Kazalo

Table of Contents

Kolofon

Prolog Zeolije

Zadnji boj Zeolije

Index

Table of Contents

Kolofon

Prolog Zeolije

Zadnji boj Zeolije

Index

Kolofon

Vitezi in Čarovniki: Zadnji boj Zeolije

copyright © 2006 - 2013 by Bojan Ekselenski. Vse pravice pridržane.

Založnik digitalnih izdaj:

Bojan Ekselenski - samozaložba

Avtor naslovnice:

Bojan Ekselenski

Zbirka:

Fantazija

Prelom in oprema digitalne izdaje:

Bojan Ekselenski

V Celju, 2013

1. izdaja, MPC 6,99 €

Spletna stran projekta:

http://vitezicarovniki.com

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-312.9(0.034.2)

EKSELENSKI, Bojan

Vitezi in čarovniki. Zadnji boj Zeolije [Elektronski vir] / Bojan Ekselenski. - 1. izd. - El. knjiga. - V Celju : samozal. B. Ekselenski, 2013. - (Zbirka Fantazija)

ISBN 978-961-93471-7-1

266833920

Prolog Zeolije

Vsekakor upam, da ste prebrali predhodne knjige. Pričujoča knjiga je vmesna, med Indigo otroci in Indigo novi svet.

Naredimo zdaj kratko obnovo, za osvežitev spomina.

Vitezi in Čarovniki 0: Votlina skrivnosti

Leta 2045 se je arheologoma Neilu Dicksonu in Mary Smith na Kumranskem najdišču nasmehnila sreča. Našla sta sledi nenavadnega apokaliptičnega besedila. Vse skupaj pa se spremeni po podoru tal votline. Neil in Mary sta fascinirana spričo skrivnostne votline, hermetično zaprte dolga stoletja, morebiti tisočletja. Najdeta nenavadne artefakte, čudni jezik, ki je, kako nenavadno, zapisan z znano abecedo. V votlini najdeni material ima čudne lastnosti. Fizik odprave, Mohamed Selimi odkrije, da gre za snov sveta, podvrženega drugačnim fizikalnim konstantam. Mary iz radovednosti prebere tuje besedilo v votlini in zgodi se nekaj nenavadnega.

Kasneje, ko zbereta dovolj za zvezdniški show, Neil v Londonu ob pomoči vse bolj vase zaprte Mary, organizira razstavo in odmevno predstavitev manjšega dela odkritij Votline skrivnosti, kot imenuje svoje odkritje. Kmalu pride do zapletov. Mary postaja vse bolj čudna. Na sceno stopi skrivnostni Magna Ordo Sanctum Spiritus, najskrivnostnejši del Katoliške cerkve, ki čuva izjemno pomembno skrivnost. V sozovočju s prehodom od statusa zvezdnikov do statusa beguncev se zgodi brutalen napad in uničenje najdišča v Kumranu. Pojavi se še skrivnosti Marijin red iz Magdale. Ta se pripravi na svoje zgodovinsko poslanstvo – iz Megšelema želi v Drugotnost poklicati Elejlo. Pripravijo obred krvne daritve novorojenčka, spočetega iz grešne veze. A vmeša se nepredvidljiva Mary in nihče ne ve, kaj se lahko izcimi iz tako prekinjenega obreda. Živalska kri je bila prelita, a človeška še ne.

Mohamed se reši iz pekla napada na votlino. Znajde se v ZDA, a tam ga hitro najde posebna vladna tehnološka agencija. Spoznanje obstoja še enega, nam paralelnega vesolja, je po mnenju pomembnežev grožnja ameriški nacionalni varnosti. Marijin red iz Magdale ima tudi tu svoje račune.

Neil in Mary postaneta begunca. Zlasti najdena prstana, bajeslovna sibeta, sta silno nevarna v rokah neposvečenih. Kljub naporom lov na prstana spodleti. Vse je pripravljeno za prihod Elejle v obstoj. Sveti oče sumi, da je prihod Elejle bližje, kot se zdi. Nihče mu ne verjame.

Zberejo se tudi Čuvaji, utelešeni etirji aganeali.

Vitezi in Čarovniki 1: Indigo otroci:

- razširjena izdaja

- standardna izdaja

Indigo otroci - razširjena izdaja

Vse se začne v času večerje med ruševinami Žičke kartuzije. Zadnji vodja Marijinega reda iz Magdale zaman čaka poročilo o lokaciji Sehir bar Jemina, najsvetejši in najmočnejši knjigi vilinskih urokov, viru Mešarahove moči. Če ukradejo to knjigo, bo Mešarah izzvenel v prazno in Elejla ne bo dobil enakovrednega nasprotnika. Žal iskanje spodleti. Tedaj se pojavi sijoča luč z otrokom v sredini in mojster spozna, da je Elejla že tukaj. To je njegovo zadnje spoznanje. Kmalu otrok ugasne celoten Marijin red.

Novi sveti oče si nadene ime Janez Pavel III. Že v času konklave velja za živega svetnika. Napoved zanj – živel kot svetnik, umrl kot mučenec, je nasprotno od Janeza Pavla II, ki je živel kot mučenec in umrl kot svetnik.

Nekaj let pozneje v Drugotnosti znova združeno Vzhodno carstvo razbije Kraljestvo Medalar. Majordom cesarja Shedanije Artus Orwen poskuša brezuspešno potegniti iz vojne najzahodnejšo Medalarsko grofijo Zeolijo.

Mešarah se udejanji v maturantu Borisa Plahutnika. Naglica zaradi bliskovitega nastopa Elejle je prinesla Mešaraha v hormonsko nestabilnem najstniškem telesu.

Vzhodno carstvo zasede skoraj ves Medalar, razen Zeolije, ki jo čaka smrten boj za čas. Grof Zeolije je poslal svojega sina Hana Zeolskega na misijo iskanja tehagacev in sibetov za Mešaraha. Ta ga vodi preko vilinske Ledene dežele v Divjino. V nekdanjem duhovnem središču 2000 let mrtvega svetovnega cesarstva so po nekaterih podatkih skriti tehagaci. To so magični kristali, brez katerih Mešarah ne more izvesti obreda Pemej, ki bi ga izravnal z Elejlo in mu omogočil uničenje vira Elejline zemeljske moči – zlom zatabov. A izkaže se, da imajo na tej poti vsi svoje račune.

Dijak Boris se sooči s problemi odraščanja in težo naraščajoče moči Mešaraha. Že na svoji prvi poti v Drugotnost dobro pretrese tamkajšnje dogajanje. Kljub pomanjkanju izkušenj sluti in čuti Elejlino past. Čuvaji so skeptični do njegovih idej. To je na koncu usodno ...

Indigo otroci - navadna izdaja

Mešarah se udejanji v maturantu Borisa Plahutnika. Naglica zaradi bliskovitega nastopa Elejle je prinesla Mešaraha v hormonsko nestabilnem najstniškem telesu.

V Drugotnosti znova združeno Vzhodno carstvo razbije Kraljestvo Medalar in ga skoraj zasede. Ostane samo Zeolija, ki jo čaka smrten boj za čas. Grof Zeolije je poslal svojega sina Hana Zeolskega na misijo iskanja tehagacev in sibetov za Mešaraha. Ta ga vodi preko vilinske Ledene dežele v Divjino. V nekdanjem duhovnem središču 2000 let mrtvega svetovnega cesarstva so po nekaterih podatkih skriti tehagaci. To so magični kristali, brez katerih Mešarah ne more izvesti obreda Pemej, ki bi ga izravnal z Elejlo in mu omogočil uničenje vira Elejline zemeljske moči – zlom zatabov. A izkaže se, da imajo na tej poti vsi svoje račune.

Dijak Boris se sooči s problemi odraščanja in težo naraščajoče moči Mešaraha. Že na svoji prvi poti v Drugotnost dobro pretrese tamkajšnje dogajanje. Kljub pomanjkanju izkušenj sluti in čuti Elejlino past. Čuvaji so skeptični do njegovih idej. To je na koncu usodno ...

Kraljestvo Medalar je že dva mogosa mrtva zgodovina. Vse skupaj se je začelo z bitko pri Sipini. Kmalu je Severna armada Božanskega carstva pod poveljstvom meašike Aleje I. in nemrtvega lorda Setha Ureusa bliskovito uničila celoten Medalar. Ostala je samo Zeolija, popolnoma osamljena v boju proti premočnemu sovražniku. Zeolski grof, Malahid Zeolski je vztrajal ob braniku Ožin. Svojemu sinu Hanu in izbrani druščini je hotel pridobiti čim več časa za iskanje ključnega orožja proti Elejli – tehagacov.

Pogumni grof se jasno zaveda – na Ožinah bije izgubljen boj. A z dovolj dolgim vztrajanjem bo preprečil hitro zasedbo zahodnih vrat grofije. Pridobil bo dragocen čas pred prihajajočo zimo, ko je prelaz neprehoden.

O Gospod neskončni stvarnik,

Mati vseh oblik,

Zahvaljujemo se ti za telo te zemlje,

Hvaljen bodi za izkušnjo krvi in mesa,

Bodi samo Volja tvoja.

O Gospod, Elahala veličastja,

Kedašah je tvoj dvor,

Naj me milost vodi čez vode Alisse,

Naj grem čist do brodarja Abadona,

Bodi samo Volja tvoja.

O Gospod, oče vsega,

Daj, razkrij nam skrito mater,

Saj otroci vsi sinovi so Megšelema,

Saj otroci vsi hčere so Kedašaha.

Tako bodi samo Volja tvoja.

Šibki so ponižni, močni so še ponižnejši

Grofov šotor je postavljen precej blizu bojnim položajem. Okoli njega so razporejeni šotori t. i. Prstanove straže. Šeledina posebej izurjenih lemikov v mirnem času varuje največjo relikvijo Zeolije, vladarski prstan Zeolije. Shranjen je v 'Prstanovem stolpu', posebnem delu palače v Zeolvergu. Na vojnem pohodu gre z grofom, poleg skrinje s prstanom, tudi njegova straža.

