ki jim dirigira Feri. Da je bila to res služba, dobro plačana služba, konec koncev pa je resnica dejansko taka, da najbolj mastne bakse v žep potiskajo največji lažnivci.

Vdrl sem v kuhinjo in odprl vrata z brco, kakor sem videl v filmih, ko kavboji odpirajo nihajna vrata in potem na slepo streljajo, da padajo patetično kakor zbalirani snopi, zadeti naravnost v srce. To je bil moj prvenec resnično nasilnega psihopata, ki spi v vsakem od nas, globoko znotraj, pri uravnovešenih ljudeh pa na zadnjem koncu senzitivnosti.

»Kje je Feri?« sem kriknil na prestrašeno starko, ki je zrla v brbotajočo joto na štedilniku.

»Čakajte, čakajte, imam še nekaj od penzije,« je klikala stara in začela brskati po ladelcu, v kleščah misli, da sem tat.

»Ne, ne denar, Ferija iščem!« sem kriknil, da se je stara razlila v globoko in široko reko ostudnih gub, da bi jo še najbolj zapedofilan kaplan popeljal v betlehemski hlevček in ji v zakristiji dal piti odrešilno žegnano vodico.

»A sinčka mojega zlatega? Joj, joj, bolan je, leži zgoraj, še v službo ni mogel, revček, le kaj bodo rekli v službi, vročino ima, sin moj zlati …« je vekala stara, ki je bila že fino zasidrana v demenci.

Kakor naročen sem se zavihtel po stopnicah, za menoj pa je klikalo »a boste kavico, a boste kavico«, toda jaz sem z enim udarcem z nogo podrl naključna, a srečno izbrana vrata, kjer je ležal gospod ovaduh, ki je hipoma planil kvišku, kakor da je pričakoval obisk svojega najljubšega prijatelja, ki ga bo nežno trepljal in tešil v njegovi bolezni, prijatelja, ki bo pospešil rekonvalescenco, ne pa mamičina jota.

Udarjal sem, kamor je padlo, samo da je padlo, z roko, z nogama, z glavo, in ga vlekel po štengah za lase v kuhinjo.

Čas se je ustavil kakor kavni sesedek in psihologu so se obrazne mišice začele zategovati v omamljen izraz, kakor da bi bil poslanec božji.

»Oprosti, Frank, rad te imam, v stiski sem bil, počakaj, da ti povem, oprosti, Frank,« je kričal.

Nič nisem govoril, samo tepel sem, delal sem kot hipnotiziran ali kaj.

»O ježeš marija, ježeš marija, pustite ga, kaj je naredil, pa tako priden je bil,« je skovikala stara, ko sem ga rinil pod mizo in ga za desert brcal v smokija med nogami, ki ga verjetno še nikoli ni tiščal v drugo telo.

Nikoli mi ni bilo žal, da sem ga takrat prekiparil, čeprav sem bil pod hudim stresom in nerazsoden. Žal pa mi je bilo nečesa drugega, kar je presežek hudobije, zato mi tisto dejanje še danes potrka na slabo vest, čeprav imamo ljudje dobro lastnost, da slabe stvari prej izpuhtijo iz zavesti od dobrih. Ovaduha sem pustil mijavkati pod mizo, ne vem, kaj me je takrat prešinilo, da sem s štedilnika pograbil joto in jo stresel po tleh. Ko sem videl klobaso – bila sta dva para – sem pograbil par in enkrat ugriznil, potem pa ga obgrizenega zadegal v psihologa:

»Žri, prašič!«

Od doma sem poklical Toneta in mu povedal vse po resnici, tudi za Kozlevčeviča in pogovor z Dekijem.

Ne vem, če je hotel razumeti, a tudi brez Vilijeve bolniške mi je odobril tri dni počitka. Ne dopusta, počitka, ne plavih, ampak tri dni, da si opomorem, da zajamem sapo, Ferija bo pa že še on obiskal, saj se v kolektivu to ne bi smelo dogajati, ker moramo živeti in negovati dignitas kolektivne zavesti. Dragi moj Tone, danes se ti zahvaljujem za tiste tri dni, to s kolektivom pa je larifari, to si sam vedel, zakaj si še meni prodajal oreščke? Mi, ki bi morali prevzgojiti ali vsaj paziti na obsojence, smo bili še petkrat bolj paranoični od onih za rešetkami.

Nočem bresti po gnojni jami jamranja in sentimentalnosti, a prav zaradi naše paranoje nas hudodelci niso jemali resno, kaj šele da bi se nas bali ali nas nemara celo spoštovali. Tone mi je še zabičal, da se to ne sme razvedeti po Molotovki, torej je verjetno za vse skupaj vedel in potihoma igral kimavca tistim, ki so določali smernice špicljem. Kako naj zdaj komu verjamem, če me je hotel križati tudi sodelavec, s katerim sem zadnje leto največ drugoval in mu zaupal koloritno zgodbo svojega življenja?

Odnos z Valerijo se je krhal in polzel v dolgočasno inercijo.

Iz prvega zakonskega brodoloma vem, da človeka na koncu začnejo v negativna trenja vrtinčiti tudi največje banalije; ne da bi se imel za prvorazrednega bralca, mi je šlo v dno jeter, da je imela ženska na nočni omarici cel kup socialističnega klumpa in partizanske šund literature, kakor da bi bil njen življenjski moto: ŽIVIŠ, DA UMRJEŠ, ali pa še degutantneje: BITKA, KAKOR ŽIVLJENJE DOLGA.

Človek naj bere, kar hoče in kar želi, si obla vizijo eksistencialije po svoji meri in želji in sanji, toda meni je šlo vse zlagano, šund in enodimenzionalno na zehanje ali pa mi je dražilo že itak razrvano živčevje, čeprav je to fašističen pogled in sem se sam z nekaj prebranimi in naštudiranimi filozofi in pesniki šopiril, kakor da bi bili prav oni tisti, ki so diagnosticirali veliki vesoljni pok, ne pa še bolj zamešali greznice defetizma.

Odsihmal sem preziral vse rdeče in SFRJ, CK, maršala, Goli otok, ves sistem, malo je manjkalo, da nisem začel živeti v sterilnem ovoju, naphan s porogljivo vizijo in hinavskim pogledom na vse, kar leze in šepa, pa nisem, ker vendar nisem slab človek, vsaj tako si sam mislim o sebi, in tako si verjetno veselo misli vsak zase.

Ovaduhi, zasliševalci, visoki, nizki uradniki, vse to je primezelo iz ene in iste luknje, kolektivna zavest, sveto verovanje, sveta prevara, biti ovca v primežu paranoje pred vsemogočnim gospodarjem, ki se je imenitil s havankami in jaganjem in bil na čelu neuvrščenih zbiralcev zlata.

Eksplicite tega nisem javno kazal – kaj pa naj? –, še Valeriji nisem izkikirikal (verjetno ne bi niti razumela), zato sem postajal na trenutke celo zagrenjen, kar doslej ni bila moja lastnost kakor kronična prinašalna bolezen čaš k ustnam.

Da sem trezen, je pa že druga zgodba in o njej bom še nekaj napleteničil in zaregljal kasneje, jaz nikoli ne prelomim besede, ker sem pravi dec in tudi ne mislim več piti, a nisem stigmatiziran že s tem, ker delam s policaji?

Je mar možno, da mi je sistem nalomil hrbtenico?

Se mi blede?

Sem zbolel?

Kaj češ.

Še sreča, da nisem hotel sprejeti vloge v nanizanki duzancije, ker je ne bi mogel odigrati do konca, temveč bi iz pisarne stopil samo po hodniku izza rešetk in se sam zaklenil in potem blezgaril o svoji zmoti, ki je ne bi izbrisala nobena radirka več.

Moram priznati, da je bila Valerija zelo spodobna mati, čeprav sem jo kot abstinent – tega verjetno pijan sploh nisem mogel akceptirati – večkrat videl okajeno, pa tudi pivaki so se začeli hladiti v frižiderju. Tega ji jaz nisem mogel spodnašati, kaj šele metati na piedestal očitkov, vemo, kako je bilo z menoj, etiketo veseljaka sem imel na čelu, kakor kak kulturnik, ki mu na čelu piše, da bi ti za par dinarjev zlomil nogo.

Ne vem, kaj se je takrat dogajalo z menoj, toda znotraj zakonskega življenja me je spet – kot prvič! – najbolj začel razjedati predvidljivi vsakdan, televizija zvečer, do fundusa zmanipulirani dnevnik, življenje brez sinusoide, ravnina, letargija, seks pri ugasnjeni luči, suneš par kratov in se zvališ na hrbet, zakaj si sploh sunil, a dam prej še rokavice na roke, je krompir dovolj pečen, boš še en zrezek, tukaj je sol, a veš, da se je Josipu Brozu popravilo zdravje, prejle so rekli po radiu, a si slišal, da gre Deki verjetno v diplomacijo, v Rusijo bo šel, tvoj prijatelj bo veleposlanik, v soboto grem k mami in atu, ati bo dal celo srno, že razkosano za v skrinjo, smrčal si ponoči, ne meči nogavic mimo koša za perilo, si prašič ali kaj, pojdi v klet po vložene kumarice, a niso dobre, naš ravnatelj je kvantaško neotesan, smrdel je po tepkovcu in si s škarjami za trto kar v pisarni bezal črno izza nohtov na nogah, a veš, da njegova žena poriva z učiteljem telovadbe, a misliš, da ve?, se dobro počutiš?, rada te imam … Daj mi mir, ženska zmešana!

V krvi se do te ženske nikoli več ni porodilo vroče poželenje.

Tretji dan mojega darovanega počitka je že ob osmih zjutraj pozvonilo na vratih, da me je stresla elektrika in sem brž pomislil, da samo mrlak ne more nikomur škodovati.

Poštar ni, nočni tovariši ne zvonijo več, kdo bi se bil odločil za tako zgoden obisk, a niso vsi v službi? Toda nisem mogel ignorirati zvonca, saj sem imel po dolgem času spet morast sen, sanjalo se mi je namreč, da se neprenehoma odpira in zapira hladilnik, v katerem steklenice udarjajo druga ob drugo in potem grozeče cingljajo in cvilijo, kakor sem včasih v znojni paranoji pomislil, da moja sinova jočeta zaradi tega, ker je njun ati zgolj stran zadegan ostružek časa …

Take sanje so bile zdaj bolj na redko posejane, a bile so, napol deliriozen sen je bil še vedno navzoč, kakor stražar na vratih postave, ovaduh ali kraljica alkohola, ki te hoče z vročičnostjo, stkano po tvoji meri, doseči s kremplji, da bi spet posegel po čašah.

Stopim kar nag in še ves pomečkan in prežet s paranojo sanj, odprem – in glej, glej: zverižena in povita podoba, sključena in sesuta do neštevnega.

»Kaj bi rad, vse sem ti povedal, nočem več takih ljudi okrog sebe,« sem ga fokusiral naravnost v oči, čeprav sem zaradi podplutb in oteklin in bušk videl zgolj nemirno migetajoče prašičje oči nedoločljive barve.

»Frank, oprosti, prosim te, Frank! Rad bi ti pojasnil, kaj je pripeljalo do tega. V stiski sem bil, no, sem še. Še v večji godlji sem, iz dneva v dan, obresti tečejo. Nikoli ti nisem govoril o tem. Moram se ti izpovedati, drugače bom zblaznel,« je skrušeno in počasi ličkal besede psiholog.

»Ti si zame navadna hlevska nesnaga, izmeček, še črno obrobljena zanohtnica družbe nisi. Takim, kot si ti, bi morali prepovedati hoditi med ljudi. Svoje življenje bi moral presedeti v samici s podganami, tja sodiš. V južnoameriško samico,« sem se grenko zakrohotal.

»Frank, prosim te, ne iščem odpuščanja, le pojasnil bi ti,« je še kar stal med podboji, kakor kak berač, ki mu je to v krvi in si pase slabo vest brez dna, zraven pa beza drobiž. Kakor kulturnik, kaj češ.

»Frank, prosim te, prosim te, odpusti mi,« je zdaj pokleknil predme in se oklenil mojih kolen, ki so se spričo gnusa omečila.

Zahlipal je in se mi kakor hobotnica ovil okrog goleni, z glavo pa je rinil gor, gor, kakor da bi mi hotel oblizniti in spolirati jajca in zaradi tega prispeti gor do kozmosa, vse do vrat raja.

»Nehaj, Feri, zajebal si vse, kar se je zajebati dalo. Take sramote še nisem doživel v življenju,« sem se zlagal kakor voda teče iz pipe, saj sem sramot imel kar nekaj vtetoviranih na plečih.

Tip pa je jokal, dež mu je tekel iz oči, voda je močila moja bosa stopala.

»Vstopi, ne boš se cmeril na hodniku. Povej, kar bi rad, potem pa zgini,« sem bziknil skozi rumene zobe, poslednji glagol poudarjeno, kakor kak taboriščniški kapo.

Sedela sva v kuhinji, in čeprav mi je v zavest kanilo, da bi mu kaj ponudil, recimo vsaj kavo, sem to misel, kakor me je nenadoma prešinila, tudi hipoma ostro zavrgel. Nema ništa nikad više …

»Veš, Frank, imam hude težave …« je hlipal in si brisal nos v rokav kakor petletni fantiček.

Bil je videti, kot da bi skočil v kožo profesionalnega dekadenta, skrušen do neštevnega, mentalno devastiran lakaj, ki v kovačiji ihtenja išče svojo odrešitev, kot psiholog bi ja lahko vedel, da se večinski živelj zgolj naslaja, ko se kdo zlomi, in skomigne z rameni, kadar kdo umre, češ sam je kriv.

Nič se mi ni smilil, čeprav so mu solze tekle niz lice, kakor da bi ga oblival znoj.

Še vedno sem bil tako besen, da bi to pokveko, preden se iz nje usuje še en plaz smrklja in kajmanovih solz, še enkrat usekal, da bi začutil vsak okop realizma in prezentno diagnosticiral svoje realno stanje.

Z brco bi ga, pa sem bil bos, nemara bi si celo zlomil nart. Magari z mavašijem ali kakšnim prijemom jiujitsa, spomnim se enega, s katerim bi mu takoj zlomil roko.

Opustil sem hudobne vizije in zloveščo kontemplacijo in se skušal brzdati, nasilja je bilo dovolj, mogoče mi je bilo zdaj že za nabrekli otepač, velik kakor smoki, ki ga drkamo s pinceto, žal, da sem zverižil obličje zdaj že bivšega prijatelja in se šel proces mračnega modus operandija, ne bom več delal po hudičevem ukazu.

»Frank, poslušaj me za hip, vse ti bo takoj jasno,« se je zdaj psiholog vsaj za odtenek nakuliral, vsaj toliko, da se je nehal tresti in vekati kakor dojenček, ki ga noben ne tolaži.

»Poslušam, začni, čeprav se mi zdi, da mi je že vse jasno, tudi to, da si navaden pederuharski podlež. Aja, a si ti že, Feri, a si ga že kdaj vtaknil v drugo telo, če preskočimo mamico,« sem se zdaj začel banalno in hudobno norčevati iz devastiranega, saj, kaj pa naj, si ne vzamem tudi sam svojih pet minut premoči, magari z najbolj banalno in pritlehno retoriko?

Možakar verjetno še ni videl nage ženske v živo, kaj šele da bi se je dotaknil. Oja, je, mame nikakor ne smem spet pozabiti, tudi če se je ni dotikal gole, jo je pa videl nago, v to ne dvomim, kakor tudi v to ne, da mi gre trenutno eden mojih najljubših pisateljev Ivan Cankar na živce, saj je kompleks cankarjanske matere pošteno nafeferonal nekaterim nič hudega slutečim fantom in degutantno spremenil podobo slovenske matere dvajsetega stoletja.

»Frank, zabredel sem v strašne dolgove. A veš, kje živijo Kurbasovi bratje v Dokležovju? No, tam smo vsak vikend cele dneve in noči kvartali. Za denar, zlato, avtomobile, hiše, kdor je pač kaj imel, je dal in zastavil, drugače so bratje vzeli. V letu dni sem padel v take dolgove, da sem mater naprosil, naj mi napiše hišo, in jo zastavil. Če v treh mesecih Kurbasovim bratom ne vrnem pet tisoč mark, sva z materjo na cesti. Zbiram, kjer lahko in kolikor morem, dva kredita imam, ves čas sem suh kot poper, naokrog hodim kot klošar, pa psiholog sem,« je spet zaihtel in tisto »psiholog sem« poudaril kakor nekaj najbolj zveličavnega, nekaj, kar je nad vso zavrženostjo in nosi zlata jajca in odrešuje svet. Kot nekaj najbolj dragocenega, kar lahko zapusti človeška usta.

Joj, joj, kakšna so človekova pota, si jih res ti narisal, dragi moj Gospod?

»To ni moj problem, Feri, in to mene niti najmanj ne tangira. Ti povej, zakaj si vohljal za mano, preden te vržem skozi zaprta vrata, lahko pa tudi čez balkon, bo hitreje,« sem spet zagrmel, kajti hudobija in bes sta spet zavrvrala pod možgansko skorjo.

»Ne si ustvarjat pravljičnih sličic po vsem tem papranju, ki si mi ga uprizoril, da me boš z jamranjem in na karto usmiljenja spremenil v svojega psihologa. Preden pa te dokončno izbrišem s svojega zemljevida, pa boš izkašljal, zakaj si me zafukal in kaj si jim še vse natvezil.«

Stopil sem do vrat, jih zaklenil in vtaknil ključ v žep, da mi ne bi pesjan zdaj pobegnil, ko sem ga že spustil noter in ko imam priložnost iz prve roke izvedeti o svojem dosjeju in razčistiti zadevo do konca. Lagal ne bo, je v preveliki stiski, očitno ga veliko bolj skrbijo Kurbasovi bratje kakor jaz, to njegovo paranojo – ki je verjetno mnogo bolj zazankana in kompleksna od nekaj mojih nestrokovnih, a tudi zaradi tega še bolj bolečih udarcev – sem hitro zličkal do jedrca.

»Poslušaj, dragi Frank, prijatelj moj,« je cvilil s sklenjenimi rokami pred razsuto in otečeno podobo, kakor da bi molil, »poslušaj prosim,« je spet pokleknil in se po kolenih priplazil do mene in začel skozi ihtenje cviliti: »Kurbasovi bratje me bodo izselili, kaj bo z mojo materjo, že pol leta mi grozijo, poglej,« je iztegnil dlan z zunanje strani, »poglej, noht so mi izpulili, na živo, s kleščami, ki precviknejo žico, so mi ga: Frank, jaz sem končal, zaključil sem … mati, mati …« je ihtel, sirota, in izpareval smrad po oskrumbi.

Možakar je bil res v stiski, ki jo je dobro skrival, kakor tudi svojo zasvojenost s kartami in svojo vohunsko nalogo za znamenite štiri avtomobilske gume na več kakor zanemarjenem amiju 6.

»Feri, poslušaj me zdaj, spravi se vsaj za par minut k sebi in sedi za mizo,« sem rekel in za hip spet prevzel dikcijo učitelja harmonike.

Zdaj sem bes in hudobijo potlačil ali pa sta izpuhtela spričo moje mehke mentalne plati, saj je bil gospod psiholog res čisto na dnu, vsak človek pa ima v sebi nekaj samaritanskega, prav vsak pizdurh in povratnik ima to v sebi, pa da ga jebeš.

»Vsak človek ima svoje probleme, eni večje, eni manjše, takega, ki jih ne bi imel, ne boš našel, pa saj to je tvoj poklic, da iščeš izvor problemov, ni res? A ni to tvoje delo, da pomagaš hudodelcem reševati osebne stiske in jim mogoče pokazati blaten kolovoz iz njih, čeprav je verjetno gnusoba blatnega kolovoza eksistence edino, česar nikoli ne moremo popolnoma izbrisati iz svojih percepcij sveta, zato bi bilo najbolje, če bi obsojencem vbijali v glavo, naj ostanejo taki, kakršni so. In se s takimi tudi soočiti, ne pa spreobračati nekaj, kar evoluira v za družbo sprejemljivo šele takrat, ko se zvrne v grob. Zato s teboj ne bi dialogiziral o tem, še manj pa o tvojih dolgovih. Kaj naj jaz storim? Kartaš z barabami, za drobir izdaš prijatelja, ki ga potem prosiš še usmiljenja?«

»Frank, Frank,« me je prekinil, »a bi ti vseeno nagovoril Dekija, da razbijejo to bando Kurbasovo, a veš, koliko življenj so pogubili in koliko družin so razbili? Povej mu, prosim, povej, da bo konec s tem, celo življenje ti bom hvaležen … Prosim te, Frank, prosim te, Frank,« je spet pokleknil, da mu jebem boga, to klečanje mi je šlo v tistem hipu bolj v dno jeter, kakor če bi mi eno pošteno zalimal na gobec.

»Nič ne bom rekel Dekiju, pred dvema dnevoma sem se vrnil s slamnjače, na katero si me ti poslal. Kaj bo Deki? Misliš, da bo dvignil pol države na noge zaradi parih kvartopircev in postopačev? Misliš, da me je Deki potegnil s slamnjače? Za svoje težave boš poiskal drug naslov. Prijavi jih svojim prijateljem v službi državne varnosti, če imaš jajca, te bodo bratje zmleli v kašo, še preden bosta z materjo letela na cesto,« sem spet dodal ščepec hudobije, ki se je oglasila sama od sebe, kakor varovalka, da me izdajalčevo ihtenje ne bi porinilo na plesišče samaritanstva, kar bi bilo kajpak velika zmota. Ne v smislu, da se človeku v stiski ne pomaga, čeprav je sovražnik, temveč zato, ker bi koraknil po stezi še večjega natega. Psiholog je bil, če vzamemo v ozir celotno in razpršeno dimenzijo njegove zverižene mentalne provenience, unikaten, endemičen izrodek, ki je znal laskati in vrtati v ljudi, s tako prisluženim denarjem pa je igral karte z – roko na srce – obrobnimi kriminalci, a vseeno ne tako minornimi, da ti ne bi zagozdili noža med rebra in te vrgli skozi vrata rojstne hiše.

»No, no, mogoče mu bom pa rekel, ti samo meni povej, kaj si kikirikal Kozlevčeviču ali kateremukoli izmed teh dihurjev, ki so me zaradi tebe peglali in zasliševali,« sem mu vrgel v od bušk tolsto faco, saj je bil mogoče v tem primeru kje še kak Kozlevčevič, s še debelejšim dosjejem Franka Konečnika, in bodo kurčeve michelinke na koncu postale še zlate.

Ne samo zlate, ampak tudi traktorskih dimenzij, kdove kakšno farso bi si gospoda v službi domovine lahko še izmislila.

»Res boš rekel svojemu prijatelju Dekiju? Hvala, Frank, vedel sem, da imaš mehko srce in veliko dušo,« se je skušal gospod psiholog realizirati še v lirika, ki ga je pravkar oplazil žarek sončne svetlobe.

»Poslušaj, Frank,« je bil naenkrat skoraj židane volje in se je celo popraskal po s tolščo obloženem vampu, ki se mu je tresel kot kremšnita, če jo nekolikanj bolj trdo postavimo na mizo.

»Takole je bilo: banda vohljaška je vedela, da krvavo potrebujem denar. Ne vem, zakaj potem ne zaprejo Kurbasovih bratov, če so vedeli? Poklicali so me na razgovor. Ponujeno mi je bilo do 500 nemških mark za informacijo o tebi, saj sem se jim za začetek zlagal, da švercaš s starši nekega obsojenca michelinke iz Italije. Bojda si se nekje pijan širokoustil, da lahko sleherniku pod vedrim nebom urediš michelinke za avto, 50 mark kos. Nadalje jih je zanimalo vse o Jožetu Golobiču, ki je bojda znan protidržavni človek in menda celo terorist z za SFRJ nevarnimi zvezami v tujini.«

Šlo mi je na smeh in komaj sem zdržal, da nisem bruhnil v krohot, ironija pa je ta, da smo imeli določeni ljudje zaradi takega kvakanja resne težave v življenju, nekatere so take laži celo pokopale. A vendar, če je to resnica o vohunski službi SFRJ, potem sem lahko po eni strani tudi dobre volje, saj v večji burleski še nisem sodeloval.

»Zanimale pa so jih tudi tvoje ljubljanske povezave, saj so tvoji prijatelji in znanci iz Mesinga in Šumija vsi po vrsti označeni. Če si označen, pa imaš osebnega zalezovalca.«

»In kaj si jim vse natvezil? Povej po resnici, pa bom rekel Dekiju, no, prosil ga bom, če lahko Kurbasove zašijejo in spravijo na hladno. Povej po resnici, ker bom zvedel, če si se zlagal, in če mi boš nanizal votlo koraldo laži, potem adijo pomoč,« sem ga z lahkoto na finto, kajti gospod je bil čisto na psu, zdaj je bil spet videti, kakor da bi mu pretrgalo živčevje. Blaznel je. Za njim je tekalo več pravih in še več nevidnih tigrov.

»Vse govorim po resnici, res hvala, Frank, zlat si. Povedal sem jim nekoliko razširjeno biografijo od tiste, ki je prišla iz tvojih ust. Govoril sem o Golobiču, o gumah, o zadevi Božičič in to, da si mi potožil, da imaš resne težave z alkoholizmom in potikanjem po beznicah, da imaš ženske za objekt ejakulacije, v emocionalnem smislu pa jih zbiraš kot kolekcijo imen, kakor zbirko čistokrvnih konj, da si zbirko vseh, ki si jih prikavsnil, beležiš v zvezek, da imaš občasne napade dobrote in da takrat vedno vržeš miloščino, če ti kdo nastavi klobuk. In povedal sem jim tudi, da je Deki tvoj prijatelj, kar pa jih ni brigalo in za to ni bilo mark, še smejali so se mi,« je bil naenkrat retorično poskočen dušni pastir.

»Pa kaj je s temi famoznimi gumami, kaj si se vse zlagal?«

»Veš, Frank, po pravici povedano sem se zlagal, da z njimi na veliko trguješ in da mislim, ne mislim, vem, da so gume ukradene nekje v Italiji, ti pa da jih s svojimi pajdaši, katerih imen nisem lažno navedel, saj si tega res nisem upal, švercaš čez mejo. Za to informacijo mi je Kozlevčevič takoj dal 500 mark, kar iz predala jih je potegnil. Iz predala, Frank, marke, devize, si lahko misliš? Jebemti, Frank, veš kako sem se dobro počutil! Njih namreč zanimajo samo mastne informacije, in ta je bila debela in mastna, da vodja prevzgojnega centra drugega največjega zapora v Jugoslaviji šverca gume iz Italije. Toliko sem jih pa že ocenil, kaj bo šlo v denar, poklicna deformacija pač, Frank moj,« se je mojster upal še nasmehniti, čeprav ječeče in cvileče kakor morski prašiček.

Komaj sem se zadržal, da ga nisem spet udaril, in naenkrat me je prešinila dobrota, no, oplazil me je nekakšen altrustični sončni žarek, da hočem biti razmeroma soliden človek in da ga ne bom več tepel, saj ga bodo Kurbasovi bratje bolj strokovno in surovo obdelali, v igri z njimi mu ni rešitve, bratov ne zanima, kje in koliko jih žališ in ovajaš, hočejo samo denar.

»Upam, da mi tega ne zameriš, Frank, zdaj veš, v kakšni godlji sem. Ne bit jezen, Frank, no,« si me je nesnaga drznila vizirati v oči, »saj te bo Deki rešil, jaz pa sem dobil vsaj nekaj deviz, ki jih krvavo potrebujem, za življenje gre! Frank, no,« me je hotel pobožati po roki, ki sem jo sunkovito izmaknil.

»Zlagal sem se tudi, da včasih spiš v jarkih in pretepaš in se s polkrožnimi udarci z nogo lotevaš pijančkov po beznicah, a jih to ni toliko brigalo, nadalje jih ni zanimalo, da si svojo drugo ženo popolnoma stolkel s tlačilko za kolo, niti to ne, da tvoj tast na veliko in na črno lovi divjačino pod Šmarno goro. Vedeli pa so, no, Kozlevčevič je vedel, da je tvoj tast ugleden in zvest komunist, o njem je rekel, da je pravi možakar in karakter, ki zna domovini pokazati, kako se jo ljubi.

Povedal sem še o popivanjih z Božičičem, da je bil pri tebi reden gost, zlagal pa sem se, da ste ti, Valerija in tvoj sin in Božičič nekakšno družinsko omizje, da imate skupne piknike, na katerih Božičič peče ražnjiče in čevapčiče ter meša solato, kar vidva obilno zalivata z alkoholom. Da je bil pokojni Božičič skoraj vaš družinski član. Za to sem dobil sto mark, orla, še orla pa zato, ker sem jim rekel, da ti Božičiču daješ mamila in da sta skupaj vohala hlape nekakšnega lepila, od katerega se ti v glavi dela kalejdoskop. Oprosti, Frank, res sem v godlji, no, Frank, rad te imam in nikoli ne bo drugače. Saj veš, da sem emocionalen!«

Bil sem zelen od besa, a sem zdržal, njegove pitoreskne laži in inventivne pogruntavščine, kako do denarja, so ga reševale, da ga nisem zadegal čez balkon. Pravi slikoviti lirik, štukaturist, baročni zaklinjevalec, kolažist!

»Največ sem se jim zlagal o Jožetu Golobiču, saj jih ta zelo zanima. Povedal sem jim, da sta tesna sodelavca in da se ti z njim konzultiraš o različnih vprašanjih, tudi znotraj turbulenc v Molotovki, ki naj bi ti jih on s svojimi nasveti skušal odzankat. Rekel sem jim, da si mu žensko sam porinil v naročje, ker si jo pač imel dovolj, on pa je bil zaljubljen vanjo in očaran nad tem, da ima svojo streho nad glavo. Rekel sem jim, da je Golobič pijanec in narkoman, da občasno skupaj uživata različne opijate in da imate tlele, v molotovškem stanovanju nad trgovino, orgije, ti, Zdenka, Valerija in on … da ti nimaš nič proti, če mu ga tudi Valerija pofafa …« se je na koncu celo nekoliko zarežal, ko je postavil piko na svojo lovsko pripoved, čeprav sem skušal to razumeti, saj ko je pripovedoval o erotiki, ni mogel vedeti, kako občutljiva tema je to, zato je nezlomljivo trmasto rinil v zmoto.

»Zdaj pa ven, zdaj pa dovolj, dovolj si mi zaupal, da te ne vidim več!« sem kričal in ga vlekel ven kakor vrečo cementa, ponošene in ohlapne hlamudrače so se mu razparale in je zareskalo hrssk, hrssk, hrssk.

»Vse sem ti po pravici povedal, vse, kakor si hotel, reši me Frank, reši me, reci Dekiju, reci mu, prosim te, prosim te …« je še mijavkalo z one strani vrat, toda pozdravil ga nisem nikoli več v življenju.

Šel sem v kuhinjo, si vtaknil cigareto v glavo in se vprašal: je to mogoče? Kdo je tukaj nor?

Kdo grabi Nietzschejevega konja za uhlje?

Me izžema trdovratna mentalna bolezen?

Feri Frankovič je bil avtohton prebivalec Rovt.

