Vodnik

v prostozidarstvo

Posvečeno vsem svobodnim ljudem na dobrem glasu

Naslov izvirnika:

WEGWEISER zur Freimaurerei

Copyright 1980 Selbstverlag des Deutschen Obersten Rates der Freimaurer des AASR e. V.,

10793 Berlin, Sigmoringen Strasse 18

Copyright © avtorske pravice za slovensko izdajo je od Vrhovnega Sveta Starega in Sprejetega Prostozidarskega Škotskega Reda za Nemčijo (VS S.˙.S.˙.P.˙.Š.˙.R.˙. za Nemčijo) pridobil Vrhovni Svet Starega in Sprejetega Prostozidarskega Škotskega Reda za Slovenijo (VS S.˙.S.˙.P.˙.Š.˙.R.˙. za Slovenijo), ki je I e-te prenesel na Veliko Ložo Slovenije (VLS).

© Vse pravice za ponatis, delno ali v celoti, si pridržuje Velika Loža Slovenije (VLS)

Iz nemškega v slovenski jezik prevedel: Miklavž Knez 33° †

Lektorirala: Prof. dr. Breda Pogorelec  †

Tehnično uredil: Rok Knez

Naslovnica: Ljubljanski predpasnik francosko-ilirske lože "Prijatelji rimskega kralja in Napoleona" (Les Amis du Roi de Rome et de Napoleon) iz leta 1812, ki ga v svoji zbirki hrani Narodni muzej Slovenije v Ljubljani

Prelom: Studio oko

Tisk: Tiskarna KAGRAF

Založba: Z dovoljenjem Velike Lože Slovenije založila Založba LEGAT

Odgovorni urednik: Marko Legat

Internetna stran Velike Lože Slovenije: www.prostozidarstvo.si

E-pošta VLS: info@gl-slovenija.org

Internetna stran Starega in Sprejetega Prostozidarskega Škotskega Reda: www.skotskired.si

Ljubljana, oktober 2006

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

061.236.61

VODNIK v prostozidarstvo / Hans-Heinz Altmann ... [et al.] ;

[prevod Miklavž Knez]. - Lesce : Legat, 2006

Prevod dela: Wegweiser zur Freimaurerei

ISBN 961-6256-37-8

1. Altmann, Hans-Heinz

228238848

Hans-Heinz Altmann, Alain Bernheim,

Fritz Bolle (redaktor), Kurt H. Hendrikson,

Johann G. Muss, Thomas Richer, Gustav V. Vogeler

Vodnik

v prostozidarstvo

Velika Loža Slovenije, 2006

Vsebina

Predgovor Velikega Mojstra Velike Lože Slovenije

Čemu vodnik?

Zakaj nas skrbi?

Prostozidarska zveza

Naloge bratovščine

Kako loža deluje?

Kaj pomeni "ritualno" delo?

Duhovno delo

Kako razumemo prostozidarsko misel?

Brevir prostozidarskih vzgojnih poti

Vaje v modrosti, moči in lepoti

Kaj prostozidarstvo ponuja družbi?

Ali je prostozidarstvo danes dovolj konkretno?

Pogled nazaj

Kaj storiti?

Kraljevska umetnost suverenosti – večer, noč in novi dan

Predgovor

Velikega Mojstra

Velike Lože

Slovenije

Naše duhovno zidarstvo, kot etično-humanitarna skupnost, združuje v močni bratski verigi več milijonov mož po vsem svetu, ne glede na njihovo razliko v rasi, narodnosti, veroizpovedi ali v jeziku, ki ga govorijo. Od teh svobodno mislečih in častnih bratov, katerih vrednote so morala in duhovnost, se zahteva tolerantnost do drugače mislečih.

Kot organizirana skupnost deluje prostozidarstvo že več kot tristo let, čeprav se opravičeno predvideva, da je v nekaterih svojih oblikah obstajalo že mnogo pred tem, še celo, da posega v daljno preteklost človeškega rodu.

Prostozidarstvo ima v Sloveniji več kot dvestoletno tradicijo. Bratsko druženje je bilo zaradi družbenih okoliščin večkrat prekinjeno, vendar je vsakič ponovno vzniknilo, čeprav so prekinitve trajale tudi več generacij. Že samo to dejstvo kaže na življenjsko moč prostozidarske ideje, ki je eno temeljnih gibal razvoja humanizma, demokracije in svobodomiselnosti od renesanse dalje. Vrednote, ki jih goji prostozidarstvo - poštenje, stanovitnost, materialna in duhovna karitativnost, bratstvo, tolerantnost, enakopravnost in odličnost, so v modernem, globaliziranem in komercializiranem svetu aktualne bolj kot kdajkoli prej. Dandanes se človek čuti vse bolj nemočnega in osamljenega v vrtoglavem tehnološkem in ekonomskem razvoju, ki pušča ob strani duhovni razvoj posameznika in njegove občečloveške dileme in iskanja. Prostozidarstvo pomaga zapolniti to praznino, saj je eden njegovih osnovnih ciljev duhovna in moralna rast vsakega posameznika v duhu humanosti za dobrobit vsega človeštva, s tem pa tudi plemenitenje človeške družbe kot take. To je zgodovinsko poslanstvo sklenjene verige prostozidarstva, ki se vije od renesančnih modrecev do prosvetljencev osemnajstega stoletja, od ustanoviteljev prvih demokratičnih držav do piscev Splošne deklaracije človekovih pravic, od genialnega skladatelja, ki je dvesto let pred združitvijo Evrope uglasbil njeno himno, do prvih ljudi, ki so stopili na Mesec.

Tudi Slovenci smo lahko ponosni na svoje člene te verige - Zoisa, Vodnika, Vego, Vidmarja, brez katerih si ne znamo zamisliti našega kulturnega, znanstvenega in sploh narodnostnega razvoja. Tudi zaradi tega je prostozidarstvo v Sloveniji bolj živo kot kadarkoli prej.

Prvič v zgodovini slovenskega naroda sta bili ustanovljeni najvišji samostojni prostozidarski telesi, ki po starodavnih pravilih prostozidarstva lahko delujeta samo v suvereni in demokratični državi.

Prostozidarstvo je neločljivo povezano z razvojem demokracije, človekovih pravic, tolerantnosti v družbi in duhovnega napredka vsakega posameznika. Prostozidarji preteklih stoletij so postavili trdne temelje te zgradbe. Današnji prostozidarji se trudimo, da bi jo nadgradili in napravili še čvrstejšo in prijaznejšo za naše zanamce.

V Ljubljani, septembra 2006

Mladen Terčelj

Veliki Mojster

Velike Lože Slovenije

Čemu vodnik?

Sestavljalci in redaktor tega spisa, ne zastopamo nikogar drugega razen samih sebe. Naš namen ni poučevati ali spreobračati. In tudi nočemo razrešiti skrivnosti življenja, absolutnega, božjega, niti oblikovati novega človeka, niti oznanjevati novih poti, kako doseči raj na zemlji. Ta spis je nastal na podlagi skupnega dela v pravem prostozidarskem vzdušju. Pogledi avtorjev so bili različni in so taki tudi ostali. Mali krog sodelavcev pa ni želel doseči nekega consentio oppositorum, prav tako pa je sodil, da ne bi bilo dobro, če bi se zedinili na najmanjši skupni imenovalec skrajšane puhlice. Avtorji so svoje razprave o posameznih obravnavanih vprašanjih vodili kolikor mogoče trdo glede na vsebino, a prijateljsko po obliki; redaktorju so naložili, da po svoji vesti poišče jedro obravnavane vsebine in ji da uporabno obliko. Uporabno v tem smislu, da bi bile ljudem, ki iščejo, nakazane

značilne usmeritve. Kar se išče, pa ima lahko toliko različnih oblik in vlog, kolikor je na zemlji ljudi. Mnogi slutijo, da obstajajo izven prisile in banalnosti vsakdanjika stvari, ki so sicer težko dojemljive, toda izjemno dragocene. Prav ta slutnja iščoče povezuje.

Za to delo smo se odločili, ker nas skrbijo življenjske razmere na tem planetu, ni nam vseeno za našo družbo in naše najbližje. Po drugi strani pa nobeden od danes tako pogosto zagroženih scenarijev katastrof ne more omajati našega upanja, da je mogoče te nevarnosti odvrniti, če bo vsak od nas k temu vsaj malenkostno prispeval. To upanje se opira na slutnjo, da obstaja skrivnostni smisel življenja vsakega posameznika in celotnega človeštva.

Če se navkljub našemu skromnemu vedenju oglašamo k besedi, se zato, ker bi radi vsem pokazali, da je prostozidarstvo nekaj, kar pomaga vsakomur, če hoče, da svojo zemeljsko pot preživi pošteno, včasih pa celo srečno.