Malahid Zeolski neposredno vodi svojo največjo bitko. Ta se nikakor noče končati. Brezkončne horde basilea poskušajo prebiti zeolske vkopane položaje. Že skoraj dva mogosa neuspešno znova in znova besno napadajo. Zeolija je poslednji branik Medalarja, zadnja fronta severnih mej človeštva. S padcem Zeolije pade sever in Cesarstvo Shedanija bo ukleščeno med neugodnima južnima deželama in naraščajočim Vzhodnim Carstvom.

Deževno obdobje obilno namaka zemljo. Grof se ves premočen vrne s prednjih obleganih položajev. Spremstvo utrujeno razjaha izmučene konje. Odločno stopi na blatna tla in se vzravna. Voda se v gostih curkih zliva z dežnega plašča. Globoko zajame sapo. Vzdihne. Srepo premeri osebje, ko priteče iz šotora pozdraviti svojega bemeja. Z roko si s čela obriše polzeče mrzle dežne kaplje in najbližjemu služabniku preda mokro dežno ogrinjalo. Zatem se spogleda s spremljevalci in zadovoljno reče:

»Naši se odlično držijo. Kar naj si Božanstvo lomi zobe. Arcusov nasvet deluje. Sicer s takšnim bojem ne pridobiš slave, vendar,« naredi trenutek premora:

»Vkopavanje vojske je bila odlična ideja.«

Vstopi v šotor in zagleda pred nekaj dnevi najavljenega gosta. Cesarski predstavnik pleidik Uris Danon ga čaka ob kozarcu vina. V šotoru mu je, do prihoda grofa, družbo delal mahib Iliad Feror. Cesarski odposlanec je ravno komentiral zeolski način boja:

»Ne razumem, kako ste lahko poslušali takšen nasvet. Vkopavajo se jamske mačkonke in orki, častni vojaki pa nikoli.«

V sebi še zašepeta: »Kako nečastno.«

Grof zakoraka v šotor:

»Gospodar Danon, proti divjadi Vzhoda je častno vse, kar jih ustavi,« in srepo premeri gosta. Ta ob pogledu na mogočno grofovo postavo vstane in se kratko prikloni.

Malahid razbere misli plemenitega gosta. S kretnjo nakaže, naj sede, še sam pristopi in nejevoljno reče:

»Strinjam se z vami, vkopavanje vojske ni najčastnejši način vojskovanja. Vendar edino tako preprečujemo Božanski preboj na zahod,« in zakoraka proti skromni mizi. Služabniku poda premočen suknjič in zgrabi brisačo. Na hitro se obriše:

»Oprostite, malce sem onečeden,« se obrne proti nepomičnim strežnikom:

»Malce ga še ujčkajte, dokler se ne počistim za poslovni pogovor,« proti gostu nameri resen pogled:

»Saj mi oprostite.«

Gost nemo prikima in ga zvedavo opazuje. Grof izgine izza paravana. Čez nekaj trenutkov se vrne. Videti je prerojen. Trdo sede naproti gosta in nadaljuje brez izmenjav običajnih vljudnostnih fraz:

»Nimam časa za vljudnostno kramljanje, zato kar k poslu. Zanima me, kdaj in kje namerava Shedanija razbremeniti pritisk na zadnjo obrambo Medalarja? Vsa vojska basilea se zaletava v moje ljudi in ostal sem brez rezerv. Prej ali slej bo obramba popustila. Orki bodo potrkali na vaša zadnja vrata. Južni bok mezogov je že cel mogos odprt kot devica na poročno noč. Kdaj? Samo to me zanima,« in mračno zoži pogled. Z obraza izgine vsaka sled dobrohotnega vladarja. Gube nasmeha zamenjajo zareze skrbi.

Gost prebledi ob grofovi neposrednosti. Ta pogovor se ni začel preveč dobro. Zakašlja in odvrne:

»Cesarsko veličanstvo poskuša dobiti podrobnejšo sliko o položaju in namenih vašega sovražnika. Njegov tibamet, Artus Orwen, se je velikodušno ponudil za posrednika v nastalem sporu. Vsekakor Cesarstvo ne bo dovolilo nasilnih sprememb svojih meja. Iskreno verjamemo v zadovoljivo rešitev spora, preden ta potrka na naše trdnjave.«

Grofov obraz zalije mračni ton razočaranja. V ravnodušnega gosta zapiči svoj srepi pogled in ledeno pribije:

»O kakšni mirni rešitvi spora govorite? Saj ne gre za klofutanje okoli kašče žita ali čez mejo pobegle črede ovac! Pri Elu, gre za boj z basileo in njegovimi hordami zveri. Ravno so hitro zasedle ves Medalar. Samo enim cilj jih vodi v besne napade s podporo črne magije,« za hip naredi premor in še mračneje nadaljuje:

»Vztrajali bodo do uničenja naše civilizacije in našega načina življenja,« ter odkima:

»Najbrž ničesar ne razumete. Kako lahko pri zdravi pameti govorite o sporu in posredovanju za miroljubno rešitev? Basilea pozna samo en način pogajanj – izmenjavo orožne sile. Pri poljanah Kedašaha, pogajanje z basilejo! Le kaj vse pade na um tistemu liberosu! Brez cesarjeve pomoči lahko zdržimo še kakšen mogos, v primeru čudeža dva, a potem bo igra končana. Takoj po začetku vojne je vaš častihlepen liberos k meni poslal svojega podlasneža. Brezkrvno oportunistično kroto sem nagnal čez prag palače. Zdaj pa vi!«

Obraz mu zalija rdečica besa:

»V sebi imate nekaj plemenite krvi. Vsaj vam bi moralo biti jasno. Ko bo konec Zeolije, kmalu pride čas za Cesarstvo Shedanija.«

Pleidik se s prstom pogladi pod ustnico in hladno odvrne:

»Za vas bo mogoče res konec. O tem ni dvoma. Mogoče ne veste, svet okoli vas se spreminja. Precej radi se oprimete orožne sile. Nekateri so dojeli bistvo sprememb. Guverner Zalabena je vedel, kdaj naj odloži meč in prime palico miru. Od same kronske princese je prejel mlahidski naziv grofa Zalabena in s tem povezano oblast. Prejšnji mogos sem bil pri spoštovanem grofu Agelu II. Zaradi zdrave pameti je postal gospodar pomembnega dela Medalarja. S svojo modrostjo in pogumom je pravočasno sprejel pravilne odločitve in tako rešil mnogo človeških življenj. Namignil mi je možnost sporazuma tudi z vami. Basilea se dobro zaveda sledečega,« naredi trenutek premora, iščoč grofov mračni pogled in živahno pribije:

»Brez pomoči lokalnega plemstva ni uspešne vladavine. Vse, kar Božanstvo potrebuje, je prehod proti zahodu. Samo to in še naprej boste svoji grofiji vladali v okviru Vzhodnega carstva. No,« ravnodušno vzdihne:

»Mogoče pa vam je bolj všeč krona mrtvega kraljestva. Saj vam po dednem patentu pripada krona Medalarja. Je tako?«

Grofov obraz zasenči bes. Nekaj trenutkov molči. Zatem sikne skozi zobe:

»Koga sploh zastopate? Plemeniti cesar Leon gotovo ne sklepa poslov z vzhodnimi hordami. Čigavo maslo je to? Kaj sploh sprašujem,« zaokroži z očmi in jezno pihne:

»Takšna izdajalska ideja se je lahko porodila samo v umu brez časti, v glavi pokvarjenega liberosa Orwena. Samo človek brez kaplje plemenite krvi je lahko tako ... nečasten. Moral bi vedeti,« dvigne pogled v streho šotora in svoj jezni pogled znova zapiči v sogovornikove temne oči:

»Prišli ste me pozvat na predajo in izdajo. Strah je torej ohromil tudi srce Shedanije. Res sem naiven. Namesto meča mi ponujate blazino za klečanje,« hip pomolči in tiho nadaljuje:

»Če bi hotel nečastno izdati svoje kraljestvo, bi že pred mogosi sprejel mnogo ugodnejšo ponudbo. Pa je nisem, ker imam odgovornost in čast. In še to,« jezno navrže:

»Krono Medalarja si lahko kar sami nataknete na glavo. Samo ponjo pojdite v Lithinall. Gotovo vas bodo počastili s slavo, kakršne so deležni vsi našaliti sveta.«

Pleidik ravnodušno vzdihne:

»Kakor želite. Ne vem, kaj pridobite s svojo smrtjo in zlasti umorom svoje dežele.«

Grof se zareži:

»Res vam ne potegne. Naslednji ste vi na seznamu. Če me spravite na kolena, samo malce odložite neizbežno. Pravzaprav, najmanj zadnji mogos smo mi vsi zgolj trupla na braniku časti. Po zaslugi nedoumljivih Elovih milosti se nikakor nočemo zvrniti v svoje gomile spokoja. Brodar na bregu Alisse že veliko dni kliče naša imena. Vem, zakaj se sovražniku mudi na zahod! Namere basilea berem bolje od svojega dnevnika. Če mu pravočasno uspe, pa mu zaradi našega napora ne bo, to pomeni konec človeštva. Vaša izdajalska preračunljivost vas ne bo rešila.«

Pleidik molči in s pogledom beži od grofovih grozečih oči. Zatem potuhnjeno spregovori:

»Ne vem, kaj se vam plete v glavi. Tukaj sem s ponudbo za preživetje. Shedanija se ne misli vpletati v vojno, saj je ni zakuhala. Nam je popolnoma vseeno, na koga mejimo, samo da bo mir. Sami veste, kako želite umreti, a premislite. Kljub živčnim besedam vas še zadnjič rotim, rešite življenja svojih vojakov in rojakov. Vaše romantično viteštvo bo spravilo v nepotrebno smrt vas in vse, ki so življenje položili v vaše plemenite roke. Bemej Agel me je skoraj rotil, naj posredujem v korist Zeolije. Želimo se izogniti širjenju vojne in nepotrebnih smrti med ljudmi.«

Grof odkima:

»Naj ponovim, ker očitno niste razumeli! Mi smo že mrtvi in tega se zavedamo. Naša smrt bo zabeležena v junaških epih naslednjega eona. Vi,« grozeče usmeri prst v gosta:

»Vi pa se boste zvrnili v grob ponižanja in grenke pozabe,« in namigne stražarjem:

»Obisk poslanika njegovega cesarskega veličanstva je zaključen. Prosim, pospremite ga do njegovega konja in poskrbite, naj hitro in varno zapusti našo grofijo,« ter utrujeno vstane. Ne zmeni se za roteče klice gosta. Malahid mu obrne hrbet in stopi pred prapor Zeolije.