Oče mu je z materjo kmalu po njegovem rojstvu zapustil mrliški list in odsihmal ga je mati bolestno priklenila nase. Letnik 1944, končal osnovno šolo v Rovtah, srednjo šolo in fakulteto pa v Ljubljani. Večinoma je vsa šolanja končal z odliko. Bil je sramežljiv in boječ fant, nikoli ni tekal za dekleti, zanimal ga je samo en cilj, ki mu ga je začrtala mati, in tega se je bolestno držal: končati šole in dobiti službo. Verjetno si je najbolj želel postati dušni zdravnik prav zaradi motnje v mentalnem razvoju, ki ga je kreirala vanj zaljubljena mati. Motnje ni samokritično nikoli anamneziral, mislil si je, da je njegov odnos z materjo naraven in normalen, vsaj tako se je obnašal. Mati je ves manko moške ljubezni in askeze žilnate klobasice pod maternico fokusirala v sina, v kajpak klišejski shemi: imeti ga pod nadzorom, ga zavestno in še bolj podzavestno oblati v pionidesa po svoji meri, v človeka, ki bo vzgojen tako, da se nikoli in nikdar ne bo odcucal od materinega seska. In tako sta tudi živela, najprej kot mati in odraščajoč fant, kasneje kot mož in žena, čeprav bi šel s perverzijo verjetno predaleč, če bi zakvačkal, da sta skakala tudi med rjuhe in se šla inventivne spolne vragolije. A ljudje smo pač taki, da hitro pomislimo tudi na kaj perverznega, kar nam zabeli utrip večinoma filistrske eksistencialije. Intima njune spalnice gor ali dol, Feri se je iztesal v prijaznega in delovnega fanta, sicer zavrtega in ženskomrznega, toda okrog tridesetega se mu je začelo mentalno slabšati. Tone, ki je bil že od samega začetka največji podpornik sokrajanu, ki se mu je prikupil s svojo marljivostjo in resnostjo, s svojo držo, biti lojalen službi, čeprav te v vasi vsi otročaji in pijančki in kmetice zbadajo, da si mamin sinček, je na koncu najbolj pobesnel in se tudi potrudil, da je Feri Frankovič dobil nič kaj nežno brco odpovedi delovnega razmerja.

Po treh letih solidnega, nikoli pa preveč inventivnega dela duševnega lečnika hudodelcev je Feri začel pešati. Počasi, a zanesljivo se mu je začelo trgati okrog leta 1976. Najprej je zamujal v službo in dobival napade popolne apatičnosti, verjetno so bili to prvi znaki manične depresije in nevrastenije. Že tako zaprt vase, se je še bolj zaklenil. Januarja leta 1979 mu je Tone izrekel prvi opomin pred odpovedjo zaradi malomarnega opravljanja obveznosti. Hudodelci so se iz njega norčevali, da imajo psihologa, ki ga zdravijo oni, ne pa on njih, da se njihov lečnik obnaša kakor zmedena muha, ki se ujeta zabija v zapor kozarca. Takrat je že globoko zabredel v kvartopirstvo. V stiski si je začel izposojati denar, čaša pa se je prelila čez rob, ko si ga je sposodil od glavnega mafijaša v Molotovki, šefa hudodelcev, in ni mogel vrniti niti obresti. Takrat so ga kriminalčeve lovke na prostosti prvič resno nalomile v isti kuhinji, kjer sem se šel junaka našega časa tudi sam. Mogoče mi je danes zaradi nasilja tudi žal, toda zato so morala miniti leta. Seveda se je to razvedelo, čeprav je lagal, da je padel z jablane pred hišo, ko je hotel utrgati sad z drevesa, ki ga je ob njegovem rojstvu zasadil rajnki očka. To je bil prvi opomin pred odpovedjo. Potem je začel jemati denar tudi materi, živela sta na robu lakote, in simbolno se danes spominjam s cmokom v grlu, da je bila tista raztresena jota po tleh verjetno hud udarec za materin s strogimi varčevalnimi ukrepi zrezani proračun. Za ženske se tudi takrat ni brigal, verjetno se res ni nikoli nobene dotaknil. Redko je duzal. Ta fant, ki je imel včasih zal obraz in zdravo kmečko rdečico v licih, je bil pred smrtjo popolnoma zelen in usahel, bojda je bil videti kot nema riba, ki trapasto odpira usta in je vse, kar ima za povedati, spravljeno v mehurčkih zraka, ki počijo na površini vode in se ne zgodi nič, čeprav riba še vedno bulji v steklo akvarija, kakor da ne bi mogla sleči niti ene plasti smisla.

Konec leta 1979, okrog božiča, je naslovljeno na Toneta prišlo anonimno pismo – kasneje se je razkrilo, da od nekega okoliškega kmeta –, da Feri prodaja hrano, konzerve, moko in vse, kar je bilo v skladišču Molotovke dosegljivega, za pol cene po vaseh okrog Rovt. Takoj po novem letu je dobil nogo, konec februarja 1980 pa mu je za posladek in največji eksistencialni desert umrla še mati, njegova edina ljubezen med človeškimi bitji, kar ga je prizadelo veliko bolj kakor odpoved in kvartopirski dolgovi. Kurbasovim je moral še pred pomladjo napisati hišo in, kolikor vem, tudi dolgov ni zapustil, a saj, kdo bi jih pa poplačal? Mesec dni se je potikal po Rovtah, spal po senikih in dobival miloščino od ljudi. Potem je za njim za nekaj mesecev izginila vsaka sled. Avgusta leta 1980 so njegovo razkrajajoče se in od ptičev skljuvano truplo našli na obrežju Save pri Zagorju.

Pomlad leta 1980 je bila ključna za razpad SFRJ, ki se je razkrojila dobro desetletje kasneje.

Četrtega maja je v Ljubljani umrl Josip Broz Tito, ki je imel edini besedo pri zlaganju nesorazmernih lego kock te več kot dvajsetmilijonske države. V Molotovki smo takrat že vedeli – vsak malo bolj razumen človek je vedel –, da Jugoslavije kmalu ne bo več, in nekaj let zatem je bila res izbrisana z zemljevida. Stari Broz je bil avtokratski oblastodržec, ki je spretno povezoval niti med kulturno in nacionalno povsem različnimi narodi in narodnostmi, ki so imeli že v zgodovinski determinanti zgotovljen ples žerjavice konflikta. Spomnim se naših odnosov v Molotovki, dialogov, na prvo oko benignih šal na rovaš narodnostne različnosti, Bosancem smo včasih že poleg klasičnih čefurjev in bosjakov rekli tudi Turki, Hrvati so govorili, da smo dunajski kočijaži ali celo podalpski Hrvati, Srbi pa so se itak ves čas ponosno trkali po prsih, da so najbolj gostoljubni in da častijo vse in vsakogar. Prav te šaljive domislice, ki jih je spremljal smeh, zdravičarstvo in pa Brozovo skovano bratstvo, so kasneje, okrog leta 1990, evoluirale v sinonim največjega sovraštva, mučenja, noči dolgih nožev, taborišč, posilstev, požganih mest in vasi, brat je bratu postal krvnik, kar Slovenci poznamo iz druge dimenzije; v svoji introvertiranosti najraje izza zavese špegamo, če ima sosed nov avto ali če veja njegovega drevesa štrli na našo stran, takrat je zadeva že zrela za sodno obravnavo, ob čaši šmarnice pa se zaradi kakšnega metra zemlje ljudje igrajo tudi revolveraše.

Tudi pri nas je bilo v dvajsetem stoletju ubijanje, tu in tam se je zasvetil nož, toda naši bratje po Brozu so v orgiastičnem mučenju in inventivnem ubijanju mogoče celo prvaki svetovnih razsežnosti. Zato je Brozov kult danes dvoplasten; štirideset let je vodil državo, jo nemara obranil hudega podjarmljanja, a z na silo sestavljeno državo je bil na neki način tudi netilec jugoslovanskih vojn in fundamentalnega sovraštva. Broz je bil globoko pod skorjo svojega političnega mišljenja fundamentalist, ki je to vrsto enodimenzionalnosti dobro skrival z blagohotnim, skoraj liričnim pihanjem na dušo svojih državljanov.

V Molotovki nas je bilo zaposlenih vseh vrst, čeprav smo kadre v ospredju zasedali Slovenci. Nikoli se nismo resno norčevali iz čefurjev, nikoli delali diskriminacije, ne med zaposlenimi ne med hudodelci. V tem oziru je bila Molotovka zdrava ustanova. Bolj očitno in na prvo žogo so se med seboj bodli obsojenci, spomnim se peripetije, ko so nekega Albanca napadli zaradi načina umivanja riti, ki je, roko na srce, najbolj higienično, a prav zaporniki so bili včasih na najbolj naiven način zasvojeni z moraliziranjem; sedi zaradi okrutnega umora, recimo da je nekoga ustrelil in mu za posladek odsekal glavo in jo napičil na kol pred vhodna vrata, potem pa napade človeka, ker gre na stranišče s steklenico vode, da bi si splaknil ostanke dreka iz anusa. Ti ljudje so take stvari jemali smrtno resno in vsak tak incident bi lahko povzročil nov napad, serijo napadov ali celo umor. Ena taka peripetija je vedno evocirala nadaljne konflikte, ki so se vedno končali pri veri in nacionalnosti. Tudi najbolj prebrisanim, inteligentnim in z vsemi pomadami namazanim obsojencem je večkrat počil film: ni ga bilo junaka, ki je dobil več kot pet let, da se mu ne bi kdaj utrgalo tudi zaradi najbolj minorne banalnosti, recimo, da ga je nekdo v vrsti za kosilo po nesreči zadel s komolcem ali da je cmokal pri obedu. Ljudje so bili zaradi cmokanja že zabodeni. Zaradi čuftov si si lahko prislužil nož v hrbet.

Prav na primeru ruiniranih ljudi, ki na prvi pogled nimajo več česa izgubiti v življenju, so se najbolj evidentno kazala trenja na nacionalni osnovi. Albanci, na primer, so imeli čisto svojo tolpo, vedno so bili homogeni in tudi najbolj maščevanja željni. Če si dregnil v kakega izmed njih, si vedel, da ne iščeš zmerjanja in verbalnih psovk, temveč hočeš vojno s hladnim orožjem. Katoliki so, verjetno tudi zaradi geografske pogojenosti, tiščali skupaj, Srbi in Črnogorci pa so večinoma operirali z vsemi, mit o črnogorski mafiji je obstajal že takrat, saj je bilo pri njih največ zasegov mamil za razpečevanje znotraj zapora, v katerih so, to vemo, te zadeve tri- do štirikrat dražje kot v prosti prodaji. Distinkcija med vsem tem koloritom ljudi je bila primer umetne države znotraj države, kar zapor tudi je, in bilo je več kot očitno, da korelacija med njimi ni mogoča, še veliko manj pa je bila mogoča v več kot dvajsetmilijonski Jugoslaviji. Dokler je maršal Tito obvladoval dosežke revolucije, bratstvo in enotnost in si pri tem basal temeljne zasluge, da se ne razraste drugačne vrste fašizem, ki se je zgodil deset let po njegovi smrti, je še šlo, ko pa je umrl, ni bilo karizme, ki bi ustavila pokanje šivov.

4. maj 1980

Na televiziji so naenkrat s trakom in podpisom zdaj že rajnkega maršala prekinili vse programe. Ljudje so padli v množično histerijo. Sin me je vprašal:

»Ati, a bo vojna?«

Nogometaši Hajduka in Crvene zvezde so popadali po igrišču. Ljudje so skrepeneli. Pijanci izpustili čaše in ugasnili cigarete. Mrk. Tema. Žalost, kot je v Jugoslaviji še ni bilo. Meni pa se je vse skupaj zdelo, kakor da bi gledal kako precej dobro burlesko ali tragikomično farso ali še precizneje: vse čobodre jugoslovanskih religij so se zdaj zlile v eno in pokazale obraz najbolj cenenega stanja kolektivnega duha, duha črede, ki jim je zdaj vrhovni oče in dušni pastir pustil zgolj podpis na televizijskem ekranu.

Vzdih patetike, ki ga je prinesel ta trenutek, se je večini državljanov zažigosal v duše tako silovito, da ga bodo do lastne nepomembne smrti in obskurne osmrtnice, ki jo potomci hranijo še leta in leta, nosili s seboj kakor najbolj dragocen amulet.

Šele ko se je maršal zvalil, no, ni se zvalil, ampak obležal, se je pokazala resnična moč njegovega božanstva. Kaj takega človek redko doživi in srečen sem, da sem za časa svojega življenja, zaznamovanega z obrobnimi grožnjami raznih Kozlevčevičev, uriniranja po veselicah, ovaduštva in zaporniških laži, doživel tako komedijo, tako moč manipulacije, tak poraz osebne človeške identitete in dignitete. S slednjim mislim na opozicijo, ki je kajpak ni bilo, kvečjemu par emigrantskih čvekačev s pasjimi bombicami. Tam, kjer ni opozicije in se pametni ljudje zlomijo pod težo enodimenzionalnega sistema, najprej pade osebnostna digniteta posameznika, potem padejo cehovska društva in še prej sindikati nepismenega kanon futra, na koncu pa zblazni ves narod, od kramparja in vodovodarja do univerzitetnega profesorja. In na koncu akademiki blebetajo največje abote in traparije, intelektualna smetana naroda pa pod pretvezo boja za demokracijo počne največje bedarije.

Kimavci in klakerji verjamejo voždu vsako besedo, kam pa to drvi, je pokazal vlak Socialistične federativne republike Jugoslavije.

4. maj 1980 pa si bom še bolj kot po smrti Josipa Broza Tita zapomnil po resnih težavah, v katere sem zabredel.

Obvestilo o voždovi smrti me je zasačilo v dnevni sobi molotovškega stanovanja nad edino trgovino v Rovtah. Valerija je jokala kakor voda teče iz pipe, mali je bil temu primerno zmeden in ko sta se vsaj za silo pomirila, mi ni dalo miru, da se ne bi odpeljal v Molotovko in si ogledal tamkajšnji položaj in utrip percepcije velikaševe smrti.

Ne vem, kateri vrag me je gnal na to galejo.

Toda v Molotovki je bilo vse mirno, vse po starem, vsak je vrtal svoje delo ali pa se praskal po jajcih in riti. Nekaj pa se je le zgodilo: iz kantine je bilo slišati za to uro – bil je že pozen večer – nenavadno veliko glasov; kantina je ob tej uri že zaprta! Grem tja in jih uzrem: vsi vzgojitelji, nekaj paznikov in drugega osebja, kuharice so nosile narezke, mize pa so bile obložene s steklenicami. Stopim do Toneta in zakreketam:

»Kaj je to, šef, veselica pred sodnim dnem? Kje so pa čolni in rešilni jopiči?«

»Ne, Frank, večina ljudi je Starega občudovala. Prav je, da se kolektiv družno poslovi od njega. Naj mu bo lahka zemlja in bog z njim,« je zdravičarsko dvignil kupico domače cuckovine in mi z drugo roko natakal jabolčni sok iz Žejeve verige tozdov, vsi pa so bili kajpak sprijeti v sozd.

»Ti si še na sokovih, a ne?« me je ošvrknil Tone.

»Kaj pa naj, iščem marelice po jarkih?« sem se hudobno zarežal. »Mogoče pa bom kdaj še kaj popil, kaj pa vem …« sem mencal kakor adolescent, ki se mu nastavlja prekaljena in večkrat ločena petintridesetletnica, ki se je zaradi razočaranj odločila, da bo živela samo še po sebi in da bo spolovilce odklenila zgolj iz golega vzgiba pragmatizma.

To ni bil dober znak.

Če alkoholik reče mogoče, to pomeni seveda da, ja, kaj pa si mislil?

Sodelavci so nažigali partizanske napeve, med kratkimi premori pa je iz od tobaka uničenih grl škripalo Druže Tito mi ti se kunemo.

Bili so moteči, vinjeni, za treznjakarja je to napor, pijanski humor pa se treznemu zdi bebav, sploh pa sem se zdrznil in dvignil ušesa kakor nemški ovčar, ko mi je v možganovino prodiral pijanski krohot. Neopazno sem se izmuznil iz kantine in se povzpel v zgornje prostore, kjer je bila moja pisarna, da bi preveril, če sem mož beseda ali mentalna sirota ali kaj?

Zaklenil sem vrata, še sam ne vem, zakaj, saj tega nikoli in nikdar nisem počel v službi, še danes mi ni jasno, kakšne vrste paranoja me je gnala, da sem to storil. Res pa je, da sem v tej pisarni večkrat kontempliral, da ima človek v srčnih prekatih mir lahko le takrat, ko vase transplantira mentalno arhitekturo Charlesa Mansona, ni res? Sedel sem za mizo, sezul čevlje in noge dvignil na rob mize. Misli so se mi nerazložljivo drobile in drobencljale druga čez drugo, glava je bila prazna in otopela, življenje se mi je zazdelo kurčevo prgišče samousmiljenja, pest peska v oči, kaj pest, cel kamion hruška v enakomernem in metronomiziranem ritmu ves čas in celo življenje, neumnost, manipulacija in lakajstvo. A ne bežim že celo življenje sam pred sabo, komu naj zaupam, če še sebi ne?

A sem se vsaj naučil zaigrati ljubezensko melodijo, ki bi drugim nepretrgano mravljinčila kožo?

Tega noben manipulant ne obvlada.

Življenje je eno samo kurčevo predvidevanje, splet laži, gnusa in trapastih okoliščin, pletenica cenenega pragmatizma in komolčarstva, kdo je boljši od drugega človeka, zakaj nisem še jaz kriminalec, mogoče bi se manj preizpraševal neumnosti. V buči mi vre in brbota od zguljenih fraz, verjetno bi mi zaradi količine izkvakanih klišejskih sintagem morali podeliti plemiški naslov.

Posegel sem po klišejskih psiholoških vzorcih, ki jih nihče in nikoli ne bo iztesal, zakaj je bil stari hedonist in ubijalec endemične divjadi toliko boljši od drugih ljudi, da se zdaj več kot dvajsetmilijonska masa utaplja v zdravičarski žalosti, kakšno metanje na finto ljudi je to, beda kolektivne zavesti, ovce in pastir v usnjenem fotelju s cigaro in viskijem, z michelinovimi gumami na mercedesu, kje jaz živim, da moram paziti na vsako besedo, na vsak korak, ki ga nadzorujejo tisti, ki delajo same take delikte, ki so za devetindevetdeset odstotkov državljanov strogo prepovedani in kaznivi, zato so ljudje zamreženi, porka madona.

Kaj sploh počnem v Molotovki, zakaj ne igram po Avstriji, magari na veselicah raztegujem meh, tam sem bil popolnoma samostojen, no, spet ne čisto, saj so mi Vrčkovnikovi bratje dali brco prav zaradi hlepenja po svojeglavi poti in iskanju nikoli utešenega endemizma.

Vendar tisto življenje ni bila greznica kakor Molotovka, obkrožajo me sami hudodelci, morilci, lopovi, pedofili, med sodelavci pa nikoli ne veš, kje so ušesa na preži in kje te bo kdo nasadil na udbaški kol in ti iz rektuma potegnil še tisti kadaver, za katerega sploh nisi vedel, da obstaja, ali pa ga nemara vohajo samo zasliševalci.

Kaj sploh počnem v teh zabačenih Rovtah, kaj sploh delam z Valerijo, seksualna privlačnost je že zdavnaj usahnila, najini pogovori pa se vrtijo samo še okrog plačila stroškov in hrane, edina pozitivna komponenta naj bi bil otrok, ta vidi svet še brez špicljev in zveličavnega sistema enormnega natega in ovčjega tekanja in rdečega monoteizma in čredne zavesti, utripajoče na pecljih paranoje.

Sunkovito sem vstal, kakor sunkovito napade morski pes ali piči kobra, in stopil do železne omare.

Bila je zaklenjena.

Vrnil sem se do mize in pobrskal po predalu.

Med papirji sem našel ključ in se spet vrnil k železni omari.

Vratca so se odprla, na zgornji polici sta bili dve pištoli, bajonet iz prve svetovne vojne, ki mi ga je podaril rajnki Feri, čudno, da ga ni za drobir že kje prej unovčil, strelivo in nekaj dosjejev obsojencev.

Na spodnji polici pa: viski, amaro, dve steklenici šmarjaka iz okoliških gričev, tepkovec prav odondod, tri steklenice piva, jajčni liker in konjak, ki mi ga je podaril Tone za devetinštirideseti rojstni dan, čeprav je vedel, da sem abstinent.

Nalil sem si dva prsta konjaka in ga eksal.

Nočem biti več paranoičen in ljudomrzen.

Pijača se razlije po telesu in začnem kipeti kvišku.

Skoraj bruhnem, obrok, pomešan s konjakom, se dvigne do adamovega jabolka. Odčepim steklenico piva in grem za delovno mizo.

Obujem si čevlje in noge spet stegnem na robu mize.

Nič ne mislim.

Lažem: sem bolan?

Pijem pivo, gledam zagitrano poslopje in že se mi vehementno jebe.

A sem moral spet začeti?

No, saj vendar še nisem pijan, da bi kvakal lirične senzitivitete in kasneje rafalne žalitve ali nebuloze brez repa in glave, tolkel kosmate vice. Ljudje recimo govorijo vse sorte lapidarnih nonsensov, tudi take, da devastacija zakonskega stanu naredi večjo možgansko zmečkanino od smrti ljubljene osebe.

Ločil sem se, verjetno sem tudi ljubil, pa se trenutno ne počutim nič skrušenega, kaj šele zmečkanega.

Mar ni bilo bolje trezen hoditi po belem in širnem svetu in imeti stvari kolikor toliko pod analitično kontrolo?

Jebeš analizo, vsaka več predvideva kot zakoliči.

Jebeš intuicijo, ubijemo jo mimogrede, kar s plastičnim loparčkom za muhe.

Ko sem spraznil tretje pivo, sem bil že pošteno pijan in dipsomanija je vzela niti v svoje roke.

Nisem več razmišljal o alkoholu, ne o družini, ne o Molotovki, o ničemer več.

Vse je bilo jasno in plimovanje se je začelo.

Fokus ni več, kako si ga boš natočil, temveč je to samoumevno, če je kaj oprijemljivega za zarezgetati, zdaj življenje ni več ječa, niti čas v njej rabelj hudi, dobro je mislil France in se krepko zmotil.

Zdaj gre samo po sebi.

Dobro okajen sem zaklenil železno omaro in tokrat ključe vtaknil v žep. Podzavestno se sproža paranoja, da rezerva mora obstajati, da ne bi premalo naoljen mehanizem zarustal.

Zaklenil sem še pisarno in sestopil v kantino.

Tam so bili ljudje že tako pijani, da ni bilo več nobenih znakov žalovanja za jagrom, 4. maj 1980.

Plesali so kar po mizah, kričali in se lizali kakor najbolj osamljene živali, še opazili niso, da nizam kozarec cuckovine za kozarcem, da postajam nor in destabilizirana pička od človeka. Tone pa mi je nalival še sam, danes je dan, ko je jasno, da pije tudi Frank Konečnik, ki je dolgo, predolgo abstiniral in bil zasvojen z moraliziranjem o pijancih in smrdljivi snovi, ki dela človeka za dementnega kvakatorja kretenizmov.

Ko je bila noč že zelo trda in sem bil že netaktno osmojen, da ni bilo niti okruškov racionalnega mišljenja več, sem začel nažigati partizanske pesmi, pesmi vstaje, najraje sem imel internacionalo, ta je vedno pomenila, da sem razkoščičen par excellence.

Že po nekajdnevni abstinenci in normalni porciji spanja nisem prvo in drugo noč pitja nikoli spal niti minute. Tokrat pa me je podrlo, očitno je bila abstinenca predolga, da sem se zjutraj z globoko luknjo v spominu zbudil na mizi v pisarni. Takoj sem poklical v Tonetovo pisarno, kjer je telefon brnel v prazno. Potem sem se za silo uredil in takoj stresel dva amara. Spet sem se počutil kot človek, vreden dignitete, in znova sestopil do kantine. Še vedno je bilo vse sesuto od včerajšnjega razsajanja, čeprav je bil čas malice.

Iz gajbe sem vzel steklenico piva, jo odčepil in začel piti kar iz steklenice. Pogoltno in pohlepno, da ja ne bi zmanjkalo pijače. Kmalu sem bil spet pijan, ko je pricepetala čistilka in povedala, da je dal Tone vsem v upravi prost dan, da delajo samo pazniki in strežno osebje. Srce je zaigralo veselo poskočnico in vedel sem, da bom danes spet suženj akcije, da bom besnel in z užitkom izgubil nadzor nad razsodnostjo.

Kakšne vrste prekleti pijanec sem jaz, mojbog?

Skoraj dve leti ne popijem niti kapljice, po enem letu še pomislil nisem na alkohol. Kot da ni snovi. Razen uvoženih cigaret sem živel popolnoma zdravo in skorajda nevidno mravljinčarsko življenje tihega državnega uradnika, deloval sem skoraj po kopitu katoliškega družinskega etosa in čeprav sem imel tu in tam hude napade melanholije, da se mi je takrat skoraj ovlažila učka, sem normalno vozil svojo eksistencialno barko. Potem pa spijem konjak in se mi popolnoma utrga. Ta demon, ki ga nosim v sebi, ta prekleti sprožilec, gumb, ki nanj pritisne en kozarec alkohola in ki kasneje evoluira v serijo čaš in emocionalno devastacijo, mi nikoli ni bil jasen: kakšen sprožilec je to, kakšen plaz dekadentne zmote?

To ni zmota, to je dobrota, regres.

Nikoli mi noben specialist za alkoholizem ni znal tega nadrobneje pojasniti, sam pa sem prišel do sklepa, da je zadeva popolnoma enostavna in prav nič kompleksna: nikoli nobenega kozarca več in nikoli nobenega psihologa ne zdravljenja več, če ne moreš nehati sam, se zaduzaj do smrti, če mi je za kaj žal, mi je zaradi tega, ker bi to lahko naredil samo enkrat.

Zdaj pa, 5. maja 1980, sem bil na povsem drugi galeji.

Bil sem na kolovozu, ki nima oprijemljive filozofije, pa če se še tako trudim potrkati na vrata pekla.

Oja, ta pot ima filozofijo in ima tudi cilj: daj kozarec več, da se še bolj utelesim, da se osmislim, da vsaj za dan, dva dosežem popolno vrvranje hormona sreče, o prasica božja, kako je to lepo.

Dan sem preživel kar v kantini in zabaval kuharice s klišejskimi dovtipi, ki so že koketirali s kosmatim. Imel sem občasne napade slabe vesti, ki sem jih zalival in brisal s pivom, da pa mi je racionalno mišljenje še kolikor toliko mlelo, je dokaz, da nisem zavrnil para kranjskih klobas, ki so jih večerjali tudi hudodelci. Potem je v kantino prišel Bajs, ki je imel nočno. Bajs je bil navkljub svoji korpulentni postavi, sto devetdesetim centimetrom in sto desetim in več kilogramom, krasen možakar, bil je paznik z osnovno šolo, a mehak pod skorjo svoje duše. Živel je v Dokležovju, in čeprav sem po umazani skušnji s Ferijem močno pazil, kaj komu kvaknem, sem tokrat na to pozabil, saj sem imel natočenega in samozavest Aleksandra Makedonskega.

»O, tovariš Konečnik, a imate danes popoldansko delo, no, večerno?«

»Seveda, kaj pa si ti mislil, nekaj sem urejal v pisarni, zdaj pa se mi je zahotelo piva. Že dolgo ga nisem spil v kantini,« sem skušal nadvse resno in tehtno artikulirati in nadzorovati besede, ki so zapuščale usta.

»Boš še ti enega?« sem podlasičarsko vprašal, saj če odmislim družbo kuharic, že cel dan pijem sam, kar je postajalo že moreče, slaba volja se je gnetla s slabo vestjo, zdaj sem imel že intenzivne napade pomislekov, da sem zajebal vse, kar se je zajebati dalo, enkrat v utripu z oblaki poblajhanega dneva me je celo prešinilo, da bi stopil v sekret in si prerezal žile. Toda obisk patetike sem zavrnil.

»Bi ga z veseljem, pa v službi ne smem,« je skoraj otožno zažvrgolel Bajs.

»Daj no mir, Bajs, bom že jaz uredil s Tonetom, če te bo kdo zašpecal. Konec koncev pa se lahko povzpneva tudi v mojo pisarno in si ga natočiva po mili volji,« sem se hudobno zarežal, skoraj kakor pečen maček. Tega kajpak ne bi smel kvakniti, sploh pa ne kot nekakšen zgled in ena bolj odgovornih oseb v Molotovki.

Kaj pa veš, mogoče sem pa idol?

»Sploh pa bi bilo treba privezati maršalovo dušo,« sem kreketnil in nemara pogledal z belim, vem pa, da mi je takrat zatrepetal očesni živec in mi je zategnilo obrazne mišice.

»Če je tako, tovariš Konečnik, pa z veseljem spijem enega z vami pred obhodom, da ne bi razbojniki preveč veseljačili,« se je kakor medvedek nasmehnil Bajs, ki se pijače ni branil, kot skoraj noben zaposlen v Molotovki ne – ali pa so to tako videle in hotele videti moje oči.

Kuharica Franka, ki je po potrebi zaposlenim stregla tudi pijačo, je prinesla dve orošeni pivi.

»Pa še dva vinjaka,« sem pristavil.

»Tovariš Konečnik, imamo samo Rubinovega,« je rekla Franka, ker se je vedelo, da po pisarnah v zgornjih nadstropjih teče tudi kaj kvalitetnejšega in seveda uvoženega.

»Tudi to bo v redu, Franka,« sem veselo kliknil, saj sem končno pridobil kompanjerosa.

Ga bom že prepričal, da bo službo zapil, saj so bili v nočni vedno vsaj štirje dežurni pazniki.

»Koliko pa vas je dežurnih, Bajs, štirje, ni res?« sem hotel potrditev svojih predvidevanj, kakor to radi počnejo ljudje, da bi si okrepili z zablodami načeto samozavest.

»Kje pa, dvanajst, tovariš Konečnik, dvanajst nas je ponoči, kaj naj štirje, lahko bi samo tekali gor in dol, simo tamo, ovamo onamo,« se je zasmejal debelušček, no debeluh, in stresel vinjak, nakar je v dveh požirkih izcedil še pivo.

»Franka, še enkrat,« sem objestno zakričal.

»Ne, ne,« se je branil Bajs.

»Da ali ne, pospravljam, potem pa vam bom zaupala ključe, tovariš Konečnik, če boste še posedeli,« je rekla Franka.

»Prinesi, prinesi, Frančica, prinesi, la-la-la-la,« sem zakrilil z rokama.

Dobila sva porcijo, jaz pa še ključe od šanka.

»Ne pozabite ugasniti luči, tovariš Konečnik, in prijeten večer,« je rekla Franka in odkorakala v noč, v katero sva z Bajsom že prijetno ugriznila, luči pa nalašč ne bom ugasnil.

»Tovariš Konečnik, moram na obhod, ostali me lahko zacenkajo, da me sploh ni bilo na delovnem mestu, ali pa se zlažejo še kaj bolj nespodobnega in neprijetnega. Ne smem najebati, bog ne daj. Pa še pijan sem, in to kar v službi. Kaj naj storim, tovariš Konečnik, če si dovolim biti nesramen, ste me vi zapeljali v to, no, sam sem se, se opravičujem … če dobim odpoved, kdo bo hranil ženo in otroka?« se je že kesalo pijanemu Bajsu.