Naš kažipot seveda ni nobena zbirka tez aH celo načrt, kako naj bi prostozidarstvo v prihodnosti dajalo pomoč za življenje. To je le informacija za tiste, ki bi se želeli podučiti o prostozidarski zvezi, ki se v javnosti komaj pojavlja, ki pa poziva k dialogu, k razpravljanju, saj vsakemu iščočemu in za samostojno mišljenje zainteresiranemu človeku daje možnost, da si oblikuje in širi svojo lastno neideološko podobo sveta.

V času korenitega globalnega preobrata, kot ga doživljamo v zadnjih petdesetih letih, je upravičeno vprašanje, če je to, kar je veljalo doslej, (posebej tisto, kar služi nravstveni in etični vzgoji posameznika in omogoča ter pospešuje miroljubno skupno življenje vseh človeških skupnosti, ne oziraje se na njihovo vrsto in velikost) danes še vedno oziroma sploh še in na enak način uporabno, in Če je, kako ga je treba spremeniti.

Kot vodilo upoštevamo pri tem harmonično in s tem razumno, pa četudi 'neprestano okrog idealnega ravnotežja nihajočo celoto med razumom in čustvi.

Prepričani smo, da je ta cilj dosegljiv vsakomur, ki to resnično hoče. Zato posvečamo ta spis vsem svobodnim ljudem na dobrem glasu.

Hans-Heinz Altmann, Alain Bernheim,

Fritz Bolle (redaktor), Kart H. Hendrikson, Johann G. Milss, Thomas Richer, Gustav V. Vogeler

Zakaj nas

skrbi ?

V zadnjih petdesetih letih opažamo preobrat na vseh področjih naše kulture. Nekateri misleci (tudi Jean Gebster) ponazarjajo hitrost teh sprememb s pojmom, sposojenim iz biologije, z mutacijo. Katere so najbolj opazne značilnosti procesa, ki še ni zaključen? Kakšna slika bi se nam prikazala, če bi si našo zemljo alegorično predstavljali kot oder velikega gledališča in bi na njem napravili posnetek z bliskavico?

Leta 1900 je na zemlji živela milijarda in pol ljudi, v letu 2005 pa že šest in pol milijarde. Človeštvo je prvič stopilo v zunajzemeljske dele našega sončnega sistema...

Kolonialni imperiji so izginili, na njihovo mesto stopa vrsta samostojnih držav, ki pa si morajo svojo suverenost s težavo utrjevati. Nastaja globalna vas, nastaja Novi Svetovni Red.

Tehnika po vsem svetu napreduje v svojem zmagovitem pohodu. Mehanizirane, avtomatizirane in elektronsko krmiljene naprave nadomeščajo človeško silo ne samo v industriji, kmetijstvu, prometu in informiranju, temveč tudi v družinskih, socialnih, kulturnih in političnih strukturah. Pritisku tehnike in vplivu visoko specializiranih strokovnjakov so podrejeni tudi medčloveški odnosi: govori se o novem zgornjem sloju - o tehnokratih - in s strahom občutimo njihovo vladavino.

Visoko razvita tehnika je dala nove pogoje na zunaj obogatenemu življenju - umetne snovi, zdravila, svetovne komunikacije, internet, neomejena svoboda gibanja, še pred pol stoletja za navadnega človeka nepredstavljivo stanovanjsko in gospodinjsko udobje in še veliko tega. Tehnika pa ni zmogla slediti še hitreje naraščajočemu številu svetovnega prebivalstva. Nasprotno. "Tehnika" začenja samo sebe postavljati v brezizhoden položaj s tem, ko ogroža naravno in socialno okolje. Nastala so mnoga nesorazmerja med viri in porabo, med naraščanjem prebivalstva in staranjem, med zahtevami in možnostmi, da se jih zadovolji.

Tudi na duhovnem področju se dogaja preobrat, čeprav potekajo ti procesi seveda veliko počasneje kot spremembe na materialnem področju. Ideologijam, ki že stoletja obvladujejo pogled na svet posameznika - religijam in etnično nacionalnim interesnim skupnostim, se je pridružila ideologija razrednega boja, ideologija potrošništva in danes v prevladujoči moči fantomskega kapitala, ideologija egoizma ter boja za obstanek.

Pogosto nebrzdana želja po materialnih dobrinah in ideologija potrošništva sta v širokih krogih prebivalstva vpeljala materializem, ki obvladuje vsakdanje življenje in zanemarja duhovno plat človeka, ali pa skuša tudi to področje mehanicistično interpretirati.

Neravnovesja, ki se širijo v socialnem in biološkem okolju, ovirajo posredno, deloma pa tudi neposredno, zasebno in intimno sfero posameznika. Eksistenčni strah in občutek negotovosti zmanjšujeta pripravljenost posameznika, da bi ravnal odgovorno in obenem poglabljata poseganje tehnokratsko usmerjenega kolektiva v individualno življenje, delovanje in mišljenje. Nemir vlada vsepovsod: ženske terjajo svojo emancipacijo; odnosi med starši in otroci so moteni; razprave o vzgoji doma in v šoli včasih vodijo v groteskne eksperimente; napetosti znotraj družine se krepijo; institut zakona postaja vprašljiv; naravna nasprotja med generacijami se zaostrujejo. Celotni proces socializacije - pa naj bo pri otroku, v družini, pri zaposlenih ali pri upokojencih - je zašel v ogenj razprav, ki jih povzročajo ideologije. Posledica tega so negotovost in razočaranja.

Vendar tako kot drevesa ne rastejo v neskončne višave, skrbi neka druga, nam nedosegljiva logika za to, da se nihalo spreminjevalnih procesov, kije zanihalo v področje zla, ustavi in zaniha nazaj.

Spoznati moramo, da človek ne more narediti vsega. Socialno-ekonomske in ekološko-psihološke meje rasti so opredeljene in jih ni moč prestopiti.

Nekoč tako velik svet je postal majhen, med seboj smo postali bolj odvisni kot kdajkoli prej. Iz tega izhaja nujnost vsesplošnega sodelovanja. To spoznanje je pripeljalo k ustanovitvi številnih svetovnih ali regionalnih političnih, gospodarskih in kulturnih skupnosti in seveda tudi k oblikovanju obrambnih sistemov.

To nadvse hitro prevrednotenje številnih prej veljavnih stvari je pojav, ki se je v zgodovini človeštva zgodil prvič. Goetheja je v njegovem Weimarju komaj ganilo, če so se "tam daleč zadaj, v Turčiji, narodi stepli med seboj" - mi se moramo bati, da utegne celo plemenski prepir v notranjosti Afrike povzročiti posledice v svetovnem merilu.

Vendar proti temu lahko deluje nekaj drugega. Ob mnogih drugih stvareh se moramo tehniki zahvaliti za doslej neznano, v prejšnjih časih nedosegljivo mobilnost človeštva. Pa naj gre za turiste ali delavce, organizirane skupine ali posameznike. Po vsem svetu se dogaja novo preseljevanje narodov. Kar so lahko še pred pol stoletja uporabljali le redki priviligiranci, je danes na voljo tudi upokojencem in predvsem - mladini. Medčloveški odnosi dobivajo nove spodbude. Ljudje različnih kulturnih krogov se med seboj bolje spoznavajo. Povečujejo se možnosti za sporazumevanje. Internet je iz sveta naredil globalno vas.

Velike religiozne skupnosti se spreminjajo oziroma modernizirajo v pluralističnem smislu. Medtem ko postaja pri kristjanih ekumenska misel vedno močnejša, si islam prizadeva, da bi igral pomembnejšo vlogo v svetu, budistični nauki pa učinkujejo na Zahod.

Mnogi misleči prebivalci planeta Zemlja se začenjajo spet spraševati o smislu življenja in drugih temeljnih vprašanjih bivanja. Upamo, da se bo ta proces nadaljeval, upamo na nove spremembe na boljše, k resničnemu in lepemu. Upamo, da bo k temu prispevalo vse več posameznikov.

Kaj pa je treba storiti? Kaj lahko naredimo mi, prostozidarji? Preden damo odgovor, naj na hitro pregledamo naše vrste in ocenimo naše moči.

Prostozidarska

zveza

Vsak prostozidar je člen svetovne verige, ki v simboličnem smislu ovija celotno zemeljsko oblo. To pa ne pomeni, da je prostozidarska zveza enotna ali celo centralno vodena organizacija.

Biti v univerzalni verigi in biti brat nekega drugega človeka ne glede na njegovo raso, vero, narodnost in ne glede na to, kateri socialni in izobrazbeni stopnji pripada - izraža svetovno sorodstvo, in to je ena od temeljnih in najbolj upoštevanih zahtev vseh prostozidarskih lož.