Zaveda se bolečine iztekajočega življenja. V tem boju je ostal popolnoma sam. Božanska osebnost je vsem zmešal pamet. Glavo položi med dlani in zašepeta:

»Očitno edino jaz vem, zakaj ne smemo popustiti in dovoliti temnim hordam prehoda do zahodnih vrat naše grofije.«

Nežna deklica z manjše vzpetine opazuje pogorišče obleganja. Z očmi zaokroži po nebu, od koder iz temnih oblakov že nekaj dni neprekinjeno lije. Njena oblačila so kljub silnim nalivom popolnoma suha. Voda se steka po nevidni opni magijskega ščita, ki obdaja drobno telo. Zemlja je razmehčana in otežuje hitre premike. Najtežje je težki konjenici in oklepni pehoti. Nasprotnik na drugi strani je vkopan in odločen pri svojem jeklenem vztrajanju. Svoje položaje je prepredel z različnimi ovirami za onemogočanje hitrih manevrov.

Zeolski grof je pameten in zna v pravem trenutku upoštevati nasvete Onostrancev. Ne popušča, saj dobro pozna bistvo te vojne.

Iz razmišljanja jo predrami nemrtvi lord Seth Ureus:

»Gospodarica, časa nam zmanjkuje. Ima Božanstvo kakšen nov načrt?«

Deklica se kislo nasmehne:

»Časa nam ne primanjkuje. Trmoglavi grof krvavi, a ne popušča. Vztrajno drži položaje in s tem kljubuje vsaki vojni logiki,« in zamahne z ročico:

»Kar naj! Čez nekaj dni bodo tukaj jekleni pajki in ognjene kočije. Bomo videli, koliko so odporni proti ognju in jeklu magičnih živalic,« in si popravi kapuco. Lord Ureus samo prikima. Ob drobnemu telesu Aleje I, meašike Božanskega carstva je videti mogočen, a njegova volja hvaležno služi temu krhkemu telesu. Lord čuti srečo v prisotnosti tega drobcenega bitja. Ves radosten služi njeni volji.

Začarani našosi tiho uničujejo ostanke medalarskega plemstva. Akcije spretnih klavcev tiho podpira tudi novopečeni Zalabenski malahid Agel II. Vsak pokončani moški potomec velike ali male hiše pomeni eno grožnjo manj. Na noge želi postaviti svojo lastno vojsko z lastnim plemstvom, saj se jasno zaveda minljivosti vladavine Božanske osebnosti. Noben vladar ni večen. Tudi basilea ni izjema. Hkrati vzpostavi potuhnjene stike z dvornim knezom Cesarstva Shedanija. Liberos Artus Orwen brez zadržkov postane njegov tihi zaveznik na jugu. V pravem trenutku bo lahko po potrebi zamenjal strani in ohranil pridobljeno kraljestvo. Basilea gotovo sluti njegovo podtalno vez z Orwenom. Dopušča jo zaradi knezove nenaklonjenosti odločnejšemu vojnemu angažiranju Shedanije. Agel je predvsem politični realist. Stari eon plemenite človečnosti in romantičnega viteštva se dokončno izteka. Ne želi izpuhteti skupaj z izginjajočimi časi. Razmerje sil, vsaj ta hip, ne dopušča posebno velike svobode pri izbiri strani.

V znak zvestobe je svojemu basileju poslal medrejo falang. Za vsak primer! Te falange opravljajo zaledno vlogo.

Agel svoje masivno telo položi na smešno majhen stol ob robu terase svoje nove palače. Prejšnji lastnik, malahid Tir Marad, ne more protestirati. Samo drobna kretnja z glavo ga je obsodila na kulinarični konec. Celotna rodbina Marad je končala v orčji mesnici.

Pred desetimi dnevi je precej odkrito gostil pleidika iz Shedanije in dvor Vzhoda ve za to srečanje.

Basilea razume moj napor.

Skoraj neslišno pristopi nečak Cleon. Agel sunkovito obrne glavo. Cleon se nasmehne:

»Stric, saj menda ne trepetaš pred klavci?«

Agel zamahne z roko in kislo odvrne:

»Danes ni nobena glava popolnoma varna. To, kar se je zgodilo z Maradci, se lahko tudi z mano. Dovolj je zgolj namig napačnega pri loncu kurbe oblasti. Ves čas moram skrbeti za pozitivno bilanco. Če me basilea postavi na drugo stran, bom naslednji hip mrtev,« in trpko pribije:

»Glede tega si ne delam utvar.«

Cleon se nasmehne in stopi do roba terase in se zazre v daljavo:

»Božanski basilea potrebuje tvoje politične veščine. Z medrejo si naredil dobro kupčijo. Za paradiranje skozi Lithinall si bil nagrajen z znatnim delom Quelverga in celotnim vzhodnim delom Feowella. Sama meašika Aleja je osebno blagoslovila tvoj načrt krepitve naše vojske. Verjemi mi, tvoja glava je najvarnejša glava Carstva.«

Agel stisne debele ustnice:

»Kako naj prepričam Malahida Zeolskega, naj pri Elovih etirjih, neha s svojim brezupnim viteštvom? Naša in Malahidova vojska bi združeni v zavezništvu znotraj Carstva predstavljali pomembno utež na tehtnici novega sveta. Orwenovem odposlancu sem pihal na dušo, naj v sporazum prepriča trmoglavca. Kdo pridobi, če Ureusove horde pokoljejo odlično zeolsko vojsko, pohrustajo ali razprodajo prebivalstvo, in se razlijejo do Saverških vrat? Sosedstvo opustošene grofije, polne lovcev na sužnje, nam v ničemer ne koristi. Pridobijo samo Vzhodnjaki. Na eni strani se bodo omastili s sužnji, na drugi bodo prišli do obilja odlične obdelane zemlje.

Cleon se pogladi po bradi in resno odvrne:

»Stric, tvoja kampanja je najbrž obsojena na propad. Zeolski grof ni modrec tvojega kalibra. Njegovo dojemanje sveta je precej omejeno in žal pripada izumrlim romantičnim časom. Trmasto živi v svoji viteški utvari. Prepričan je v svojo sveto misijo puščanja krvi v službi časti. Nobena politika ga ne bo prepričala v premirje. Orwenov poslanec, čeprav s formalnim nazivom Mirovni odposlanec njegovega cesarskega veličanstva, ga ne bo premaknil niti za ped. Orwen je za akcijo mirovništva izbral napačnega človeka. Moral bi izbrati kakšnega malahida, dinastično povezanega s katero od poklanih Medalarskih hiš. Še zlasti ne bo uspeha v primeru, če zasluti Orwenov vpliv. Skupaj s celotnim starim plemstvom prezira preveč vplivne svobodnjake. Ne zaveda se preprostega dejstva, konec vojne ni v njegovih viteških rokah, temveč v spletkarskem umu svobodnjakov. Vsega bo konec, ko bo meašika o tem sprejela svojo odločitev. Ona bo zaključila grofovo norijo. Večkrat je že dokazala svojo prepričljivost,« in z očmi objame značilno konico Mogosovega templja. Yadris je eno redkih mest s tako veličastnim, Mogosu posvečenim templjem. Agel se zamisli.

Tista deklica - res zna nastopati in je silno prepričljiva. Pravzaprav, zakaj še ni uporabila svoje prepričljivosti?

Vladar Shedanije, cesar Leon Simidal besni zaradi počasnega izpolnjevanja ukazov. Bemeji silno ležerno zbirajo vojsko za zbor pri Nievu. Šele obljuba o dvigu plače malce pospeši zbiranje medrej. Knez Artus Orwen, majordom in upravnik dvora, ob cesarjevem izbruhu jeze samo skomigne z rameni in se veseli novih dobičkov na rovaš dviga pribitkov na povečanje dolgov cesarske zakladnice. Cesarstvo Shedanija ni Svetovno cesarstvo zlatega eona. Časi se spreminjajo, ljudje se spreminjajo.