»Družina mi pomeni vse, po drugi strani pa me ovira pri mojih najbolj osnovnih potrebah, iz dneva v dan vse bolj pozabljam, kako je sproščeno popiti pivo …« je nekoliko jamrajoče potožil čuvaj neprilagojencev.

»Kdo je vodja izmene paznikov? Ola-la-la,« sem bil že ohomotan v plašč metafizike.

»Franci Lakovič,« je s tresočim glasom šepetaje dahnil debeluharski nežnež.

»Počakaj me, Bajs, takoj bom.«

Odvijugal sem iz kantine mimo stražnega stolpa do pazniške pisarne, kjer so jazbeci kartali, na mizi pa so imeli liter žvižgovca, ki ga je Lakovič skušal skriti, ko sem vstopil.

Jasno da so vsi takoj opazili, da sem pijan na meji invencije.

»Poslušajte, pobje, Bajsa nocoj rabim v pisarni in ga ne bo na stalno delovno mesto. A kvartate? Za denar?« sem hudobno priskledil in se zakrohotal.

»Ne, ne, tovariš Konečnik, samo nove karte sem prinesel pokazat,« je rekel Lakovič in zardel.

»Kar kartajte, kartajte, naj se še miši za rešetkami malo poveselijo, a najdete kaj pijače pri drhali?« sem dregnil v tem trenutku v najbolj relevantno osišče eksistencialije.

»Tovariš Konečnik, prasci imajo vse sorte, zadnjič smo odkrili cel karton mekane rakije, da o travi in heroinu ne govorim. Reveži in pedofili pa neostik vohajo. Vsi so zadeti, nič skrbet,« se je zarežal Lakovič, ker je vedel, da se z mano lahko heca, sploh če sem pijan, toliko me je pa že poznal.

»No, pa lahko noč ali kakršnokoli pač že noč, pa žvižgovca vam tudi ne bo zmanjkalo, a ne, pred mano ga ni treba skrivat, jaz ne delim plavih, upravnik pa gotovo že spi,« sem se vnovič hudobno zarežal in zaloputnil vrata pazniške pisarne, treba jim je bilo pokazati, kdo je tukaj osovina in mentalna esenca.

Larifari in veličanje egomanije najcenejšega ranga.

Ti jazbeci so nočne vedno oddelovali okajeni, zjutraj pa so v kakšni gostilni vneto razpravljali o kvartopirskih dosežkih pretekle noči in pili kavo z vinjakom.

No, Bajsa sem si pa le prisvojil in ne bo mi treba piti samemu.

Ko bom totalno pijan, se bom zaklenil v pisarno in spal na mizi, dokler me ne zbudi telefon.

Dosje

Zapil se je na dan maršalove smrti na delovnem mestu. Pije kar s pazniki, zgleda, da ga bo spet totalno odneslo. Večjih neumnosti še ne počenja.

Tone ima bojda napade paranoje, Žeja bo v Bregenzu postal kapitalist, kjer bo zagnal tovarno pijač. Bagić trdi, da bo najlažje poskrbeti za Konečnika in Roko.

Konečnik je doslej dobro delal, operativno in informativno je poskrbel, da se bomo znebili nesnag. Tovariš Pusovnik bo dvignil roke od njega.

Predlaga se hospitalizacija zaradi alkoholizma, Poljanski nasip ali pa ob službo in onemogočanje vsake druge zaposlitve. Če bo šel na zdravljenje, ga lahko uporabimo za kadrovika manj zahtevnih zaposlitev v Molotovki in novačenje sodelavcev. Če bo pristal in se otreznil, pijan znori in je nevaren.

»Bajs, urejeno je. Povedal sem jim, da te potrebujem v pisarni. Da te nocoj ne bo na karte,« sem nekolikaj nerazločno zaječal.

»Tovariš Konečnik, pa ja ne mislite, da bova celo noč popivala?« je popolnoma prestrašeno artikuliral paznik.

»Zjutraj grem seno spravljat k tastu, naravnost z nočne. Žena mi vrat zavije, če pridem pijan k tastu. Občutljiv je na pijačo, ker se je moral it zdravit in zdaj že sedem let ne pije. Pijan je razbijal in sekal pohištvo, enkrat je celo ogenj podtaknil na lastni domačiji. Ne prenese niti pogovora o alkoholu, kaj šele da bi se pogovarjal s pijanim človekom. Bog ne daj, da me vidita tast in žena pijanega. Me fuknejo na cesto,« je zaskrbljeno zaskovikal Bajs in njegovo čelo je v hipu postalo gojišče ledenih potnih kapelj.

»Jebeš tasta, Bajs. Boš pa pri meni spal, dokler se ne strezniš, naj stari abstinent sam zmeče mrvo ali pa naj si jo v rit vtakne. Ti bom dal flašo finega konjaka, pa mu jo nesi, bellum omnium contra omnes,« sem zakričal in fliknil pivovsko steklenico ob tla.

»Kaj, kaj, kaj ste rekli, tovariš Konečnik? Belili boste?« je Bajs na široko odprl oči.

»Pusti ti to, Bajs,« sem se hudobno zakrohotal.

»Ne, konjaka ne, sem ga že precej odplaknil, dal ti bom flašo jajčnega likerja. Ko se bo tast spet zapil, bo to pravšnja stvar, da ne bo takoj po težki drogi udaril,« sem že bolj lakonično konstatiral.

»Tovariš Konečnik, ne bom vzel steklenice, res ne. Obožujem svojo družino, čeprav vam moram pojamrati, da včasih zelo grdo ravnajo z mano, a se vam lahko malo izpovem, nimam pravih prijateljev, vsaj tako pametnih, kakor ste vi, ne, pa tudi priložnosti in časa ne, da bi komu povedal, kaj me tišči, Feri pa zadnje čas tudi ni bil za nobeno rabo, bog mu zemljo žegnaj,« je zajuckal Bajs.

»A lahko nekaj vprašam, tovariš Konečnik?« je zasesljal Bajs in primaknil svojo debelo bučo k mojemu obličju.

»Vprašaj, kar češ, Bajs.«

»A vas je Feri res lažnivo ovajal ljubljanskim udbašem? Veste, po Molotovki se govori vse sorte.«

»Ja, svinja me je ovajal. Kaj pa se govori po Molotovki?«

»Ne vem, če bi vam povedal, to so tudi čveke in trači, saj veste, da ljudje največkrat govorijo same izmišljotine.«

»No, povej, no, ne se bat, saj je zadeva s Ferijem že mimo, oba veva, kako se je končala.«

»Veste, tovariš Konečnik, govori se, da ste vi podaljšana roka republiškega sekretarja za notranje zadeve in da mu nosite vse nadrobnosti o dogodkih in dejavnostih v Molotovki. In da pravosodje nima pravo glasa, če se odloča o resnih stvareh.«

»A tako?« sem osupnil.

»Kdo pa govori take laži?«

»Vsi, tovariš Konečnik, prav vsi, ne vem, zakaj sem vam to povedal, pijan sem v pičku mater, vsi se vas bojijo, baje se vas tudi Tone boji …«

»Ah, Bajs, daj no mir, zdajle sem se spet zajebaval z Lakovičem, prav nič se me ni bal …«

»Lakovič se ne boji za svojo službo, on največ zasluži postrani …«

»Bajs, sekretar je res moj stari prijatelj, toda jaz nimam nobenega vpliva na vaše službe in o ničemer ne odločam, razen o prevzgoji in vzgojiteljih. A ti verjameš v te čenče?«

»Ne, tovariš Konečnik, jaz vas imam rad, ker ste posebnež in se je z vami lepo pogovarjat. A lahko še nekaj vprašam, tovariš Konečnik, bolj osebne narave je, a ne boste hud?«

»Vprašaj, kar češ, ne me jebat, Bajs,« me je nekolikanj ujezil.

»Tovariš Konečnik, a se mi zdi ali kaj, a sem pijan, zakaj gledate z belim, sploh ne vidim vaših zenic …«

»Ha, ha, ha, to je znak mentalne zrelosti, dragi Bajs, ha, ha, ha …«

»Pustiva zdaj mrtve in službo in z belim …« sem zamišljeno sklonil glavo in preklel Molotovko.

Odčepil sem še dve pivi in Rubina pritreščil na mizo.

»Povej, kaj pa tebe najbolj tišči, le povej,« sem strokovno konstatiral, kakor da sam ne bi imel nobenih težav, »saj ne bova molčala in molila maršalu na rovaš. Dosti je bilo molitev po njegovem koranu,« sem zacvilil in besede so spet kvantaško neotesano zapustile usta z zame zdaj že značilno pijansko pritiklino la-la-la-la, kar je bila verjetno profesionalna deformacija in posledica dolgoletnega raztegovanja meha po veselicah.

»Veste, tovariš Konečnik, tri četrt plače mi pobereta tast in žena, ker pravita, da živim na njuni kmetiji, kar je navsezadnje res, čeprav ima tast kmetijo rajnke snahe. Sploh tast je zelo hudoben, odkar ne pije, žleht je in pohlepen kakor sam hudiman. Enkrat po nočni sem po nesreči zaspal, čeprav sem mu obljubil, da bova pobirala kašnate tepke, in me je s toporiščem rovnice tako močno usekal po golenici, da mi jo je nalomil. Sem imel skoraj tri tedne bolniške. Zato se bojim, da ne bi zjutraj zadrnjohal, kaj jaz vem kaj bi pičilo tasta, žena pa itak z njim drži, saj pravi, da je bogi in mu je treba pomagat. Tako me jebeta iz dneva v dan, celo grozila sta mi, če ne bom bolj zagnano delal, bom dobil lizol v hrano, enkrat sem dobil grenko sol, tri dni sem sral kot vidra, tast se je pa režal. Najbolj pa me skrbi, ker sinova postajata enaka kot tast,« je zdaj zahlipal in si z dlanmi pokril tolsti obraz, da sem videl samo še podbradek, golšo, nenavadno tenko kakor kozja bradica, in sem se komaj zadržal, da ga nisem pocukal za sesedeno kožo.

»Vse bo v redu, Bajs, tudi jaz živim samo zato, da umrjem,« sem cinično priskledil in se zagledal v nagravžno tihožitje, s katerim je bila ovenčana kantina.

To je bil postranski zaslužek Francija Lakoviča, ki je bil tudi ljubiteljski akvarelist, njegova specialnost pa so bila prav tihožitja.

Enkrat, ko sem prav tako pijan prišel spat v pisarno, sem ga zasačil, kako ponoči izdeluje svojo umetelno umetnost; vzame model in ga s svinčnikom preriše na risalni list, potem pa poblajha in se kurči pred pazniki in policaji, kaj je ustvaril. In za nameček, ni za verjet, da se te sličice dobro prodajajo, sam Lakovič se je napihoval kot žaba, da mu kane še ena plača od umetnosti in da ko bo imel tega zapora pun kurac, bo živel samo od svojega zveličavnega prerisovanja. Verjetno si misli, da je tudi on soboslikar, ki bo dodobra spremenil zgodovino, menda zato, ker je bilo tudi njegovi babi ime Eva, a resnica je, da še tako slab slikar in glasbenik težje zlomita nogo drugemu človeku za par dinarjev od pisatelja ali člančičarja. Ti zarohnijo za smešen drobir, prgišče soldov, smeti, to storijo, poznam od Golobiča, ki je bil velik slovenski pisatelj, tega ne oponiram.

»Kaj naj storim, tovariš Konečnik, izžet sem kot cunja, garam kot govedo in ves čas živim v strahu, da me ne pohabijo, da me tast ali žena v spanju ne bi spremenila v invalida. Že zdaj spim včasih na seniku, ker žena pravi, da smrčim, da se trese cela posest, pa zmerja me, da sem od žretja tak kot balon, da otrokom odžiram,« je spet zahlipal nežni velikan.

Nastopil sem kot avtodidaktični, skušenjski psiholog:

»Za rešitev tvoje težave obstaja samo ena, povsem banalna gesta – da usekaš po mizi in zakričiš: zdaj pa dovolj! Drugače boš polzel globlje in globlje v drek, zabredel boš v greznico, se ti bo zgodil hudoben čas in mračen dan!«

Bajs je bil res videti nesrečna kreatura, ko je bil pijan kakor mina, šele zdaj je pokazal svoj pravi obraz, solze pa so iz njega lile kakor dež, ki tiho pada in prši, da je vse še bolj žalostno, kakor se zdi, kot je spesnil neki slovenski pesnik v mladih letih.

Bajs je sredi jamranja zaspal za mizo v kantini, in če ga zjutraj ne bi zbudila Franka, ker ni šel mrve spravljat, bi bil v dvojni godlji: odpoved delovnega razmerja ali vsaj disciplinska komisija, to bi zagotovo viselo v zraku, tast in žena pa bi verjetno izpisala še strašnejši scenarij, pa tudi bolj devianten, vsaj po tistem, kar je izpovedal.

Jaz sem še zmeraj bolj takten: če sem se nalil v kantini – kar je bilo, roko na srce, zelo na redko posejano –, sem se vedno zaklenil v pisarno in spal na mizi, da me nobeden od zaposlenih ni mogel zasačiti. V kantini pa so bile itak interne zabave, če si bil tam malce okajen in nisi bil v službi, se ti je pogledalo skozi prste, sploh zdaj, ko se je maršal odpravil na jago in ga ne bo več nazaj.

Moja pitoreskna odisejada pa se seveda nadaljuje, najprej v morastih sanjah na pisarniški mizi, še bolj pa, ko je ob pol osmih zjutraj poleg glave zažvižgal telefon, da so se hipoma odprle motne in rdečežilične oči, ta klic je bil v jedrcu in moji gledališki predstavi tako pomemben kakor deus ex machina. Časa duzanja si namreč nisem mislil kovati v kovačiji ihtenja.

»Halo, a si že delovno,« je ironično in porogljivo zašpikalo v slušalko, vsaj tako se mi je zazdelo, čeprav se mogoče tudi motim, kar pa prejkone ni možno ali pač.

Bil je Deki.

»Poslušaj, Frank, dajva se dobit, jaz grem na vikend za dva dni, pa sem si zaželel tvoje družbe, itak bi ti rad predlagal par zadev v zvezi z Molotovko. Malo bova delala v vinogradu, malo pa se službeno pomenkovala, bi bil že čas, da kakšno razdreva. Pripelji se danes popoldan na moj vikend, Frank, bom zelo vesel,« je cvrčal sekretar.

»Deki, službo imam, ne morem jemat dopusta,« sem se popolnoma razkoščičen skobacal z mize, se opotekel in potem klecnil, da sem bil zdaj v položaju molilca na rdeči preprogi.

A mi zdaj po sencih tolče kembelj teže časa, da sem rekel tako naivno neumnost?

»Zrihtaj si bolniško,« se je zarežal Deki.

»Kurac bolniško, od tistega s Ferijem sem zelo previden, ne vem več, kje so ušesa,« sem se delal resnega, čeprav sem to tudi resno mislil.

»Poslušaj me, Frank, bom klical Toneta, da te potrebujem nekaj v zvezi z reorganizacijo kriminalističnih zasliševanj v jugoslovanskih zaporih, pa bo, res imam par predlogov v tej smeri za vrtalni stroj v Molotovki. Volk bo tako korektno nažrt, jagnje pa za naju na ražnju,« se je zarežal Deki in odložil slušalko, meni nič tebi nič, brez nasvidenje ali živjo. Saj res, že dolgo mi ni nihče rekel: »Živjo!«, ali pa vsaj: »Kako si?«

Mar so me ljudje zapustili, zavrgli in zafukali? Me bodo zdratali v ščavje časa? Sem si to zaslužil? Sem si res nakopal ignoranco na vrat ob vsem tem delu, včasih tudi umazanem in komijevskem postreščkarstvu? Me zasleduje nevidni leopard?

Počutil sem se kakor drek kozmosa.

Kakor zadnji ud človeške družbe.

Kakor zehanja vredna stvar.

Kaj češ.

Ljudje so začeli ropotati po hodniku in ne bo dolgo, ko bo kdo potrkal. Kar iz flaše sem potegnil nekaj amara, bojda je dober za želodec.

Potem je spet zacingljalo.

»Halo.«

»Halo, Frank, Tone tukaj.«

»Kako si, Frank, nekam zgoden si?«

»Cel kup papirjev imam na mizi. Sploh ne vem, kje bi se lotil dela,« sem se zlagal in pomislil na biblijo.

»Deki je klical, da te nujno potrebuje na sekretariatu zaradi neke reorganizacije ali kaj jaz vem česa. In to dva dni. Mi je prav žal, Frank, moral boš v Ljubljano. Saj boš zmogel, a ne?«

»Joj, joj, Tone, a prav zdaj, ko sem do vratu v delu?« sem iz ust spustil besede, kakor da sem pravkar prekanil tepca, na katerega še pljunil ne bi, in potegnil dolg požirek amara.

»Zdrži, Frank, bova že nekako zbalansirala in poračunala. Se dobiva konec tedna pri Vrtačniku, Frank, a je prav? In pozdravi sekretarja,« je še zarožljal upravnik in verjetno spustil telefon na vilice, kam pa naj bi ga, če je hotel sprejemati klice?

Dosje

Tovariš Tone Lamovšek poroča, da Konečnik popiva kar v pisarni. Da sicer ne razgraja in dela neumnosti, a da že dva dni spi v pisarni. Da ga je strah, da ne bi prišlo do pizdarije. Prosil je tovariša Pusovnika, če lahko pomaga. Konečnika bi se rad znebil z Molotovke, prosi, če se ga lahko otresemo.

***

Bagić poroča, da Konečnikova žena Valerija nori. Sosedje so videli vstopati različne moške v stanovanje KPD Molotovka nad trgovino v Rovtah. Večkrat so opazili tudi upravnika Toneta Lamovška.

V možganih mi je zaplivkala mreža misli, da mi je sam hudič v peklenski navezi z maršalom plačal teden dni dopusta in mi tlakoval pot v nebrzdano serijo nizanja čaš, čašic in steklenic.

Ogromno obzorje se je že dodobra obelilo in Frank Konečnik si ga tudi lahko privošči; dve leti, skoraj dve leti nisem pil, kaj pa drugi, drugi ga vsak dan, meni nič tebi nič ga sipajo in potem demolirajo žene, če je tako, si ga pa tudi jaz lahko privoščim, pa še v službi je korektno speljano, a sem jaz kdaj popolnoma stolkel kakšno babo, razen enkrat Valerijo s tlačilko za kolo, pa še to sem jo menda samo enkrat usekal, ne spomnim se več, čeprav se mi nekaj svita, da je imela tri tedne bolniško.

Dve leti! Res sem junak svojega časa, velik mož na vratih postave – skoraj so me polile solze sreče. Popival bom ta teden, potem bo pa spet mir in drugačne vrste dignitas. Kako že: allegro ma non troppo. Počutil sem se kakor pav z razgrnjeno pahljačo, malce sem se pretegnil in narcisoidno koraknil iz poslopja.

Nebo je bilo sivo poblajhano in po okoliških poljih, ki so jih obdelovali hudodelci, so krakale vrane, ena pa je pravkar vzprhutala z veje, pod katero sem zastal, da me je streslo kakor najbolj senzitivnega lirika, ki mu ni tuj kolaž temnih odtenkov in pogosto žiletkanje ožilja. Dekadenca je lahko tudi snobizem, hedonizem, lizanje zlate riti in srebrnega curaka, sem se zarežal sam sebi v brk. Ami 6, ki je imel zdaj nataknjene gume Sava, je takoj cvileče zahlipal, in odpeljala sva se trideset kilometrov naprej proti Sevnici in še malo do sekretarjevega vikenda.

Da ne bi priropotal prezgodaj, sem se ustavil že v prvi gostilni, saj sem se od žeje in pohote zaradi pijače slinil kakor lazar. Pamet v glavo, sem si zašepetal in poleg poliča cuckovine naročil še par klobas.

Zazrl sem se v trofeje na steni, kjer ni bilo rogovja jelenjadi, gamsov in muflonov, niti nagačenih dihurjev ne, podlasic, lisic ali medvedjih glav – moj tast je imel v lovski sobi nagačenega celega medveda –, temveč je bil šef še večji egoman, skorajda narcis, ki je svojo moč in vpliv in družbeni status dokazoval s trofejami s safarija. Predvsem pa je s tem dokazoval, da pri tej hiši ni revščine, ampak da na domačiji novci žvrgolijo od sreče. Veliki šef je hitro prinesel kar na kolobarčke narezano klobaso, ki pa je bila tako nemarno sesekljana, da je bila videti, kot da bi se mi kdo kadavriral na krožnik, a niti trdo niti driskasto. Senf je špricnil kar čez to mleto fantazijo. Da bi zdrastil – verjetno namenoma – mojo jezo, je lovec krožnik na trdo postavil predme, rekel ni ne bev ne mev, kar odhlačal je v lovski uniformi in s pereščkom v klobuku nazaj za šank.

»Šefe, nisem naročil mletega mesa. Senfa ne maram« – to sem se zlagal, a za to priložnost je prišlo še kako prav – »kaj je to, hišna specialiteta ali kaj,« sem togotno zagrulil.

»Tovariš, klobase so domače, zato so nekoliko razpadle, pa s črevi smo imeli letos tudi nekaj smole,« je kar tako vnemar in z mogočno lažjo zabrundal lovec in se mi hitro približeval z jušno žlico v roki, kakor da bi mi z njo hotel iztakniti oko, ki bi ga potem kakor sveto podobico shranil v spalnici pod blazino. Senf je kar postrgal z mesovja in si ga vrgel v dlan, ki jo je nato oplaknil pod pipo za šankom.

No, ta je pa dobra, vsaj nor je, sem pomislil.

In meso klobase res ni bilo slabo ali pa sem bil jaz tako lačen, kdo bi vedel.

»Zakaj se imenitite s tem safarijem?« sem skušal s polnimi usti provocirati, saj sva bila sama in razen Henčkovega meha, ki je zavijal iz radia, ni bilo v gostilni nobenega človeka.

»Nisem razumel vprašanja,« je zaječal lovec, šef ali kdorkoli že in tudi on nekaj prežvekoval, kasneje se je izkazalo, da tlačenko s čebulo, zabeljeno s kancem bučnega olja, vsaj tako sem uspel ujeti s kotičkom učke.

»Zakaj imate te zveri na steni in nobenih živali iz okoliških gozdov?« sem tokrat vprašal brez namena provokacije.

»Ah, ta moja strast. Veste, jaz živali, no, tele zveri, hodim pobijat v Kenijo. To je ljubezen mojega življenja, ne samo konjiček,« se je zdaj resno vznemiril in ogrel gostilničar, za desert pa še beketavo zakašljal, kakor da ne bi bil dvometrski hrust, ki bi stisnjeno pest lahko uporabljal za nakovalo.

»A vaša življenjska ljubezen je pobijanje divjih zveri?«

»Točno ste uganil, dragi tovariš.«

»Pa dovolijo, da se to privleče v SFRJ?«

»Dragi tovariš, mislim, da ste dovolj stari, da veste, kdo vlada temu svetu. Ne politika, pa kaj še. Denar, denar, denar, z njim se vse da.«

»Pa tale luknja nosi toliko? Grem s kurcem v trnje, če nosi!« sem se ugriznil v jezik, ker sem takoj anamneziral, da sem se hudo zajebal.

Lovec je bil nekaj časa tiho in je žvečil svojo tlačenko. Tudi kruh sem ga videl pomakati in z njim pomazati krožnik. Kakor da me ne bi bil slišal.

»Veste, kako pravijo,« se je končno oglasil. »Kadar postane hudo, se hitro razjasni, kdo je gospodar in kdo hlapec.«

Stoično je prikorakal do mize, me brez vidne nevrotične razkoščičenosti prijel za lase in me začel vleči proti izhodnim vratom.

Od presenečenja nisem niti pisnil. Na izhodnih vratih me je porinil niz stopnice in mi podaril še brco v rit. Ko sem panično odklepal avto, še ves v šoku, je še v smehu zakričal:

»Danes luknja časti, drugič vas pa bomo kar nagačili in vas imeli za trofejo s safarija, da ne boste več žalili ljudi, ki vam nič nočejo in kamor ste prišli kot gost.«

Od strahu so se mi ustrunile mišice na vratu, da sem v vročici paranoje speljal kar z ročno in takoj samokritično konstatiral, da sem bil v resnici preveč žaljiv in da sem si tole ponižanje zaslužil, da postajam po stari zaduzani navadi do sebe rahločuten, do drugih pa pizdun.

Šipe so se rosile, saj se je od mene dvigal sopuh alkoholnih hlapov, pomešan z adrenalinsko peripetijo. Nehati moram s temi žaljivkami, saj trezen nisem tak, da bi nos vtaknil v vsakogar in mu skušal popoprati vsakdanjik.

Alkohol je kriv.

Ali pa sem tudi drugače bolan in me načenja trdovratna mentalna bolezen.

Moram se začeti brzdati s to prekleto pijačo. Tako sem premišljal v tistem hipu, ko sem verjetno vse razumel drugače in iz drugačnih nagibov od drugih ljudi, čeprav niti za hip nisem pomislil, da bi nehal piti. Da bi zdaj rekel konec, se obrnil in se odpeljal v stanovanje nad trgovino.

Ne, to pa ne, hvala lepa.

Tega sredi pitja nikoli nisem naredil, prekinil sem vedno in zgolj takrat, ko mi je voda že tekla globoko v grlo. Pet kilometrov pred Dekijevim vikendom sem se spet ustavil. To gostilno sem poznal, saj sva jo s sekretarjem večkrat obiskala. Šef ni bil samo gostilničar, ampak tudi avtoprevoznik, gostilni se je reklo Pri šoferju.

In tudi tam so mi pokazali vrata.

Nič hudega sluteč in tokrat oborožen z vso možno licemersko osladnostjo sem odsunil nihajna vrata in debeli natakarici – bila je res ekstremno debela, kaj takega svoj živi dan še nisem videl – naročil polič žvižgovca. Komaj sem sunil deci, je z druge strani šanka že završalo:

»A nisi ti Frank Konečnik iz Molotovke, vzgojitelj ali kaj si že, celo nekaj več, bojda?«

»Sem, sem, a je kaj narobe?« sem srepeče in telečje pobuljil.

»Zelo narobe. Brata imam v Molotovki in pravi, da tam nobeden nič ne dela, da vladajo kriminalci in prekupčevanje, vam, ki bi morali delati in zato dobivate mastno plačo, se pa veselo jebe.«

Dvignil sem glavo, trapasto in visoko kakor petelin, turški petelinček.

»To ni res. Ljudje govorijo vse sorte, sploh če so z one strani rešetk,« sem samozavestno zabrenčal, kakor da bi bilo moji sokolji percepciji končno prvemu na krogli okrog sonca na pladnju postreženo popolno razkritje krščanskega misticizma.

Potem sem si možakarja ogledal, natančno sem ga naviziral, noben mi ne bo dokazal, da to ni res.

Visok in debel in zanemarjen črno poraščen bradač v delavskem kombinezonu in ribiških škornjih do vrha bedres, podkleten z alkoholom, da sem bil zanj amater.

»Kaj lažeš, vsi ste isti! A zdajle ob enih popoldne pa nisi v službi? Piješ po gostilnah in si jajca praskaš, a ne?«

»Veste kaj, tole bi v miru spil. Nič vam nočem, rad bi spil svoje in grem,« sem zaregljal in koraknil par korakov nazaj, nesorazmerno in šantavo, kakor da bi imel eno nogo za pol goleni krajšo od druge. Odet v plašč paranoje, sem pomislil, da vsi kontemplirajo in kvakajo samo o meni, da ta hip cel svet misli name in na mojo hudodelsko naturo. Tale gotovo ni vaški mazač ali padar, tale bolj drugim pomaga, da padejo, sem pravilno konstatiral.

Potem je bil molk.

Darwin boksa v temo in vrti zrak, molk je zlato, bi rekel Gospod.

Natakarica je nekaj brskala po skladišču, jaz pa sem viziral gasilski koledar in štel dneve in datume tjavdan, kolikor se spomnim – napaka! –, sem celo nekaj mrmral, nekakšne jezljive lapidarne ogorke besed, kakor da bi hotel koga poslati v tri krasne. Ko pa sem se zasuknil na mokasinkah, da bi zapustil gostilno, me je izza hrbta zahakljala taka klofuta, da me je zadegalo skoz nihajna vrata drito v pesek parkirišča, kjer sem glavo pomočil v lužo; odjavna špica dolenjskega vesterna je bila posneta že na začetku.

Lenuhi, lopovi, barabe, vi ste kriminalci, ne pa ljudje, ki sedijo po nedolžnem … mi je odmevalo v glavi, ko sem v pol ure že drugič bežal – in če resno začopatimo peripetiji za vrat, nikomur nisem hotel nič zelo hudega, kajti zavedam se, dobro se zavedam, da globoko pod skorjo svoje kože nisem slab človek, čeprav mi tega še nihče ni rekel.

Ko sem se vozil proti Dekiju, sem sklenil, da se bom drugič stepel, pa naj stane kar hoče.

Briznil sem v tenek otroški jok in krokodilje solze alkohola so imele veselico, zdaj nisem ne jaz ne Henček raztegoval meha, ihtel sem kar a capella.

Kmalu sem se pripeljal pred Dekijevo graščino. Ko sem mu zajuckal, kaj se mi je zgodilo v pičli uri od Molotovke do njega, se je začel krohotati. Imel je tak pogled kakor najbolj nestanovitni ljudje, ko vstopajo v zoro.

»Ljudje so zmešani. Sploh po tehle vaseh naokrog vsi mislijo, da bo vojna. Zdaj so naenkrat žalostni tudi tisti, ki jim je zveličavni sistem pobral še zadnje drobtine kruha in odplaknil poslednji požirek šmarjaka,« je skušal Deki pomiriti mojo razrvanost in se izkazati kakor surrogate father figure. Zaradi adrenalina sem bil popolnoma trezen, ali pa se mi je to samo zdelo, saj je alkohol velik gospodar presenetljivo lažnih zavitljajev in slabih refleksov, če se spoprijateljim s klišeji in jim nemara tudi čestitam za zvesto papranje eksistencialije in neponarejeno zasledovanje.

»Ampak kar je preveč, je preveč, v pičli uri sta me napadla dva anonimusa, lovec s safarija in neki pijani bradati hrust, ki me je poznal in ima brata zaklenjenega v Molotovki. No, vse je enkrat prvenec, bolj intrigantno je enkrat kot dvakrat – ali nemara nikoli,« sem si kvaknil v ceneno tolažbo in se skobacal iz amija 6. Kolikor se spomnim, sem se tudi opotekel, a me je sekretar ujel in se porogljivo zarežal, kakor da med nama ne bi bilo iskrenih vezi.

»Lovca na tigre poznam. On vsakega ven zadega. Še zdaj nam ni jasno, odkod ima toliko pod palcem. Vsaj tri mesece na leto se z italijanskimi hedonisti mojstri v lovskem turizmu v Keniji. Raziskovali smo ga, pa ni nič sumljivega, zgleda, da je zvit ko presta. Ga bomo že zašili, vse za nazaj, ga boš že še imel na ražnju, če boš hotel,« je zresnjeno konstatiral Deki.

Kar prestopala sva se pred amijem 6.