Seveda pa je temu načelu univerzalnosti treba dodati dve omejitvi: Prostozidarji lahko postanejo samo moški in med njimi samo tisti, ki so na dobrem glasu.

Zveza prostozidarjev je torej družba moških. Kljub temu velja položaj ženske na vseh področjih življenja za enakopravnega. Prostozidarji stremimo k moškim popolnoma enakopravnemu, a specifičnem položaju žensk na kulturnem, gospodarskem, pravnem, poklicnem in političnem področju, tako v družini kot izven nje. Lože niso konkurenca družini.

Zavestna delitev spolov temelji na prastari izkušnji, da so določeni procesi notranjih premikov dosegljivi le, če so med seboj ločeni. Občasna ločitev spolov ohranja in zagotavlja naravne napetosti med njima - napetosti, ki utemeljujejo življenje in ob svojem učinkovanju sproščajo neizmerljive, osrečujoče sile.

V času nastajanja modernega prostozidarstva - to so bili časi fevdalizma in kolonializma - so kot "svobodnega moža" pojmovali tistega, ki ni bil niti suženj niti tlačan. Pozneje, v meščanskem obdobju, je za "svobodnega" veljal tisti, ki je bil gospodarsko preskrbljen. Danes je to duhovno svoboden mož. Za našo sodobnost to pomeni: spoznati ločnice osebne svobode in nasproti soljudem delovati s polno odgovornostjo, zavoljo svobode vseh. V oddelku "Kaj prostozidarstvo nudi družbi?" se bomo temu podrobneje posvetili.

O "dobrem glasu" takole piše v originalnem besedilu prvega "temeljnega zakona" prostozidarjev, Konstitucije angleške Velike lože iz leta 1723: "to be good Men and true, or Men of Honour and Honesty" - torej na kratko, mož časti in poštenja, kar je nepogrešljivo, če naj bi "med ljudmi, ki so si med seboj tuji, sejali pravo prijateljstvo". Vemo tudi, da sloves, ki ga kdo uživa med sosedi, ni vedno odvisen samo od njega: "Niti najboljši ne more živeti v miru, če to zlobnemu sosedu ni všeč". A vendar naj bi to ne bila ovira, da ne bi najprej povprašali po dobrem glasu, saj je to pogosto prvo merilo za presojo neznanca. Najprej je treba preizkusiti in spoznati njegovo vedenje in ravnanje. Prav to naj bi bilo in ostalo temelj bratovske ljubezni in bratovskega zaupanja.

To so edina merila, kijih ljudje lahko uporabljamo iz lastnih izkušenj in lastnih spoznanj. Izpeljana so iz idealne slike človeka v nas, ki govori z glasom vesti. Zato utegne prostozidarstvo s strogimi zahtevami pri sprejemu svobodne može na dobrem glasu združiti v bratovščino z obvezujočim redom.

Naloge

bratovščine

Prostozidarji nalogo zveze med seboj slikovito opisujemo kot gradnjo templja za človeštvo. Pri tem ne gre za materialno zgradbo, temveč za duhovni tempelj. Prostozidarsko delo na gradnji tega templja vsakega brata spodbudi, da začne zase in za svoje okolje iskati odgovore na vedno nova vprašanja o smislu našega življenja. Na to vprašanje prostozidar na svoj način odgovori tako, da svoje življenje smiselno oblikuje.

Bratovščina ustvarja možem z najrazličnejšimi izhodišči pogoje, da razvijamo in pospešujemo svoje naravne dispozicije. Posamezniku nudi temelj, da ob bratskem sodelovanju in pozornosti vadi umetnost oblikovanja pravega življenja.

Bratovščina si prav posebej prizadeva, da bi pri posamezniku razvijala:

• samospoznanje,

• samoobvladovanje in s tem

• samoizpopolnjevanje.

Zahteve, ki jih bratovščina postavlja bratu, so visoke. Izvirajo iz temeljne zahteve po svobodnem možu na dobrem glasu, s čimer so dogovorjene predpostavke, kot tudi načrtovan rezultat prostozidarskega dela:

•Zavzemati se za človekove pravice in dostojanstvo človeka!

• Pospeševati mir in slogo med ljudmi!

• Služiti za blagor posameznika in človeštva!

• Pomagati povsod, kjer so ljudje v stiski!

Bratstva pa prostozidarji nikakor ne pojmujemo kot brezpogojno medsebojno podporo. Zavračamo tako klikarstvo in paktiranje, kot tudi licemerno dobrodelnost.

Zveza od bratov pri izpolnjevanju nalog zahteva dejanja. Ta so dokaz za odnos prostozidarja do življenjske resničnosti v našem svetu in za njegovo delovanje v njem. Skupna naloga povezuje duhovno sorodne v delovno skupnost, ki dela na sebi, na svojem bratu in na vseh soljudeh.

Kako loža

deluje?

Beseda loža pomeni istočasno kraj in institucijo, pomeni pa tudi bratovščino. V teh različnih pomenih se odraža tudi njena ureditev. Organizacijsko je loža osnovna enota prostozidarstva. V skladu z zakonodajo o združevanju je registrirana v registru društev. V nobenem pomenu ji ni mogoče pripisati značaja tajnega združenja.

Loža ni samo osnovna enota, temveč je kot skupina suverena, kar pomeni, da je podvržena samo volji članov, ki jo sestavljajo. Povezovanja višjega reda - velike lože, so zasnovana na federativni podlagi. Nobenih nadnacionalnih združevanj ni, in torej nobenih "tajnih zgornjih". Konference velikih mojstrov imajo zgolj značaj zborovanj.

Način vodenja lož in velikih lož ni demokratičen samo danes. Tak je bil že pred tristo leti, ko je bila demokracija še, kot "revolucionarna" in kot "radikalna", prepovedana.

Za brate prostozidarje so lože mesto prostozidarskega dela, bratskih srečanj in prijateljskega druženja.

Delo v prostozidarskem smislu ni fizična, pa tudi ne samo duhovna dejavnost ob materialnih in duhovnih problemih našega vsakdanjega življenja. Predvsem je prizadevanje, prodreti v tiste duhovne sfere, ki so jih nakazali veliki oblikovalci človekove kulture. V teh sferah se človek loči od svoje materialne baze in šele tedaj daje življenju njegov pravi smisel. Sile, ki tukaj delujejo "skrivnostno ob svetlem dnevu", je treba zbuditi, da bi jih lahko potem negovali in krepili.

V prostozidarskem smislu je delo usmeritev k zavestnemu življenju in k stalnemu preverjanju našega ravnanja in našega vedenja do soljudi.

Notranji red v loži je določen z voljo bratovščine in z v ritualih sporočeno tradicijo. Ta povezava med vrednotami reda in negovanjem tradicije zagotavlja trajnost in ohranjanje človeških izkušenj iz roda v rod.

Toda življenja lože ne določajo samo izpeljane vrednote, v to življenje so vključeni tudi nenapisani zakoni človeškega sožitja.

V takem prostozidarskem redu služijo srečanja bratovščine najprej ritualnim, potem duhovnim dejavnostim, končno pa tudi druženju. Ta tri področja stojijo enakovredno drug ob drugem, imajo svojo starodavno tradicijo in vsa tri so nujna, če naj bodo izpolnjene zastavljene naloge: "služiti človeku in vsemu človeštvu".

Ker so vprašanja verovanja in vesti posameznika nedotakljiva, se v ložah ne vodijo nobene razprave o političnih strankah in o verstvih. Delo lož služi oblikovanju mnenja posameznega brata, nikakor pa ne bi smele lože oblikovati splošnega prostozidarskega mnenja, zaradi česar predstavniki lož, mojster stola ali veliki mojster, tudi nimajo nobenega javnega mandata.

Kaj pomeni

"ritualno" delo?

Izstopajoči inštrument ritualnih del je iniciacija, "posvetitev", bolj natančno, iniciacijski proces, ali čisto natančno, odsevanje v iniciacijskem procesu pridobljenih vtisov pri posamezniku.

Iniciacija kot prvi korak na poti k izpopolnitvi ne vsebuje nič mističnega ali parapsihološkega. Kljub temu pa je proces iniciacije edino, kar je v prostozidarstvu tajno. Tajno je zato, ker ga vsak posameznik občuti in dojema na svoj način, tega občutja ni mogoče izraziti z besedami, zato ostaja v tem smislu neizraženo.

Rituali, ki se uporabljajo pri iniciaciji, so nastali iz običajev srednjeveških lož kamnosekov in graditeljev katedral, ki jih lahko imamo za predhodnike današnjih prostozidarskih lož. Tekom stoletij so se znaki, oblike in vsebine človekovega duhovnega razvoja oblikovale v zgradbo vedenj in znanj, ki odražajo mnogostransko duhovnost: zlijejo se v podobo živega dogajanja pri posamezniku in pri človeštvu.