Cesar besno udari po reliefnem zemljevidu, zastavice poskočijo in se prevrnejo. Znova ga premaga utrujenost in sesede se na majhen stol. Moči mu pojemajo. Služabniki se spogledajo in hitro popravijo podrte oznake. Božansko veličanstvo znova vstane z vidnim naporom. Za hip zasije v svoji stari slavi, a hitro omaga pod težo let. Nasloni se na mizo in globoko vzdihne. Stisne ustnice in zaječi:

»Prepočasi zbiramo to vojsko. To nikamor ne vodi. Zeolija bo padla in mi bomo še kar čakali. To je neplemenito in skrajno odvratno. Temu moram narediti konec! Imaš kaj novic od mojega poslanca? Ima glas cesarskega veličanstva kakšno težo?« obrne glavo proti negibno stoječem Orwenu. Knez se plitvo nasmehne in kratko prikima:

»Poslal mi je sokola s sporočilom. Znova slabe novice. Grof Malahid Zeolski je odklonil vsakršne pogovore o prenehanju te neumnosti. Vojska Božanske osebnosti ne želi uničiti Zeolije, temveč hoče prehod do Severških vrat. To mi je po posrednikih zatrdil Zalabenski malahid Agel,« naredi premor in doda:

»Vzhodno carstvo najbrž želi zgolj nadzor nad najpomembnejšim severnim prehodom na Zahod. Shedanija je popolnoma varna. Iz več virov sem dobil garancije za naše meje. Žal Zeolski grof v tej zmedi išče načine, kako bi nas najhitreje potegnil v svojo izgubljeno vojno. Niti razmisliti noče o mojih predlogih za razumno končanje vojne.«

Cesar utrujeno pripre oči, znova stisne ustnice in jezno pihne:

»Zalabenski malahid - to je torej naziv za izdajalca. Zakaj ne uporabiš resničnega naziva?«

»Gospodar, bodimo malce prizanesljivejši. V tem položaju ga ne moremo obsoditi izdaje. S svojim dejanjem je preprečil nepotrebno, vnaprej izgubljeno vojskovanje. Rešil je mnogo življenj. Mrtev zaveznik nam ne more pomagati. Prej ali slej bo na severu zavladal takšen ali drugačen mir. Takrat bo verjetno še zelo koristen posrednik. Ne smemo ga odpisati. V razsulu, kakršno je razkrojilo Medalar, je storil edino razumno stvar. Malahid Zeolski na drugi strani po nepotrebnem bije svojo vojno. To,« cesar ga s počasno kretnjo prekine in olajšano sede:

»Medalarski prijatelj vztraja, ker upa na naš odgovor. Ne bom ga pustil na cedilu. Njegov prednik je nekoč odločilno pomagal mojemu predniku. Zdaj je čas za poplačilo tega dolga. Svoje politične sanje pusti za kakšno drugo priložnost. Zdaj gre za plemenito čast. Severne medreje pošlji v Semberijo. In to nemudoma! In brez odlašanja!« poudari in strogo nadaljuje:

»Na cilj morajo prispeti v petih dneh!« je cesar nenavadno odločen in knez odkima:

»Ne vem, v čem je smisel izzivanja vojne, če vojna ne izziva nas.«

»Tibamej,« Orwenovo uradno titulo uporabi samo v redkih primerih svete cesarske jeze na svojega nenadomestljivega dvornega kneza:

»Moral se boš naučiti malce lojalnosti in moralnosti. Dal sem ti ukaz! Izvedi ga! Pričakujem poročilo čez pet dni!« in s kretnjo odpusti svojega dvornega kneza. Orwen kislo prikima in urno zapusti dvorano. Znašel se je v lepi godlji. Preganjajo ga zle slutnje.

Vladar je dal jasen in neposreden ukaz. Znova je odločen v najmanj primernem trenutku. Najprej nesrečni Aldus, zdaj še to rožljanje z orožjem. Basilea bo sprevidel to igranje in ne bo prijateljsko gledal na to zbiranje vojske. Kdo bo plačal zapitek tega igranja? Jaz. Kdo pa drug?

Orwenov zvesti pomočnik Ron Pelagar Welekhi zaskrbljeno spremlja svojega gospodarja. Zdaj ni primeren trenutek za vprašanja. Gospodar potrebuje čas za ureditev misli. Te seanse s pešajočim in malce dementnim cesarjem, vedno bolj pogreznjenem v svet viteške romantike, so vse napornejše. Čaka na namig, da spregovori. Čez nekaj trenutkov prekine nadležen molk:

»Stari je spet po nepotrebnem odločen. Je tako?«

Orwen jezno prikima:

»Severne medreje hoče pri Semberiji. Veš kaj to pomeni poleg zbora pri Nievu?«

Ron vzdihne:

»Še kako! Vzhodni vladar bo to razumel na svoj način. Saj nisi staremu posredoval celotnega poročila našega odposlanca?«

Orwen nejevoljno odvrne:

»Vsekakor ne. Stari ne sme izvedeti za naša previdna mirovna prizadevanja. Zeolskemu bemeju sem izpogajal odlično možnost za častni umik iz vojne. Očitna dva mogosa in nekaj tisoč mrtvih ne odtehta njegovega romantičnega viteštva. Že prvič bi me moral poslušati.«

Ron obudi spomin na svojo pot v Zeolijo. Znova podoživi ves prezir, ki ga je bil deležen s strani arogantnih plemičev. Skomigne z rameni in naveličano, s kančkom ironije, vzdihne:

»Žal božanski Malahid noče razumeti, kdaj mora odnehati. Ne more iz svoje častne kože. Trmoglavi na tistih dveh ožinah in pušča kri svojega ljudstva v praznem upanju in pričakovanju naše odrešitve. Za hranjenje kapric svoje viteške časti hoče še našo kri.«

Orwen tiho doda:

»Stari pa mu želi, pri mešarahu, celo ustreči. Njemu ni težko podpisati nove zadolžnice, saj bodo dolgove plačevali njegovi nasledniki. Njemu je važna čast,« se pogladi po bradi in zvito zarenči:

»Basileo moramo prepričati o nepomembnosti trme starca med pripravami na pot v Onstranstvo. Zadnji mogos vidno usiha. Ne sliši se lepo, a za vse bo bolje, da ugasne, preden nas vplete v nepotrebno vojskovanje. Vsaka vojna stane in ve se, kdo bo plačnik končnega zapitka.«

Ron se nasmehne:

»Mogoče pa vem, kako uporabiti tiste medreje pri Semberiji,« navdušeno reče in se prežeče zareži:

»Če ukaza ne moreš zavrniti, ga lahko obideš. Ustrezimo staremu, a naredimo malce po svoje. Malahidova trmoglavost bo prej ali slej spustila vso zeolsko kri in takrat bo nastopil tudi naš čas. Znova je čas za diplomacijo. Mogoče je treba obiskati koga višjega med služabniki Vzhodnega carja. Naš zalabenski prijatelj bo znova igral koristno vlogo posrednika. Osebno se želim angažirati v tem projektu.«

Orwen se kislo nasmehne in obraz se mu razpotegne v izraz roparice na preži:

»Raje ne vem, kaj se ti mota po glavi. Dajem ti proste roke in naredi, kot najbolje znaš. Res si čistokrvni liberos, ki se požvižga na magidski kodeks časti.«

Ron režeče prikima:

»Kodeks je dober, dokler prinaša dobiček. A zdaj ni čas za čast in zato sem nepogrešljiv v tej zmedi.«

Gorje plemenitim na okopih časti

Vojna se vleče in nihče ne spoštuje zimskega premirja. Nobena stran noče pokazati slabosti in razviti zastave zimskega premirja. Zeolci besno vztrajajo, vzhodnjaki besno napadajo. Mnogi zeolski lemiki in mašagi ne bodo pozabili tistega hladnega deževnega jutra. Po vzpetini se zjutraj začnejo pomikati ogromne gmote. Njihovo srh vzbujajoče grmenje po razmočeni zemlji sproži nemir v prednjih rovih.

»Kakšna groza je zdaj to?« se sam zase vpraša jamit Karim Olod, poveljnik 1. taraga na enem najbolj izpostavljenih položajev 4. medreje Alharad. V zadnjem mogosu je preživel že mnogo naletov tzevogov in naskokov orčjih hord. Nekaj tisoč orčjih trupel gnije nedaleč stran na razmočenih poljanah. Zaradi skoraj zimskega mraza niso deležni neznosnega smradu razpadanja. Nihče namreč ne odvaža trupel. Zaskrbljeno opazuje pajkom podobne kovinske gmote med vztrajnim napredovanjem čez prvi pas že precej načetih ovir.

»To je nekaj novega,« se obrne proti kurirju:

»Sporoči v isitah o novem sovražnikovem orožju. Podobno je velikim kovinskim pajkom. Brez težav so se prebili čez prve ovire. Pripravijo naj katapulte. Na moj znak jih morajo sprožiti.«

»Razumem,« odvrne kurir in steče do vkopane konjušnice.

Takoj dvigne zastavico in lemiki začnejo pripravljati sode z gorečo vodo. To so zadnje zaloge, saj je oskrba skoraj prekinjena zaradi množičnih napadov tzevogov.

Velikanske kovinske gmote se brez zastoja prebijajo čez različne ovire. Skozi usta ali karkoli že imajo, bruhajo dolge ognjene curke. Jamita spreleti iskra strahu. Kovinski pajki so nova hudobija temnega vladarja in njegovih smrtonosnih služabnikov.

Ismag lemik Orij Ahmadi sprevidi kruto dejstvo - rešuje ga ravno zemljožerkina luknja, v kateri se skriva. Sprva se ni preveč veselil kopanja v zemlji. To ni dejanje, vredno zeolskega lemika. V zaklonu je preživel kar nekaj napadov tzevogov in katapultov z ognjenimi kroglami. Zdaj zaskrbljeno opazuje opustošeno bojno polje, preko katerega se valijo ostudno škripajoče pajkaste nakaze. Obrne se proti tovarišu, s katerim deli majhno podzemno luknjo:

»Kaj je zdaj to?«

»Ko bi vedel. Prvič vidim kaj takšnega.«

Jamit Karim priteče in skoči v jarek. Zadihan se nasloni na mokro zemljo:

»Ti pajki gazijo vse pred sabo. Česar ne morejo prebiti, pa radostno požgejo. El si ga vedi, kakšna čarovnija jih poganja. Če naši ne bodo česa pogruntali, smo pečeni ali speštani. Ne vem, ali jih bo ustavila goreča voda.«

»Tako slabo je?« vpraša Orij. Karim prikima:

»Tokrat nam ti rovi ne bodo mogli rešiti riti. Če jih ne potolčejo naši katapulti, ali jim ne pride do živega ogenj, lahko samo bežimo.«

Orij jezno pihne:

»Mene že ne bodo zgazili ti jekleni pajki. Tako poceni pa ne mislim v Onostranstvo. Vsaj ne danes.«

Kovinski pajki so vse bližje s srhljivo vztrajnim prodiranjem. Nobena ovira jih ne ustavi. Visoko jih preletijo tzevogi, kakršnih še niso nikoli videli. Njihova kovinsko lesketajoča telesa ne kažejo napadalne namere, saj letijo precej visoko, izven dosega velikih lokov. Verjetno so dojeli smrtonosno moč velikih lokov in iščejo kakšen lažji plen. Pred petimi dnevi so prvič napadli nevojaški cilj. Do tal so požgali neko vas izza zadnjih vojnih linij. Podobno so storili še dvakrat, zadnjič včeraj zjutraj. Takšno barbarstvo dokazuje sovražnikov obup, ker je obtičal pred ožinama.