Stopicljala na mestu, kakor norca.

»A gume imaš pa zdaj Savine,« se je začel smejati sekretar, padel je v plimovanje režanja, da se mi je zdaj na ošvrk zdel bebec, prašič pa zagotovo.

»Kaj kurac se režiš kakor pečen maček. Sekretarji in podobni živite v več vilah hkrati, jaz pa v najeti luknji nad trgovino v Rovtah, na najbolj poceni avtomobilu še michelink ne smem imeti, ker sem takoj protidržavni sumljivež, neznani leteči predmet, možakar za na slamnjačo, ki ga razni inšpektorji in zasliševalci silijo, da bi si zapel lastni marche funebre,« sem bolj zacvilil kakor zarobantil.

»Daj, daj, Frank, ne piskaj, nič hudega se ti ne godi. Priznaj, da si do štiridesetega samo hedoniziral in prav nič naredil za to, da bi si kaj nagrabil. V tem tvojem stilu ni nič napak, da si ne boš mislil, ampak zdaj si v položaju, ko imaš briljantno službo in trikrat večjo plačo od učiteljske, pa tudi pretegniti se ti ni treba preveč, kar lepo priznaj, zabuhel si, ker verjetno že cel teden piješ, a si sploh kaj delal ta teden? Mene jebejo z vseh strani, včasih sem paranoičen, da se bojim še svoje sence, ti pa izzivaš boga naokrog po vukojebinah, kaj boš delal jutri in pojutrišnjem? No, kaj, Frank?« je zdaj resno zastavil Deki.

»No, no … papirje imam za urejat in to …« sem začel iz besed delati ganglije, poved pa nikakor ni hotela v celoti iz ust, kakor da bi mi bilo nerodno postaviti se po robu z mastno in zafeferonano lažjo.

»Nič ne boš delal cel teden, dva dni si ležal v pisarni, dva dni boš ležal pri meni, potem pa te bo zavrtinčilo kdove kam, poznam te kot svoj žep, Frank, zato nikar ne govori, da ti ne gre dobro,« me je viziral Deki in me strogo pogledal.

»Zakaj imaš pa ti michelinke na BMW-ju? A ti pa lahko? A nisem uredil dovolj zadev v Molotovki in po Dolenjskem? Boš rekel, da sem zajebal vse, kar se je zajebati dalo?« sem užaljeno zacepetal kakor otrok, ko mu strgaš igračo iz rok.

»Poslušaj, Frank, a ti veš, s čim vse se jaz bodem, prerekam, kaj vse lažem, kako se mimikriziram? A misliš, da jaz nimam masla na glavi? Vsak od nas ga ima, eni več, eni pa toliko, da do smrti ali do popolne plešavosti ne bodo potrebovali pomade. Zadeve niso tako enostavne, Frank, včasih v eni uri trikrat spremenim mišljenje in navade, ti pa si, kolikor vem, in mislim, da se ne motim, konstanto zasidran v leglu anarhistične filozofaže, pa te ne žalim, da si ne boš kaj hudega mislil.

Pusti zdaj vse to, konec koncev je življenje samo eno in ti ga prijateljstvo bolj osmisli kakor služba, ljubezen je največ, saj si ljubitelj lirike, ni res? In še tole ti bom povedal, ne vem, ali sem to kje bral, ali pa mi je zdajle zabelilo pamet: ljubezen in kruhoborstvo sta največja sovražnika, s tem te v življenju počasti vsak sistem, v dreku te nemarne ugotovitve se slehernik utopi, da boš vedel. Tudi če sem kje to slišal, ti iz svoje skušnje zagotavljam, da si ta teza lahko gratulira z resnico.

Nekaj sem narezal in pripravil ledeno trgatev, da ne boš samo cuckovine lizal,« je še priskledil Deki in se počohal po jajcih, verjetno se je dobro počutil.

Šla sva v sekretarjevo klet, ki je bila velika za dve moji luknji nad trgovino.

»Raziskal sem zadevo s Kozlevčevičem. Kolikor vem, je tvoj dosje uničen, nimaš ga več. Bojda je oni zakockani psiholog vrgel na finto z intrigantnimi lažmi več naših sodelavcev. Vem, da je dobil odpoved, kje pa je zdaj, ta možakar?« je vprašal sekretar.

»Mrtev je. Vrgel se je v Savo. Na truplu ni bilo znakov nasilja,« sem lakonično fliknil besede kontra, kakor da bi zgolj pljunil skozi zobe, kakor da bi pohodil mravljo in za to nikoli ne izvedel, še takrat ne, ko bi mi bog z dirigentsko palico rofkal po slabi vesti.

»A tako,« je bziknil Deki in si v usta postisnil kolobarček suhe jelenove salame.

»Bog te živi Frank, prijatelj stari,« je potem zdravičarsko dvignil kupo in natočila sva si ga v telo, kaj pa naj?

»Veš, Frank, sistem poka po šivih. Tudi mene je včasih strah, kdove kakšen dosje imam. Bolj lezeš navzgor, večji dosje imaš. Lahko si ponosen, da si imel debel dosje, no, mogoče se še kje skriva in preži nate kakor roža mesojedka,« se je zarežal.

»Zdaj bo pa sploh anarhija, ko se je maršal stegnil. Zdaj se bo par let na veliko kradlo, da se država spravi na kant, potem bo pa vojna. Boš videl, Frank, ne bo par let, ko bo počilo. Albanci hočejo svojo državo, Srbe in Hrvate bo napadel nacionalizem, za nas pa je najbolj pametno, da se oklenemo Germanov, drugače je po nas, potem bodo naši zdajšnji bratje žvrkljali slovensko kri po gobcih, ker že zdaj drhtijo od požeruharstva. Imam občutek, da se bodo vrnili časi četnikov in ustašev, veš, Frank. Kakorkoli se klišejsko sliši, zgodovina se ponavlja, pa da ga jebeš. Narod, maso je lahko pretentati, saj vidiš, kaj pomeni štirideset let kolektivne zavesti, a ne? Prišli bodo usekani bleferji, sphani z nacionalizmi, ki bodo v narodu sprožili sovraštvo in nasilje, vmes pride še emigracija, pa bo krvi v potokih. Spet veliko piješ, a, Frank, nekam pomečkan in preperel si videti?« je Deki na hitro obrnil ploščo, kakor da bi bil nervozen, in se dolgočasil v simbiozi, kakor da bi kaj skrival.

»Ja, pijem že par dni. Potem bom pa spet abstiniral. Ni kapi više!«

»Ha, ha, ha, ta je pa lovska,« se je zarežal sekretar.

»Nauči se popivati. Piješ dan, dva, pa spet počivaš en teden …« je modroval Deki.

»Saj veš, da jaz to ne znam …« me je presekala žalost s primesjo slabe vesti in moj trebuh je zahropel, kakor da bi se najedel mrhovine.

Slaba vest me je zadnje čase pogosto obiskovala, kakor da bi me zasledovala jata ptic smehljavk, kot je – po mojem zaduzanem spominu – zapisal neki slovenski pesnik. Paradoks pa je, da bolj ko sem popival, bolj so mi v možganovino vdirale reminiscence prebranih verzov.

Mogoče sem pa pesnik, ne pa diplomirani raztegovalec meha?

»Veš, Deki, zadnje čase spet veliko berem poezijo, tako kot v srednji šoli,« sem se kislo nasmehnil in verjetno me je bilo celo sram, saj sem poznal za prgišče ljudi, ki bi poezijo imeli za resno početje. In tudi ženske največ kratov ljubijo pesnika samo za en večer, vsak kdaj rad sliši, kako se suhoparne fraze spreminjajo v pravljične besede.

Tešil pa sem s s tem, da nočem biti tak kot drugi, nikakor ne kot masa, kanon futer, če bi bil tak kot večina, bi se šel hospitalizirat na psihiatrijo, res bi šel, medena naj se me za vedno kani in me pusti v primežu hrepeneče onanije, če ne.

»Ja, ti verjamem, ti imaš zagotovo nekaj bohemskega v sebi. Tak si, kaj češ, pa ja nisi spet začel pisati verzov, se še spomnim enega tvojega iz srednješolskega glasila … Kako že: včasih se žagice v njihovih pohotnih gobcih začnejo bati svoje sence, ni tako? Pa te mika, da bi zdaj, kot odrasel in resen človek, spet pisal? Pa kaj boš s tem? Da bi zalezoval samega sebe in opisoval svoje življenje? To je po moje isto, kakor da bi jokal ženi na rami. To pisanje lirike. In mislim tudi, da te vsaka baba pusti, ko se ji začneš cmeriti v naročju. Če bi ti postal profesionalni pisec, bi se po moje v dveh, treh letih popolnoma zapil. Harmonika ne zahteva takega brskanja po sebi, tebe pa ugonablja, ko začneš praskati po svojih nezaceljenih ranah, čeprav, oprosti, se ti ni godilo preveč hudo v življenju. Po moje tudi zaradi tega toliko piješ, veš, Frank, če bi zelo najebal, se ne bi takole zajebaval, ha, ha, ha … No, piši, zakaj pa ne … snovi imaš verjetno na pretek. Če kdo, pa ti gotovo ne živiš dolgočasnega življenja. Pa še načitan si,« si je sekretar vzel čas, da po svoji meri diagnosticira stanje.

»Ah, ne, daj no mir, le čudno se mi zdi, da mi po glavi rovarijo verzi, kakor da se božjemu pizdunu res ne bi posrečil …«

»Pusti zdaj to, bodi no resen, Frank, pusti Aljehina, naj spi, in ne cvili, nimaš tehtnih razlogov, da bi otožno mijavkal,« je Deki spet pajsnil kolobarček posušene jelenjadi.

»Ne vem, ne vem, spet me vleče, da bi poprijel za harmoniko. Vleče me med vesele ljudi. Saj je v Molotovki dobro, plača, mir imam, z ušesi na preži sem se sprijaznil, ker jih je na veselicah verjetno še več, ampak svobode, svobode … pil bi iz vodnjaka svobode …«

»Frank, ne nakladaj! Tako je in sprijazni se s tem. Še vedno si isti zafukani sanjač, ki hoče sam sebi tlakovati pot v pogubo. Pa ti bi se ja popolnoma zapil, če bi začel igrati po veselicah. Dobro veš, kako gre to, ker si že imel resne težave z alkoholom. Najprej leto ali dve veseljačiš, potem pa naenkrat ugotoviš, da ne moreš več živeti brez pijače. Lep je ta klic divjine, Frank, toda alkohol te tako posrka, da postane tvoj gospodar. Pa kaj ti to jaz kvačkam, to problematiko poznaš bolje od mene. Drži se Molotovke in pazi s temi sanjarijami. Samo škodo si boš naredil, a bi rad še drugo družino zajebal?« me je zdaj Deki karajoče ošvrknil. »Res si lirik, Frank, vsaj v nekaterih pogledih …«

»Ah, včasih me malo odnese, alkohol mi useka na emocije, pa potem kar nekaj ščebetam v tri pičke materine,« se mi je obrnilo, da sem pogledal z belim in zabrisal kozarec v steno.

»Za srečo,« je na moje presenečenje inventivno reagiral še Deki in ga tudi on zadegal v zid …

On verjetno res iz vzgiba sreče, jaz pa iz togote.

Naslednjega dne sva ponovila isto vajo.

»Veš, Frank, rad te imam, vedno sem te imel rad, čeprav si včasih nemogoč,« se je zarežal sekretar, ko je vlekel pluto iz prve buteljke.

»Danes sva tukaj tudi zato, ker bi ti rad nekaj povedal, Frank, pa tudi videvala se bova manj, kajti geografska razdalja med nama se bo zelo povečala.«

»Ne razumem …«

»Odhajam v Sovjetsko zvezo. Grem v diplomatske vode. Vzel sem službo glavnega svetovalca jugoslovanskega veleposlanika v Moskvi za krepitev sodelovanja med državama na vseh ravneh, od gospodarstva do kulture. Še sam ne vem, kaj bom delal, še oni zgoraj ne vedo, toda voham in slutim, da se me hočejo znebiti, meni pa tudi povsem ustreza, dovolj imam teh butastih policajev in njihovega smešnega ega, tega najcenejšega mačizma, kdo ima daljšega in kdo bo koga močneje usekal in kdo ima kratkega in kdo bo komu prej zlomil roko z jiujitsu finto. To je domet mojih sodelavcev, to, pa skoči za hip v mojo kožo, Frank, ti, ki ti je povsod tako hudo,« je zažvrgolel in me podhuljeno premerjal.

Počutil sem se, kakor da bi mi krik samotne kanje cefral živčevje, saj nisem imel dovolj natočenega.

Čutil je to.

Ni bil od muh.

Bil je na strani redkih, ki nadležen mrčes s plastičnim loparčkom nonšalantno pobijajo in gledajo stran, ko ga potiskajo v kanalizacijsko režo.

»Dovolj imam vsega. Res je v Sovjetski zvezi sistem še bolj paranoičen, ampak tako krvavo potrebujem spremembo, da se mi že pošteno trga,« je hrknil kakor zapacan tuberkuloznež.

»Ne vem in me niti ne briga, kaj jim je šlo v nos pri mojem delu sekretarja, a hočejo me zamenjati …« se mu je pripoved cefrala kakor meni živčevje.

»Rusinje, boršč, vodka, vse, kar imam rad, bo pred nosom. Naredili so mi uslugo,« je konstatiral Deki.

»A tako, te bom pa v Moskvi obiskal,« mi je bilo zdaj že za vse vseeno, saj sem z dvema eksoma dosegel pomirjujočo stopnjo natočenosti.

»Septembra se selim, najprej za štiri leta, potem pa bomo videli,« je Deki ukresnil vžigalico in si zasmodil cigareto, ki jo je najprej nemarno oslinil in si jo potem vtaknil v glavo in pogledal v obzor, ker so mu kodri dima silili v oči …

»Dobro ti gre, kaj naj rečem, ti se itak povsod znajdeš,« sem rekel s spoštljivim prizvokom, kakor so občasno ljudje govorili o moji norosti, če se še jaz lahko pohvalim s svojimi kvalitetami.

Tisti zadnji dan z Dekijem je potem pobarvala melanholija.

Pijuckala sva do jutra in večinoma obujala spomine na srednješolske vragolije. Če začnem seštevati in odštevati in obračati in stresati, je bil Deki vedno moj prijatelj, čeprav mu nikoli nisem popolnoma zaupal, toda zaupam že dolgo ne nobenemu človeku, še pijan ne.

Deki je bil politik, ne pobarvan z eno barvo ali rastrastimi dimenzijami in koloriti, on je bil politik v duši, njegov moto je bil, da moraš biti navzven z vsemi dober, kaj pa se mu je dogajalo navznoter, ni nikoli kvakal. Taki pa vedno vse speljejo na svoj rovaš in račun, takih politikov, ki bi delali to, kar govorijo, pač nikoli ni bilo, vedno ga bom imel na sumu glede moje skušnje z državno varnostjo, čeprav mi je empirično in to večkrat dokazano veliko pomagal, največ od vseh prijateljev, vsaj kar se pragmatizma tiče, ta pa mi omogoča, da sem danes sploh še živ in da nisem berač, temveč sam svoj gospod, ki si vsakega upa počastiti z neprijetnostjo. V pomaganju ni bil politik, vsaj do mene ne, od mene ni mogel imeti karierne ali biznis koristi. V fundusu nimam kaj reči proti njemu, saj sem sam verjetno bolj zapletena in težavna osebnost. Še vedno sva prijatelja, zelo dobra, in rad ga imam, to pa je po več kot tridesetih letih druženja tudi nekaj, ali kaj?

Dejan Pusovnik-Deki se je rodil leta 1931 v Ljubljani, očetu odvetniku in materi profesorici francoskega jezika. Že od malega je bil vzgajan po vatlu, da nikoli ne smeš vsega povedati drugemu človeku, kaj šele množici, razen če jo hočeš zmanipulirati na svojo stran. Bil je edinček in je imel skušnjo odraščanja v vati in izobilju, a se je kasneje iztesal v nič kaj razvajenega bojevnika za svoje pravice in žep, v katerem baksi žvrgolijo od sreče.

Nadpovprečno inteligenten, kakor je bil, ni imel s šolanjem nikoli nobenih težav, prej nasprotno; vedno je prezentiral videz bohemčka, nikoli v oblekah in kravatah, v kakršnih so hodili nekateri iz veliko manj finih in predvsem malomeščanskih družin, vedno je dajal videz navihanca in odsotneža od pouka, toda ko je bil zaslišan o svojem znanju, se mu ni nikoli pripetilo, da ne bi česa znal, ponavadi je dobival odlično ali vsaj prav dobro. Tudi s fakulteto je na hitro opravil, diplomiral je pravo in se takoj ulegel na državni proračun, če temu lahko tako rečemo. Vendar pri njem nisi nikoli vsega vedel, saj je bil sila vljuden in prijazen fant in moški, kakor rečeno, z vsemi v dobrih odnosih, kar je skoraj vedno sumljivo, da kdo kje kaj skriva, da ti jemlje iz žepa in te boža po roki.

Čudno je bilo že to, da ni bil nikoli član partije, pa je vedno zasedal visoke položaje.

Imel je žilico za biznis, za šport, za kulturo nekoliko manj. O umetnikih ni nikoli žvrgolel, da opravljajo zveličavno poslanstvo in tešejo narodovo zavest, pisanje, slikanje, kiparjenje in glasbo je videl kot vsak drug poklic, bolj ga je zanimalo, kje in kdaj in kako bo kdo kaj plačal. Čeprav zelo različna v karakternih dimenzijah, sva že v gimnaziji zgradila prijateljstvo, ki traja še danes. Saj, različnost, magnetizem in to, skoraj larifari. Že starši so mu pustili ogromno dediščino, a mu nikoli ni bilo dovolj: vedno je nekaj kupoval in barantal, zidal hiše in skrbel za sadovnjake, trto in gozdove. Toda čeprav je ves čas kopičil svoje veličastno premoženje in ga širil, Deki ni nikoli izžareval, da bi bil lakomnež, kaj šele skopuh; ljudem je posojal ali dajal tudi večje količine denarja, in četudi mu kdo ni vrnil, je bil mnenja, da se vse vrača samo po sebi, kar verjetno ni res, saj se v življenju nikoli nič ne izravna in ne pride na svoje, nisem prepričan, da se dobro vrača z dobrim, prej zvijačnost pridobi dobro na svojo stran, pa se jebi.

Nikoli ni bil maščevalen, čeprav je zavestno vedel, da ga nekateri zgolj izkoriščajo ali pa da mu nikoli ne bodo vrnili denarja.

V teku vrvranja svoje poltene eksistencialije je Deki ves čas nekaj študiral, tekal po Rožniku in se dvakrat na teden udeleževal treningov jiujitsuja pri Težkoatletskem klubu Olimpija. Športnik pač, ki je znal divje popivati, tudi v serijah, a je imel nožno in ročno zavoro; vedno je vedel, kaj in kje počne. V tem sva si bila različna kot vzhod in zahod. Že prek staršev je spoznal veliko ljudi, da o poznanstvih, ki jih je stkal in našahiral znotraj kariere, ne govorim; on je res poznal vse in vsakogar in se je v resnici družil tudi z velikimi kriminalci, kar je kajpak spretno prikrival in ornamentaliziral. Zato mu še danes ne verjamem, da ni vedel o farsi z michelinkami veliko pred mano, da me ni opozoril ali preprečil drkanja v glavo, čeprav je to v današnjem spominu že evoluiralo v epizodno smešnico.

Mogoče me je pa prav on hotel preizkusiti?

Mogoče se je naslajal?

Mogoče je od mene dobil premalo informacij?

Kakorkoli že, vemo, kako se je ta enodejanka končala, iz vsega se ni izcimilo nič, toda kaj mu je bilo tega treba, saj je jasno, da je imel prav on roko nad vsem. Za udbo sem bil jaz verjetno minoren člen, čeprav so mogoče mislili drugače – tega ne bom nikoli izvedel –, zato si predstavljam, da je hotel kot prijatelj zgolj videti, kako bom reagiral in če morebiti res kaj skrivam. O njegovi silni inteligenci priča tudi to, da je njegova kariera med skoraj vsemi omadeževanimi ob propadu Jugoslavije ostala brez madeža ali dokazov o kakršnihkoli kriminalnih dejanjih ali odtujevanju državnega premoženja. Ljudje so sicer govorili raznovrstne svinjarije, da je grosist za viski in cigarete, da prodaja rusko orožje, da prekupčuje z devizami in jih posoja za mastne obresti in še marsikaj. Toda ljudje so ljudje, sploh tisti iz kolektivne zavesti; večina, masa, lumpenproletariat, do fundusa konfuzne in zmanipulirane kokoši, ki nosijo pod pristriženimi perutmi samo utež bratstva in enotnosti in sloge in dneva mladosti na stadionu JNA in dosežke revolucije, narodnoosvobodilnega boja, brez katerega pa verjetno nikoli ne bi bilo Republike Slovenije, da ne bom samo psoval, če je to, da je Slovenija danes samostojna država, res velika stvar. Za nekatere gotovo je, meni je vseeno, kje živim in kaj sem, itak pa sem pijan in s tem sem popolnoma zadovoljen.

Dejan Pusovnik je septembra 1980 pristal v Moskvi, leta 1982 pa je postal jugoslovanski veleposlanik v Sovjetski zvezi. V Moskvi živi še danes in je moj edini prijatelj, s katerim imam na gosto posejane stike.

Od Dekija sem se zapeljal naravnost v stanovanje nad trgovino.

Valerija je kajpak – kdo ne bi, če bi se hotel še tako metati na finto – vizirala mojo zmečkano in razkoščičeno podobo, razdražljivo in obstreljeno. Rekla ni nič, kakor tudi naslednje tri tedne ne, ko sem bil vsak dan pijan, a sem tudi vsak dan prilezel v stanovanje nad trgovino in se priplazil do postelje. Oja, večkrat je siknila, da smrčim kakor prašič in da alkohol kar puhti iz mene, da je to nekakšen sopuh po razkrajajočem se mesu in zavoženem življenju. Takrat sem se res svinjsko potil, iz mene je kar lilo, menjal sem štiri do pet majic na noč. Toda mislil sem si, da končno obvladujem alkohol, saj mi ni bilo treba v treh tednih niti enkrat k Viliju po bolniško, niti enkrat nisem več spal v pisarni ali se kje zagozdil, ne da bi vedel, kateri dan je in kje ležim.

Allegro ma non troppo ali mogoče še lepše, andante grazioso, znam se obvladati, nobeden mi ne bo rekel, da sem spet kaj zajebal, in mi strunil slabo vest, je pa res, da sem živel popolnoma po svoji meri in želji in sanji, če hočete, ne morem pa oblati tuje percepcije mojega početja, pa da ga jebeš, in si to tudi ne želim.

To spoznanje, da znam piti in živeti med ljudmi, me je tako osrečilo, da sem komaj čakal prvo pivo po službi, čeprav je bila, kakor se je izkazalo kasneje, moja anamneza zgrešena, vsaj kar se življenjske sopotnice tiče, o drugem pa bi se dalo razpravljati, a od tega nobeden ne bi imel nič, še najmanj pa jaz. Točno ob uri sem se odzival klicu divjine in bil ponosen nase.

V službi niti kapljice, ključ železne omare sem namenoma nekam zagubil, toda prvo orošeno, prvo po službi, je steklo in to je bilo zame katarzično, allegro con spirito! Mislil sem samo na konec službe in hedonizem, ki je temu sledil. Valeriji sem potisnil nekaj denarja, da ga je lahko zapravila za obleke in čevlje. Potem nekaj dni nisem bil več smrčeči prašič, ampak je bil mir in tišina in mirno čumenje, vsako noč dve do tri ure. Tudi domov sem se vtihotapljal točno; vedno med poldrugo in poltretjo zjutraj.

Toda ta ritem sem držal samo tri tedne, če sem še bolj precizen, dvaindvajset dni. Koledar sem že od mladosti naprej uporabljal zgolj zato, da sem po njem analiziral in sešteval, koliko dni sem bil pijan, kje, kako in zakaj, slednje vprašanje je verjetno odveč. Po njem sem kasneje, recimo za en mesec nazaj, sestavil puzzle, čeprav je bila zmeraj in kje kakšna luknja, celotne slike si nikoli in nikdar nisem priklical nazaj v spomin, reminiscenca je v utripu mojega življenja velik zmagovalec nad jasno sliko spomina, kakor tudi to, da sem večinoma rinil v norost, da bi dražil vedečnost zdolgočasenih ljudi. A to je vame zasekalo rano, ki se ni nikoli zarasla, v slabo zarasli rani pa je skrita veliko večja bolečina kakor v sveži, slabo zarasle rane ne ozdraviš nikoli več. Kaj češ.

Prihajali so časi, ko so me skoraj požrle sanje gomazečih štrigalic.

V Molotovki je bilo mirno, kakor naročeno za moje hedoniziranje, vse je teklo kot z lubrikantom zmehčano, dokler ni v petek zjutraj, ko se je na obzorju rojeval triindvajseti dan mojega presenetljivo racionalnega pitja, zazvonil telefon. Tako je to; zjutraj ptiči žvrgolijo in mi cefrajo pogled na življenje, zvečer, ko sem vesel in natočen in brezskrben, pa ne spravijo iz kljuna ničesar več, zavlečejo se v špranje, povesijo glave in rinejo kljune pod peruti.

»Hej, Frankie boy, kje se potikaš,« je zabasiral Roka.

»Delam, delam,« sem precej nejevoljno odgovoril, saj moram priznati, da mi je razsajanje po nočeh že jemalo energijo za dan, nisem bil več pravi, takrat sem že skoraj zbolel.

»Poslušaj me dobro; rojstni dan imam, pa sem te hotel povabiti k meni v Dokležovje na odojka. Pravzaprav sem ga imel že predvčerajšnjim, pa je bilo treba žlahto nafutrat in vina natočit v korito,« se je zarežal Roka, bil je slišati dementen, čeprav za tkanje humoreskne artikulacije tudi drugače ni bil kdove kako talentiran.

»Veš kaj, Frank, pridi k meni popoldan, zate imam ganz novo frajtonarico, šenkal ti jo bom, jaz meha ne rabim, ker ne znam igrat, volje, da bi me ti učil, pa tudi nimam, časa pa še manj. Pa še poskušal jo boš raztegniti. Bojda je zelo dobra, dobil sem jo od nekih strank, ki nimajo denarja za plačilo hrastovine. Prideš?«

»Pridem, pridem,« sem zakvačkal, nove frajtonarice se pač ne izpušča iz rok, vrhunska je vredna več kot deset učiteljskih plač, Roki pa to nič ne pomeni, trgoval je z lesom na veliko in široko in od naivnih kmetov ves čas kupoval gozdove.

Pravi kmet ti bo zemljo težko prodal, sploh če je podedovana. A Roka je to znal. Govoril je, da preden sploh kaj zine ali se začne cenkati, položi denar na mizo. Ko kmetje vidijo denar, jih v večini primerov začne tresti pohlep, kar je povsem človeško in je verjetno v bebavi posmeh manka resničnega človeškega dignitasa. Človeško raso pač preveva cenena egomanija, ki jo vitla kinta, pa kaj to sploh govorim, to ve vsak izvošček, ki iz čiste inercije vihti korobač in švista po konjskih plečih. Zadeva je tako urejena, enostavno in pragmatično. Tukaj ni filozofije, dragi moj umetnik – tako me je včasih poklical Roka –, saj je bilo raztegovanje meha zanj najbolj zveličavna umetnost in zato me je tudi spoštoval.

Šel bom do njega, kaj pa naj, spustim darilo iz rok, sem se opravičeval samemu sebi, ker sem vedel, kako se bo to končalo. Skušal sem brzdati serijo mačkov, sprijetih v enega samega. Saj, Roko imam vendar rad, od prvega dne se dobro razumeva v prinašanju čašic in čaš k ustnam, zakaj mu konec koncev ne bi šel voščit, sem dodal češnjo na smetano samoopravičevanja in samopomilovanja, značilnega za alkoholike, ki vedno iščejo zunanje krivce za svojo zasvojenost, vedno mora biti nekdo kriv, drugače se zemlja ustavi.

Spet sem se boril s paranojo, s papirnatimi tigri – ali te tudi racionalno pitje do tega pripelje ali kaj, da postaneš alkoholik, čeprav imaš vse pod kontrolo, sem si bzikal in si s toaletnim papirjem brisal potno čelo.

V meni je zašumelo vse, kar sem kdajkoli doživel slabega in čudnega, zašumelo je tako sunkovito mračno, kakor da bi zasačil žensko, ki jo najbolj ljubiš, v postelji z najhujšim sovražnikom, in zdaj poslušaš, kako vzdihuje zaradi prodiranja drugega falusa, poslušaš in ti žarijo ušesa od ponižanja, oči pa bi si najraje iztaknil s šilom in jih potisnil v žep med drobir in tobak.

Potem sem celo uro iskal ključ, ki odpira železno omaro.

Pot je lil iz mene v valovih, bilo mi je vroče, hkrati pa sem se tresel kakor mokra miš. Našel sem ga pod preprogo zavitega v toaletni papir!?

Zakaj in kako sem to storil, mi ni bilo jasno, še kanec svita do anamneze mi ni potrkal na možgane. S tresočimi rokami – z levo sem držal desno, da sem sploh lahko odklenil – sem se pritolkel do steklenice amara in hitro stresel deciliter in pol, kolikor ga je še ostalo, ne bi pa položil dlani na ožarjeno električno ploščo, da ga je bilo še deciliter več.

Čeprav sem prekršil tritedenski hedonistični zakon, da med službo ne bom več pil, sem moral popiti, moral sem, če ne bi se mi zmešalo, utrgalo bi se mi in v paranoji bi komu nož zaril v ledja in se šel koline, verjetno res.

Ni bilo tiste vrste tkanje, ki diši po deliriju, bila je drugačne vrste stiska, napad stiske brez prividov, mogoče celo napad panike, želja, nora želja po alkoholu, tako močna želja, da bi vse naredil za tisti dolgi požirek, ki je bil zdaj že v meni, vse bi naredil, žrtvoval bi se in pokavsal rajnko mamo, samo da se to trpljenje neha.

Toda nisem ubijal in odpihnil sem deviantne misli, spet sem se dobro in samozavestno počutil, celo spoštoval sem svoje življenjske dosežke.

Počakal sem do treh in počasi zlizal še nekaj cuckovine. Vmes sem ves ožarjen opravil še nekaj telefonskih klicev in zvozil najnujnejša opravila. Potem sem iz omare vzel še nenačeto steklenico viskija in se odpeljal v Dokležovje, v urezano sotesko, kjer nisi vedel, ali zakon po svoji meri krojijo Kurbasovi bratje ali Roka.

Roka je sedel na verandi, oglodani od okovanih čevljev, pred obloženo mizo in s pripravljenim kovčkom, v katerem je čakala frajtonarica. Družbo mu je delal Kavtičnikov Tonček, ki je bil sirota in malo čez les, živel je v kajži na robu Rokinega posestva, zgoraj, nad sotesko. Njegovi starši so bili dninarji Rokinih staršev in tako je tudi Tonček ostal pri hiši. Naokrog se je kvakalo, da Roka zelo grdo ravna s Tončkom, sploh če je pijan. Roka je bil pijan itak nesramen do nepredstavljivih razsežnosti in prav nič bogaboječ, kaj šele da bi se bal človeka. Tokrat pa sem bil tudi sam priča devastaciji, kako svojega hlapca maltretira in se norčuje iz njega, nemara se mi je po tistem tudi malenkostno zagravžal – a kaj se bom jaz petelinil, če mi v razkoščičenju ni bilo para.