Ti rituali angažirajo človeka preko pogovorov in tudi preko neverbalne govorice, pri tem pa imajo svoje posebno mesto legende, alegorije in predvsem simboli. Pesnik in prostozidar Gustav Freiligrath je v simbolu videl orodje, danes bi lahko rekli, sredstvo, da duhovno postane čutno zaznavno. Simbol naredi most med razumom in čustvom. Videti je, kot je rekel Pascal, da srce razvije um, ki ga razum ne pozna. Ta um nas danes varuje predvsem pred tem, da bi nas na prvi pogled ne uročili učinkoviti tehniški in tehnološki dosežki današnjih dni.

Simboli dvignejo opredmeteno v duhovno. Tako se lahko abstraktne miselne vsebine prenesejo v povsod in brezčasno prepoznavne oziroma izpolnijive slike, s katerimi se hrani duša. Te slike so prav tako globoke, saj dopuščajo tudi individualne poskuse tolmačenja. Vendarle je dovolj, da jih brez besed razumejo vsi prostozidarji sveta - vedno pod predpostavko, da se brat resnično hoče izpopolnjevati. Občutenje in dojetje oblikuje regulativ za lastno vedenje. Lahko bi rekli, "oblikuje in izostruje se vest".

Ritualna dela opominjajo vsakega prostozidarja k moralnemu vedenju in k približevanju k človeku primerni in človeka vredni družbi. Zajeto v besede bi to opozorilo zvenelo banalno, ker se z njim ponavlja že stoletja (tisočletja) veljavni, nenapisani, v vesti zajeti moralni zakon.

Ritualno doživljanje omogoča posamezniku, v kolikor resno in pošteno dela na sebi, da po določenem času pride do spoznanj, ki so celostna, ki izvirajo tako iz notranjega, čustvenega, ezoteričnega, kot tudi iz območja razuma. Ker so ta spoznanja razložljiva ali izpolnjiva, lahko nanje gledamo, kot da so potrjena v vsakdanjih izkušnjah, kar pomeni, da nanje lahko gledamo kot da so razumna.

Duhovno

delo

Za duhovno delo je v prostozidarstvu nujen pogoj svoboda verovanja in vesti. Tudi ta pogoj je podan. Te svoboščine izvirajo iz človekovega razumnega mišljenja, ene od bistvenih sposobnosti njegovega duha. Ker tako mišljenje na področju spoznavnega lahko vodi v védenje in na področju nespoznavnega v verovanje, spadajo odločitve v zvezi z verovanjem in vestjo v duhovno svobodo vsakega prostozidarja, v njegovo osebno področje in so nedotakljive.

Dejstvo, da nima dogem, prostozidarstvu dovoljuje , da se ne podvrže nobeni ideologiji. To pa ne pomeni, da ne bi prostozidarji izkazovali spoštovanja človeku, ki se je pridružil kakšni ideologiji. Prostozidarstvo se poskuša dvigniti nad ideologije, ne da bi jih ocenjevalo.

V vzdušju duhovne svobode in tolerance duhovno delo lože dopolnjuje ezoteriko ritualnega dela. To je posebnost prostozidarske pomoči za življenje, po kateri se od prostozidarstva razlikujejo vsa druga združenja, ki človeku tudi ponujajo tako pomoč. Stvarna pojasnjevanja, predavanja, razprave, ustni ter pisni pouk ter bratovski pogovori odpirajo bratom širok pogled na svet z vsemi njegovimi notranjimi in zunanjimi protislovji.

Pri povezovanju prostozidarske ezoterike z racionalno eksoteriko se združujejo nasprotja našega življenja v enotnost živega. Iz tega duha se oblikuje in razvija humano v človeku. Prostozidarstvo izhaja iz človeka in pelje nazaj k njemu. Neomejena izmenjava pogledov in mnenj z vseh področij našega življenja, povezuje celotno bratovščino z različnimi duhovnimi strujami preteklosti in sedanjosti in postavlja bratovščino v dogajanje našega časa.

Kako razumemo

prostozidarsko

misel?

Raznolikost pojavnih oblik prostozidarstva nas pripelje k vprašanju: ali obstaja prostozidarska teorija?

Teorije, doktrine ali splošno veljavnega nauka o prostozidarstvu ni. Prostozidarski predstavni svet je odprt in dinamičen sistem: ves čas jemlje spoznanja iz okolja in mu jih spet vrača. Predmetno gledano je prostozidarski predstavni svet etični sistem, ki daje pojasnila in smernice za življenje in vedenje posameznika. Ta pojasnila in smernice se opirajo na človečnost, to je na lastnosti in norme, ki ločujejo človeka od drugih živih bitij.

Prostozidarji, pa tudi drugi raziskovalci, ki so veliko razmišljali o teh pojasnilih in smernicah, so razvili etični nauk kot nekakšno prostozidarsko "filozofijo", nekakšno splošno modrost o humanem nasploh, ta pa ostaja vedno samo kot izraz avtorjevega osebnega mnenja.

Bistveno v prostozidarski ideji je, da združuje različna področja spoznanja, da prostozidar stopa hkrati po poteh spoznanja in doživetja. Prostozidarstvo pri vsej časovno pogojeni preobrazbi ostaja nespremenjeno v svoji samostojni duhovni drži. V stalnosti tega sklopa leži bistveno ujemanje vseh prostozidarskih del, kjer koli se dogajajo, pa čeprav obstajajo različni sistemi oziroma "šole" prostozidarstva.

V prostozidarjevem vsakdanu ima največjo učinkovitost zveza iniciativne ezoterike s strogimi normami bratstva. Prakticiranje te zveze izžareva med udeleženimi prijateljsko vzdušje zaupanja, naklonjenosti in pripravljenosti pomagati; na kratko, ljubezni.

To vzdušje daje tistim, ki so v njej združeni, pozitiven odnos do življenja in nove moči ter posredno pospešuje kreativnost vsakega posameznika.

Brevir

prostozidarskih

vzgojnih poti

Danes smo si spet enotni, da daje osnovno usmeritev k dobremu ali slabemu dom, in da je izhodišče za pripravo posameznika na življenje. Toda človek se rodi v skupnost in nihče se ne more izogniti stikom z drugimi ljudmi. Socialno okolje in množična občila delujejo na ljudi vzgojno - in to ne samo v dobrem. Učijo ga predvsem, da se mora v primerjavi z drugimi uveljaviti. V eksistenčem boju naj torej razvija lastnosti, ki naj bi mu zagotovile preživetje. Slikovito povedano, za svojo obrambo naj si nadene oklep, ki naj varuje ranljive dele njegove osebnosti. Toda čim močnejši postaja oklep, tem manjša postaja svoboda gibanja v notranjosti. In tako včasih volja po socialnem preživetju zaduši smiselno življenje. Tako zunanja lupina.zatemni notranjost in ne prepušča več svetlobe boljšega vpogleda in namenov. Vendar ni vedno tako: mnoge ta položaj spodbudi k iskanju. Iščejo ključ za razumevanje lastnega bitja in bivanja, iščejo smisel obstoja v svetu, ki se pogosto zdi nerazumljiv in grozeč. Iščoči čuti notranjo praznino in pogosto si zastavlja vprašanje o poslanstvu človeka. Hkrati s tem pa raste želja, da bi svoje življenje oblikoval smiselno in dostojanstveno. Zadušljiva tema naj se umakne osvobajajoči luči.

Ena temeljnih nalog prostozidarstva je, da nudi pomoč za življenje. S prostozidarskim delom budi pri posamezniku nove moči za samopomoč in ustvarja učinkovito protiutež škodljivim vplivom okolja in sredstev množičnega obveščanja. Prostozidarsvo je visoka šola, ki razpolaga z vedenjem preteklosti, sedanjosti in prihodnosti, saj je brezčasno. Je pa lahko tudi pribežališče, v katerem vladajo mir, ljubezen in pravičnost. Če to doseže, postane posvečeno mesto, zgrajeno na moči, modrosti in lepoti.

Možje po končanem delu zapustijo svojo ložo, da bi se podali na mesta, ki so si jih izbrali vsak po svoji suvereni volji. Tam se posvetijo nalogi, za katero menijo, da je koristna, da bi izboljšali življenjsko in vedenjsko védenje soljudi z vidika odnosov med ljudmi, še več, izboljšali z vidika večnosti. Taka naloga obeta dandanes malo, zahteva pa veliko, posebej to, da se posameznik spremeni.

Pomemben pripomoček pri tej spremembi je izkustvo bratstva kot izraz povezanosti, sopotništva. To je tisto, kar povzroči, da postane loža zaščitena notranjost, ki se od razgibanega zunanjega sveta razlikuje po miru. V tem notranjem prostoru živimo prostozidarji tako, kot naj bi po našem prepričanju živelo vse človeštvo.