»Zmaji bodo kurili nedolžne domove,« komentira Orij. Karim tiho doda:

»Z napadi na vasi dokazujejo nemoč. Ne vem, zakaj jih je tokrat tako veliko? Običajno se nad vas spravi manjša jata,« z očmi zaokroži po oblačnem nebu. Svetloba kratkega jesenskega dneva se je poslavljala. Na srečo neha deževati. Orij se ozre proti hladni obli zahajajočega sonca, ki poživi nebo skozi vse večje raztrganine med oblaki:

»Skrbi me za moje. Ti napadi,« mu obstanejo besede. Karim odkima:

»Tvoja družina je gotovo na varnem. Saj niso nori in ne napadajo posameznih hiš na obrobjih vasi.«

»Kljub vsemu imam slab občutek. Nihče nam ne pove, katere vasi so jo skupile.«

»Mogoče hoče sovražnik z napadi na vasi razrahljati našo borbenost, nas zastrupiti s strahom za bližnje.«

Orij vzdihne:

»V vsakem primeru, najprej podkurimo tem pajkom Megšelema.«

Karim prikima in dvigne zastavico. Smrdeča tekočina steče po pobočju. Hip zatem v nebo bruhnejo ognjeni zublji. Kmalu dosežejo pajke. Ti obstanejo. Najbližji trije so z nogami stali v jarkih z gorečo tekočino. Dva sta se umaknila in iz čudnega rilca bruhne bel prah, ki pogasi ognje. Tretji pa se sesede in se razleti v oglušujoči eksploziji.

Vojaki vzklikajo od veselja. Jeklene pošasti so kljub vsemu občutljive na ogenj.

Karim signalizira za še več ognja. Vendar je zmanjkalo ognjene vode. Karij in Orij se spogledata:

»Prehitro smo se veselili. Premalo škode smo jim naredili. Porabili smo vso ognjeno vodo za enega samega pajka.«

Orij prikima in se potuhne v jarek:

»Kaj zdaj?«

Vojska na okopih ni poznala podrobnosti o sovražniku na nebu. Tzevogi so tokrat precej drugačni. Na njihovih precej večjih telesih je prava pravcata majhna trdnjavica z desetimi hendvejskimi bojevniki. Poglavar napadalne vojske je doumel učinkovitost znamenitih zeolskih dolgih lokov. Odločil se je za let visoko nad dosegom lokov, a kljub vsemu ni tvegal. Vsaka leteča zver je na življenjsko pomembnih točkah oklepljena z debelimi ploščami čarovniško oplemenitene kovine. Med velikimi tzevogi je nekaj manjših z goblinskimi jezdeci. Tudi ti so enako zaščiteni.

Orij zgroženo opazuje približevanje pošasti:

»Kaj bomo storili, ko pridejo do nas? Najbrž jih ne bomo obmetavali s kamenjem.«

Karim odvrne:

»Kurir z ukazom mahiba bo vsak hip prišel. Vrnil se bom v svojo luknjo,« in sklonjen steče do svoje zemljanke. Na vhodu živčno pogleduje proti prehodu med vrsto ovir. Kje je ta kurir? Končno ga ugleda. Konjenik spretno skoči s konja in preda jamitu nove ukaze in počaka na odziv.

Karij hlastno zgrabi zvitek in ga odpre. Z očmi mrzlično preleti vsebino. Na koncu mu pogled ostekleni in razpre prste. Osvobojen papirus mehko zdrsne na razmočeno zemljo. Obraz mu oblije mrak razočaranja. Ni umika. Boj za vsako ceno. Najdite šibko točko nove groze temnega basilea. Tesno stisne svoj gladimis. Zvok škripanja kovinskih pajkov je vse bližji, vse močnejši:

»Vse bomo storili za zadržanje te groze. So katapulti pripravljeni?«

Kurir prikima.

»Torej sporoči mahibu, naj bodo pripravljeni na moj znak. Brez katapultov jih ne moremo ustaviti. Ognjene vode ni več, a naši meči so verjetno prešibki za njihov začaran oklep.«

Kurir skoči na konja in odvihra.

Karij z zastavico skliče skliče jamite šeledin v svoji precej prostorni podzemni votlini:

»Prijatelji, zdaj gre zares. Ni umika, ni odstopanja niti za ped. Kljub vsemu pa ne bomo šli v častni juriš za slavo vladarja in dežele. Ne še zdaj.«

Votlino napolni mrmranje. Vse oči utrujenih častnikov so usmerjene v Karima:

»Nihče ne pozna novega orožja temne vojske. Niso odporni proti ognju, a se znajo sami pogasiti z nekakšno čarovniško cevjo. Od vas zahtevam previdnost. Vzdržite se junaštva. Mogoče se bomo lahko potuhnili. Naj nas prečkajo. Od spredaj so videti neuničljivi. Lokostrelci naj pripravijo ognjene puščice in poskusijo od spodaj ali zadaj. Potuhnite se in se ne izpostavljajte. Tudi to orožje mora imeti kakšno šibko točko. Poročajte, ko kdo odkrije kaj uporabnega.«

Zbrani častniki prikimajo in zapustijo votlino.

Pajki počasi in zanesljivo prodirajo. Z ognjenimi izbruhi in golo fizično močjo uničujejo zapreke. Na ta način čistijo pot vojski za sabo. S približevanjem se stopnjuje občutek groze in nemoči. Zlovešče grmenje ognjenih izbruhov in presunljivo cviljenje čarovniške naprave je tik pred njimi. Orij objema svoje kopje in šepetaje recitira molitve za rešitev:

»El in vsi etirji rešitve, dajte mi moč ...«

Trušč pomikanja kovinskih pošasti se bliža. Zvoki narave utihnejo. Razmočena zemlja ne upočasnjuje vztrajnega napredovanja krdela kovinskih pajkov. Zapreke, ki so toliko časa odbijale besne navale orkov in kačjeglavcev, so prebite. Zdaj so sami pred kovinskimi pošastmi.

Lemik nedaleč stran od Orija glasno naproša vse etirje za milost.

»Zari, etirji ti bodo pomagali samo na poti do brodarja. Za zdaj se oprimi česa oprijemljivejšega.«

Lemik samo odmahne z glavo in steče na plano. Čez nekaj trenutkov zasliši presunljiv krik.

Ogenj bruhne mimo rova. Toplota vročega zraka švigne med vojaki, stisnjenimi ob mokra tla. Vse preglasi oglušujoč hrup. Ognjeni izbljuvki pošasti znova in znova objemajo položaje k tlom stisnjenih vojakov. Hlad mokrih tal se meša z vročino ognja. Presunljivi kriki opečenih in gorečih ljudi se razlegajo iz rovov in zemljank. Mnogi lemiki niso imeli sreče. Nekatere je našel ogenj, druge norost. Orij se še tesneje stisne ob tla. Hitro premika ustnice med šepetajočo molitvijo priprošnje bogovom življenja. Ognjeni zublji so objeli improvizirano streho iz brun. presunljivi kriki nesrečnikov mu parajo ušesa. Potuhne se. Vkopan je v mokro blato stene rova. Vonj smradu postane vode mu draži nosnice. Skoraj poleg njega pade goreče truplo soborca. Prepozna ga. Še lani so bili na skupnem pikniku ob Massanedu.

Kaj je z njegovo družabno ženo? Kaj je s sinovi? Kako se ženske tolažijo v teh dneh bridkosti? So preživeli? Je sploh še kdo živ? Bo kateri bard opeval smrt neznanega vojaka?

Oglušujoče škripanje in bobnenje je tik nad njim. Želi pogledati izza rova, a ga neizmerni strah tišči k smrdečim tlom. Težke izparine ga dušijo, hlastno lovi zrak, poln izparin smrti. Vonj ožganega trupla s svojim sladkobnim vonjem začne stiskati prazen želodec. Ne zmore več. Obrne se na bok. Vročina pustoši nad to smrdečo luknjo. Zdaj je vsem etirjem hvaležen za ta zasebni košček smrdljivega blata. Najbrž še v Megšelemu tako ne smrdi. Vročina ognjenega pekla gre mimo njegove glave. Želodec iztisne še tisto malo, kar je opoldne použil. Poskusi se odmakniti od lastnega bruhanja. Želodčni krči postajajo neznosni. Mora na noge. Ne more več tako. Razmišlja o možnostih. Razum mu veli – zdrži, a telo hoče na noge. Obraz mu spačijo krči bolečin.

Za hip mu pozornost pritegnejo žvižgi. Katapultu so zapeli svojo smrtonosno pesem. Občasno kakšen »dong« naznani zadetek ob kovinsko telo pošasti. Soborca nedaleč stran od njega postajata nemirna. Na njunih očeh prepozna panični strah.

Tudi najmočnejši se zlomijo v somraku bogov.

Dovolj jima je tega morečega čakanja in trepetanja. Dovolj jima je bobnenja in grmenja, pomešanega s kriki umirajočih. V šeledini so skupaj že polnih sedem let. Zbere moči in zakliče:

»Ne! Teir, Orando, ostanita dol! Zdržita!

Nočeta ga slišati. Sunkovito se dvigneta in skoraj panično splezata iz rova. Orij krikne:

»Ne!«

Kmalu zasliši njuna krika, pomešana z objemom ognjenega izbruha. Eden od njiju pade nazaj v jarek kakšnih dvajset metrov stran od njega. Ognji trzajoče telo spreminjajo v ožgano gmoto. Orij zapre oči. Tega ne more gledati.