Prekleto jamranje.

»O Frank, presenetil si me, vesel sem te, prijatelj,« je vzhičeno planil kvišku, saj družbe za dialog ni imel, Tonček je namreč samo nosljal in sesljal.

In: kurac prijatelj. Narisan na papirju.

Verjetno je bil bolj osamljen, kakor pa da bi me bil vesel. Sedel sem vis-a-vis in pojedel dva kosa odojka, mast mi je tekla po srajci, gobec pa sem si brisal z rokavom, kar sem najbrž videl od svojega sina, čeprav so bila najina snidenja tako na redko posejana, da sem večkrat pomislil, ali je črn ali svetlolas, mislil sem in mislil, pa do eksaktnega nisem nikoli odzankal.

Lokala sva kot dve živali in samo tu in tam kakšno kvasnila, res pa je, da sem občudoval svojo novo pridobitev, vrhunsko in profesionalno frajtonarico, kdove, kako se je znašla v tej vukojebini, kdove, kje jo je Roka v resnici staknil.

Začel sem igrati in peti:

»Hej, mašinca zagodi … Hej, brigade, hitite …« in lirično »Šivala je deklica zvezdo …« in »Kje so tiste stezice …«, to prečudovito koroško narodno pesem.

»Tonček, dajva zdaj,« je kriknil Roka, ki je lahko popil neznanske količine pijače.

S hlapcem sta vsak k sebi postavila steklenico žvižgovca in začela tekmovati, kdo jo bo prej splaknil. Seveda je Roka zmagal. Kleč tega tekmovanja pa je bil, da bi se hlapec čimprej zvalil pod mizo. In se kajpak tudi je. To je bilo Roki v največji užitek. Gledati ubogega lakaja, ki je opravljal samo najbolj umazana dela, kako mrtvo pijan leži pod mizo.

»Glej, Frank, podstavek imam,« je kazal Roka s kazalcem na ležečega in blatne gojzarje brisal v omamljeno lice Tončka Kavtičnika, bojda mu je bilo res tako ime.

To kvazi rojstnodnevno zabavo z Roko si bom zapomnil po frajtonarici, ki jo imam še danes in mi zvesto služi. Od ostalih dogodkov se ničesar ne spomnim, pa če se še tako trudim. Bojda sva se celo soboto in nedeljo klatila po vaseh, baje sva bila tudi pri Janezu Vrtačniku, tega se v nekaj obrisih celo spomnim. Zbudil sem se v ponedeljek okrog desetih zjutraj v travi pred Rokovo hišo in se takoj odpeljal k Viliju v ambulanto. Bil sem namreč več kot oplojen s polnočnim vinom samote, zdaj je šlo že zares, tresel sem se kakor obstreljen cucek, in čeprav je sonce šele vzšlo, sem ga videl kot veliko žarečo gmoto, ki se na trenutke pogreza v hrib nad Rovtami, iz katerega se vali dim, ki se spreminja v pajčolanast napis: POZOR!

Nisem igral mučenika, niti sebičneža, kaj šele da bi pri lečniku tržil stigmo.

Da, bil sem bolan.

Igor Kramar - Roka je bil velik dedič. Že njegov mrtvi oče je trgoval z lesom. Posest je neprenehoma širil in njegov življenjski moto je bil samo en: denar. In še enkrat: denar.

Imel je roko loparja za pice, zato so ga klicali Roka. Z njim se nihče, ki ga je poznal ali pa vsaj slišal zanj, ni upal pretepati. Ljudje so govorili, da ni kaj prida človek, kar je tudi jasno, saj je vsem daleč naokrog na karto že omenjene finte pokupil gozdove, za katere je trdil, da itak niso vredni počenega groša, on pa da samo enkrat ponudi tako vsoto, ki jo prvič flikne na mizo. Do njega sem imel vedno ambivalenten odnos, saj je bil sila nepredvidljiv: imel je napade nebrzdane pozornosti, nežnosti in dobrote, v obratni smeri pa je znal biti surova pošast, saj sem povedal, kaj je delal Tončku. Bil je gora od človeka, se je pa vseeno nekoga bal: svoje žene.

Ko je zaslišal cingljati njen piskajoči tenor in je iz hiše prišlo drobno bitje, komaj kakšnih sto petdeset centimetrov visoko, se je zdrznil, kakor da bi stal sam z levom v borilnici, ki mu bo zdaj zdaj skočil za vrat. Ni se samo zdrznil, kar tresel se je, ustnice so mu drgetale, kakor da bi bil vročičen. Njegova Joži, kakor jo je ljubkovalno klical, ga je prišla večkrat iskat tudi v gostilno; takrat se je brez besed pobral, pa čeprav je pred petimi minutami nokavtiral najbolj glasnega v beznici. Otrok nista imela in bojda je tudi Jožico zanimalo samo eno: denar in še enkrat denar. Končno človek sreča tudi par, ki živi v zagozdi nezlomljive simbioze.

Roka se je znal tudi kurčiti z denarjem, ga metati po gostilni, itak pa se je vedno vozil v največjih mercedesih, vsaj okrog osemdesetih, ko si to že lahko počel, saj so tiranske niti, vsi enaki vsi enakopravni in vsem isto in podoben iluzionističen balon, začele pokati prav povsod, bolj je veljala kapitalistična maksima, kradi, če ne ti bo ukradel državni aparat.

Bolj precizno: posamezniki, vtkani v državni aparat in sistem manipulacije; enkrat sem na smrt nalit razmišljal, če bi si na čelo vtetoviral: ŽIVELA URAVNILOVKA!

Večkrat sem se vprašal, v kakšni navezavi so Vili, Tone, Žeja in Roka, ljudje, ki so bili na prvi ošvrk povsem različni. Prvi trije so imeli fakultetno izobrazbo in recimo da tudi precej prirojene soli, Roka pa je imel samo prirojen nos za denar. Prišel sem do logičnega zaključka, da njihova naveza ni bila zgrajena na dolgoletnem znanstvu in skupni duzanciji, temveč na denarju. Kakšne posle so se vse šli, nisem nikoli izvedel, priznam pa, da me to niti ni kaj prida tangiralo. Za svoje napihovanje z mercedesom pa je Roka bridko plačal; pijan je vlekel ročno in se obračal po parkirišču Vrtačnikove gostilne, ki je tik ob cesti. Zaneslo ga je na vozišče, kjer je do smrti zbil Valerijino sodelavko. Dobil je štiri leta, od tega jih je dve in pol odsedel v Molotovki.

To je bilo leta 1988, ko me ni bilo več tam, da bi morebiti celo nazdravila ali prižgala cigaro. Se pa na Roko večkrat spomnim, pravzaprav največkrat od vseh ljudi na svetu, saj me še dandanes na vsaki veselici vprašajo, kje sem staknil to frajtonarsko lepotico.

Pripeljal sem se pred ambulanto v Rovtah in se zlil iz amija 6. Tresel sem se in preveval me je občutek, da me bo delirij, indici so bili isti kot v Celovcu, tolažilo pa me je dejstvo, da razen sončne žoge, ki skače po hribu, in napisa POZOR! še ne vidim pošasti.

»Jao, jao, kakav si, dali si hvatao mungose na Mljetu,« se je zarežal Vili in me potrepljal po rami.

»Koliko? Dan, dva, tri, cijelu sedmicu bolovanja?« si je gospod lečnik popravil naočnike.

»Daj cel teden, moram se sestavit, moram začet puzzlat,« sem se zarežal, kolikor sem bil v tistem hipu zmožen humorja.

Kakor da bi hotel dokazati, da se iskra ljubezni ne zaneti šele po smrti.

Zdaj bi zadavil nekega fičfiriča, avantgardnega pesnika, ki mi je enkrat v Šumiju cmokal, da se življenje izplača že takrat, ko preživiš en sam dan od svita do mraka in recipročno, ubil bi ga, če ga ne bi k velikodušnemu Gospodu poslal že heroin.

»Nemoj da piješ kod Vrtačnika, isto ti je kao da piješ na poslu. Ako budeš pio po selu, si popij kupicu kod Hermana, tamo je manje šansi, da te neko iz posla vidi, a mislim isto, da Herman ćuti in ne priča viceve okolo kao Janez. A kaži mi, gdje si bio? Si bio kod Roke? Napili smo se u srijedu kao papci,« je brenčal Vilibald.

»Prav odondod prihajam. Nič se ne spomnim,« sem zardel.

»Gospod Vili, čakalnica je polna, danes je res gužva, a pošljem novega pacienta?« je zapiskala sestra.

»Ne, ne, ništa ti još ne šalji. Nek čekaju, vidiš, da je čovjek skoro pukao. Ajde kaži ljudima, da je sad neki problem s pacientom i da će morati da se barem pola sata strpe. Izači će Frank na zadnja vrata, nitko neće vidjeti, da je pijan,« je bušnil Vilibald Bagić v tenek piskajoč smeh, kakor da bi gnetel morskega prašička.

»A sad ću te ja izliječiti,« je rekel Vili in stegnil roko pod mizo. Izvlekel je steklenico Ballantinesa in mi jo podal.

»Ajde povuci, drhtiš kao magarac, koji je cijelu noć dobivao batine.«

Urno sem potegnil vsaj za dva prsta viskija.

»A zašto opet toliko piješ? Nisi sad pio dvije godine. Nemoj mi reć, da te je pogodila smrt velikog bravara,« se je zakrohotal zdravnik splošne prakse in še sam potegnil iz steklenice, ki sva si jo podajala čez mizo.

»Ja, pa veš, da sem si ga natočil prav na dan Titove smrti,« sem se ovedel, in tega se bom kajpak spomnil, dokler se ne bom zvalil in ne bo treba več brskati po koledarju.

»A, a, to je več duži period. Čuvaj se deliriuma, znam ja, kako ti piješ, kao da će sutra na cijelom svijetu nestati alkohola,« je zdaj resno zabetoniral Vili.

»Nehal bom, nehal, če ne se mi bo utrgalo. A mi daš pomirjevalno injekcijo, pa še kakšen tramal za v žep, lahko pa mi ga daš kar takoj, v žilo,« sem prosil prijatelja.

»Kad odlućiš prestati, e onda ću ti dat morfija, sad si pijan, sad ne trebaš. Ajde odi sad, odi i lijepo se provedi, naći ću te ja poslije podne, pa ćemo zajedno …«

»Veš, kaj si ti, Vili, meni: surrogate father figure!« sem zaklikal in te besede so v resnem tonu zapustile usta.

»Nemoj da filozofiraš, tisuću puta sam ti rekao, da piši pjesme, onda nećeš imati prilike, ni riječi, da prijateljima govoriš ovakve patetičke okršaje u svojoj duši. Ajde sad, ljudi su nervozni … Javiću ja Tonetu, kakva je situacija …«

Avto sem pustil pred ambulanto in se peš odpravil do Hermana.

Ura je bila okrog dvanajste in ni bilo strahu, da bi kogarkoli srečal na cesti, pa tudi če bi ga, kaj mi konec koncev kdo more? Uradno imam cel teden bolniško, Tone je obveščen, varovalka v obliki morfija je zagotovljena, kaj češ lepšega kakor na kupico, čeprav moram priznati, da sem prav čudovito razpoložen, da bi koga svinjsko užalil. Herman je bil prazen, le za šankom je stal gospod gostilničar z resničnim imenom Herman.

Herman Kvaternik je bil bolj molčeč možakar in v tem drugačen od Janeza Vrtačnika, s katerim sta bila že leta in leta skregana, v laseh sta si bila, kakor so si vsi gostilničarji v majhnih krajih. Pijane ljudi je v svoji gostilni proti Hermanu ščuval samo Vrtačnik, naj gredo tja in razbijejo bife ali vsaj izzovejo pretep, da potem on časti celo noč. Največje psovanje – in v tem je bil udeležen tudi Herman – je potekalo na relaciji, kdo prodaja bolj zanič cuckovino alias šmarnico, pa tudi cviček.

(Tukaj moram poudariti, da sem pil oboje, in še dandanes mi ne pade na pamet, da bi imel kaj proti cvičku, o šmarjaku pa bi se dalo kontemplirati. Šmarnico sem kakor največji idiotes pil, če sem bil rafalno zapit ali pa slabe volje, da sem bil potem do fundusa hudoben in je bila v koledarju luknja).

Seveda sta me oba gostilničarja dobro poznala in me po svoje čislala, ne zato, ker sem rad in veliko pil – kadar sem abstiniral, me je Vrtačnik psoval, za Hermana pa sem še v dvomih –, temveč ker sem poznal veliko ljudi, konec koncev pa sem imel tudi ugledno funkcijo v Molotovki. Pa tudi rad sem čvekal in se znal prilizniti in dobrikati, kadar sem si to želel in kadar je bilo treba. Vemo pa, da več ko poznaš ljudi in bolj površna ko so znanstva, bolj si v dreku, saj človek prej postane človeku rabelj kot prijatelj, nobeden mi ne bo rekel, da to ni res, tudi jaz imam sovražnike, čeprav sem prepričan, da sem soliden, če ne že dober človek.

In vino veritas: tako Vrtačnik kot Herman sta imela svoje vinograde, žvižgovec pa je bil več ali manj isti. Prepir se je seveda netil zaradi dinarčkov in objestnosti in veličanja gostilniškega ega. Večji ego in bolj omejen od gostilničarjevega imajo samo še policaji, tako jaz mislim, oboje poznam bolje od svoje žene in svojega žepa.

Herman je na šank postavil polič in nekaj mencal.

Viziral sem napis nad žganicami, zloženimi na polici izza šanka:

PLAČAJ TAKOJ! NA DOLG NE DAJEMO! DOLŽNIKOM NE STREŽEMO!

»Aja, plačam takoj. A je to po novem ali kaj?« sem zabrenčal kakor junak svojega prostega časa.

»Ja, dovolj je bilo, dolžni so mi za letno kelnersko plačo, dovolj sem bil usmiljen, ne plačajo in pijejo pri Vrtačniku,« je zarezgetal birt.

Začel sem brskati po žepih in konstatiral, da po svoji stari navadi nimam denarnice.

»Joj, Herman, nimam denarnice, a lahko plačam jutri?« sem osladno zamijavkal, kakor da bi klečal pred zidom in moledoval, naj mi pustijo živeti.

»Ne, ne moreš, niti ti ne, čeprav nisi nič dolžan. A pri Vrtačniku pa imaš denarnico?« je zaropotal gostilničar.

»Ne jezi se, Herman, no, a se tebi nikoli in nikdar ne zgodi, da bi kje kaj pozabil? Pozabil sem denarnico doma, kaj naj zdaj?«

»Tristo metrov imaš do doma, pa pejt ponjo,« je bil odločen Herman.

»Ne hodi se mi domov, bova že kako …« sem urno začel premišljevati.

Herman je vzel polič s šanka in očitno je mislil krvavo zares.

Žeja, Žeja! Grem čez cesto, pa mi bo direktor posodil, če je le tam.

»No, Herman, grem domov po denarnico, če je že tako, pet minut pa bom nazaj,« sem zakvačkal in stopil čez cesto.

Ko sem odkrevsal iz beznice, se mi je tip zagabil, odločil sem se, da ga bom zahaklal in mu napapral, da bo videl kalejdoskop temnih odtenkov, postajal sem vse bolj samozadosten in bahav, hkrati pa žleht kot sam hudiman, če mi bo še kaj zasikal, ga bom udaril s ćekićem, ki ga imam v kleti stanovanja nad trgovino, s ćekićem ga bom, da si ne umažem rok, tako sem premišljal med korakanjem do Žeje, in bil sem kajpak prepričan, da sem veliko boljši od drugih, da sem najboljši in prvak svojega časa, kar prdel sem z usti in za hip me je celo stisnilo pri srcu, ker ni telešček tako konstituiran, da bi šel nazaj in pizdurha gostilniškega pokropil s kadavrom.

»Gospod direktor sprašuje, če je kaj nujnega,« je kvasnil vratar, zdel se mi je precej nažgan, čeprav se tega detajla ne spominjam tako dobro, da bi dal roko na ožarjeno električno ploščo, sploh pa se ne upam tako relevantnega drobca zlagati, zdaj se mi je zdelo že delikatno in vredno spoštovanja, če je bil kdo v službi na smrt nasekan.

»Zelo nujnega, tako mu povej,« sem se spačil kot triletnik.

Pridem v pisarno in Žeja nervozno kreketne:

»Kaj pa ti ob tej uri, a nisi v službi?«

»Dopust sem vzel in naletel na težavo,« sem se spet začel pačiti.

»Povej, mudi se mi v Maribor, v Talisu imam sestanek, spodaj pa me že čaka direktor Presada. No, kaj je?«

»Zagozdil sem se pri Hermanu, ki noče več dajat na puf. Denarnico imam doma, tjakaj pa se mi ne hodi. Posodi mi nekaj denarja.«

»Ha, ha, ha,« se je zakrohotal Žeja. »Mislil sem, da ti je najmanj kdo roko odgriznil ali nemara celo jajca. Pejt se solit, koliko ti dam, si v seriji, rabiš kaj več?«

Iz žepa je potegnil šop bankovcev, recimo plačo delavca, in mi jih potisnil.

»Drugič ti častiš, pa ne me več strašit s temi tvojimi vici, Frank,« se je še vedno smejal Žeja.

»Se vidiva, Frank, in drži se, zdrži še toliko, da popijemo še kaj skupaj. Aja, ti povem vic: če ima deset ljudi enega psa, bodo prej žrtvovali človeka kot psa. Saj vemo, kako je z nami, in vemo, kako je s tabo, žival, ha, ha, ha …« se je režal direktor tozdov, sprijetih v verigo sozda. Nič nisem razumel, on pa se je verjetno smejal kar tako, v božju mater, ali pa nemara svoji hitri poslovni ekspanziji, ker ne verjamem, da je bil že zjutraj dementen, ali pa je zbolel, kaj pa vem, jebalo se mi je za vse, dobil sem denar in zdaj bom žalil gostilničarja, mislil sem zgolj na ta modus operandi, zdaj bom možakarju stolkel ponos, da je lastnik beznice.

Rok Petrovčič - Žeja je bil letnik 1930. Tipičen socialističen direktor, govornik in napol mafijaš, ki se naokrog vozi z osebnim šoferjem, rad pije in sploh gurmanizira, zanima pa ga kajpak in predvsem lasten žep, ne pa dosežki revolucije in hrepenenje lumpenproletariata, ki za drobir, prgišče soldov, meče noč in dan jabolka v prešo in celo življenje išče svojo pravico. Nasploh je bil do zaposlenih zadržan, vedno je vse prepuščal delovodjem, saj se je bolj ali manj ukvarjal s svojimi posli, če je bil jezen, je rezgetal in pihal, da je treba kanon futru plačo prepolovit, da kaj kurac bodo štrajkali in netili upore prav tisti, ki se še podpisat ne znajo in bi si roko zmečkali v preši, samo da ne bi bilo treba delat.

Na sinovo ime je v Bregenzu na avstrijsko-švicarski meji že zagnal proizvodnjo brezalkoholnih pijač. Sin Tone je bil avstrijski državljan in poročen z Avstrijko, pol Avstrijka pa je bila tudi Žejeva prva žena. Žeja se je dvakrat poročil in obakrat ločil, govoril je, da s precej vroče krvi, vedno je še besno natrosil, da o izgubljenem denarju noče izgubljati besed, toda življenje ni ječa in čas v njej tudi rabelj hudi ne, kajti bil je samozavestnega mnenja, da življenje drži za vrat z levo roko.

Čeprav je bil after abraham, ni bil prav nič zanemarjen in obložen s tolščo. Nič ni športal, veliko je žuriral in se prenažiral, a bil je fit kot petindvajsetletnik. Bil je silen erotoman, pod vplivom kapljice celo razbrzdan pohotnež in perverznjak, razvratnež, če hočete, po gostilnah in k sebi domov je vedno vlačil kakšne ženske, ki jih je po stopnji pripravljenosti na orgijo tudi primerno nagradil. Spomnim se, da je v Vrtačnikovo sobo za posebne goste, ovenčano z nagačeno divjadjo, privlekel dve candri in ju silil, da meni, Tonetu, Roki in Viliju vsaka posebej stori oralno stimulacijo genitalij. Upirali sta se, češ da nista call girls, toda ko je na polito mizo, kjer so plesale tudi krušne drobtine in kolobarčki klobas, zadegal šop bankovcev, sta se lotili posla, še prej pa v torbici zbasali kinto. Razkoščičeni, kakor smo bili, se je začelo polivanje s cuckovino, trganje oblek in grizenje, grobo otipavanje in za desert še zmerjanje non plus ultra. Kdor je imel denarnico – jaz sem bil po stari navadi brez –, jima je potisnil še šop za spodnjice, ki smo jima jih vlekli do pol hrbta in gledali, če imajo zadaj kakšno rjavo črto.

Žal si ljudje veliko bolj zapomnijo slabe strani od dobrih, tripajo na slabih in ne vidijo dobrih, če klišejsko pomodrujem. Cipici sta nas prijavili na policijo, da smo ju pretepali, kar je na neki način res; kakšnih večjih grobosti pa ni bilo, policaja sta se vračala z nočne v Molotovki, tako da sta namesto intervencije imela čast nagniti par glažev z upravnikom, čeprav sta ves čas kvačkala, da v službi pa ne. Takšnih in drugačnih zgodbic in povestic in prigodic z Žejo je bilo nešteto. Pravi direktor hedonist, ki je rad privoščil tudi drugemu človeku, tistemu, ki ga je imel za prijatelja. Ni pa bil idealist, preziral je socialistični sistem in v zajebanciji je vedno rad poudaril:

»Kar znaš, toliko veljaš in potem imaš.«

Žeja pa se je prav tako kakor Roka usedel za rešetke.

Zaradi gospodarskega kriminala. Ker mu niso mogli dokazati, da recepture za žganice, sirupe in sokove za grosistično proizvodnjo uveljavlja v »sinovi« tovarni v Avstriji, so ga zašili zaradi neurejene dokumentacije v podjetju. Nekaterim zgoraj je šel verjetno njegov način življenja in basanja kinte na živce, pa so ga dali za dve leti na hladno.

Od leta 1987 je živel v Bregenzu in je bil kapitalistično -hedonistični direktor Žeja. Še preden ga je leta 1998 do smrti oplazil infarkt, sem ga večkrat obiskal in vedno me je počastil, da so mi candre stimulirale genitalije, čeprav moram priznati, da jim erekcije ni uspelo vedno priklicati, saj sem bil velikokrat z mislimi povsem drugje.

Od Žeje sem zakorakal naravnost in precej togoten nazaj k Hermanu.

»Daj polič nazaj,« sem zasikal na nož.

»Ne jezi se, Frank, a ni prav, če obstajajo pravila igre in so karte na mizi?« je skušal biti spravljiv Herman.

»V tvojem bifeju sem pustil že veliko denarja,« sem negotovo zaregljal, kakor da bi imel negativen kompleks vsega storjenega v življenju.

(Ni res, saj se ne spomnim, če sem enkrat samkrat imel denarnico, res pa je, da so vse plačevali drugi in nikoli nisem imel dolgov.)

»Za razliko od Vrtačnika pa ti nikoli in nikdar nisi častil enega samega kolobarčka klobase. Vrtačnik dobrim strankam reže celo posušeno jelenjad!« sem se hudobno zakrohotal.

»Čakaj, Frank, zdajle ti narežem, boš še hren?« je zajuckal birt in sklonil glavo, kakor da bi bil pravkar skrunil vseh deset rimokatoliških katekizmov.

»Jebeš hren, Herman, to ni noben odnos,« sem bil že pošteno razkurjen, čeprav bi lahko imel celo življenje mačka, če bi se vrtel na moralni osovini, kolikokrat mi je iz riti prigomazela driska čaščenega mesa.

A je imel gostilničar prav. Verjetno je imel pufarjev čez glavo. Hotel je pač red v svoji gostilni, jaz pa sem provociral v tri krasne, samo zato, ker nisem mogel uveljaviti svoje pijanske domišljavosti, in še bolj zaradi tega, ker sem bil dvesto na uro na avtocesti, da vse zafukam, najbolj pa sebe.

Herman je potem prinesel krasen narezek, ki pa se ga še dotaknil nisem. Pa niti ne toliko nalašč, hrana mi ni več teknila, to se je vedno dogajalo po nekajtedenskem pitju. Dva, tri tedne sem imel blazen in pretiran apetit, potem pa nisem mogel vase spraviti niti koščka hrane več.

»Ne jezi se, Frank, pameten človek si …« je gostilničarja še naprej žrlo, zdaj verjetno ne več zaradi tega, da ne bi izgubil stranke, temveč da ga ne bi v sosednji gostilni psoval.

Taki so pač ti gostilničarji, prepričan sem, da nisem slabši človek.

»Nisem jezen, Herman, le malo zaupanja si želim,« sem se zdaj posul s pepelom.

»Ah, daj, zdaj si pa pocukran, a vi v službi ne veste, kdo pije in kdo plača?« se je ojunačil lastnik.

»Pri nas v službi ni alkohola,« sem se zlagal kakor voda teče iz pipe.

»Kaj pa kantina, kaj pa pazniki, pijani hodijo iz službe naravnost za moj šank,« se je zarežal Herman.

»Veš kaj, Herman, na tole, pa se jebaj,« sem besno fliknil ves Žejiev denar na šank in se odmajal v stanovanje nad trgovino.

Dosje

Gostilničar Herman pravi, da je Konečnik popolnoma dementen. Da žali SFRJ in se norčuje iz smrti maršala Tita. Da je v njegovi gostilni pljunil v sliko Josipa Broza. Da za časa službe popiva in nori po Rovtah, da je popolnoma utrgan in da ga takega še ni videl, tudi kadar je najbolj pil.

***

Vilibald Bagić mu je napisal bolniško in meni, da za nas trenutno ni koristen, in predlaga zdravljenje. Če bo preveč blebetal, predlaga prisilno hospitalizacijo v psihiatrični bolnišnici, da se ga naredi za neverodostojnega.

Prepričal se je tudi, da je Tone Lamovšek spal z njegovo ženo Valerijo, ki ga bo zapustila. Bagić še prosi, da ko bomo žagali Lamovška, da mu ne spodnašamo bolniških, ki jih je glede Konečnika upošteval, čeprav je vedel, da pije.

Bagić še dodaja, da ima Petrovčič popolnoma neurejeno dokumentacijo v podjetju, da kamioni vozijo pijačo v Kragujevac in da gre denar naravnost v Bregenz. Glede Roke pa meni, da bo sam izgubil nadzor nad razsodnostjo, če ne, pa imamo v špilu poskus umora hlapca Tončka ali pa grožnje okoliškim kmetom, da mu prepišejo posest.

Odklenil sem v četrtem poskusu.

Ne vem več, kako sem se zlil v posteljo, toda iz čumenja sem se izhomotal v torek okrog treh popoldan v suknjiču in v čevljih, v istem sem spal v travi pred Rokovo hišo. Če bi položil ravnilo med uro, ko sem zahropel in ko sem odhropel svoje, ne bi v teh minulih nesorazmernih utripih srca zaznali ničesar, ali pač: noč in tišina in ledeni pot in mraz in vročičnost, žalost vriskaj?

Opotekel sem se v kopalnico in si umil pomečkano lice. Bilo mi je slabo, a jaz nikoli ne bruham, tega še nisem povedal. Nazadnje sem bruhnil … ne spomnim se … spomin ne seže tjakaj. Pridrobencljal sem do kuhinje, da bi si v telo vtaknil aspirin, čeprav mi ne bi pomagal niti tramal. Bili so, bonboni, aspirinčki, veliko, cela tablica. Splaknem dva in sedem za mizo. Otrok zadnje leto v vrtcu, žena v službi, Frank Konečnik pa na plačanem dopustu.

Hasta la vista!

Sonce se je gugalo v popoldanski sopari in zanalašč sem večkrat pogledal vanj, kakor da bi izzival Gospoda, zapeklo me je, toda nisem oslepel, še sem močan, ne bom se zlomil kakor trstičje, ki poklja pod lovskim gojzarjem, slutim in sem prepričan, da nikoli in nikdar.

Ko sem se bril in si pripravljal svežo obleko – če sem se zbudil doma, sem se totalno skrokan naslednjega dne vedno pražnje oblekel –, sem še malce metal oči po kopalnici in hočeš nočeš uzrl pajčevino, v kateri se je pajek poigraval z omreženo in v past ohomotano muho, kot flagranten dokaz, da je ena od redkih živali, ki ji ni treba dolgo tekati za žrtvijo. Skozi možganovino je križarilo in rovarilo na tisoče lapidarnih misli; med piti ali nikoli več piti, pustiti žensko in živeti po svoje, po sebi, se vitlati v eksistencialiji zgolj po svoji želji in meri, odfukati vse in igrati po veselicah, ali pa umiriti nikoli definirano strast in udariti popolno askezo, za desert pa sem večkrat pomislil na pizdakle, ki celo življenje ponavljajo besede za tistimi, ki se jim bojijo zameriti, mislil sem na večinski živelj, na čredo ovac, katerih pastir je že zdavnaj zasmrčal in se zbudi samo takrat, ko ga vrže božjast.

Potem sem iskal pinceto, da si po britju scufam še dlačice iz nosu.

Ni pincete! Ni Valerijine kozmetike. Viziram bolj fiks, v kopalnici nobene njene stvari! Grem v spalnico, v omari zgolj nekaj zimskih oblek. Ajoj, začele so se počitnice, gotovo je odšla k tastu in tašči. Ne, letos so odšli že na začetku junija v šolo v naravi s četrtošolci ali kaj, nikakor nisem mogel trčiti z realijo. A sem sploh zmožen fiksne misli, fokusa minute na eno in isto zadevo, ali niti to ne več?

Naenkrat me je v sredici zaplankane buče zmrazila samota in potem lezla vse do drobovja, kjer je počila; ko sem se iz tega nekajsekundnega transa prebudil, sem se ovedel, da sem se usral kakor dojenček, da mi niz notranji del bedres polzi duzatorska diareja.

Ko sem si očedil rjavo vodo, sem oddrobencljal v kuhinjo in v hladilniku našel steklenico piva, po katerem je Valerija v zadnjem času vse pogosteje posegala, pa tudi po lexaurinih, ki so ležali poleg aspirinov.

Že oblečen in obut sem se odločil popiti pivo – in potem v noč, v kraj, v vas, v izgubljeno smer na enosmerni ulici, danes bom na vse pretege in krike psoval samoupravljanje, ki ni nikoli poznalo in veličalo znanstvenikov in učenjakov, temveč zveze in nepotizem in kuverte, v katerih žvrgolijo marke. Zvečer človeka vedno prežema melanholija.

Bolezen se namreč vedno razbohoti ponoči.

Spijem pivo in na vogalu mize zagledam list iz beležnice, v katero sem si zapisoval dnevne opravke, sestanke ali pač vsakršne neumnosti, v zadnjem času celo kak metafizični utrinek, verz ali pa zgolj, kaj naj prinesem iz trgovine, čeprav se mi je dogajalo, da se iz trgovine nisem vrnil tudi po več dni.