Tako vzgaja prostozidar samega sebe, istočasno pa ga vzgajajo tudi njegovi bratje. Vsak obisk v loži in vsako srečanje z bratom je korak v tem vzgojnem procesu od spoznanja samega sebe do samopoboljšanja.

Prostozidarji se medsebojno odpiramo brez pridržkov in se srečujemo med seboj preprosto kot ljudje. Položaj, dostojanstvo, rang in naziv v zunanjem svetu nimajo med prostozidarji

nobenega pomena. Šteje samo, kako se kdo uveljavi kot človek. Tako se kažemo tudi do neprostozidarjev: kdor se ima zaradi pripadnosti loži za nekaj boljšega, kot "elita", ta ni prostozidar.

Kdor na novo stopi v krog prostozidarjev, se mora take odprtosti šele naučiti. Je kot neobdelan kamen. Je poln vogalov in robov, neravnin in izstopanj materialističnega in egoističnega zunanjega sveta. Ne prilega se še ostalim kamnom, ki so že v delu, da bi jih lahko uporabili kot elemente v veliki gradnji templja človeštva.

Tako je prvo spoznanje novega brata: "Če hočem s svojimi brati in drugimi živeti v harmoniji, moram zgladiti nekatere mojih posebej izstopajočih vogalov in robov. Spremeniti se moram na bolje, istočasno pa se moram zavedati, da nikoli ne bom popoln."

Nujnost spremembe nastane iz bližine drugih. Skale s polja ali iz kamnoloma ni treba obdelovati, dokler ne služi nobenemu namenu. Kot gradbeni element pa mora imeti pravilno obliko. Tako je tudi s človekom, ki hoče postati brat. Mora se spremeniti, da se lahko vključi v gradnjo. Če je to, po vestno preverjeni sodbi bratovščine, dosegel, se mora naučiti še najvišjih izraznih oblik humanega, resnične kraljevske umetnosti: svojo notranjo usmerjenost do pojavov tega sveta in do v te pojave vsajeno lastno življenje tako obvladovati, da iz tega nastane izenačena, v duhovnem smislu suverena celota.

Vse te spremembe se ne pojavijo nenadoma, temveč terjajo svoj čas. To je večen, dinamičen proces. V njem se predvsem predpostavlja, da bo posameznik sam spoznal, daje sprememba nujna in da je to tudi pripravljen storiti. Če je to dano, se sprememba, drugače rečeno, duhovni preporod, zgodi s pomočjo simboličnih orodij prostozidarstva, še posebej pa z iniciacijami in z bratsko ljubeznijo. Ta proces povzroča spremembo stanja človekove duše. Novega stanja ni mogoče opisati z besedami in še posebej ne posebnega načina učinkovanja iniciacije. Treba ga je vaditi in doživeti.

Bistveno pri delu prostozidarjev je stopenjsko posredovanje spoznanj in doživetij. Odtod stopnje prostozidarstva, ki na noben način niso primerljive na primer z vojaškimi čini, temveč predstavljajo etape pri pridobivanju spoznanj. Celoten nauk modrega prostozidarstva je razčlenjen na tri stopnje. Ker lahko vsak pojav, torej tudi človekovo stanje, opišemo z več ali manj podrobnostmi, obstajajo tudi tako imenovani višji redi, ki dodatno posredujejo poglobljena spoznanja in jih ne smemo razumeti, v nasprotju z razširjeno zmoto, kot hierarhično elito.

Vaje v modrosti,

moči in lepoti

Prostozidarji običajno pravimo, da simbolično gradnjo na templju človeštva in človečnosti vodi modrost, izpelje jo moč, zaokroži pa lepota.

Modrost nastane iz opazovanja človeškega bitja in tolmači namen človeka. Razmišljanje o tem, katere lastnosti naj bi imel tisti, ki se želi vključiti v gradnjo templja človeštva, pripelje samo po sebi k naštevanju kreposti. Prostozidarsko pojmovanje kreposti ustreza že tisočletja veljavnim nravnim zakonom, ki se jih vsak človek zave s pomočjo svoje vesti. Prostozidarska modrost ne stremi toliko k poglobitvi vsebine nravnih zakonov, temveč bolj k njihovemu vsakodnevnemu izvajanju. To pa je znatno težje kot njihovo formuliranje. S stalno vajo tako mukotrpno dosegamo človečnost.

Že stremljenje po modrosti nas sili v ponotranjenje. Obrat navznoter nas spomni na idealno sliko moralnega človeka. Kdor

je tako merilo našel, se lahko z njim meri. Spoznal je samega sebe in je na poti k izpopolnjenju.

Izpolnitev gradnje zahteva moč, saj je delo težavno. Na kamniti stezi h kreposti je treba premagati številne ovire, predvsem lastno lenobo in lagodnost. Toda že pripadnost k bratovščini je sama po sebi vir moči - ne samo zato, ker zmanjšuje občutek osamljenosti, pod katerim trpijo številni ljudje v našem svetu, ne samo zato, ker toplina bratstva odganja negotovost in mučen strah, temveč predvsem zato, ker se prostozidar stalno zaveda, da je postal nenadomestljiv člen v bratski verigi.

Ker je prostozidar doživel, da ta veriga sega od preteklosti preko sedanjosti v prihodnost, se čuti vključenega v načrt. Zaradi priznanja svojih bratov, pa tudi zaradi vpliva, ki ga ima sam nanje, se čuti vključenega v veliko celoto. Člen v verigi, ki je tako močna, da je ni mogoče raztrgati, je samo druga podoba, drug simbol za kamen, ki daje gradnji trdnost. Ta moč ne izvira samo iz racionalnega spoznanja. Razum, ki se opira na samega sebe, ostaja šibak, če ne podpira moči čustev.

Spet je izkustvo bratstva tisto, ki oživlja voljo po spremembi. Odprtje k sočloveku postane resničnost tistemu, ki se upre notranjemu poplitvenju in premaga lastno izoliranost, ker čuti pozornost, ki jo do njega gojijo drugi. Nauči se biti toleranten in to pomeni, da spoštuje tudi pogled na svet drugih. Navadi se na to, da nikoli ne pozabi, da mora na samem sebi še veliko tega izboljšati, da se mora novega učiti z novimi izkušnjami, iz nove perspektive, in da zanj nadaljnje izpopolnjevanje ne pomeni nič drugega kot več dela in več odgovornosti.

Vendar pa bratstvo in toleranca ne pomenita isto kot konformizem in pasivnost. Izraz "delo" za početje prostozidarjev, kaže na to, da se bratu ni treba abstraktno ukvarjati z utopično gradnjo templja, katerega zidaki so ljudje, temveč da mora buditi človeštvo, zlasti "molčečo večino", kadar hoče zaspati v pasivnosti, ko postane v sitosti izobilja nedejavna. Zaradi lenobe in udobja se vse preveč rad razbohoti konformizem, ki ga nekateri celo hvalijo kot krepost, čeprav bi morali pravzaprav nanj gledati kot na vračajoči se totalitarizem. Moč pomeni, da se prav tako upremo nevarnostim, ki se porajajo iz preobjedene lenobe in udobnega konformizma, kot tudi enostranski naravnanosti človeka k dogmatičnim ideologijam, ki se širijo s pomočjo sredstev množičnega obveščanja in množičnih komunikacij, kar ni nič manj nevarno kot pasivnost.

Tudi reflektiranje iniciacije in njenih simbolov budi v posamezniku nove notranje moči. Poskus, da bi se približali resnicam, ne povzroča samo spoznanj razuma, temveč še bolj čustvene impulze. Tako se občuti v simbolu skrita resnica, ne samo kot pravilna, temveč tudi kot zaželena. Da "motivira", pravimo v današnjem jeziku: "Iskanje luči resnice postane potreba, iz katere nastaja moč."

Veliko delo, ki ni lepo, ni veliko delo. Lepota je torej krona na poti h kreposti. Ni telesno lepa oblikovanost tista, temveč harmonija človeka, ki izpolnjuje svoje poslanstvo, lepota tistega, ki razvija umske in duševne moči, ker stremi k izravnavi razuma in čustva, lepota tistega, ki ne samo deluje, temveč iz prepričanja oblikuje, ker je našel novo življenje na višji duhovni ravni. K temu cilju vzgaja prostozidarstvo, vendar se niti slučajno ne zavzema za beg pred svetom, niti za pasivno poglobitev v notranjost. Izgradnja človeka se odvija tukaj, v tem svetu, ne v nekem abstraktnem onostranstvu. Ni tu in onstran, je le vsepovsod. Krepost človeštva izvaja samo tisti, ki se v svojem okolju, tudi ob nenehno spreminjajočih se pogojih, izkaže kot pošten človek.

Vsi problemi družbe in posameznika so s tem tudi problemi lože. V njej se odvijajo spori med ideali in resničnostjo, iz katerih se spet razvijajo novi načini vedenja.