Nebo nad njim dokončno potemni v ognjeno noč. Krči popustijo. Iz luže, tik poleg zažganega trupla, zajame požirek blatne vode. Hlastno ga pogoltne. Smrad ožganega trupla mu stisne želodec in znova bruha. Tik poleg njega v rov pade drug lemik. Opečeno telo trza. Ustnice se premikajo. Previdno se obrne in od smradu zadrži dih.

»Orando! Vse bo še dobro. Samo malo so ti podkurili.«

Orando hlipa. Poskuša dvigniti zažgan štrcelj roke. Omahne v blatna tla in zaječi. Še vedno poskuša nekaj reči. Orij počepne in si ogleda ožganine. Odkima. Bilo je čudo, da je kamerad še živ. S takšnimi opeklinami nihče ne preživi. Orando izdavi komaj razumljive besede:

»Vode ... Vode ... Končaj ... to ... V znak ... prija ...«

Orija oblijejo solze. Še pred tremi mogosi so se ga nacedili ob Teirovem rojstnem dnevu. Z Orandom sta mu častila vražjo prostitutko in mladi fant je končno postal pravi mož. Še takšen vojni pogum ne zadostuje za častno iniciacijo med častne lemike. Tradicionalna iniciacija je noč z izkušeno prostitutko. Šele po tej neformalni 'svečanosti' postane lemik tisto pravo. Vsak lemik dobi pri plači v času vojen poseben dodatek, ki mu rečejo dodatek za kurbe. Na drugi strani posiljevalce kaznujejo dosledno neusmiljeno in brutalno. Odžene spomine na neke druge, lepše in življenja polne čase. Potegne svoj gladimis. Za hip okleva. Iz otrplosti ga predrami ječanje:

»Za pri ... daj ... hi ... Odre ...«

Prosto roko položi na zažgano čelo:

»Prijatelj, naj ti bo vožnja po reki Alessi mirna in brodar naj te čim ceneje spusti v rajsko Onostranstvo na poljanah rajskega Kadešaha. Kmalu se ti pridružim. Zapijala se bova v rajskih pivnicah in kavsala rajske device,« in prereže nesrečnikov vrat. Ksi se vlije, telo še trzne v agoniji in obmiruje. Zdaj sem jaz na vrsti. Upam, da me bo najavil pri rajskih damah.

Velika kovinska noga prečka rov. Zadene ga vroč piš ognja. Od strahu otrpne. Zgrožen zre v temen kovinski trebuh pošasti. Ne vidi nobene šibke točke. Samo neprebojno kovino čudnega leska. Paraliziran od strahu zgolj čaka. Naj gre pošast mimo. Mogoče je v tem rovu edini preživeli.

»Dong« ob novem trčenju kamna ob kovino. »Vruuum« naznani nov ognjeni izbruh. Pojemajoča svetloba neba ga predrami iz paralize. Strese z glavo. Poskuša razmišljati. Pošasti še niso mimo. Neznosen hrup in tresenje tal naznanjata bližino druge pošasti. Kljub vsemu zbere pogum in previdno pokuka iz rova. Nedaleč stran so še trije pošastni pajki. Kljub velikosti se premikajo zelo okretno in predvsem hitro. Bog si ga vedi, kakšna čarovnija jih poganja. Znova se potuhne. Ognjeni izpljuvek južneje od njega pokosi nekaj manj srečnih tovarišev. Ostane popolnoma sam. Okleva. Steče proti severu. Preskakuje ožgana trupla in pojenjujoče ognjene zublje. Dvigne pogled v grozeče goreče izstrelke katapultov. Namerili so v eno samo tarčo. Toča ognjenih krogel zasuje pajka. Oblijejo ga oglušujoče detonacije in izbruhnejo v besneče ognje. Pošast naredi še nekaj negotovih škriiip, škriiip korakov in se nemočno sesede. Od jeznih etirjev gnani ognjeni zublji besno objamejo kovinsko truplo. Iz zadka izleti kos kovine in ven skočita dve postavi. Zdrzne se. To grozo upravljajo ljudje. Razmišlja, kaj naj stori. Iz razmišljanja ga predrami Karim s skupinico umazanih in smrdečih lemikov:

»Zgrabimo tista dva falota! Ne smeta nam pobegniti!«

Prikima in ustnice se mu razležejo v nasmeh. Z roko nakaže preživelim in skupaj sledijo Karimu:

»Dajmo jih. Poskusimo ju živa ujeti. Potem ju prisilimo do petja o teh zverinah.«

Stečejo čez požgano zemljo proti postavam, ki se ne zavedata približevanja lemikov.

Katapulti ogorčeno natančno in zgoščeno tolčejo kovinske pošasti. Grmenje in ognjeni izbruhi osvetlijo vse temnejše nebo. Kmalu se kovinski pajki zaradi izgub ob natančni in koordinirani toči ognjenih krogel ustavijo.

Orij z lemiki spretno obkoli oba sovražna vojaka v nenavadnih črnih oblekah.

»To sta Južnjaka. Kaj za vraga počno ti ljudje v naših mrzlih krajih?« komentira pogled na značilno obarvan pramen las, spetih v kito. Karim odkima:

»Me ne zanima. Zgrabimo ju!« in Orij dvigne roko v znak začetka akcije. Južnjaka se šele takrat zavesta svojega položaja – nahajata se sredi fronte v tuji deželi. Zmedeno se spogledata in previdno odložita kratka zavita meča. Proti petim jeznim lokostrelcem, trem kopjanikom in sedmim mečevalcem sta nemočna. Orij zakliče:

»Pametna fanta! Zdaj lezita na trebuh in roke dajta na vrat. In nobenih neumnosti!«

Ujetnika precej grobo zvežejo in odpeljejo do rova. Katapulti so natančno opravili svoje delo. Pajki se ritensko umaknejo izven dosega. Karim in Orij se morata odločiti o njihovem naslednjem koraku. Orij jezno pihne:

»Najraje bi jima kar slekel kožo in ju zaroštiljal,« in si pred oči prikliče bridko trpljenje v rovih. Karim strogo dvigne glas:

»Verjamem, to bi mnogi radi počeli. Vsi smo v tem boju koga izgubili. Ampak lemik Zeolije ni klavec, temveč častni grofov služabnik. Najbrž si nihče od nas ne bo umazal časti z dvema nepomembnima vojščakoma juga. Ti dve ptičici moramo dostaviti našim, kjer naj iz njiju izvlečejo podrobnosti. Tukaj je položaj izgubljen. Pajke smo ustavili na sredini svojih rovov. Ukazujem umik v varno zavetje katapultov. Z loki in meči jim ne moremo do živega.«

Orij trpko prikima:

»Torej se prebijmo do naših. V zrak mora rumena puščica.«

Karim spusti pogled v blatna tla:

»Žal nimamo druge možnosti. Preživeli ne bodo dolgo živi, če ne izpraznimo rovov. Gospodar ne bo preveč zadovoljen. Žal ni druge rešitve. Edino katapulti jim preprečujejo prehiter preboj.«

Puščica z rumenim plamenom švigne v nebo. To je znak za umik izza katapultov. Iz rovov se dvigujejo redke postave. Karim in Orij se spogledata:

»Tako malo nas je preživelo.«

»Tako malo,« zamrmrajo drugi v skupini. Odpravijo se proti varnemu zavetju.

Včasih je največje odvisno od najmanjšega

Malahid se skrušeno sesede v svoj sedež. Papirusni zvitek obleži na mizi. Kurir molče čaka.

»Torej se bliža konec. Imate ocene o izgubah?«

Kurir odkima:

»Samo približne ocene. Od Četrte je ostal tarag in pol. Najvišji preživeli jamit je ukazal umik, saj bi vztrajanje prineslo nekoristno uničenje že preveč zdesetkane enote. Edino katapulti so sposobni zadržati jeklene pošasti.«

Grof vzdihne:

»Torej je uničena celotna obrambna linija izven dosega katapultov. Pošasti na srečo niso neranljive. Vsaj nekaj dobrega v poplavi črnih novic,« se kislo nasmehne in odpusti kurirja. Ta kratko prikima in zapusti šotor. Znova se potopi v svoje misli. Kmalu ga iz razmišljanja iztrga še en kurir. Dvigne pogled proti blatnemu in od hitenja zadihanemu možu. Takoj je vedel, da ne prinaša dobrih novic:

»Znova slabe novice?«

Kurir potrto prikima:

»Žal, moj gospod. Hendveji so nam uničili oskrbni tabor. Bili smo nemočni. Presenetili so nas s čudnimi zmaji. Tako velikih in opremljenih zveri še nismo videli. Kakor hitro so uničili zaloge, so se zabrikadirali. Ohlapno jih je obkolilo nekaj bližnjih šeledin.«

Grof se pogladi po bradi:

»Torej so s tzevogi pripeljali vojsko izza našega hrbta. Zvito. Res zvito,« se namršči in namigne kurirju, naj konča poročilo. Ta nadaljuje:

»Samo dva tzevoga sta vzletela, ostali so na položajih poleg hendvejev in goblinskih jezdecev. Trdovratno se branijo.«

Grof ohrani mirno kri. Zaveda se kritičnosti položaja, v katerem so se znašli po tem presenetljivem sovražnikovem napadu. Brez oskrbnega tabora bo vsaj za nekaj dni prekinjena oskrba izpostavljenih medrej, krvavavečih v prvih linijah.

»Takoj skliči mahibe medrej.«

Kurir prikima in urno zapusti šotor. Malahid znova ostane sam. Sovražnik preizkuša nove prijeme. Na vse načine želi prebiti obrambo. Temnemu vladarju se obupno mudi. Čas je mogoče končno postal naš zaveznik.

Obup znova premaga optimizem. Glavo skrušeno položi med dlani. Upanja je vse manj. Hip zatem dvigne pogled. Pogladi prstan, simbol svoje oblasti. Na roki ima samo odlično kopijo. Vsak večer pred spanjem si nadene original. Prstan ga je v vsaki dosedanji vojni oblil z vizijo zmage. Tokrat je drugače. Niti en sam dan ga intuicija ni obdarovala s slutnjo zmage. Niti enkrat samkrat.