S težavo začnem brati:

»Dragi Frank!

Leta tečejo, jaz pa sem vedno bolj osamljena.

Pravzaprav te čakam že več kot debelih pol ducata let.

Ni te že mesec in pol ali pa se privališ kot kakšna pošast. Frank, ti si alkoholik. Ne moreš razumeti, kako trpim in kako trpi otrok, čigar otroštvo zamujaš. In sploh ne vem več, če še kaj čutim do tebe.

Ne, rada te imam, toda tako ne morem več živeti! Živim le zate, čakam te, čakam, tebe pa nikoli in od nikoder, prideš le spat, in to večinoma na smrt pijan. A si ti sploh predstavljaš, v kakšnih stanjih sem te že vse videla? Kaj pa jaz, a misliš, da nimam pravice do svojega miru, življenja in užitka in spokoja?

A nikoli ne pomisliš name?

Na Izidorja?

Ti se verjetno nikoli ne boš spremenil, pa tudi če se boš, ne vem, kako bo z najino ljubeznijo.

Mislim, da je mrtva. Mislim, da se je ne da več obuditi. Z Izidorjem bova celo poletje pri babici in dedku, oglasi se kaj, vsaj toliko, da vidiš sina. Seveda če želiš.

Potrebujem čas za resen premislek, kako naprej. Verjetno pa ne več s teboj, na tak način gotovo ne. V življenju ne poslušamo samo srca, temveč tudi razum,

Valerija

Kakšno srce neki! Kakšen razum? Tvoje srce je denarnica, sem bil kakor kak libero iz druge jugoslovanske lige, ki žogo vedno in zgolj iz prve na slepo izbija vnemar, hudoben in pristranski, razuma gotovo nimaš, pameti pa še manj, še za ščepec popra ne, sol pa je za tvoje gene zgolj pusta želja. Če je tvoje vodilo, da hočeš po poti razuma v vrečki denarja, in če te pelje k tastu in tašči, pa nasvidenje, zapri se v skrinjo k zamrznjeni divjačini, adijo, prasica frdamana, se boš ti meni vtikovala v življenje in mi grozila, da je najina ljubezen mrtva! sem si besno zagrgral v brk in odšel k Janezu Vrtačniku, za mano pa se je kotrkljala sintagma ljubezen mrtva, ljubezen mrtva, ljubezen mrtva, večkrat sem zamahnil z roko po spuščajočem se mraku, ki se je mešal s soparico, da bi jo odgnal. Boksnil sem v zrak in skoraj padel.

V kraljestvu posušene jelenjadi sem trčil na popolnoma nesrečnega Toneta. Torej posebne vrste simbioza: eden nesrečen in drugi dementen, razkurjen in togoten, kar vedno evoluira v še večjo nesrečo. Dvojno. Večplastno. Gibanico iz različnih plasti kadavra.

Takoj mi je pomignil, kar je pomenilo, da se seliva v sobo, ovenčano z nagačeno divjadjo.

Bil je čudno razrvan, z glavo je trzal, kakor da ima tik.

Tega doslej še nisem opazil, sploh pa se mi je dogajalo, da sem veliko stvari in lastnosti ljudi, ki jih opazujem že leta in leta, v različnih stanjih blodnjav detektiral prvič, in nekatera spoznanja so se izkazala za zelo pravilna, čeprav so bila prvenec ogleduške anamneze v dolgoletnem snidevanju. Tudi ta banalnost šteje zraven, da Herman gleda na svoje stranke kot na zapito drhal, ki jo je treba zmolsti, ne pa kot na ljudi, kakor sem več let mislil.

Kdo mu je kriv, če daje na up?

A pojdimo k stvarem, ki ti še prej lahko skrivenčijo življenjsko osovino, tega pogovora s Tonetom se še danes živo spominjam.

»Šla je,« sem brezvoljno kliknil.

»Kdo je šel?« je Tone spet trznil.

»Valerija je popokala otroka in šla v Ljubljano, naj gre, jaz jo ne mislim klicat, niti obiskovat, pa naj kvaka, da me ima rada in podobne nesnažnosti!« sem bolj monologiziral kakor dialogiziral s Tonetom.

»Šla je, kurac je šla. Zdaj so počitnice, ti pa spet popivaš na veliko in široko, kakor slišim in vidim. Bolniško kar imej, zdaj je itak vseeno, pa tudi če bi bil še upravnik, bi zamižal, nikoli me nisi radikalneje zajebal in tudi sodelovala sva korektno,« se je Tone skrčil v gubo, pravzaprav v dve. Tudi v dve grbasti gubi ga še nisem videl skrčenega.

»Kaj vseeno, kaj govoriš v preteklem času, saj sva sodelavca, ni res?« sem se čudil Tonetovi nebogljenosti.

Tudi takole nebogljenega ga še nisem gledal, zdaj pa je nasproti sedela podoba vojaka dezerterja, ki noče več vojevati boja, čeprav je vedno floretal v podobi papirnatega leva.

»Nisva več sodelavca, Frank, sva pa prijatelja, to pa je še več, a ne? Janez, daj še dva poliča in nareži jelenjad,« se je zadrl kot jesihar.

»Kako ne sodelavca?« so se mi razširile zenice v glavi kakor ženeti pred gurmansko požrtijo.

»Kaj ti je, si pijan? Takega te še nisem videl, ti bom kar drito v obličje povedal,« sem se samo za kanec razhudil.

»Frank, od danes nisem več tvoj šef. Nisem več upravnik. Še več, moral bom delati za tiste, ki so me zašili, za upravo državne varnosti. Ni me več v Molotovki, dobil boš novega šefa. In ne mislim delat za udbo,« je še v isti sapi, ko je povedal, za koga naj bi odsihmal delal, to tudi zanikal.

»Sploh ne vem, kaj bom odslej delal. Vsekakor pa bom to poletje preživel lagodno in brez skrbi, malo bom popival in lenaril. Ali pa bom spet policaj z liziko, tako kot sem začel,« so se Tonetu zasvetile oči. Pomislil sem, da joče, da se mu bo zdaj zdaj iz oči začel zlivati dež v debelih kapljah.

»Kaj se je zgodilo, Tone, in to kar čez noč?« nisem mogel verjeti, tokrat mi je bilo resnično žal človeka, čeprav je tudi naju emocionalno povezovala bolj ali manj pijača, samo podkletena sva namreč občevala o bolj intimnih stvareh.

»Isto, kot so delali tebi, so naredili tudi meni, le da sem jaz ob službo, spet pa je vsega kriva navadna in smešna banalnost,« je zacvrčal eks upravnik.

»Kakšna banalnost, so spet laži v igri?«

»Ne, tokrat ni bilo Ferija, bog mu zemljo žegnaj,« se je grenko nasmehnil Tone.

»Se spomniš, ko sem dokončeval fasado na hiši in je pomagalo tudi šest obsojencev? Delali so samo dva dni, pa še plačal sem jim! Zdaj pa mi očitajo eksploatacijo in kršenje ne vem kakšnih zakonov, ne moreš verjet, služba državne varnosti, leglo nepismenih idiotov mi očita kršenje moralno-etičnih kodeksov v koristolovski namen! Zato sem ob službo!«

»Tone, to je bilo pred tremi leti. Saj so bili ja zastraženi, saj delajo tudi na državnih poljih, kdove, kam gre repa, korenje, krompir, pšenica, koruza?« me je začela prelivati vročica in takoj sem v glavo vtaknil cigareto.

Vrnil se mi je namreč spomin na Kozlevčeviča, ta pa ni bil niti najmanj reminiscenčen, da ne omenjam Ferija, njegova podoba se mi včasih prikazuje pred očmi in skače predme, kakor da bi se nekdo nenadoma prikazal izza vogala in zapiskal: »Živjo!«

»Tako pač je. To so privlekli na dan in me šutirali, zdaj pa mi ponujajo, da bi za malo manjšo plačo ovajal sodelavce in znance in prijatelje. Jebemti drek!« In je zvrnil kupico.

»Kakšna beda od sistema podganarskega,« sem skoraj zarjul, bolj iz objestnosti kakor pa od bolečine.

»Ja, ta sistem je pa res zveličan,« je pritaknil Tone in začel žvečiti posušeno jelenjad, ponos Vrtačnikove zmaličene in do fundamenta pohlepne psihe, zasvojene z dobičkonosnostjo do zadnjega diha.

»Kdaj so ti dali nogo? Kdo je sporočil?« sem nejevoljno vprašal.

»Zjutraj sem prikorakal v pisarno, in pomisli, Frank, tajnica mi pove, da so ji sporočili s sekretariata, da nisem več upravnik in naj se takoj javim. Tajnica! Kakšno poniževanje! Poklical sem na sekretariat, kjer mi je neki možakar, za katerega nisem nikoli v življenju slišal, povedal nadrobnosti in mi daroval brco v rit. Da drugo pride po pošti. Naj v treh dneh spraznim pisarno, ker prihaja nov upravnik. To pa je tudi vse,« je rekel Tone, kihnil in se poslovil od svojega najbolj uglednega položaja v življenju, obdarovan z brco neznanega pionidesa.

Tone Lamovšek je bil rojen leta 1932 v Rovtah.

Bil je iz povprečne kmečke družine, a z vztrajnostjo je prilezel od policaja z liziko do upravnika drugega največjega zapora v Jugoslaviji. Njegova največja prijateljska kvaliteta je bila zdrava kmečka pamet, to je bil kapital, s katerim je toliko let zdržal kot upravnik Molotovke. Vendar pa ga je prav njegov največji kapital na koncu tudi obglavil; jasno je, da – čeprav je ta očitek nova izjemna smešnica krasnega Brozovega sistema, ki se je močno uveljavila tudi pri državnih uslužbencih v času samostojne Slovenije, le da ti skušajo eksploatirati bolj hinavsko in zakrito – ti ne morejo obsojenci zidati hiše vsem na očeh v Rovtah, magari samo dva dni. In jasno je tudi, da se ne more tolažiti, češ da je bil pošten in jim je plačal, če je to lapsus par excellence, še bolj cenen od udbaških trikov.

Tudi med domačini je bil čislan človek, čeprav v vasi, no, kraju, to nikoli ne veš, kraji pa so po svoje še bolj sphani z deviantnimi medčloveškimi odnosi. Kraji, kjer so ljudje samo na četrt tujci. Ti so nalik kovnici zavisti, hudobije in podlosti. Ljudje vedo, kakšen krožnik ima sosed, vedo vse in še preveč, trači se meljejo in iz valilnice prihaja veriga laži. Na to sem se bil nemara že navadil, motilo me je le, da so te laži letele naravnost na krožnik službe državne varnosti, sploh kar se zaposlenih v Molotovki tiče. A Tone je bil tega vajen, saj je bil konec koncev le domačin; celo svojo kariero je imel te opazke, pripombe in drobna ovajanja za nepomembna, na koncu pa ga je prav to ugonobilo. Tisto poletje po njegovi odpovedi je bilo potem mozaikasto in pestro: veliko sva drugovala, saj sem bil jaz sam (verjetno bi drugovala tudi, če bi bila Valerija v stanovanju), in se na koncu že spsihirana od alkohola začela iz vsega norčevati.

Tone se je potem zaposlil kot komandir policijske postaje v Novem mestu in je danes že debelo v penziji. Je eden redkih ljudi med mojimi dolgoletnimi znanci, ki ga sistem ni fundamentalno zlomil ali ga porinil za rešetke, saj je ohranil zdravo kmečko pamet, ki nikoli ni evoluirala v zavist in sovraštvo zaradi malenkosti ali imaginarnega vrvranja, kdo je končno boljši od drugega človeka, po moje pa v življenju ni resnih in tehtnih razlogov, da bi bil kdorkoli boljši od drugega človeka. Ni res?

No, vsaj tako jaz kontempliram, in verjamem, da to ni zgolj tolažba, še manj pa ujetega čižka tožba. Čeprav Tone ni hotel delati za udbo, ni nikoli javno sral proti sistemu, imel je pač povprečna jajca in sposobnosti drobnega politikanta.

Najboljše profile krajanov Rovt si ujel ob nedeljah po maši pri Janezu Vrtačniku; pražnje oblečeni kvazikatoliki, ki hodijo v cerkev zato, da bi sosedu pokazali, da so ljudje dignitasa, s svojim šilcem tepkovca ali kupo cuckovine na eni strani šanka, pijanci, candre, odpadniki, bogokletneži in hedonisti pa na drugi strani. Najprej ples prezirljivih in podcenjevalnih pogledov, potem žalitve – in ko so šli kozarci že do stopnje resnega poguma, še pretep. Čeprav je Vrtačnik trdil, da ne mara pijanskega razkazovanja mišic, se je ob takih in drugačnih konfliktih in boksarskih dvobojih naslajal. In kajpak mastno računal vso razbito steklovino in poškodovani inventar. Če trezno in resno pomislim za nazaj, vse obrnem in stresem iz žaklja, bi lahko iz drobirja preteklosti več kakor jasno razbral, da je najbolj resne konflikte med krajani netila Cerkev, čeprav je tudi kmete in uslužbence molzel in pritiskal zveličavni jugoslovanski neuvrščeni sistem zloščenih mokasink in blatnih gojzarjev. Največ neposrednih konfliktov se je zanetilo po nedeljskih mašah.

Tisto poletje, ko me je Valerija zapustila, se nisem treznil.

Vili mi je šestkrat podaljšal bolniško.

Čeprav sem precej popival z odstavljenim Tonetom in vsem na očeh, ni bilo iz Molotovke nobenega glasu. Vse zlovešče tiho je bilo.

Konec avgusta pa me je presenetilo kratko in odrezavo pismo, ki ga je podpisal sam novi upravnik Franci Strmičnik, za katerega dotlej nisem slišal, kakor tudi Deki ne, čeprav je poizvedoval in vohljal, kakor mi je zagotovil – žal mu tudi tokrat ne morem verjeti –, saj je, če je bilo treba, poznal vsakega obrobnega birta ali kmeta iz okoliških zaselkov. Ne samo poznal, če je hotel in če je bilo treba, je o kateremkoli človeku vedel več, kakor ve sam o sebi.

Spoštovani vodja prevzgojnega centra Molotovka Frank Konečnik!

Več kot petdeset delovnih dni ste že na bolniški, o čemer smo bili tudi korektno obveščeni iz zdravstvenega doma Rovte in s potrdilom ter razumljivo diagnozo dr. Vilibalda Bagića, ki opravičuje bolniški stalež in privilegij domače oskrbe.

Natančno pa smo seznanjeni, kaj počnete, s kom in kje. Za takšne prekrške se takoj dobi izredna odpoved delovnega razmerja. A ker po vseh priporočilih in vzdušju, ki ste ga dajali kolektivu, sodite med bolj kvalitetne in vestne delavce v Molotovki, smo se (kar v množini, čeprav se je podpisal sam, kdo, kaj, mi smo?) odločili, da vam damo še eno priložnost, ki jo odločno podpira tudi vaš osebni zdravnik dr. Vilibald Bagić.

Ta možnost je: obvezno zdravljenje odvisnosti od alkoholizma ali pa izredna odpoved delovnega razmerja.

Odločitev je vaša, prosim, če mi jo sporočite v treh dneh od prejema tega pisma.

Tovariški pozdrav,

Franci Strmičnik

To opozorilno pismo Francija Strmičnika, ki ga še svoj živi dan nisem videl, me je popolnoma vrglo iz tračnic, če me spomin ne meče na finto, sem zadegal napol poduzano steklenico piva v zid na hodniku molotovškega stanovanja nad trgovino. V svoji razkoščičenosti si niti za sekundo nisem uspel prižgati lampice razsvetljenja, da mi hoče možakar vse dobro, vsaj na svoj način. Naj se grem lečit ali noga! Po vseh teh letih! Po vsem, kar sem naredil v Molotovki! Začelo me je prelivati pijansko samoljubje. Kot osebnost sem bil takrat že kar precej razkoščičen, toda sistem mi že ne bo lomil hrbtenice, a jim nisem dovolj pomagal?!

Toda: zidovi hiš in krošnje dreves so se umivale v mlečni svetlobi in vetrnica življenjske osi se je zdela čudovita.

Veselje pa, ki me je za hip prešinilo in je še malo prej titralo v možganovini, je hitro splahnelo.

Za menoj se je kotrkljal glas: POZOR! POZOR! POZOR!

Z rokami sem začel mešati zrak, če me je kdo videl, je gotovo mislil, da sem nor.

Potem je od nekod začelo piskati: TILT! TILT! TILT!

Oči so se mi ovlažile in bil sem prepričan, da sem bolan.

Koraki so me sami peljali v Oazo, kjer ni bilo nobenega znanca, le štirje prepirljivi kvartopirci v kotu, ki pa sem jih poznal zgolj na ošvrk. In kajpak gospod Janez Vrtačnik, ki je prav nemarno zehal.

»Nekam potrt si videti, Frank, nosiš hude tedne in mesece na plečih, a ne?« je posmehljivo in zaničljivo kokodaknil poslovnež.

Bil sem tiho, kaj pa naj proti resnici, a sem z glavo le nakazal v smer, kjer so bili zloženi prazni poliči za šankom. Natočil je enega, ga na trdo postavil predme, da je žvižgovec celo nekolikanj pljusknil čez rob po šanku, kaplje pa je prašiček očedil kar z roko in si potem polizal prste.

»A si ne bi raje teh svojih smrdljivih parkljev v rit porinil,« sem zaječal od besa, podkletenega z bolečino pisemca.

»Frank, ne bova se prepirala, pijan si že več mesecev, čudno je, da si sploh še živ,« je konstatiral bard.

»Kaj to tebe tangira, kasiraš pa, kasiraš, prašič pohlepni,« sem skoraj zakričal.

»Frank, ti nikoli ne plačaš, ker te drugi častijo. Itak pa že ptiči čivirikajo, da boš zaradi pijače ob službo, tako kot si ob družino, če ti sploh veš, kaj je to,« se je zdaj zarežal Vrtačnik in si začel brskati po nosu, posušen smrkelj pa si je brisal kar v brisačo, s katero je poliral kozarce.

»Veš kaj, Janez, ti si največja podlasica, kar jih poznam, klobase pa vidim da delaš iz smrklja, in zdaj bom to novico raztrosil po vseh gostilnah, povsod jo bom obesil na največji zvon, da ti bo kembelj do smrti odzvanjal v buči,« sem kriknil in si hkrati silno zaželel snovi iz kupice.

»Samo to ne, Frank, rotim te, vse jaz častim, samo to ne, Frank, Frankie boy … saj vendar veš, da te imam rad, a nisem tega že večkrat dokazal in pokazal?« se je ustrašil prašiček.

»Na, darilo,« sem zajel ves nikotinski hrakelj in mu masten pljunek zalepil naravnost med oči.

Potem sem odkorakal do Hermana in žalil goste, dokler me ni birt prav surovo zadegal iz svoje privatne lastnine.

Ne spomnim se, kdaj sem legel in kako se je tista noč končala.

Takoj zjutraj sem se namenil k Viliju, da razčistim zadevo v zvezi z odločnim podpiranjem zdravljenja alkoholizma.

Vili je vedel, da bom prikorakal, če ne drugače, s prošnjo po novi porciji dopusta.

»Kako je, Frank?« je bil prvič resen, odkar sem se mimo vrste opotekel v ambulanto.

»Slišim, da me pošiljaš na lečenje, kar tako, v simbiozi z meni neznanim človekom, izza leđa, kot pravi prijatelj, a ne?« nisem imel več besne barve glasu, saj mi je razsajalna moč že usihala.

»Slušaj, Frank: baš zato, što sam ti prijatelj, želim, da se liječiš. Pogledaj se: piješ mjesecima, dane i noći, žena te ostavila s djetetom, pa dali ti uopšte išta radiš? Ne mogu ti više pisat bolovanja, zajebao si me, piješ svima na očima, pa to bi se doznalo i u Los Angelesu, a ne u Rovtama, znaš ti kakav si, kad si tako dug period pijan? Svi te vide i svi te ćuju. Ne želim ja tebi ništa loše, Frank, pogledaj se, sasvim si propao. Niti ne češljaš se više, prljav si in uvjek crvenih očiju. Šta ti je, Frank? Moraš da nešto ukreneš! Onaj Strmičnik me zvao i rekao, da će sve napraviti, da me skinu, ako ti ne prestanem davat bolovanja. Jebe se meni za njega, mogu ja kupit i njega i Molotovku, ali Frank, stvarno ne želim, da ti umreš kao obična pijanica, sam, goloud i prljav. I to će se ti na kraju desiti, ako ne prestaneš piti cijele noći i cijele dane, Frank. Ljudi i prijatelji će ti okrenuti leđa. Znaš, da sam Strmičnika jedva ubijedio, da ne dobiješ otkaz? Ja sam taj, koji mu je lagao o tvojim psihičkim problemima, da te žena ostavila s djetetom, ja sam taj, koji je rekao, da ne smiješ dobiti otkaz, jer bi to značilo tvoj kraj. I slušaj me, Frank, stvarno me slušaj, odi tamo, kako se zove, bio si več jednom tamo, Frank, Poljanski nasip, jelde? Posao će ti ostati, jer svi znaju, da si sposoban čovjek s jakim vezama u sistemu. Moraš to napraviti Frank, inače je gotovo, završiće se sve skupa bijedno i jadno. Prijatelj si mi, Frank, od prvog dana, se sjećaš, a sam moraš na liječenje ili ne moraš, odluka je tvoja, Frank. Odi, Frank, i spasi se, čovjek se uvijek spasi sam, tu ti niko ne može pomoći, nego ti sam sebi,« je Vili povedal natančno in po resnici, enostavno, tako kot se rešujejo najbolj zapleteni problemi.

In res, vsaj za nekaj si upam postaviti dlan v žerjavico: najbolj kompleksne težave človek reši na najbolj enostaven način.

Hitro mi je odprlo oči, možakar v beli halji je imel prekleto prav.

Tudi za otroka mi ni bilo vseeno, enega sem že šenkal, a zdaj bom pa še drugega?

S kazalcem sem si skušal zbezati smet z nebnika in na blazinici je bila kri. Dlesni sem imel nažrte, kakor da imam skorbut.

»Me lahko spraviš takoj tja?« sem vprašal Vilija.

»Pa sve se može,« je bil Vili vesel moje odločitve, vesel je bil, da si hočem tlakovati novo pot, ki me bo odrešila.

Vilibald Bagić je bil rojen poslovnež, čeprav je opravljal delo zdravnika. Obvladoval je biznis, alkohol in svojo žensko, snobovsko purgerico, ki sem jo izjemno redko videl, nikoli pa slišal, da bi kaj delala. Oja, je, lakiranje nohtov, vsakotedenski šoping v Trstu in Zagrebu in spremljanje moža na poslovnih večerjah. Zdi se mi, da je prekupčeval z mnogimi stvarmi, vedel sem za zdravila. Bil je urejen abrahamovec, bolj nagnjen k zbiranju denarja kakor k altruističnemu poslanstvu zdravnika. Mislim, da sem bil jaz edini njegov prijatelj, s katerim ni simbioziral pitja in veseljačenja z valilnico denarja. Od mene kakšne koristi razen kosmatih vicev ni imel. V Rovtah si je sezidal hišo, v Zagrebu je imel stanovanje, v Rovinju apartman in v Čakovcu obnovljeno domačijo. Smisel življenja je pač videl v kopičenju materialnega imetja, nepremičnin in avtomobilov. Pravzaprav je bil snob, a ne cenen; ni bil žaltava in jeftina pička od človeka, ni bil skopuh in pezde. Bil je pač tak, če je slutil, da bo denar, je dvignil ušesa kakor nemški ovčar. In je imel nos in tudi ovčarjev sluh za žvenket novcev. Čas, preživet z Vilijem, si bom zapomnil predvsem po sproščenosti; pri njem me je vedno preveval občutek, da mi nič ne skriva, saj nisva poslovna partnerja, kar bi najino druženje na dolgi rok verjetno postavilo pod vprašaj. Roko, Žejo in Toneta je vedno jemal z rezervo v smislu, da jim ne sme povedati vsega, saj so bili poslovno povezani, hkrati pa tekmeci, kdo bo kje vzel več, predvsem z Roko in Žejo so si bili včasih na tesnem, saj Tone z zdravo kmečko pametjo, ki jo ima naivnost bolj ali manj pod nadzorom, nikoli ni upal naravnost v kotel kriminala, ker bi ga slaba vest zlomila. Vilija sem občudoval in po svoje, sploh takrat, kadar sem imel mizantropske napade, zasmehoval, da koji kurac mu bodo vse te hiše, saj ne prinašajo nobenega napredka, temveč samo barantanje; potomcev nima, bratov in sester prav tako ne, zakaj recimo ne potuje po svetu? Zakaj živi, kakor da bi v možnarju drobil že davno stolčeno seme?

Leta 1985 se je Vili odselil v Čakovec na obnovljeno domačijo in se tudi ločil s purgerico, ki mu je pobrala dobršen del premoženja.

Kolikor vem, je kasneje živel z petindvajsetletno medicinsko sestro, ki je delala v njegovi ambulanti.

Ko sem odšel na zdravljenje, se ni več oglasil.

Nikoli več se nisva videla.

Dosje

Konečnikovo delo v Molotovki je opravljeno. Dobil bo izredno odpoved, če bo rovaril, pa ga bomo zaprli na psihiatrijo. Svoje je opravil, toda s pijačo je šel predaleč, ne moremo mu več zaupati.

***

Tovariš Pusovnik prosi, da mu ne vzamemo službe, ker se boji zanj, da ne bi popolnoma propadel. K sebi v Moskvo ga ne more vzeti, in tudi dvomi, če bi šel. Predlaga, da ga uporabimo za kadrovika nižje rangiranih uslužbencev, tudi vzgojiteljev in obveščevalcev s posebnimi nalogami. Naj ga imamo zaposlenega v Molotovki, kolikor lahko, po možnosti čim dlje, ko se spet asimilira v družbo, pa naj z Molotovko sodeluje pisno v obliki pisanja psiholoških profilov ljudi, ki bi bili za Molotovko koristni.

***

Prošnji tovariša Pusovnika smo ugodili. Konečnik bo pisal psihološke profile ljudi, ki bi jih lahko imeli zaposlene v Molotovki. Živel bo v Ljubljani. Delo je sprejel.

Pozno jeseni leta 1981 sem začel živeti na Poljanskem nasipu v zdravilišču za kozarčkarje, in kakor vemo, ne prvič. Drugače bi v tistem zamahu pil do smrti.

Že prvi dan hospitalizacije so me zaradi neznosnih bolečin v trebuhu prepeljali na klinični oddelek za gastroenterologijo, saj je preiskava krvi pokazala, da imam akutno vnetje trebušne slinavke. Prve tri dni sem na infuziji in tramalskih injekcijah prespal. Bilo je prijetno. Spanje, trdno spanje in prijetne sanje, nobenega čumenja po dolgem, dolgem času, nobenih morastih prividov v cikcakastem in rastrastem polsnu, nobenih nočnih krikov. Reke potu so bile edina ostalina neusmiljenega duzanja. Po treh dneh so bolečine fizičnih dimenzij izginile, začelo pa se je mentalno tkanje. Tokrat je bil to pravi pekel, najhujši doslej. Poleg morfinskih injekcij sem dobival še serijo tablet, a sem ga vseeno počil. Delirij št. 2. Kače so lezle iz vtičnic, vrane so mi kljuvale oči. Ko sem po dveh dneh nekako prišel k sebi, sem bil privezan s širokimi opasači in še vedno na infuzijah. Poleg akutnega vnetja trebušne slinavke sem imel še zamaščena jetra in z ranami razjeden želodec, noge so mi otekale, sploh pa nisem opazil, da imam kolena stolčena, kakor da bi mi jih kdo obdeloval z macolo. A vse to, čeprav je vnetje trebušne slinavke že ena noga v grobu, ni bilo nič proti mentalni devastaciji, ki se mi je začela dogajati v prvih dneh treznosti. Paranoja, ljudomrzništvo non plus ultra, asocialnost, suicidalna hrepenevtika, vse to pa zabeljeno z neprijetnim potenjem, ki sinusoidno variira iz ledenih kapelj v vročične prelive. Preden sem sploh prišel do kakšnih pogovorov s psihoterapevtko, sta minila dva meseca.

Vključili so me v skupino še treh hudih alkoholikov, ki so bili že brez službe, družine in popolnoma stkani od duzanja, še pes jim je obrnil hrbet, zdaj smo imeli samo drug drugega in ples izpovedi.

Ko so me za silo fizično sestavili in izvlekli iz vitlanja paranoje in depresije, se je začela opevana terapija.

Najprej me je zaslišal neki mlad stažist.

To je bila invencija že natiskanih vprašanj in neumnosti na formularjih kot npr.:

Zakaj pijete?

Koliko časa pijete?

Ste konfliktna osebnost?

Imate privide, se tresete, se bojite življenja?

Kakšno pijačo pijete?

Imate težave v službi?

Imate družino, kakšne so posledice vašega alkoholizma na odnose znotraj nje?

Odgovarjal sem iskreno, česar v prvem tretmanu na Poljanskem nasipu nisem počel. Stažist je veleumno konstatiral, da je srečal že veliko večje alkoholike, da pa se čudi, kako mi je uspelo obdržati delovno mesto. In da ga najbolj čudi, kako lahko tako izobražen in inteligenten človek zabrede v tako hudo odvisnost, ki izhaja iz veseljačenja in ne iz hudih življenjskih stisk ali preizkušenj, ki ti nalomijo hrbtišče.

Potem je prišel nekolikaj starejši psihiater, ki so mu iz ust letela bolj kompleksna vprašanja. Ta niso bila povezana z alkoholizmom, kakor da ne bi bil tukaj zaradi samih bolezni alkoholne etiologije.

Koga ste vse spoznali na svojih pijanskih pohodih?

Koliko sumljivih ljudi se spomnite?

Ste delali proti državi?

Kaj veste o zapornikih, s katerimi ste pijančevali, da tega ni vedela uprava v Molotovki in služba državne varnosti?

Vas pijača obseda, lahko opravljate delo v zaporu trezni?

Po enem tednu navzkrižnega zasliševanja in izpolnjevanja raznih formularjev, tabel, risanja grafov, predavanj o škodljivosti alkoholizma in vsakršnih zasvojenosti sta mi predpisala cel niz pomirjeval in uspavalnih tablet ter mi dodelila psihoterapevtko, ki naj bi delala v skupini štirih kandidatov za rekonvalescente.

Poleg mene so bili v skupini Anton V., Janez Z. in Robert L.