Stalni vzgojni proces prostozidarja končno usposobi za to, da načine vedenja, ki so spoznani kot pravilni, izvaja tudi v zunanjem svetu in da zastopa svoje prepričanje z gotovostjo, fantazijo in - upajmo da tudi - s humorjem.

Šele vsakodnevna praksa pokaže, če se je prostozidar vzgojil za zvesto izpolnjevanje svojih dolžnosti do človeštva.

. Če sta razum in čustvo usklajena, dosežeta notranjo stabilnost in zunanjo verodostojnost. Verodostojnost pa je prvi pogoj, da prostozidar s svojim osebnim primerom vpliva na druge.

Moč njegove prepričljivosti pa določa možnost spreminjanja družbe na boljše. Kdor s svojim življenjem daje zgled človečnosti, lahko obvladuje sedanjost in oblikuje prihodnost.

Kaj prostozidarstvo

ponuja družbi?

Dejstvo, da je prostozidarstvo usmerjeno na posameznika, lahko vzbudi sum, da je prostozidarsko usmerjen mož ekstremno individualističen, introvertiran, egocentričen človek, ki se čuti zavezanega samo samemu sebi in svoji bratovščini. Ta sum se še okrepi, če pomislimo (kar je res), da prostozidarske organizacije - lože, velike lože in prostozidarski redi, ne nastopajo kot dejavniki, ki stremijo k moči. Ne posegajo v gospodarske in socialne konflikte interesov, ne v razprave o političnih, verskih in drugih dnevnih vprašanjih v družbi in državi. Tega ne počnejo niti posredno, na primer preko kakšnih institucij, ali z infiltracijo v družbene ali politične ustanove.

Ta navidezna nezainteresiranost pa ne pomeni, da lože usmerjajo svoje člane v to, da družbeno ravnajo po načelu "brez mene". Nikakor se ne distancirajo od problemov svojega socialnega okolja. Vedo namreč, da življenja človeka, zlasti pri današnjih "scenarijih" zaradi številnih medsebojnih vplivov ni mogoče ločiti od uspešnosti njegove družine, skupnosti, v kateri je zaposlen, in drugih manjših skupin, vse tja do lastnega naroda in svetovne skupnosti.

Zato se čuti vsak prostozidar, ki svoje prostozidarstvo dojema resno in pošteno, kot "zgodovinski" človek. To pomeni, da je, ob poznavanju, kako nastajajo, delujejo in se spreminjajo človekove institucije, zaveden občan v svojem socialnem okolju in je ustrezno temu aktivno dejaven član svoje skupnosti, svojega naroda in celotnega človeštva.

In tako zahtevajo prostozidarske organizacije - lože, velike lože in redi od svojih članov, da so "osamljeni borci" za dobro, resnično in lepo. Vsakemu posameznemu prostozidarju pa prepuščajo, da se sam odloča o tem, katere probleme bo imel v danem trenutku za neodložljive in kako jih bo skušal rešiti. Prostozidarsko pomoč za življenje pojmujejo in priporočajo kot stalno vajo za izostrovanje vesti. Pri tem si utirajo pot na raven tistih suverenih ljudi, ki so, odkar svet obstaja, videli namen svojega obstoja samo v tem, da so bili na voljo človeštvu. Ti suvereni ljudje so ustvarjali novosti, budili iniciative in polepševali življenje, ne da bi razmišljali o tem, ali bo njihovo ime prišlo v zgodovino samo zato, ker so se počutili poklicane sodelovati pri gradnji templja, katerega zidaki so ljudje.

V enem naših ritualov najdemo stavke, ki podobno kot svetilniki pomorščakom kažejo smer tudi občanom:

"Nikoli, pod nobeno okoliščino ali pretvezo ne bom podpiral ali odobraval diktature, ki zlorablja pravice ljudi.

Nikoli se ne bom sprijaznil z despotskim zasužnjenjem duha, ki si skuša podrediti človekovo vest in ki poštene dvome ter dostojna prepričanja ožigosa kot hudodelstva.

Nikoli ne bom podpiral sebičnih interesov enega razreda, niti izdal svobode, največjega bogastva človeštva, da bi s tem dosegel osebno korist."

In na nekem drugem mestu;

"Največje človekovo bogastvo je svoboda vesti."

To lahko komentiramo takole: Prostozidarji kot svobodo ne pripoznavamo niti nekontroliranega popuščanja globoko v naši naravi zakoreninjenim nagonom, niti neomejene možnosti uveljavljanja lastnih interesov do drugih ljudi oziroma do pravno - političnih povezav družbe, temveč svobodo pripoznavamo kot izključno sebi lastno, iz individualne vesti izvirajočo suvereno zmožnost za svobodo volje, izbire in vrednotenja.

Potemtakem neprostozidarsko ravna tisti, ki noče spoznavati in obvladovati samega sebe, kdor je samo kritičen in ni obenem tudi kreativen, kdor ne preveri skrbno, kaj ponujajo toge in vnaprej izdelane ideologije, in to tudi takrat, kadar za njimi stojijo številčno močne skupine, kdor svojega življenja noče oblikovati kot odgovoren občan, pa naj bo to kot podjetnik (delodajalec) ali kot delojemalec.

Prostozidarstvo pri taki svobodi vztraja. Pri tem se kot vzgojni instrument razen razuma vključuje tudi iniciacija in tako povezujeta razum in čustva v višjo celoto.

Dolžnosti prostozidarja so nedvoumne. Že prvi statut prostozidarjev iz leta 1723 je govoril o "Peaceableness and Loyalty", v statutu francoske prostozidarske institucije iz 12. julija 1822 pa je zapisano:

"La Magonnerie, connue sous la denomination d'ART ROYAL, est une association d'hommes reunis dans la viie de se rendre utiles e leurs semlables consideres individuellement... Tout magon doit necessairement etre uri homme religieux, fidele a son prince, devoue a sa patrie, et soumis aux lois."

V današnje razmere prevedeno bi se to besedilo glasilo: "Prostozidarstvo, ki ga označujemo tudi kot kraljevsko umetnost, je združenje mož, ki smo se združili, da bi bili sebi enakim koristni kot posamezniki... Za vsakega prostozidarja je nujno, da verjame v absolutno bitje (boga), da je zvest in lojalen, svoji domovini vdan in da se pokorava zakonom."

Pri izpolnjevanju teh dolžnosti bi bilo danes treba upoštevati predvsem to, da se življenje človeka skoraj vedno odvija v dvojni funkciji. Tako je na primer potrošnik in obenem tudi proizvajalec. Je predpostavljeni in obenem tudi podrejeni ali kako drugače odvisen od drugih ljudi. Oblikuje, obenem pa je od svojega okolja oblikovan. Poučuje in se uči. Na enem mestu daje, na drugem jemlje.

Mišljenje v tehničnih in materialnih kategorijah je zameglilo ali celo zbrisalo zavest, da živimo v takih diametralno nasprotnih funkcijah. Zelo zaželeno je, da človek s pomočjo svoje vesti premisli svoje ravnanje in pretehta posledice, ki bi jih moral nositi, če bi se nahajal na drugi strani polja napetosti. Če to naredi, je vsekakor svoboden mož na dobrem glasu!

Samo tako lahko iz kaosa, kot vsote različnih načinov videnja in vedenja, ki se nanašajo samo na lastni jaz, nastane urejeno sožitje v družini, skupini, občini, državi in svetovni skupnosti. Ta urejenost je splet medsebojnih vplivov pravic in dolžnosti. Daje nam opredelitev do samega sebe, za varovanje našega dostojanstva in naših pravic, terja pa odgovornost za nas same in odgovornost do soljudi.

Samo tako se ne bo zgodilo, da bi iz gradnje templja človeštva nastala gradnja babilonskega stolpa.

Ali je

prostozidarstvo

danes dovolj

konkretno?

Iz vsega doslej povedanega dovolj jasno izhaja, da se prostozidarstvo ne identificira z nobeno doktrino ali ideologijo, ki meni, da pozna resnico o v tem trenutku potrebnih ukrepih. To načelo uporablja prostozidarstvo tudi pri sebi. Nikoli ni predpisovalo lastnega, za vse prostozidarje veljavnega pogleda na svet.

Če bi tak odrešilni nauk poskušali uveljaviti, bi utegnilo biti brezplodno. Problematika se od dežele do dežele, od regije do regije razlikuje, konkretni cilji so raznoliki, vse skupaj se prehitro spreminja, da bi neka splošno veljavno razglašena rešitev lahko resnično pomagala. Tega stališča ni mogoče enačiti niti s pomanjkanjem koncepta niti z nestanovitnim pragmatizmom. Kraljevska umetnost prostozidarjev postavlja posameznega človeka v položaj, da s pomočjo izostrene vesti obvladuje množico stisk vsakega časa in vsake regije, ali če to presega njegove moči, da ravna tako, da se lahko opraviči pred samim seboj in pred svojim stvarnikom, v upanju na njegovo dobroto.