Mogoče je čas za prstanovo potovanje na varno. Nikakor ne sme pasti v sovražnikove roke. Odmahne z glavo in sunkovito vstane. Stopi do reliefnega zemljevida. Han je, upam vsaj, daleč od groze te vojne. Spusti pogled na kletko s kurirskim sokolom. Njegova ptica je dar prijateljev iz Divjine. Odpre kletko in sokol skoči na roko. Pogladi ga po ponosni glavi in zašepeta:

»Draga plemenita ptica, čaka te naloga, od katere bo odvisna usoda kraljestva.«

Ptica nepremično zre v njegov zaskrbljen obraz. Usoda tisočletnega kraljestva je odvisna zgolj od ene same ptice. Naenkrat strese z glavo in stopi do težke kovinske skrinje, obložene z umetelnim reliefom iz žlahtnega lesa vilinskega svetega drevesa. Z roko seže v žep. Občuti hlad kovine. Iz žepa potegne velik starinski ključ, izdelek veščine izpred nekaj stoletij. Počepne poleg skrinje. Ključ pomoli proti starinskemu pohištvu. Relief je kopija motiva tempeljskih vrat Eiše knjižnice v Aldevergu. Okleva. Je res čas za ta usodni trenutek?

V velikem šotoru je popolnoma sam. Celo Prstanova straža je vedela, kdaj mora zapustiti šotor. Jamit šeledine prikima in okoli šotora uredi neprebojen kordon.

Torej je zdaj čas. Porine ključ v ključavnico. Svečano ga obrne. »Škljoc, škljoc!« zaškrta in pokrov se narahlo odpre. Vstane. Okleva. Čaka. Prime za pokrov in ga nežno dvigne. Kljub teži se lahkotno dvigne ob uporabi zgolj peresne moči. To je zaradi veščega mehanizma. Velika skrinja je skoraj prazna. Seže v kovinsko praznino in zgrabi drobno škatlico. Čeprav majhna, je težka. Potežka jo v dlani. Zunanjost je izdelana iz čudovitega, hladno jedkalnega aurila. Umetnost takšnega prefinjenega načina površinske izdelave je iz zgodovine izginila še pred začetkom kraljestva. Ta drobcena stvarca je izjemno stara, veličastna dediščina slavnih dni zlatega eona.

Grof nežno poboža pokrov in s kazalcem pritisne na nenavadno zlato ploščico na vrhu skrinjice. Mehanizem šklocne in z mogočno roko odpre dragoceno škatlico. V njej je shranjena največja svetinja grofije. Z roko seže po vsebini in razpre navzgor obrnjeno dlan. V luči bakel in sveč zasije originalni grofijski pečatni prstan, simbol grofije Zeolija. Stisne dlan v pest odločnosti.

Ves život mu prestreli občutek moči. Toplina objame vsak kotiček od žalosti in razočaranja premrlega telesa. Prstan je svetinja Davnine in ne dragocen nakit za poudarjanje plemiškega stanu. Pravzaprav je prstan na videz podoben ceneni bižuteriji zeolverške tržnice. A ni vse v zunanji podobi. Ta prstan je pravzaprav v kristal in kovino vtisnjen urok, izvor moči vladarja Zeolije. Grof Zeolije ne more biti vsak pustolovec, temveč zgolj dedič prvega grofa. Poreklo rodbine Zeolskih se skriva v megleni davnini legend.

Z očmi poišče prstan na prstancu. Zgolj po videzu je nemogoče ločiti kopijo od originala. Največje svetinje pač ne more nositi s sabo in tvegati njene odtujitve. Že so bili poskusi kraje in njegov praded Gelij X je to plačal z življenjem. Znova stisne dlan z izvirnim prstanom. Ptica skoči na rokav in se spogleda s svojim grofom. Ta z bolečino v glasu tiho vpraša:

»Si pripravljen na najpomembnejši let svojega življenja?« in sokol skoči na pokrov skrinje. Prstan poveže na sokolovo nogo. Nekaj zašepeta plemeniti ptici in ta takoj odleti. Prstana ne more zaupati nobenemu, še tako zaupanja vrednemu kurirju. Ptica ima več možnosti za dostavo dragocenosti v prave roke. Tzevogom na nebu se bo izmuznilo nekaj tako majhnega in spretnega.

Grof zatem položi prazno skrinjico nazaj v veliko skrinjo, jo z nežnim gibom zapre, zaklene in ključ spravi v žep. Tako, zdaj pa le naj temna vojska pride. Še zadnji motiv mojega vztrajanja je odletel. Zdaj je vse v Hanovih rokah. Njegov sin bo odločil o usodi grofije in kraljestva.

Skupinica lemikov se končno prebije v zavetje katapultov. V daljavi zaslišijo zvoke korakanja velike množice v spremljavi nenaravnega grmenja. Karim in Orij dobro poznata ta peklenski pevski zbor. Orij se sesede v jarek:

»Orkester smrti poje pesem pogube. Naj se zabava prične.«

Karim mračno odvrne:

»Zdaj bi prav prišla kakšna sveža medreja. Kaj misliš, koliko časa bomo živeli, če padejo katapulti?«

Orij skomigne z rameni:

»Do jutra se bomo kopali v Alissi in masirale nas bodo device. Vsak od nas si je zaslužil vsaj deset njih.«

Bližnji lemiki se nasmehnejo. Ujetnika se ves čas smehljata. Orij ju strogo pogleda, a nasmeh ne izgine z njunih ustnic:

»Kas se vidva režita? Vama z gladimisom razširim nasmeh?« Takoj se zresnita. Kljub vsemu ne kažeta nobenega znaka poraza. Popolnoma mirno prenašata ujetništvo.

Temna vojska se požene v silovit nočni napad. Pajki presunljivo zaškripajo. Jasno nebo osvetlijo strahoviti ognjeni izbruhi. Vsi se potuhnejo. Katapulti sprožijo salvo ognjenih krogel. Zemlja se trese pod težo ognjene ujme. Karimu popustijo živci in z nogo brcne najbližjega ujetnika:

»Prekleti podriznici! Ta hip bi vama moral prerezati vratove.«

Ujetnik dvigne glavo in se nasmehne:

»Zakaj pa ne? Saj umirava od dneva rojstva in sprejetja Božanstva. A vi,« se sreča s Karimovimi svetlimi očmi:

»Vi ste sužnji smrtnega greha in krivovere, požira vas strah smrti. Božanstvo ima za nevernike popolni pekel večnega ognja. Na izparinah svoje samovolje se boste spekli do hrustljave kožice. Njami, njami!«

Jamit samo jezno pihne in ju porine v opuščen blaten rov. Redki še vztrajni na položajih se hitro umikajo v varno zavetje katapultov.

Karim pozabi na maloprejšnje izzivanje sovražnikovih vojakov. Tik nad glavami jih preleti nenavadno velika jata tzevogov ter se besno zapodi nad položaje katapultov in velikih lokov.

Mahib Carstva je sprožil odločilen napad. Zdaj gre na vse ali nič. Vname se srdit boj. Velike puščice poletijo proti letečim zverem in njihovim jezdecem. Območje katapultov zažari od zmajskih ognjev. Pajki, čakajoči izven dosega katapultov, so čakali na ta trenutek. Poženejo se v ogorčen napad. Toča ognjenih izstrelkov katapultov jenja, saj tzevogi kljub izgubam vztrajajo v napadu. Srdito se zaganjajo v položaje branilcev in na njih prožijo zmajske ognjene izbruhe in puščice jezdecev. Utrujenim branilcem iztekajo zadnje kaplje moči.

Enakomernemu škripanju pajkov se tedaj pridruži še nikoli slišan ropot. Orij zakliče:

»Glejte tja!« in z roko pokaže proti vzhodu, od koder prihaja nekaj novega. Prvi opazi nenavadne cevi, štrleče iz temnih kovinskih pošasti. Iz njih letijo dim in iskre. Vsi se ozrejo v smeri njegove roke. Karim dvigne glavo iz zaklona in uzre približevanje nove groze. Jezno pihne:

»Prekleto, še ena nova coprnija!«

Približuje se krdelo nekakšnih kovinskih kočij. Najbolj presenetljiva je odsotnost konjev. Kočije se premikajo s pomočjo coprnije. Vztrajno se približujejo v spremstvu pajkov.

Hitro se potuhne in spogleda z Orijem, ter zaskrbljeno vzdihne:

»Pri rajskih devicah, kakšna čarovnija poganja te jeklene kočije? Kaj pomeni tista cev namesto kočijaža?« in se spogleda z enim od ujetnikov. Grobo ga zgrabi za ramo in strese:

»Kakšna coprnija je to? Povej!«

Hendvej se samo zareži:

»Kmalu boste dobili odgovore. Kmalu,« se zareži. Karim ga sune z ročajem meča:

»Presneta nadloga.«

Neznano strašljivo bobnenje, pomešano s presunljivim škripanjem in drdranjem čarobnega pogona kočij, kmalu preglasi vse zvoke bojišča. Vojaki obnemijo ob pogledu na nezaustavljivo napredovanje grozljivih kovinskih čudes. Jata tzevogov medtem odleti in na napredujoče jeklene pošasti se vsuje šibka ognjena toča iz redkih nepoškodovanih katapultov.