Ne vem, zakaj so nam na »alkohološko čtivo« pisali priimke samo s prvo črko, saj nismo bili anonimni alkoholiki, tukaj smo prostovoljno, tukaj naj bi se borili, da bi postali in obstali abstinenti. Še danes si včasih mislim, da zato, ker so nas imeli večinoma za manjvredne ljudi, kakor naj bi se po običajnem človeškem kanonu in percepciji za alkoholika tudi šikalo. Seveda je jasno, kakor da bi v življenje vlamljal skozi odprta vrata, da z alkoholikom ali odvisnežem nihče ne more živeti, kaj šele zgraditi družinske celice, kar naj bi bila prva vrednota psihoterapije. Druga vrednota psihoterapije je socializacija v družbeni red in sistem; alkoholik naj bi bil obdan samo s stremljivostjo po duzanju in s tem človek samovšečne samotnosti – tej tezi lahko prikimam, vsaj v smislu odgovornosti in skrbi za svoja sinova – a samotnost je lahko prirojen ali narojen pojem, konec koncev pa, kaj in koga sem zajebal, če nisem mogel živeti z nobeno od svojih žensk, kaj sem škodljivega naredil v Molotovki, na veselici, v glasbeni šoli, sem škodil svetu, ker sem se enkrat poscal v jerharice sredi Avstrije in sredi raztegovanja mehov in jodlanja? Mogoče sem res totalni egocentrik, toda pred zunanjim svetom po vsaj nekajtedenski abstinenci nisem čutil nobene krivde. Ni me več prelivala pijanska fikcija, niti paranoja, itak pa navkljub modrosti, ki si jo naberemo skoz življenje, še vedno vsi ostanemo mlečnozobci, tudi takrat, ko se zvrnemo v grob. Tak je moj mišljenjski gard in v tem sem kanec nihilista.

Preveval me je občutek, da nas hoče psihoterapevtka v fundamentu razčlovečiti, nam sprati doslejšnjo percepcijo sveta iz možganov in iztesati iz nas ljudi po svoji meri, ljudi, ki naj bi do konca življenja nosili na plečih slabo vest svoje z alkoholom natopljene preteklosti in naj bi v družbi eksistirali kot tržniki lastne stigme. Verjetno nam ni hotela vcepiti v glavo, da smo kaj storili narobe, temveč vsiliti tezo, da je vse narobe, da nismo nič, da moramo še enkrat skozi osebnostno evolucijo in se okleniti vrednot, predpisanih po splošni socializacijski dimenziji. Moramo postati ovce kolektivne zavesti, ne samo abstinenti. Vizija psihoterapevtke, da je vsak alkoholik omadeževan do smrti, tudi če bi po pranju zavesti in tabletni obdelavi postal večni abstinent, je gotovo smešnica par excellence. Medice, cura te ipsum!

Čeprav v prostovoljnem eksilu Poljanskega nasipa, sem se počutil kakor mentalno zlomljeni hudodelec za rešetkami Molotovke, nekolikanj mi je trkalo na slabo vest moje zamujanje otroštva zdaj že drugega sina. A vendar: psihoterapija mora imeti vlogo revitalizacije, ne pa mentalne degradacije ljudi, ki so osebnostno do vratu v dreku. Takega je najlažje tesati po svoji meri. Že od začetka sem si največ pomagal sam, predvsem z obnavljanjem zgodbe, ki sem vam jo povedal. Da pa le nisem do vratu v dreku, kakor mi je hotela vsiliti okolica, vam bom ilustriral tri zgodbe svojih sotrpinov, saj je ena od redkih pametnih terapevtskih taktik prav obnavljanje peripetij iz preteklosti, ki jo je gnetel alkohol.

Edini sem imel še službo in »korektne« stike z bivšo in zdajšnjo ženo. Bil sem edini, ki je imel svoje stanovanje, v teh ozirih sem bil socializiran. Za razliko od Antona V., Roberta L. in Janeza Z.

Rastri teh zgodb so v primerjavi z mojo obupni, kar me ni tolažilo, kvečjemu obratno. Ves čas sem se boril s tem, da ne bi okrog sebe iskal še večjih pijancev ali kakršnihkoli drugače zavrženih profilov ljudi s socialnega podpodja, da bi jim dokazal, da sem v življenju več kot oni. To je namreč v moji naravi, priznam slabo lastnost, kaj pa naj, še vedno sem egoman, tudi z vrvranjem antikatoliške lastnosti v glavi, tudi s prezirom do bratstva in enotnosti, tudi z gnusom do vsega, kar se je izvalilo iz SFRJ, in konec koncev sem sphan s samospoštovanjem, da lahko zmanipuliram vse in vsakogar, sploh udbo in rimokatoliški sistem, ki sta brata: NE PRIČAJ PO KRIVEM!

Zahvaliti se moram tistim dnem, ko sem bil trezen, ta obdobja pa vseeno niso bila tako na redko posejana. Takrat mi je uspelo rešiti službo, stanovanje in kolikor toliko korektne medčloveške odnose, moji kolegi v terapiji se niso treznili niti dneva po desetih letih, sprijetih v verigo.

Anton V. je bil sprva zgleden mizar z ženo in dvema majhnima otrokoma. Živeli so v svoji hiši v Zalogu, ki jo je z garanjem in krediti kupil sam. Ta družina je imela vse vidnejše dimenzije normalne, recimo temu klišejsko malomeščanske tvorbe, in kakor si je življenje nastavil, naj bi to v prihodnosti evoluiralo v uspešno odplačilo kreditov in normalno vzgojo otrok.

Anton V. je že v mladosti z očetom začel posegati po kozarcih. Ko se je še kot dijak učil za mizarja, je v očetovi mizarski delavnici z začudenjem opazoval vedno polno steklenico vina na omari z orodjem. Stari mizar je med celodnevnim garanjem veliko pojedel in težko hrano obilno splakoval z vaganjelsko malvazijo, ki si jo je v hektolitrih vozil domov, sod je cesaroval kar v delovišču. To je počel ves čas utripa svoje garaške poti in dobro mu je šlo, jetrom pa nekoliko slabše, saj sta mast in alkohol od njih zahtevala preveč. Stari je pil samo doma, in čeprav je bil pijanec, se ni nikoli valjal po beznicah in z veliko roko predeloval obličja drugih pijančkov. Ko je nehal dihati, je od jeter ostal samo še posušen jabolčni krhelj.

Anton je počel isto kot stari, stereotipni kliše vzorca pač, vsi ti vzorci in analize in vsiljevanje krivde me silijo v bruhanje. Liter na omari z orodjem je bil vedno poln. Žena sprva ni rekla ničesar, saj je Anton garal od jutra do večera in od nje ni nikoli hotel niti ficka. Vse je plačeval sam: položnice, kredite, hrano, obleko, immer alles, ni da ni. Dobro mu je šlo. Bil je zadovoljen človek, čeprav brez vina ni mogel niti en sam dan. Ko so se v zakonu po petih letih začela prva trenja, je Anton zvečer iz delavnice namesto domov začel hoditi v gostilno. To je počel naslednja štiri leta in z ženo sta se odtujila. Takrat je že komaj plačeval račune, bil je razkosan in razdvojen, razdražljiv in utrujen, tudi kadar je bil pijan. Žena se je z izgovorom službe začela kavsati naokoli, pravil je, da je vsako noč, ko se je privalil domov, najprej pogledal v koš z umazanim perilom, če so se kapljice tuje sperme že posušile na njenih gatah. Mar ni to znak razbohotene bolesti?

Prepiri so se vrstili, največkrat ponoči, saj sta se videla samo takrat, ko je noč Antona ogrnila v plašč totalne pijanosti. Ker je bil močan, se še ni valjal po jarkih, je pa preurejal lastno stanovanje in razbijal steklenino in sekal pohištvo, pravil je, da je nalašč metal pohištvo v peč, čeprav je bila skladovnica drv vedno zgledno zložena na vrtu za hišo. Potem mu je neke noči žena, ki je bila že fino popacana z drugo spermo, postavila ultimat: ali pijača ali družina. Po njegovem prepričanju ga ni hotela izgubiti samo zaradi tega, ker je vse plačeval, zaroto in nevidne tigre je videl povsod. In Anton se je šel zdravit.

Ko je prvič prišel iz Vojnika, tri mesece ni pil. V Vojnik je šel, da bi bil inkognito, da bi bika od pijače resno zgrabil za roge. Bil je molčeč, zagrenjen in žalosten. Čez noč je postal posušen in njegove živo modre oči so postale pepelnate. Kmalu je spet začel piti. Najprej naskrivaj in samo v delavnici, potem pa tudi po gostilnah. Zdaj je pil še več in postajal čedalje bolj hudoben. Žena si je od službe izvojevala stanovanje in se z otrokoma odselila. Anton tega skoraj ni opazil. Je, je, zdaj je v miru pil in delal samo še za pijačo. Da bi saniral slabo vest – zakaj družba pijancu vedno vsili slabo vest? –, je ženi prepisal hišo, ki jo je odplačal z lastnimi žulji, in se preselil v majhno najemniško luknjo, kletno sobo brez okna. Potem je samo še popival in popival, to je bil njegov edini fokus. Ko mu je počil želodec, je spet za hip trčil z nemarno realijo. V bolnici je anamneziral, da nima več delavnice, hiše, družine, da otrok skoraj ne pozna, da je očetovo orodje razprodal za drobir in nekaj cenenih steklenic vina.

Kam in kako naprej v beli svet?

Preselil se je k dementni materi v garsonjero na Igriško ulico v centru Ljubljane. Pri socialni službi je nekako dosegel, da bo on njen skrbnik, zato je lahko razpolagal z njeno borno penzijo. Duzal je kot še nikoli. Zdaj je bil končno kralj igre, ni bilo treba delati in imel je kinto. Otroke je videl enkrat na leto in jim takrat potisnil nekaj smešnega drobiža. Prezirali so ga kot najbolj surovega okupatorja. Bivša žena ga je iztožila za zaostale alimente, in ko je mati umrla, je moral prodati še garsonjero. Otroci so bili vzgojeni po materini meri, zato so mu pobrali še tisti del kupnine, ki je ni vzelo sodišče. Za hip je bil spet ati. In je kajpak dal denar, saj je mislil, da je ljubezen spet pred vrati. Z njim nihče več ni imel usmiljenja. Potem se je preselil na cesto. Zdaj nima ničesar več. Toda na življenjski krožnici ima z debelim podčrtano, da bo pil do konca. Pravi, da se je tokrat za Poljanski nasip odločil, da se odpočije na državne stroške. Potem bo spet pil in pil in žical. Za vino vedno dobi. Hrane ne mara. Ničesar več ne mara. Vino in križanke. Rešuje križanke, da mu hitreje mine čas. Po Poljanskem nasipu sem ga še enkrat srečal na Kongresnem trgu. Imel je starčevsko palico in klobuk, kamor so mimoidoči metali drobiž. Bil je starec, letnik 1950. Abrahama ni dočakal in po spletu naključij sem izvedel, da je umrl. Šel sem na pogreb. Bila sva sama s pogrebnim mojstrom. Nihče več ga ni poznal.

Robert L. je bil največji ljubljanski plejboj in velika zvezda mestne ulice. Zanj sem slišal že veliko prej, preden sva postala cimra na Poljanskem nasipu, z njim se je namreč hotel družiti vsak, ki je hotel kakor pav cepetati po ljubljanski sceni. Bil je gibalo hipaštva, kasneje pa je evoluiral v šminkerja in magnet za lepotice. Najbolj znan didžej v mestu in organizator modnih revij proti koncu sedemdesetih in na začetku osemdesetih, ko so se po ljubljanskih diskotekah začeli vrteti pop hiti, od katerih se nekateri rolajo še danes. Denarja kot pečka. Dragi avtomobili, lepa dekleta, orgije, viski v potokih.

Finančno kariero je Robert L. začel z vratolomnimi mahinacijami po koncu srednje policijske šole v Tacnu. Povezal se je še z dvema patronoma in kot prometni miličnik na Šentilju ustavljal avtomobile s tujimi registrskimi tablicami. Več kot dve leti so dobro kasirali, dokler ni šel pohlep čez mejo in se je zadeva razvedela. Pravzaprav se je razvedela banalno; prometni miličnik Robert L. je pijan zlomil roko nekemu nemškemu turistu, ki je zahteval potrdilo o storjenem prekršku, saj se mu je zdelo, da ni zavozil čez zakon, kakor tudi nihče pred njim ne. Dobil je leto in pol. Po prestani kazni je zaplul v vode mode in glasbe. Bil je izvrsten poznavalec obojega, z modo in glasbo se je hranil v Londonu, kjer je preživljal poletne mesece. Bil je zelo lep moški, šarmanten, inteligenten in tudi senzibilen, a preveč enodimenzionalno mahnjen na »lepoto«. Verjetno pod vtisom vsemogočnosti, viskija, kokice – že takrat! – in lepih žensk, ki so ga vlekle za rokav, se je popolnoma odlepil od realije, postal je objesten, nasilen in se obnašal kakor cesar Centralnoafriške republike. V eni izmed svojih orgiaških eskapad se je tako razburil, da je posilil neko najstnico, ki je kandidirala za modno pisto in je po osladni poti zavrnila skok med rjuhe. Zaradi tega se ni usedel, podmazal je starše mladoletnice in se nekako izvlekel. Toda to ga ni ustavilo, kaj šele da bi ga izučilo, bilo je obratno, zdaj se je šele začel počutiti močnega.

Odsihmal je norel še bolj strastno, saj je bilo posilstvo dokaz, da gre lahko čez vse. Vse bolj se je utapljal v viskiju, ki ga je zajtrkoval in večerjal, njegova resnica, ki jo je ponujal dekletom, da jih bo naredil za velike manekenske zvezde, pa se je že zdavnaj utopila v pijanskem čvekanju. Vse bolj se je zadolževal in nategoval vsevprek, sčasoma je samo še pil in kvasil lapidarne povedi, ki jih ne bi odfecljali niti najbolj skrivnostni učenjaki. Hecal se je, da živi v lubju, kjer se kopa v viskiju, in kadar stopi iz svojega prebivališča, se nobena ne more upreti njegovemu veličastnemu otepaču, ki besni v sivem siju jutranje fatamorgane. Lirik, ne samo poznavalec glasbe in mode. Z umazane poti navzgor, med zvezdni prah, je počasi začel drseti navzdol, počasi se je začel kotaliti po kolovozu hitrega staranja, te svinjske grdote počasne smrti, zaradi katere najbolj trpijo kokodajse in možakarji plejbojskih profilov. Kmalu se je začel tešiti s pesniškimi sintagmami – kako znano! – in filozofskimi prebliski bolj ali manj nihilistične provenience, še na Poljanskem nasipu, ko je bil že brez zob, je bzikal, da se ljudje v svojem individualnem obstoju nikoli ne pretolčemo do smisla in da se nikdar, never, ne moremo celovito izpovedati, da mu zato ni prav nič in zaradi ničesar žal, tudi za dejanja, ki so jih drugi označili za hudodelčevo maslo, ne. Toda prižigal si je eno smotko tobaka za drugo in roke se mu nikoli niso nehale tresti.

Kmalu ni bil več zvezda, še intriganten odpadnik ne, ni bilo več viskija, ne kokice, pristal je v rojstni vukojebini na Gorenjskem, kjer mu je rajnka mati zapustila polovico hiše, za katero se je tožil z očetom, stari se je na vse kriplje trudil, da bi se losal zavoženega sina. Robert L. je potem pil v edini gostilni v vasi in se pred vaščani kurčil, da je kozmopolit, oni pa drek. Seveda so ga dali na raženj in ga pohrustali kakor odojka, na mrtvo so ga prefukali, očka pa je bil v prvih vrstah, ko so ga brcali, kakor da bi imeli tudi oni težave pri iskanju smisla. Tudi v vasi si je izposojal denar in v gostilni pil na up, ki ga ni imel s čim plačati. Za drobiž je razprodal najlepše kose obleke in bogato zbirko plošč. Začel je juckati, da ga noče povohati niti najbolj zavržena in zdrajsana candra več. Na koncu je zbežal iz vasi, in ker ni imel kam, si je izposloval Poljanski nasip. Izgledal je katastrofalno, nihče ne bi dal niti roke blizu ognja, da je bil to nekoč največji ljubljanski plejboj, ki je lizal najbolj fina in dehteča ženska opizdja, pil najboljše konjake in nosil najdražje znamke oblačil.

Robert L. je danes že krepko after abraham, ki sicer manj pije, toda nehal ni. Živi v svoji polovici hiše, ki mu jo je sodišče na koncu le prisodilo, kar je njegov največji uspeh v življenju. Živi in je prijatelj sanje, da bo nekoč spet plejboj, da se bo svet spet zavrtel po ritmih njegovega metronoma.

Janez Z., tretji cimer, ni imel tako razburljive preteklosti, vsaj tako je bilo videti in slišati. Ta človek je bil bolj navaden pijanec, ki ga je v alkoholika iztesala lastna mati. Bil je ljubitelj težkobesednega klišejskega pregovora »pijanec se spreobrne, ko se v grob zvrne«, to je kvakal noč in dan, čeprav je bil brihten večni otrok. Oče pijanec mu je umrl kmalu po rojstvu, on pa ni nikoli izpustil materinega krila. S takimi tiči je vedno hudo. Njegova mati je bila posesivna pošast, ki ga je vzgajala in oblala po svoji viziji, Janez pa je bil inteligenten slabič, ki se je tega sicer zavedal, a ni imel moči, da bi odpeketal po svoje. Bil je izjemno nadarjen arhitekt, eden boljših študentov generacije, nežen in prenikav pob, ki pa ni zajadral samo v alkohol, saj je vzel vse, kar so mu dali in kar mu je prišlo pod roke: mamila, pomirjevala, vohanje lepila, celo bencinskih hlapov, gobice, datura, hors in kralj alkohol. Že pri tridesetih je bil starec, ki ni imel nobenega prijatelja, še znanca ne, na Poljanskem nasipu pa ga je vsakodnevno obiskovala mati, ki mu je prinašala piškote, klobase, mleko, zaseko, tudi merlot bi mu, če bi zacvilil, samo da se njen pob spet vrne v njen objem.

Dvomesečni tretman Poljanskega nasipa si je privoščil tri leta zapored, potem ga niso več jemali resno, tudi po sili razmer se je moral preseliti na gastroenterološko popravljalnico telesa: imel je težave s trebušno slinavko, štirikrat je imel akutno vnetje in je vse preživel. Diabetes, nešteto ran in ranic v želodcu, bolnica je še dandanes zanj rezervirana po štiri mesece na leto. Zdravniki so nad njim obupali, je rekorder obiskov popravljalnice telesa, neštetokrat so mu že rekli, naj si kupi parcelo na Žalah, on pa verjetno še naprej hodi na gastroenterologijo, da si malo odpočije od materinega objema. Kadar je doma, pri materi, si ves čas skačeta v lase, se prepirata in razbijata stanovanje. Njegova mati nikoli ni pila in tudi sam Janez Z. trdi, da je še ni videl pijane. V bolnici začne po steklenice vina hoditi takoj, ko ga odstavijo z infuzije, in veselo trdi, da ga še nikoli niso zasačili. Verjetno zato ne, ker se jim jebe zanj, čudno je, da ga sploh še vzamejo. Mati pa kar prihaja z vrečkami sendvičev in klobas. Potem tiho šepetata v kotu sobe in se objemata, stara ga boža kakor dojenčka, on pa drhti kakor najbolj osamljeno dekle, zato bi dal skoraj dlan v žerjavico, da jo ljubi.

Zaposlen je bil enkrat samkrat in ima v delovni knjižici celo leto in pol delovne dobe. Čeprav je Janez diplomiral iz arhitekture, je tisto edino dobro leto delal kot tehnični risar v nekem gradbenem podjetju. Seveda je zraven tudi pil, da se mu ja ne bi preveč tresle roke, rabil je jutranjo dozo. Po letu in pol si je zaželel radikalnejšega dopusta in še s tremi podobnimi tiči so si privoščili dopust v Podzemlju na Kolpi. Tri tedne so pili kot zveri. Ko je prišla nedelja, dan pred delovnim ponedeljkom, si je Janez zaželel še en teden. Ni več razmišljal lucidno, pa se je odločil, naj mu eden od sotrpinov s polenom zlomi roko, bolniška bo padla in pili bodo naprej. Prijatelj mu je res spiralno zlomil roko, Janez je pravil, da še pankreas ne boli tako hudo, kot ga je bolelo takrat. Pa je šel na bolniško in so fantje veselo rajali naprej. Anekdota pa je sčasoma prijadrala do gradbenega podjetja Gradbinec, kjer je bil zaposlen, in odpoved je padla, kaj pa naj s takim sodelavcem, saj so ljudje na položajih že takrat jemali podjetja in politične funkcije kot lasten plen, čeprav smo za časa socialističnega fevdalizma, ki je kasneje evoluiral v kapitalistični fevdalizem, živeli z roko v roki z maksimo vsi enaki vsi enakopravni.

Za to peripetijo s polenom na sveto trdi, da je najbolj sočna v njegovem življenju, čeprav je imel še eno sočno vrlino, zbiral je svete podobice in jih kakor žiličasto in rdečo učko čuval pod zglavnikom. Mogoče ga bom kdaj obiskal, ko bo na remontu v gastro popravljalnici, če ga mati že ne bo preselila na kakšno izmed parcel na Žalah.

Taki kalibri smo se brusili in kalili za novo življenje na Poljanskem nasipu. S hudodelci iz Molotovke smo imeli vsaj eno stično točko, ki ji rečemo manipulacija. Vsak alkoholik je manipulant, tako kot vsak kriminalec in politik, ki pa je lahko tudi alkoholik in kriminalec hkrati, vse troje je lahko hkrati in vse troje je manipulacija. Če si še tako spreten, je manipulacija na dolgi rok vedno obsojena na poraz. Na Poljanskem nasipu smo imeli modelčke, ki so se zaradi svojega okolja (družine ali službe) zdravili, a so skrivaje pili. Taki niso dolgo obstali, saj je psihoterapevtka že pri prvi recidivi videla, v katero skledo mleka si mačka tačko namaka. In prav taki, ki so se najbolj skrivali, so najhitreje šli rakom žvižgat, vzorec ženskega modela alkoholizma, ko se steklenica šnopsa hladi v kotličku na stranišču ali pa, pripravljena za vloženim sadjem, čaka na zaduzanko v štibelcu, taki možakarji so najprej šli, taki so vedno nalivali na bolečino in poraz, na generalno razočaranje, skrivači in skrivačke so najbolj žalostni ljudje, to so tiste baže bitja, ki si po najkrajši poti rezervirajo parcelo.

Ko ti po nekajmesečni abstinenci pijanski bes in jeza nad svetom in vsem, kar leze in gre in nepredvidjivo migota kakor stenice v črvivi čumnati, izpuhti iz glave, začneš kontemplirati o pozitivnih straneh zdravljenja. Teh je kajpak veliko več kot negativnih. Konec koncev niso bili vsi zdravniki in psihoterapevti godni za medice, cura te ipsum!

Z njimi je tako kakor v vsakem drugem poklicu; so dobri in profesionalni in so diletanti in sovražniki svojih pacientov, še bolj jezni na svet in lastno življenje od devastiranih pijančkov, ki urijo trebušno mišičevje za ekstazo harakirija.

Meni je zdravljenje razbitega vrča glave gotovo odprlo drugo in novo dimenzijo viziranja sveta, ni mi pa spremenilo osnovnih gibal in pogleda, ki sem ga oblal dotlej. Jaz sem ostal jaz, človek, ki ga negativne emocije alkoholizma, ločitve od žen, kreganja po gostilnah in bedna pijanska prijateljstva niso zverižila zaradi vehemence egomanije, kar je v smislu družbene asimilacije in približevanja pragmatičnosti znotraj eksistencialije verjetno zmota, enako kot je večina mojega kvakanja najbrž lapsus v vokabularju.

Življenje me ni zavrglo, ni me moglo, še sam ne morem odzankat, zakaj sem tako trmast, zaradi žensk in otrok gotovo ne.

Čeprav sem bil trezen, sem spoznal, da sem močnejši od časa, ki naj bi ga preživel na tem svetu. Permanentno trpljenje in socialno dno mi pač nista namenjena, pa če sem še tako izzival dremajočega Gospoda. Piti bi konec koncev lahko nehal tudi sam, če bi hotel in če bi za časa svojega življenja mislil, da je to potrebno.

In zdaj sem res nehal, ne bom več pil, pa da ga jebeš.

Zdaj sem zaključil pijansko kariero, zdaj bom trezen gledal v svet, podobe okrog mene pa bodo verjetno dobile drugačne obrise, ki so zverižene po trezni meri. Čas je, da počnem še kaj drugega, ne pa da tri četrtine življenjskega fokusa namenjam alkoholu in mislim nanj, mi pijača res pomeni več kot vsa ljubezen do bližnjih, ki se valja in zeha globoko, globoko pod tramom mojega srca?

V anamnezi za nazaj, v seštevku in odštevku, je saldo zdravljenja na Poljanskem nasipu pozitiven, če ne drugega, sem se vsaj pošteno naspal.

Že to je pozitivno, da na lastni koži občutiš, kako se zdravijo odvisneži, kar sem verjetno tudi sam, čeprav nisem nič žiličast, ne razrvan, še siv nisem. Toda ko si v položaju, da se moraš zdravit, takrat vidiš, kakšne predsodke ima družba do tega in kakšna prijateljstva si stkal v pijančevanju. Nisi jih stkal. Za večino, ki so se s tabo bratili, cingljali s kupami in se s teboj objemali kakor najbolj osamljene živali, bi lahko rekel, da so samo znanci in še manj; alkohol nas profilira v samoljubneže, ki ne morejo obvladati samega sebe, te vrste narcizem pa je najbolj pomilovanja vreden. Zato te nekateri začnejo sovražiti in zasmehovati tvojo brezjajčnost, nezmožnost samokontrole in samoopazovanja, da ne zmoreš popiti pet pirov in se stisniti k vzglavniku. Seveda, če skočim v kožo povprečnega človeka in njegove percepcije sveta, potem je mnenje večine v smislu človeške ekspanzije in inovacije vedno zmotno.

Zdaj pa sem na drugi strani meandra življenjske reke, v katero zares nikoli nisem stopil.

Zdaj sem drug, zdaj se na drug način borim, da bi skočil v reko, čeprav globoko pod skorjo svoje duše vem, da nikoli ni še nihče skočil.

Da tudi z neba ni nikoli še nihče ničesar skoviknil in da z nobenega ščavja ali eksistencialnega osata ne preži nobeno razodetje.

S kratkimi premori sem se zdravil tri leta.

V prvi seriji rekonvalescence tri mesece spanja na Poljanskem nasipu, naprej sem se zdravil ambulantno.

Čeprav sem bil do leta 1987 uradno zaposlen v Molotovki, se v Rovte nikoli več nisem vrnil. Nekaj časa sem imel uradno bolniško, potem pa so mi podarili delo na domu: pisal sem nekakšne elaborate, anamneze slovenskih zaporov v sedemdesetih letih, in bil tudi neke vrste kadrovik: preučeval sem biografije kandidatov, ki so hoteli službo v Molotovki. Verjetno so bili z mojim delom tako zadovoljni, da so mi častili nekaj let lagodne službe.

Vedel sem, da sem dobro delal, itak vem, da nisem od muh, še bolan nisem več.

Rovte sem dolgo preboleval in sem sprva mislil, da je bila ta življenjska poteza, da bi živel v vukojebini, hkrati tudi največji lapsus znotraj srčnega utripa mojega opotekanja. Kasneje sem spoznal, da to ni res, saj lahko človek živi kjerkoli in kadarkoli, povsod se lahko prilagodi, če premaga samega sebe in v sebi poišče empatijo, zmožnost razumevanja vsakega človeka. Je pa res, da sem se tudi v Rovtah zafilozofiral, ljubil sem tiste, ki me niso nikoli marali, ignoriral pa tiste, ki so me dolgo čakali, da se bom nakuliral. V mislih imam predvsem družino. Kajpak se mi danes tudi za to jebe, saj sem spoznal, da sem samozavesten tudi, če nimam natočenega v glavi, in lahko ženske in matere mojih otrok živijo kjerkoli in s komerkoli, če se pač tako odločijo.

Strmičnik je bil vesel, da me ni bilo treba gledati v oči, saj sem bil ostalina Dekijevega kadra, kakor je kazalo, bi lahko bil svetovalec uprave, kakor se temu danes reče, do osamosvojitve Slovenije in še naprej. V Molotovki se pač ni veliko spremenilo, nov upravnik, nov šef prevzgojnega centra, novi arestantje, nove Vere Mravljinčevič, isti povratniki, istež, le v drugačnih podobah in preoblekah.

Delo v zaporu je svojevrstna jeba.

Če si še tak jebiveter, ki ga prav nič ne gane tuja bolečina in stiska in hudobija, se ti z leti to vsakodnevno nihanje morbidnega cvileža in zarotniškega trepetanja hočeš nočeš zaleze v podzavest.

Služba, kjer se venomer kaj življenjsko inventivnega godi, a tudi delo, ki te počasi in zanesljivo sesuje, tudi če si abstinent, športnik, asket in kaj vem kaj še vse, kar ljudje jemljejo za utvaro in pozitivno gibalo, ki naj bi odrešilo svet in ga popeljalo po tračnicah eksistence, kjer nihče več ne drgeta od samote in ne premišlja, da si želi naslednji trenutek umreti.

V Ljubljani sem si najel garsonjero, ki sem jo ovenčal z Božičičevimi sličicami in užival na svoj način. Nisem pil, bančni račun pa se je polnil, bral sem, in čeprav so se krize pritohotapljale in nenadno napadale kakor zavratne pošasti in potem samozavestno odhajale kakor moje ženske, se mi ni zgodilo nič hudega. Nikogar nisem pogrešal, niti seksa, niti piva, niti smrti.

Leta 1987 je Valerija, s katero že več let nisem ničesar imel in je bil najin zakon zgolj papirnat, slovesno priobčila, da me je čakala dovolj in da se misli drugič poročiti. Čeprav sta se po mojem odhodu v Ljubljano z Izidorjem vrnila v stanovanje nad trgovino in je Izidor prav užival v Rovtah, kjer je končal pet razredov osnovne šole, Valerija tam ni videla prihodnosti, časa za resen premislek pa nikoli ni marala.

Da je na dopustu spoznala pravega možakarja, drugačnega od mene – kakšnega pa? – in da je zaljubljena, da kajpak ne izmika beder.

Da se seli v Pulj, no, v vas zraven Pulja, in da odhaja tudi Izidor Konečnik, moj drugi sin, v drugo republiko, da vstopa v drugi jezik, da bodo zdaj oni družina, da je drugič noseča. Da je njen novi izbranec silno bogat možakar, da ne bo več učiteljica, da bo delala v njegovi gostilni. Tudi prav.

Peripetija snidenja se je dogodila spomladanskega večera v Zlati ladjici.

»Veš, Frank, dovolj sem te čakala. Veš, kako je bilo med nama. Ti se nikoli ne boš spremenil. Trezen si enak kot pijan. Rada te imam, silno rada, a spet sem zaljubljena. Veš, kakšen je! Pravo nasprotje tebe! Visok, močan, bogat, podjeten poslovnež. Nikoli ne filozofira in nikoli se ne ubada s temeljnimi človeškimi vprašanji. Ne briga njega tvoj Aristotel in pesniki. Resen možakar je. Čeprav denar iz svoje prelepe gostilne nosi v žakljih, tudi drva seka in prašiče futra. Nič mu ni težko, na življenje gleda enostavno in prav nič prevzetno, da boš vedel, Frank. Ti si vedno mislil, da si več kot drugi, vedno si se pijan hvalil, da si mačka in drugi mokre in prestrašene miši, on pa je ponosen človek, ki nikogar ne bi pljunil, ne žalil, kaj šele udaril, kot si ti mene enkrat s tlačilko, ki si jo snel s ponija. Se ti sploh zavedaš, da mi je takrat počila arkada, da si mi zlomil nos in štiri rebra?