Pa to zadošča? Seveda je mogoče ugovarjati, da je vse to preveč nedoločeno in zato nima nobenega praktičnega pomena. Velika vloga, ki jo je prostozidarstvo igralo v času razsvetljenstva je končana, saj so takratne zahteve postale resničnost. Če bi si prizadevali za renesanso prostozidarstva v smislu njegovih dejavnosti v osemnajstem in devetnajstem stoletju, bi morale prostozidarske organizacije svojim članom določiti konkretne cilje, predpisati vsakodnevnemu dogajanju ustrezne strategije in bedeti nad njihovim izvajanjem.

Avtorji in redaktor smo tako kot večina drugih prostozidarjev prepričani, da je prav v tej navidezni nedoločenosti danes moč prostozidarstva, saj lahko na teh takorekoč še rahlih tleh vzklijejo semena novih idej.

Gotovo bi lahko tudi prostozidarske organizacije postale konkretnejše in se zavzemale za reševanje danes aktualnih problemov, kot so na primer varstvo okolja, zagotavljanje hrane, enakopravnost žensk, družinske alternative, izgradnja demokracije, reševanje konfliktov med severom in jugom, med bogatimi in revnimi in še na tisoče drugih vprašanj. Kdo pa je prepričan, da bodo ta vprašanja pomembna tudi jutri in ali se danes zdijo pomembna drugim ljudem? To je bolj kot dvomljivo. Če bi prostozidarske skupine razvijale določene konkretne strategije na ekonomskih, sociaino-političnih, kulturnih in verskih področjih ali se celo borile za posamezne rešitve, ne bi bile nič drugega kot še ena stranka, še ena "skupina pritiska", ali celo sekta.

Strategija prostozidarstva je skratka v tem, da v vsako ideologijo vnaša moralne zakone. Njegova taktika ni, da bi pridobilo oblast, temveč, da širi misienost, ki izhaja iz vesti. Prostozidarstvo noče nič drugega, kot več človečnosti za vse ljudi. Žive naj vsi narodi, ki hrepene dočakat dan...

Pogled nazaj

Le zakaj so vodje totalitarnih gibanj od Filipa Lepega iz Francije preko številnih rimskih papežev do Hitlerja in Stalina preganjali različna prostozidarstva? Zato, tako kaže zgodovina, ker spada skupina k redkim, ki zajema duhovno elito, ne da bi pri tem terjala totalno obvladovanje posameznikov.

Prostozidarstvo je očitno bilo in je diktatorjem prenevarno. Pri tem si, odkar ljudje pomnijo, zgolj prizadeva, da bi posameznika nravstveno tako oborožilo, da bi mu omogočilo, da si pridobi ali svoj lastni pogled na svet ali svoje lastno mnenje o razumevanjih sveta, ki mu jih ponujajo razne ideologije.

V vseh časih in v vseh deželah so v jedru življenje posameznikov in družbe vodile iste temeljne vrednote. To, kar sedanjost spoznava kot svoje najžlahtnejše ideje, so v tridesetih stoletjih že povedali modreci različnih ras. Spremenila se je samo oblika zunanje pojavnosti in vsakodnevnega prenašanja v življenjsko prakso - v družino, na delovno mesto, v občino, v državo, tako v privatno življenje kot v poklic, v gospodarstvo, v politiko, v umetnost in v religijo, skratka na vsa področja humane kulture.

Tisoči od teh modrecev novejšega časa so bili prostozidarji, ali pa so bili prostozidarskim idejam blizu. Ustanavljali so države in pisali ustave, formulirali so človekove pravice in utemeljevali humanizacijo dela, pa tudi vojskovanja. Borili so se za svobodo in vnašali moralne zakone v umetnost in znanost. Ustvarili so vzorne socialne ustanove in položili temelje za združitev Evrope - skratka, delovali so za človeštvo.

Kar so ustvarili, so dosegli sami, kot posamezniki. Loža je bila zanje kraj za razmišljanje, za razčiščevalne dialoge z bratsko zaupnimi brati, kraj duhovne in človeške pomoči.

Eden naših najboljših, Paulus Ehmke, je leta 1960 zapisal: "Katera koli prizadevanja v svetu opazujemo, vsa se nagibajo k solidarnosti človeštva. To daje prostozidarstvu potrditev, zagon in večje področje delovanja. Če "konstitucijo" (mišljena je prostozidarska) natančno preberemo, ne po tolmačenju besed, temveč po smislu, ne bomo našli nobenega povoda, da bi jo fundamentalno spremenili, marveč je potrebno njeno široko naravnanost ohraniti."

Spominjanje na našo preteklost je čisti izvir, iz katerega pritekajo naše ideje.

Kaj storiti?

V hitrem, našemu času ustreznem tempu smo skicirali obrise ustanov, načina dela in vsebine prostozidarstva.

Avtorji in redaktor tega zapisa smo prišli do prepričanja, da je prostozidarstvo, navkljub ali morda prav zaradi svoje organizacijske in programske raznolikosti, tudi danes miselno središče tistih tendenc, ki posameznemu človeku pomagajo h kvalitetni eksistenci. Nenehno se iščejo nove poti, da bi se posamezniku v kolektivu zagotovil avtonomen položaj.

Seveda je zelo zaželjeno, da se posamezen prostozidar ne bi umaknil v slonokoščeni stolp svoje bratovščine. Če bi se znašel v dvomih in se ne bi mogel odločiti, kaj je pri časovnih in dnevnih vprašanjih neodložljivo in kako naj se tisto, kar je neodložljivo, reši, avtorji priporočajo, da poišče nasvet in pojasnila v dialogu v tišini in zaupljivosti bratovščine. Le redki so bili v takih primerih razočarani, in če že, večinoma po lastni krivdi.

Kot zmeraj v zgodovini bo prostozidarska organizacija posameznemu bratu vedno stala ob strani. Za to ni potrebna nobena "modernizacija" prostozidarstva. Treba se je zgolj sklicevati na probleme, ki danes vznemirjajo vsakogar, da bi svoji vesti olajšali, kadar pri obravnavi teh problemov prenaša etične vrednote v vsakdanjo prakso.

Izkušnje so pokazale, da so ankete v bratovščini vsekakor uspešne, če gre za to, da se pomembno loči od nepomembnega in da se oblikuje Času primeren program, s katerim se primerno oblikovane ugotovitve dajo v razpravo. Ta program je ogrodje tem. Izdela in od časa do časa ga bratovščina aktualizira, ne sme pa postati dogma.

Z neprestanim odpiranjem razprav prostozidarske organizacije ne služijo samo posameznim bratom, temveč obenem bogatijo človeško kulturo.

Kraljevska umetnost

suverenosti –

večer, noč in novi dan

"Na kraju bomo spoznali celoto." Tako si želimo tudi mi, na koncu našega dne, v upanju na novo jutro vživeti se v vzdušje spokojnega, na koncu vsakega življenja stoječega večera in naši duši dovoliti, da bolj jasno spregovori. Zato tudi mi opuščamo hladni stvarni stil pisanja.

Sence večernega mraka se spuščajo na spokojno dolino Šentflorjansko. V hišicah še nedotaknjene pokrajine, skrite med rahlo šumeče jelke, ki nam v svoji pestri starodavnosti znajo posredovati množico zgodovinskih spominov, se prižigajo prve luči. iz doline prihaja zvonjenje oddaljenih zvonov, vendar ne vemo, ali zvonijo k veselju ali k žalosti, ali so to veseli poročni zvonovi ali pa zamolklo donenje, ki spremlja k zadnjemu počitku. Dobre in slabe, vztrajne in nestanovitne, borce in strpneže - z našega opazovališča vse objema idilični mir doline.

S tem smo opisali gledišče, ki se ponudi razmišljaj očem u opazovalcu, če je le prostorsko dovolj odmaknjen od dnevnega dogajanja in duhovno vzvišen in dvignjen na gorske višave, če je samo opazovalec v parterju in ne igralec na odru življenja.

Toda to je samo ena plat celote. Živimo v svetu, o katerem so že od davnih časov trdili, da je samo utvara, iluzija. In kako nenavadno, skoraj bi lahko rekli, kako čudno: kaže, da naša visoko stehnizirana in informatizirana doba potrjuje, kar so nam stari narodi poskušali posredovati. Slike, ki jih opazujemo na naših televizijskih zaslonih, so pravzaprav iluzija. Taka televizijska slika sestoji iz neštetih drobcenih pik, ki v vrstah z neznansko hitrostjo drvijo čez ekran.