Ti si verjetno psihopat, Frank, čeprav si na trenutke prav simpatičen in mil in nežen, skoraj patetičen, sploh če si mačkast in takoj ne stečeš na novo pivo. Tudi Izidorja bo sprejel, veš, kako dobro se razumeta!

Rekel je, da ga bo vzel za svojega, da ga bo crkljal kakor lastno dete, da rojstvo najinega otroka nič ne bo spremenilo. Da hoče hčerko, saj sina že imava!«

»Čakaj, čakaj, Izidor je moj sin, jebemu boga, ne mi zdaj kikirikija luščit, se ti je zmešalo ali kaj,« sem pretrgal monolog zaljubljene in zmešane babe, čeprav tudi moški verjetno še bolj izgubljamo nadzor nad razsodnostjo, če smo zaljubljeni, tekamo za žensko, ki ji na čelu piše, da nas bo ugonobila, da se bomo sami ugonobili.

»Oprosti no, Frank, saj nisem tako mislila, pomiri se, hočem ti samo povedat, da bo vse v redu, da mu ne bo nič hudega, seveda je tvoj sin … in tudi stike morata ohranit …« se je v hipu zbrala.

»Izidor je ravno toliko star, da bo z lahkoto presedlal na hrvaščino, tudi v šoli sem se že pozanimala. Veš, kako lepi kraji so to. Boš prišel na obisk, če boš hotel skočiti v morje, v Istri je še zelo čisto in ne naplavlja mulja in alg. Rekel pa je, moj novi srček, da pri nas ne boš mogel nočiti, saj bi to motilo družinsko idilo in harmonijo, sploh zdaj, ko bomo imeli dojenčka. Da lahko ležiš v apartmajskem naselju dva kilometra stran iz Panul,« (vas, kamor se je preselila Valerija, se imenuje Panule in je kakih dvajset kilometrov oddaljena od Pulja), »saj on ne prenese pijanih ljudi, ker jih ima že v gostilni čez glavo in je navkljub svoji nežni naturi moral večkrat koga tudi nokavtirati.«

Verjetno si je ženska mislila, da je njen novi mačo tata mata varnosti in jo bo obvladal, fukaško, sploh pa duhovno, duhovnost pa je Valerija verjetno simbiozirala z denarnico, in ta naj bi tudi tlakovala njun zakon v dolgo in idilično zvezo, ki jo bo narekoval večni idealizem zaljubljenosti in zablodele slike popolnosti njenega hrusta.

»Pa kaj bi ti govorila, saj veš, kako se obnašate pijanci.

In tudi alimentov ti ni treba plačevati. Moj moški je rekel, da ne rabimo tvojega drobirja, da je vsega dovolj, še za pet otrok. Mislim, da je korektno, da sem ti zdaj to povedala, že leto dni se pripravljam, zdaj pa je pravi čas, ker poleti odhajava. Tudi Izidor se že veseli,« je popolnoma vročično zaljubljena kvakala moja bivša soproga.

»Ja, ja, ja,« sem mucal, čeprav mi ni bilo nerodno, niti to zame ni bil šok, saj nadaljnjega življenja z Valerijo nisem načrtoval.

Bolj me je skrbelo za Izidorja, čeprav doslej nisem bil kdove kako dober oče, vsaj v tem smislu ne, koliko časa sem se mu posvečal, to pa otroci najbolj cenijo. Koliko se ukvarjaš z njimi in koliko varnosti in pozornosti in predvsem ljubezni jim daješ, če čestitam klišeju. Tukaj sem zvisel, saj vemo, kako rad se imam, mogoče me bo kateri izmed sinov tudi kdaj obtožil, da sploh nisem bil oče, temveč samo darovalec sperme.

Otrok mi bo odprhutal k očimu v objem, v kolesje drugega jezika, druge mentalitete, druge socialistične republike. Izgubljam torej še drugega otroka, biološko ne, a fundamentalno vsekakor. A naj gre z materjo, ne bom ji delal težav in sranja, kakor tudi Zdenki nisem rovaril, ko si je postregla z novim življenjem. To je bil udarec s kladivcem, a preživel sem že mnogo hujših spodrsljajev, da ne rečem porazov in nizkotnih zasliševanj, popopranih z naslado posmehovanja.

Kaj pa naj bi pričakoval drugega, ženska je mlada in lepa in verjetno še vedno tudi trapasta, partnerstvo je, kolikor jo poznam, vedno jemala zgolj kot površinsko skorjo emocije in nikoli globoko, saj ni šla vase in rezimirala, globina ji je bila jebena stranka, čeprav sem tudi jaz, roko na srce, o globini in njenih plasteh bolj ali manj samo filozofiral, saj časa za resen premislek nikoli nisem imel ali pa se mi ga ni ljubilo vzeti.

Ženska je v najbolj vročih srednjih letih, pravico ima peglati srajce, komur hoče, pravico ima živeti po svoji želji.

Čeprav sem imel Izidorja neskončno rad, sem se takrat na mrtvo zaklel, da ne bom imel več otrok, že dva sta preveč, taki ljudje, kot sem jaz, jih sploh ne bi smeli imeti. Mislim, da sem človek, ki težko pokaže ljubezen, in čeprav sem svoja otroka spočel iz ljubezni, za očetovstvo nimam ne volje, ne koncentracije in konec koncev niti želje ne. To so moje ženske verjetno dojele, nikoli jih nisem vprašal in jih tudi ne bom, ker me navsezadnje boli kurac, kaj bom jaz zdaj vrtal v koga, če gre po svoje?

»A zdaj boš pa v gostilni delala?« sem nemarno zadegal besede Valeriji v faco.

»Ja, zdaj bom pa gostilničarjeva gospa in dama. Tam je denarja kot pečka in Izidor se bo lahko šolal, kjer bo hotel. Zaželela sem si druge klime, čisto drugačnega življenja in drugačnih življenjskih navad. Srečna sem, Frank, nisem mislila, da se bom še kdaj zaljubila,« je ženska res žarela in ni bilo videti, da bi ji besede vrtinčila in v stavčno zvezo oblikovala laž, kaj šele da bi se zaljubila, ker je agonijo najinega odnosa prignala do onemoglosti.

»No, mene zanima predvsem Izidor, a bo šel zdaj v hrvaško šolo, a na to kaj bolj resno misliš, kako se bo vklopil, čeprav kvasiš, da bo vse teklo gladko, kakor ubijanje srnjadi pod Šmarno goro?«

»Frank, zdaj me pa žališ. Sam si vse zajebal in ti si me prignal do te odločitve, ti si me poslal k drugemu v objem. Zato te prosim, da me ne žališ, ker morava imeti, če ne zaradi drugega, prav zaradi sina, korekten odnos,« se je ojunačila gospa gostilničarjeva.

»Izidor je zelo pameten fant, saj veš. Moj novi moški je zelo ugleden in spoštovan gospod, za vse je že poskrbel, tudi da mu bodo pogledali leto ali dve skozi prste. Osnovno šolo ima praktično končano, do takrat se bo pa že ujel. Ti nič ne skrbi, Frank, lepo se mu bo godilo in tudi obiskal te bo v Ljubljani, brez skrbi.«

Čeprav sem z Valerijo še govoril po telefonu, je nisem videl nikoli več.

Istega leta, 1987, sem se zaposlil v Glasbeni šoli v Hrastniku in se tja tudi preselil, saj jebanja v glavo in posmehujočih pogledov na rovaš zdravljenja alkoholizma v Molotovki in Rovtah ne bi prenesel, tega pa se verjetno ne bi veselil niti nov upravnik, ki je konec osemdesetih zamenjal Strmičnika.

Takrat in v tisti provinci se je začelo na novo.

Ko sem enkrat začel bežati iz Ljubljane, sem bežal iz tega mesta kakor zajec, ne vem, kateri hudiman me je gnal na to galejo, da sem se po Rovtah potikal samo še po največjih vukojebinah.

Izhodiščna točka bivanja in samozavedanja je zame postala bolečina. Čeprav sem imel lagodno službo in sem živel kakor država zase, je bila samota moje edino orožje, ki je bilo iz dneva v dan bolj uperjeno vame, cev je bila že globoko v ustih.

Spet sem začel piti.

Dosje

Pije, živi v Hrastniku in ne sodeluje več z nami. Kakšnih resnejših informacij nima, pustili ga bomo, naj živi po svoje.

Dosje zaenkrat zaprt.

Najprej sem pil naskrivaj, kakor da bi se koga bal in kakor da bom šel zaradi tega takoj pod giljotino.

Pivo s šnopsom sem pil v neki hribovski gostilni pod Kumom, to je trajalo kake pol leta. Doma nisem pil. Vse bolj na redke krate sem šel na tek ali kako drugo rekreacijo in pil sem vedno bližje Hrastniku, tako da sem po letu dni pil že vsem na očeh. Ker sem službeno deloval kvalitetno in nisem tolkel plavih, mi nikoli nihče ni nič rekel, kaj še, novi sodelavci so se mi večkrat pridružili pri kozarčku ali dveh. Čeprav je bila moja služba take provenience, da sem jo lahko opravljal tudi popolnoma skrokan, in mi ni dajala nobenih izzivov, sem bil v njej za razliko od Molotovke veliko bolj sproščen.

V Molotovki smo bili vsi od upravnika navzdol soočeni s krutim in realnim dejstvom in največjo možno eksistencialno sramoto, da si moral z vso svojo bitjo zaradi vpetosti v družbo biti kimač tistemu, ki te najbolj mori. A vendar, če sem bolj vseobsegajoč, mi je v najbolj morbidnih zavitljajih v moji zavesti najbolj tešeče pomagalo dejstvo, da navkljub modrosti, ki si jo naložimo na pleča skoz življenje, na koncu vsi ostanemo mlečnozobci, tudi ko se zvrnemo v grob.

Jaz sem pač alkoholik, čeprav drugi pravijo, da sem zgolj veseljak.

V življenju me ni prav nič streznilo, vedno znova sem začel piti, zdravil sem se, imel vnetje trebušne slinavke, zavozil dva zakona (tako trdijo drugi, ki v meni vidijo odblesk svoje podobe, meni pa se ne da kontrirati, saj me take obtožbe prav nič ne ganejo), in še kaj bi se našlo.

Navkljub občasnim napadom melanholije pa sem srečen človek.

Za nič mi ni žal.

Če bi se še enkrat rodil, bi bil še enkrat isti.

Vem, da me moja odrasla sinova danes, ko se bližam osemdesetim, gledata nekoliko postrani in z zadržkom, toda draga fanta, jaz sem jaz. Tak sem in nikoli ne bom drugačen.

Ponosen sem nase, čeprav sem vedno, kadar nimam dovolj natočenega v glavi, paranoičen in ljudomrzen, a nobeden mi ne bo kvasil, da je to osišče in dokaz moje psihične neurejenosti.

Epilog

Včeraj sem ob polni kupici praznoval osemdeseti rojstni dan. Po upokojitvi sem si na Goričkem kupil hišico, kjer živim bolj ali manj sam, včasih me obišče pol mlajša ljubica, ki sem si jo omislil kmalu po tistem, ko je Valerija odprhutala v Pulj.

Še vedno sem toliko pri močeh, da sem sosedom pomagal držati prašiča, ki so ga zaklali na rovaš moje častivredne obletnice, saj se ljudje običajno zvalijo v posteljo ali po tleh veliko prej, kar je še en dokaz, da me svet še vabi v greh, da bi storil kaj takega, kar navadno človeško moralno jedro ne bi zdržalo.

Prašič je cvilil kakor morski prašiček, čeprav je šlo za orjaka dvestotih kil. Toda ni nam pobegnil, štirinožni prašič težje pobegne od dvonožnega.

Stiki s sinovoma so zelo na redko posejani, še v sanjah se mi ne da priklicati, kaj si mislita o meni, po svoje pa mi je tudi vseeno, jaz sem se osamosvojil, ko mi še puh ni vzniknil, kaj bom o njiju kontempliral? Naj živita po svoje, saj nisem prav nič jezen nanju, ker me ne obiskujeta, njun problem je, če si mislita, da sem jaz samo darovalec sperme in nikakršen očka. Njuna težava je, če prosita boga in pljuvata v tabernakelj, da bi jaz čimprej umrl.

Človek reši in osmisli sam sebe, tako kot se je Frank Konečnik: in vino veritas!

Nikoli nisem bil tako bolan, da bi mi drugi morali menjati plenice, ker bi si že zdavnaj prerezal žile, in tudi zdaj nisem, kaj šele da bi nehal duzati, meh pa raztegujem kot pri dvajsetih, poskočen in uren sem kot podlasica.

V življenju nisem storil nobenih napak, ki bi mi zlomile hrbtenico, čeprav vedno delam kontra ruskemu pregovoru, da nikoli ne izgovarjaj tistega, česar se bojiš, kaj – da delam popolnoma kontra, še bolj vrtam v strah, bezam in praskam in psujem ga in se včasih zelo bojim, a tega ne bom priznal, še za ceno življenja ne, v novem deliriju pa bi bilo vse možno, potem nič ne garantiram.

Določenih stvari ne smeš nikoli priznati, resnica ni samo veleopevana človeška vrlina, jasno in očitno je, kakor viziranje bingljajočega prašiča na gavgah, da je resnica vsaj toliko kot vrlina dignitasa tudi vrlina dreka, poraza, bede in gnusa.

Toda Frank Konečnik nima z nobenim filozofskim vprašanjem nobenih težav več, sam sebi predobro zaupam, da bi se ukvarjal z eksistencialnimi marginalijami, koliko drugi zaupajo meni.

Nekaj sem pa le pozabil, to drobnarijo bi lahko bil tudi prej sčvekal.

Že v času, ko sem igral z Vrčkovnikovimi brati, sem bil špicelj, sekretariat sem zalagal z mastnimi dobrotami še po Dekijevem odhodu v Moskvo. Priznam pa, da nisem vedel, da imajo tudi špiclji špiclja in špiclji špiclje.

A zaradi tega si ne mislim ohomotat vrvice okrog vratu, že zato ne, ker se ocvirki včeraj še živega prašiča slastno topijo pod jezikom.

Bog pa, ki za božič ni nikoli preporodil sveta, ne pazi niti na tiste, ki znajo paziti sami nase.

On obožuje pitijske odgovore.

On vidi samo sebe.

On nikomur nič ne zaupa.

Tako kot navsezadnje tudi Frank Konečnik ne, saj dobro vem, da slavec, ki umira, najlepše žvrgoli, tudi če poje sam sebi.

Drago Bajt: KAZENSKO POBOLJŠEVALNI DOM SLOVENIJA

Vrvohodec je tretji roman Jurija Hudolina (rojen 1973 v Ljubljani). Nadaljuje poetiko prejšnjih dveh avtorjevih proznih del (Objestnost 2005, Pastorek 2008), na neki način pa tudi tradicijo avtorjeve poezije, zbrane v osmih knjigah, izšlih med leti 1991–2009. Zato je zanimiv z več vidikov: tematskega, idejnega, političnega, družbenokritičnega, jezikovnega in stilnega.

Zgodba ali fabula Vrvohodca je postavljena v okvire biografskega oziroma razvojnega romana. Gre za osebno, torej avtobiografsko pripoved glavnega junaka Franka Konečnika; podnaslov romana se namreč glasi: »O vzponih, padcih in dipsomaniji Franka Konečnika: 1930-2010«. Podoba junaka se izoblikuje v samopripovedi osrednjega lika, ki je vseskoz družbeno problematičen: od 16. leta je alkoholik, potem pa nasilnež, neuspešen zakonski mož in družinski oče. Njegovo življenjsko usodo določajo biografska dejstva: pri šestnajstih, leta 1946, mu je umrl oče, mati je nevrotična bolnica, ki jo je zadela kap; ker ima diplomo glasbene akademije, igra harmoniko v narodnozabavnem ansamblu, predvsem po Avstriji; po ločitvi od bolne prve žene Zdenke, s katero ima sina Dejana, se znova poroči z Valerijo, ki mu rodi sina Izidorja. Tedaj se preseli iz Ljubljane v podeželske Rovte nekje na Dolenjskem, kjer sprva poučuje na glasbeni šoli, njegova žena pa je učiteljica na šoli; po nekaj letih postane šef prevzgojnega centra v Kazensko-poboljševalnem domu Molotovka, kjer se njegova zavožena eksistenca nadaljuje; bolj kot ženi in otroku, ki živita pri njem, se posveča zapornikom, različnim kriminalcem, alkoholikom, zadrogirancem, spolnim obsedencem, pa tudi drugim zaposlenim v domu, od upravnika Molotovke do paznikov v zaporu; prijateljuje in popiva pa tudi z lokalnimi pomembneži. Iz mesta se je zatekel na podeželje, misleč, da bo sprememba življenjskega okolja spremenila tudi njega; iz zasebnega naročja družine je pobegnil v družbeno (javno) okolje, vendar se izkaže, da sta nasilje in alkoholizem tako neločljivi sestavini njegovega človeškega bitja, da ju ni mogoče iztrebiti. Tako se njegovo hlastno beganje po gostilnah in nemarna skrb za ženo in dva sinova nadaljujeta vse do konca, ko se po izgubi službe v Rovtah in triletnem neuspešnem zdravljenju alkoholizma na Poljanskem nasipu v Ljubljani in poučevanju na glasbeni šoli v Hrastniku nazadnje zateče v hišico na Goričkem, kjer zdaj, kot »osemdesetleten starec«, popisuje svoje življenje »avtodidaktičnega nihilista«. Konečnikovo življenjsko geslo je pač: In vino veritas; in v skladu s tem geslom ostaja do konca večni nepoboljšljivec: sprijazni se, da je njegova identiteta usodno zaznamovana z alkoholom in da pijača določa njegovo mesto v svetu, kakršno pač že je. Sprijaznjenost s tem, sprejemanje samega sebe kot neozdravljivega alkoholika, Konečnika umiri, spravi z življenjem in pripelje k samemu sebi, v prisebnost. Ob koncu življenja takole lamentira: »V življenju me ni prav nič streznilo, vedno znova sem začel piti, zdravil sem se, imel vnetje trebušne slinavke, zavozil dva zakona (tako trdijo drugi, ki v meni vidijo odblesk svoje podobe, meni pa se ne da kontrirati, saj me take obtožbe prav nič ne ganejo), in še kaj bi se našlo.«

Svet Franka Konečnika, »čašičarja« in »lažnivca non plus ultra«, je torej svet bifejev, gostiln in penzionov, kjer se toči pijača in dobijo lahke ženske. Okoli sebe ima podobne izobčence in iztirjence družbe, kot je sam, vsi se zatekajo v umišljeni boljši svet, ki pa ga v resnici ni mogoče doseči z delom in znanjem, temveč zgolj z drogami vseh vrst ali nezakonitimi dejanji, od kraje do goljufanja, od ustrahovanja do umorov. Rovte so »vukojebina«, »osišče in mlinski kamen province«; Ljubljana ni nič boljša. Mesto in vas sta enaka, svet znotraj in zunaj zapora je strukturiran podobno; celotna Slovenija, tako urbana kot ruralna, je alkoholizirani Kazensko-poboljševalni dom Molotovka. In vsi udeleženci Hudolinove pripovedi so si v človeškem bistvu podobni kot dvojčki: vsi so v zaporu zaradi takih ali drugačnih škodljivih dejanj, vsi so zaporniki znotraj ali zunaj zidov Molotovke, pa naj gre za resnične kriminalce ali »lokalne intelektualce«, »finančno in klientelistično gibalo regije«; vse obvladuje alkohol kot »bestialna in dekadentna strast«, ki spravi v težak življenjski položaj ali celo smrt zadnjega slehernika v tem svetu.

Znotraj Molotovke so kaznovani kriminalci, zunaj pa kršilci zakonov, ki jih še niso prijeli (nekaterih pa nikdar ne bojo). Najhujši kriminalec je npr. Božičič, štirikratni morilec, ki je v morilski ihti poklal tudi domače živali, v zaporu pa napade tajnico in se po neuspešnem posilstvu obesi. Upravnik zapora Tone Lamovšek je zaradi korupcije odpuščen; paznik Franc Ramovš je pretepač, ki ustrahuje jetnike; zaporski zdravnik Vilibald Bagić nazadnje odide v Čakovec; zaporski psiholog Feri Frankovič mora zaradi dolgov ovajati in ga leta 1980 najdejo mrtvega na bregu Save blizu Zagorja. Rok Petrovčič Žeja je ženskar, mafijski direktor največjega sozda žganih pijač v Sloveniji; Igor Kramar Roka je prekupčevalec z lesom in goljuf; Dejan Pusovnik Deki, republiški sekretar za notranje zadeve, veseljak, gre nazadnje kot diplomat v Moskvo. Udbaš Kozlevčevič je vsemogočni nadzornik, ki nezakonito pritiska na ljudi, tudi Konečnika. Pisatelj Jože Golobič je ovaduh, ki Konečniku spelje prvo ženo; Vrčkovnikovi bratje, člani ansambla, kjer občasno igra Konečnik, so tihotapci deviz in harmonik; gostilničarja Herman in Janez Vrtačnik sta nasilneža in prevaranta; Janez Z., Robert L. in mizar Anton V. so neozdravljivi alkoholiki s Poljanskega nasipa; navsezadnje tudi Konečnikova žena Valerija postane prešuštnica, saj s sinom odide k novemu moškemu na Hrvaško. Svet je, skratka, svet izobčencev in obstrancev, svet ponižanih in razžaljenih, svet mafijskega nasilja in nezakonite moči, svet nedotakljivih partijskih sekretarjev in lažnih kraljev na Betajnovi. Svet je zaporniška gostilna, nabasana z »bifeproletariatom«, kot tej populaciji pravi Taras Kermauner; ta bifeproletariat nenehno skovika, kvaka, kokadaka in pizdaka (izrazi so Hudolinovi; pisatelj dosledno enači človeški svet z živalskim najnižje vrste) svoje življenjske modrosti »lokalnih intelektualcev« provincialne regije, »junak našega časa«.

Za večino likov Hudolinovega romana velja, da so negativni; poleg vsega so skoraj vsi ovaduhi, špiclji, ki iz takih ali drugačnih razlogov ovajajo kolege in sodelavce. »Vsak ima svojega špiclja … svojega opičjaka, ki mu diha za vrat in vleče na ušesa,« pravi Konečnik. Špicelj je zadolženi zaporski psiholog Feri – obenem pa ga ovajajo drugi! Ovaduha sta tako zdravnik Vili Bagić kot upravnik zapora Tone Lamovšek, pa tudi gostilničar Herman ovaja svoje goste. Izkaže se, da je ovaduh tudi sam Frank Konečnik, saj je le tako lahko postal šef prevzgojnega centra v KPD Molotovka; v roman so vključeni odlomki iz njegovega dosjeja, ki govorijo o tem, kako tedanja oblast prek vsemogočne Udbe nadzoruje življenje ljudi, mdr. tudi samega Konečnika, in določa njihovo življenjsko usodo. Svet Vrvohodca je potemtakem skrivni svet ovaduštva, špecanja vseh in vsakogar, krivih in nedolžnih, z razlogom ali brez razloga; Slovenija je tako navzven kot navznoter ena sama udbaška špelunka, temni svet prikritega zalezovanja in nadziranja ljudi.

Ta zaporniški in ovaduški »spodnji svet«, v katerem se odvija Konečnikova življenjska zgodba, zaznamovana z narojeno usodo, je tudi svet jugoslovanskih sedemdesetih let, ki se prelamljajo v osemdeseta. To je čas razpadanja Jugoslavije, Jugoslavije kot »umetne tvorbe« brez temeljev in prihodnosti; čas komunističnega sistema, ki ni zmožen preživeti; čas Titove smrti, ki napoveduje bratomorno vojno. To je čas, ko politična oblast nastopa proti intelektualcem, predvsem pisateljem in filozofom idr. »škodljivim nakladačem«, kot pravi Konečnik. K intelektualcem se prišteva tudi sam, zato se čuti poklicanega, da tu in tam pokomentira politično in družbeno dogajanje v svoji domovini, pokaže odpor do Tita in Jugoslavije, gnus do političnih skorumpirancev in povzpetnežev. Potemtakem je zapor Molotovka in življenje zunaj njega v »vukojebini« Rovte nekakšna Jugoslavija v malem, ki neogibno propada in razpada; podzemni zaporniški in ovaduški svet se – kljub neuspelemu poskusu prevrata in upora – spreminja v zaton države in navsezadnje konec neke civilizacije, ki se sesipa od znotraj in izginja v nič kot fantomska fatamorgana. Nad vsem tem pa lebdi Bog kot kakšen objektiven in hladen opazovalec, ki »vidi samo sebe« in se obnaša kot pitijska prerokovalka; tak se nam pokaže čisto na koncu romana. Svet Hudolinovega romana je torej svet razpadajočih nemočnih lutk brez lastne dejavne zavesti, ki jih giblje skrivnostno nezavedno načelo pod obnebjem nezainteresiranega Boga.

Konečnikovi komentarji so stvarne opazke, ki se razlikujejo od pijanske »filozofaže« o vsakodnevnem dogajanju in čustvenih stanjih junaka. Konečnik kot popularni glasbenik je sicer lažni intelektualec iz slovenske prestolnice, ki na eni strani govori poseben jezik navideznega intelektualca, poln komaj razumljivih tujk (eksistencialija, prezenten, fundus, tangirati, banalije, turbulenca, devastiran, kontemplirati, fokus, flagranten, konsistenten, dignitas, provenienca, manko, evoluirati, artikulator, anamnezirati ipd.), na drugi pa blebeče mladostniški sleng lumpenproletarcev in boemov (duzancija, cuckovina, ruker, nažvižgan, pionides, pizdakel, pizdurh, baks, pivak, gitra, drito, kinta, idiotes), pogosto pomešan s hrvaškimi žargonizmi. To je tista pijanska »filozofaža«, ki jo je kritičarka Hudolinovega romana Pastorek Tina Kozin imenovala »samosvoja žlobudra«. Z jezikom se ustvarja tudi emocionalno ozadje romana, ki potem bruha pred bralca kot aroganca, cinizem, sarkazem, ironija – vse to pa prizadeva tako psiho glavnega junaka kot čustveno-verbalne reakcije stranskih likov, pa tudi konstruirani literarni svet; tudi skozi jezik se svet kaže kot svet brez temelja in preteklosti, svet kot sprevrženi mikrokozmos in groteskni makrokozmos črne sedanjosti brez prihodnosti – svet, ki izginja v nič.

Ali je Frank Konečnik avtorjev alter ego ali morda biografska postava iz stvarnega življenja avtorja? Ali so junaki Vrvohodca izmišljeni literarni liki ali posnetki obstoječih ljudi, realnih subjektov iz avtorske stvarnosti? Hudolinova proza je take vrste, da omogoča obojno razlago. Nedvomno so prototipi likov iz romana nekoč živeli ali še živijo med nami, bralci, avtorjevimi sodobniki, vendar jih je Hudolinovo pero predelalo v literarne like, ki samostojno životarijo v svetu romana: spremenili so se v junake pijanskega, samoljubnega, egomanskega, narcisističnega literarnega sveta. Navsezadnje je v romanu bržkone upodobljen tudi sam avtor, Jurij Hudolin, in njegov življenjski svet; in čeprav je to literarna, romaneskna figura, se njegova avtorska (vse)vednost jasno razliva po vseh drugih likih, postaja idejni podton, nekakšna miselna podloga zla in nesmisla romanesknega sveta v celoti.

Dokumentarna podloženost besedila je navsezadnje tudi značilnost Vrvohodca, ki navezuje roman na Hudolinova prejšnja prozna dela. Tudi tam se je govorilo o avtobiografiji in pisateljskem alter egu, skoncentriranem v individuumu ali razpršenem v krogu literarnih oseb. Tudi tam se je zastavljalo vprašanje junakove identitete in njegovo iskanje prostora v svetu obstrancev, nasilja, spolnosti, mamil. Tudi tam se je junak konstituiral kot človek prek miselne »žlobudre« ali alkoholične »filozofaže«. Če se je v Hudolinovem prvencu Objestnost uveljavljal posameznik nasproti skaženemu svetu, in če se je v romanu Pastorek ta posameznik vzpostavljal znotraj družine, je v Vrvohodcu glavni junak postal ujetnik družbe, v kateri si išče svoje mesto in prostor pod soncem. Frank Konečnik je nekakšna posplošena, zvodenela bleda podoba Lorisa Čivitika iz Pastorka; je sorodnik negodnega objestneža Svita Jagodnika, ki se zlomi in sprijazni tako z »bifeproletariatom« kakor s svetom kot poboljševalnico. In še: poroka Konečnikove druge žene Valerije s Hrvatom in odhod sina Izidorja z materjo je neposredna navezava na Pastorka, v katerem Benjamin Zakrajšek postane žrtev očima Čivitika ob trpnem pristanku matere Ingrid.

Hudolinov Vrvohodec je sodoben roman, ki za zunanjo lupino grobe realistične pripovedi skriva globlje filozofske in idejne razsežnosti. Njegova jezikovno-stilska faktura ga dela za samosvoj izraz neorealistične proze, ki ima v sodobni slovenski literaturi komaj kaj primerljivih stvaritev; morda je še najbliže prozi Dušana Čatra.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Jurij Hudolin:

PASTOREK

Beletrina, 2008

Cena: 9,90 €

Roman Pastorek je zgodba o skrajno mučnem odraščanju ob apatični materi, odsotnem očetu in predvsem povsem vase zaverovanem, brutalnem očimu. Ob intimni zgodbi neke nesrečne družine pa imamo opraviti tudi s socialnim komentarjem.

Dušan Merc:

PEDAGOŠKI TRIPTIH

Beletrina, 2011

Cena: 9,90 €

Pedagoški triptih je izpoved ravnatelja osnovne šole, je njegov obračun s samim seboj in z ljudmi, ki ga obkrožajo v svetu lažnive pedagogike. Ravnatelja je vzgoja iz časov starega režima zaznamovala do te mere, da povsod vidi samo pedagoško zlo. V svojih zapisih zato neusmiljeno razkrinkava skrivnosti svoje stroke, ki se ga hoče odkrižati.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

301. Virginia Woolf MED DEJANJI

302. Ilma Rakusa MORJE MODRO MOJE

303. Zorko Simčič POSLEDNJI DESETI BRATJE

304. Franz Kafka DNEVNIK 1915–1923, POPOTNI DNEVNIKI

305. Stendhal MEDENKA

306. Roberto Bolaño DIVJI DETEKTIVI

307. Gorazd Kocijančič PRIMOŽ TRUBAR ZAPUŠČA LJUBLJANO

308. Milan Kleč TROJKE

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

821.163.6.09Hudolin J.(0.034.2)

HUDOLIN, Jurij

Vrvohodec [Elektronski vir] : (o vzponih, padcih in dipsomaniji

Franka Konečnika : 1930-2010) / Jurij Hudolin ; spremna beseda

Drago Bajt. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2012. -

(Knjižna zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): www.zalozba.org

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-450-3 (ePUB)

259821056

Jurij Hudolin VRVOHODEC

spremna beseda Drago Bajt

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Jezikovni pregled

Drago Bajt

Korekture

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izhajanje knjižne zbirke Beletrina podpira Javna agencija za knjigo RS.

Ljubljana 2012

Table of Contents

Prolog

Epilog

Drago Bajt: KAZENSKO POBOLJŠEVALNI DOM SLOVENIJA