Opazujemo svet, v katerem živimo: enkrat vsajenega v pokrajinsko in človeško okolje, ki vzburja, tolaži ali pomirja, in drugič pod vplivom "čudes" tehnike, ki smo jih naredili sami in ki nam tako pogosto zamegljujejo obzorja.

Vse to lahko prikažemo, razložimo in opišemo, če se poslužimo znanega pripomočka: besed, ki so nam znane, kot se je to zgodilo tudi v tem našem "vodniku".

Ostane pa še ena možnost, da se vživimo v naše okolje. To smo prej ponazorili v tisti sliki, ki nam je dovoljevala, da smo v spokojno dolino gledali z višine. Na tem mestu verjamemo prostozidarji tistim, ki menijo, da lahko preko že opisanega odpirajo nove svetove občutenja in spoznanja: druženje z brati v loži, ki je neprostozidarjem zaprta, spoznavanje številnih življenjskih položajev, ki se preigravajo v ritualih. Odprt dialog brata z bratom, ki ga v profanem svetu v taki obliki ni, vabi k možnosti opazovanja "spokojne doline", ki odpira nenavadne panorame, ki sicer ostajajo zastrte. V tem je "prostozidarska skrivnost", ki ne obstaja v besedah in ritualih, temveč v počasnem prodiranju v sicer zaprte vrednote osebnosti. In ne samo tistih, ki zadevajo osebnost.

Mnogi ljudje uporabljajo v življenjskem boju originalnost, iznajdljivost, fleksibilnost, nenavadnost in inteligenco, skratka to, čemur običajno pravimo "kreativnost". Beseda izhaja in latinske besede "creare" = ustvariti, porajati. Če pogledamo v našo spokojno večerno dolino, se ob doslej doživetem bržkone pokaže kot samoumevno priznanje božanskega ustvarjalnega duha, polnega modrosti, moči in lepote in s tem pobudnika vse kreativnosti in usmerjevalca vsega dogajanja.

Prostozidar pa ima še eno možnost, da zavzame stališče do danosti sveta, ki ga obdaja, možnost, ki jo lahko opišemo s pojmom "suverenost". Običajno se ta izraz nanaša na suverenost sodobne države. Z razlago suverenosti je poudarjeno izražena težnja, da bi pokazali na neodvisnost od sil, ki so uveljavljale univerzalno pravico do oblasti.

Mi ne pojasnjujemo pojma suverenosti, ki so ga uveljavljale država za državo v tem smislu, namreč da bi se posameznik s pretiranim poudarjanjem svojih pravic, svojih suverenih pravic, želel tako jasno, kot je to le mogoče, ograditi od svojih soljudi. Prav nasprotno.

Verjamemo, da bi moral biti vsak posameznik med nami, in menimo, da se je tega mogoče naučiti, v svoji drži neodvisen, suveren. Svojo notranjo usmeritev do zadev tega sveta in do svoje lastne usode bi moral tako obvladati, da bi se kot rezultat pokazala skladna podoba življenja. Dobro vemo, da obstajajo danes, na prvi pogled celo utemeljena znanstvena mnenja, po katerih je bil človek kot igra slučaja in nujnosti postavljen v ta univerzum in se mora brez obrambe uveljavljati v od njega neodvisni spirali sreče in nesreče. Toda mi menimo, da se človeku v določenem, čeprav morda omejenem obsegu, nudijo številne možnosti, da lahko na marsikaterih križiščih sam postavlja kretnice in signale svojega bivanja, v kolikor mu le uspe doseči tisto suverenost, ki smo si jo postavili za cilj. To je kraljevska umetnost.

Na začetku tega poglavja smo uporabili prispodobi spokojne doline in modernega televizorja, da bi na razumljiv način ponazorili dve možnosti, pred katerimi je človek. Ob zaključku bi želeli z ozirom na prejšnja poglavja še nekaj pojasniti. Končno gre za tematiko, ki je prav sedaj spet v središču pozornosti vseh mislečih ljudi: za razliko med vero in vedenjem, med tem, kar lahko dojamemo z razumom, in tistim, kar dojemamo na drug, sublimen način. Pri tem vere ne smemo razumeti v smislu ene religije ali ene cerkve. Prostozidarstvo ni niti vera niti nadomestilo za vero, temveč sme in mora biti neko nadaljevanje mišljenja in čustvovanja tudi tam, kjer sta fizika in filozofija prišli do konca svojih analitičnih zmožnosti. Stari narodi so filozofijo vrednotili veliko bolj v tem smislu, saj sploh niso videli nobene načelne razlike in nobene meje med vero in vedenjem. Zdi se, kot bi danes znanost začela spoznavati, da so take meje umetno postavljene in povsem zabrisane. To začnemo spoznavati, ko nam postane jasno, kako neostri so prehodi med "mrtvo" in živo materijo; kako ne spoznamo "pik", ki za nas postanejo "slike", in kako v najmanjši celici in v neizmernih galaksijah kozmosa potekajo procesi, ki jim le z največjo težavo sledimo, o katerih pa ne moremo reči, in to zelo verjetno ne bomo mogli nikoli, katera sila jih je pognala, jih spravlja v gibanje in v gibanju vzdržuje.

Tako bi se morda tudi mi prostozidarji, kot ljudje, ki živimo in delujemo v tem svetu, želeli podrediti razumno raziskujočemu, znanstveno izšolanemu duhu, ki skuša spoznati, kar se spoznati da. Toda to nam ne zadostuje. Spoznali smo: Einsteinovemu in Heisenbergovemu geniju ni uspelo najti tiste enotne enačbe, ki bi zmogla ponazoriti potek mikrokozmičnih in makrokozmičnih procesov v univerzumu. To ni uspelo velikim raziskovalcem našega časa, prav tako, kot ni uspelo alkimistom, ki so iskali kamen modrosti. Znanosti ostane kot zadnja izpoved: ignoramus, če ne celo: ignorabimus. Ali kot je to že pred več kot petsto leti rekel Nikolaus von Küs, ki je bil enako velik kot teolog, kot filozof, kot matematik ali kot mistik: "Živimo v vedoči nevednosti."

Kljub takemu "neuspehu" na nedosegljive cilje usmerjeni poizkusi človekove radovednosti niso zapravljeni. Tudi prostozidarji smo v tem smislu, na to kaže zgodovina naše zveze, "radovedni" ljudje: iščoči.

To pa se nam ne zdi dovolj. Vera, še enkrat naj bo poudarjeno, ta ni razumljena samo kot religiozna izpoved. Velike mislece vseh časov je vodila k preseganju izključno materialnega. Pri tem so odstranili od nekdaj umetno postavljeno mejo med telesom in dušo. K takemu enotnemu pogledu na svet skuša prispevati tudi prostozidarstvo. Koristno za individuum, koristno za sočloveka in koristno za nas same, koristno za odstranjevanje napetosti - in koristno v vrvežu dneva.

Na koncu citiramo brata prostozidarja, ki je naše misli oblikoval v svojstveno sporočilo: "Vsako védenje terja še drugo, tretje in tako naprej. Drevo lahko opazujemo pri njegovih koreninah ali pri njegovih vejah, eno izhaja vedno iz drugega, in čimbolj živo je neko znanje v nas, tem večjo potrebo čutimo, da ga zasledujemo v njegovih medsebojnih razmerjih navzgor in navzdol." In povsem v prostozidarskem smislu dodaja brat Goethe na nekem drugem mestu: "Kjer védenje zadostuje, seveda ne potrebujemo vere, kjer pa vedenje v svoji moči ni zanesljivo ali izgleda nezadostno, tudi veri ne smemo odrekati njenih pravic. Kakor hitro izhajamo zgolj iz načela, da vedenje in vera nista zato tukaj, da se medsebojno izključujeta, temveč da se medsebojno dopolnjujeta, bo povsod ugotovljeno tisto pravo."

Tak enovit pogled na svet nas ne odvezuje od odgovornosti za nas same in od opredelitve do nas samih. Opredelitev za nas same pa vključuje izkušnjo, da smo ljudje nepopolni in da moramo nazadnje upati na dobroto Stvarnika.

Naše delo je končano. Noč se umika novemu dnevu. Njegova svetloba nas spominja na red, ki je strnjen preplet dolžnosti in pravic. Odtod naše geslo:

Deus Meumgue Jus

Na zadnji strani ouitka zgoraj Levo:

Znak Vrhovnega Sveta Starega in Sprejetega Prostozidarskega Škotskega Reda

(VS S.˙.S.˙.P.˙.Š.˙.R.˙.) za Slovenijo

Na zadnji strani ovitka zgoraj desno:

Znak Velike Lože Slovenije (VLS)

Na zadnji strani ovitka spodaj:

Znak Royal Arch (RA) / Znak Zidarjev Kraljevskega Oboka