Karim se odloči:

»Čas je za umik. Radovednost gor ali dol, v naslednjem naskoku se bodo prebili čez obrambo. Nočem se znajti v njihovem zaledju. Gremo!«

Lemiki prikimajo in trdo zgrabijo tudi oba ujetnika. Hitro se izmuznejo iz plitvega rova in sklonjenih glav stečejo proti vrhu griča. Povsod okoli njih je polno ožganih trupel. Številni plameni razsvetljujejo grozljivo bojišče. Nastopi nekaj nenavadno tihih trenutkov zatišja. A ne za dolgo. Nebo znova zapolni plahutanje zmajskih kril. Karim zakliče:

»Na tla! Nova zmajska pošiljka!«

Strah pred smrtjo v ognjenih zubljih jih priklene na mestu. Poležijo med trupli soborcev. Neznosen smrad po zažganih telesih vsakogar od njih sili na bruhanje. Orij, stisnjen ob tla, jezno pihne:

»Presneto. Ta smrad. Še sreča, da imam prazen vamp in nimam kaj za bruhati,« in se kislo nasmehne:

»Raženj se mi je za lep čas zagabil.«

Eden od lemikov suho odvrne:

»Orki komaj čakajo, da se prebijejo. Raje ne pomislim, kaj bodo storili s temi trupli.«

»Če bi izbiral, bi raje izbral vrane. Te vsaj niso od črne magije. V civilizirani vojni je vedno poskrbljeno za dostojno skrb za pokojne.«

»To ni civilizirana vojna. To je vojna med ljudmi in živalmi.«

Oglasi se hedvej:

»Elejla je naredil svet uredil tako, da duša vernih potuje v Hešanah, a duše nevernih postanejo kurjava Megšelema. Telesa niso nič drugega, kot kup mesa. Črvi ali orki, oboji počistijo smrad razpadanja.«

Orij jezno vzdihne:

»Elejla! Ravno s pravim ste se spečali.«

»Tvoja duša bo blodila med bruhajočimi ognji in izparinami lupin, a moja bo uživala v hramu, polnem svežih devic. Ti boš umiral od žeje, a jaz od kavsanja.«

»Torej se ti mudi v Onostranstvo, a jaz lahko še malo počakam. Kar takoj ti lahko ustrežem,« in izvleče meč. Hendvej se samo nasmehne. Vmeša se Karim:

»Dovolj tega verskega sranja!«

Potuhnjeno čakajo. Med trupli so neopazni.

Jezdeci letečih pošasti vso pozornost posvetijo katapultom in velikim lokom. Dve dolgi vrsti bojnih naprav je zadnja resna obramba. Branilci se tega zavedajo. Loki neprekinjeno streljajo v nebo, katapulti tolčejo po napredujočih pošastih. Črna povodenj pajkov in ognjenih kočij je vse bližje. Kljub vsem naporom izgubljajo. Utrujenost in pomanjkanje rezerv jih končno dohitijo.

Jamit Gil Kanar zaskrbljeno opazuje približevanje škripajočih pajkov in bobnečih kočij. Spogleda se z utrujenim mahibom Andardom Lemojem:

»Gospod, ne moremo jih več zadržati. Samo vprašanje časa je, kdaj nas bodo dosegli.«

Mahib stisne ustnice:

»Vem, a ne bomo odnehali. Ne smemo odnehati.«

Ogenj izbruhne iz cevi kočij. Istočasno se razležejo strahovite detonacije. Česa takšnega niso še nikoli slišali. Zasliši se zbor vse bližjih rezkih piskov. Kot bi poletelo ogromno sulic velikih lokov.

Gil zakliče:

»Nekaj je v zraku!«

V tistem hipu sredi katapultov in šotorov izbruhne pekel. Ko so nenavadna nevidna kopja udarila v zemljo, je črna magija ustvarila grozljivo ognjeno eksplozijo in okoli sebe izstrelila nešteto smrtonosnih kovinskih konic. Vsaka od teh čarovniških sulic naredi strahotno razdejanje. Pokošeni lemiki kriče padajo in se spreminjajo v zdrizaste mlake krvi. Katapulti se razletijo v kupe okoli frčečih tresk. Ognjene krogle se v stiku so to čarovnijo vnamejo in v nebo švignejo strašljivi plameni pogube.

Vroči piš pokosi Andarda in Gila ter ju z vso silo vrže v razmočena tla. Hip zatem ju zasuje kup tresk, tramov, zemlje in oba obmirujeta.

Hip zatem se razleže še ena salva, sledi nov presunljiv pisk padanja z neba in še en strahovit izbruh pekla drobi zadnje ostanke do zdaj neuklonljive obrambe. Česar ne pokončajo nevidne krogle iz ognjenih cevi kočij, pokonča nizek prelet tzevogov. Jezdeci z loki natančno zadevajo okoli tekajoče lemike, iz ust zveri bruhajo uničujoči plameni pogube.

Smrt z obetom raja je lepša od življenja v peklu

Karim hitro oceni položaj. Vsak hip jih lahko pokonča kakšna bližajoča kovinska zver:

»Hitro ven! Umaknimo se, dokler se še lahko!«

Pogumno skoči iz rova in steče. Soborci z obema ujetnikoma mu sledijo. Sredi požgane zemlje, obsijani z neštetimi ognji, se začneta ujetnika ogorčeno upirati. Orij zakliče:

»Kaj naj z njima? S svojim kruljenjem in upiranjem nas bosta pogubila! Orke in ostalo nesnago bosta priklicala nad nas!« srepo in jezno premeri oba jetnika in izvleče meč.

»Prekleta lopova!« zakliče Karim in jezno steče nazaj do svoje skupine. Sunkovito izvleče meč. Umazano ostrico prisloni na vrat temnopoltega ujetnika. Vanj zapiči srep pogled:

»Imata samo dve možnosti. Gresta z nami ali ostaneta tukaj. Izbira je odvisna od količine vajinega kruljenja.«

Hendvej se znova zakrohota in kljubovalno nameri vrat proti Karimu. Ostrica meča zareže v vrat in kri se pocedi:

»Zakaj izgubljaš čas z nama. Opravi že! Končala bova na sijajnih planjavah Hešenaha. Tam se vidimo. Nama device, vam tlaka v ognjenih izparinah.«

Orij jezno pihne in nestrpno prestopa:

»Nimamo časa za čajanko. Daj, pokončaj ju! Vse nas bosta pogubila! Kmalu bomo ostali brez odstopnice! Saj vidiš, kajs e dogaja okoli nas!«

Karim mračno odvrne:

»Ujetnika sta dragocena.«

»Mi pa še bolj,« odvrne temnolas lemik z ovito glavo in počasi izvleče svoj gladimis. Tudi drugi počasi izvlečejo svoje meče. Karim se spogleda z njimi in v njihovih očeh najde samo sovraštvo do ujetnikov. Nihče od njih ni pripravljen sprejeti menjalnega razmerja med lastnim in ujetnikovim življenjem. Obtožujoče oči obupa ne puščajo nobenega dvoma. Lemiki so v teh skoraj treh mogosih preveč trpeli, neprestano zrli smrti v oči in vsak do njih je izgubil nekaj vojnih tovarišev. Zdaj imajo možnost umika iz nedrij pekla. Svoje rešitve ne bodo spustili zaradi dveh ujetnikov. Končno popusti:

»Opravite hitro in čisto,« se obrne stran in zakoraka proti vrhu širokega platoja griča. Ob spremljavi presunljive melodije prehoda kovine skozi meso in kosti se razlegajo kriki ujetnikov.

Po prenehanju zvokov rezanja mesa zasliši stokanje. Spogleda se z Orijem, ki skomigne z rameni:

»Samo naluknjali smo ju. Naj še malce uživata potovanje v ta svoj Hešenah. Kot pravi moj stari, žaba se počasi kolje.«

Karim samo nejeverno odkima. Na njegov znak stečejo proti zadnjemu nasipu. Objame jih toplota besnečih ognjev. Upajo na vsaj malo predaha med nameščenimi katapulti in velikimi loki. Izkaže se, da včasih umre tudi upanje.

Orij zažvižga:

»Pri megšelemskih kurbah, tukaj nimamo več kaj početi! Čim prej stran od tod.«

Pred njihovimi očmi se odvija prizor iz samega dna Megšelema. Objame ga vroči izpuh ognjev. Z rokami si hitro zaščiti obraz. Od jeze pljune v tla. Ognjeni zublji besno požirajo razbitine katapultov, vozov, šotorov in lokov. Tu in tam v ritmu divjega ognjenega plesa brezglavo tečejo posamezne postave. Namesto varne obrambne linije se znajdejo sredi mrtvaškega pogorišča. Tako nekaj trenutkov stojijo in tuhtajo, kaj jim storiti. Karim se prvi zbudi iz šoka presenečenja. Z očmi preiskuje bližnjo okolico in zagleda premikanje pod kupom razbitin.

»Še malo zdržita!« zakliče in začne mrzlično odkopavati telesa. Drugi so še kar paralizirani od grozljivega prizora. Vonj po gorečem lesu in gorivu izstrelkov se meša z odvratnimi izparinami zoglenelih teles.

Karim hitro odmakne ožgane tramove in pogasi bližnje plamenčke. Čeprav sta bila oba nesrečnika ožgana, prepozna jamita in mahiba. Zlasti ob pogledu na negibnega plemiča zakliče:

»Hitro sem! Tukaj imamo madeji mahiba!«

Orij steče in sledijo še drugi. Hitro pripravijo nosila. Karim z morim povezom briše plemičev obraz:

»Gospod, kmalu boste na varnem. Samo ne izdihnite mi zdaj.«

Mahib z naporom vzdihne:

»Konec je. Vsega je konec,« in znova izgubi zavest.

Karim se odloči:

»Tukaj smo opravili. Čim prej se umaknimo iz tega peklenskega pogorišča. Vsaj mahiba smo našli.«

Vsi se takoj strinjajo.

Jata napadajoči tzevogov se medtem umakne. Jezdeci so dokončno strli odpor. Pajki in peklenske kočije se znova poženejo v napad. Kmalu bodo na robu. Tokrat jim nihče ne stoji na poti.

Znova iz dolgih cevi zadoni oglušujoče grmenje. Proti položajem branilcev poletijo sikajoče čarobne puščice. S presunljivim zavijanjem padajo izza okopov. Ob udarcu v tla najprej strašljivo zagrmi. Čarovniški ognjeni dim vrže zemljo v zrak in neštete smrtonosne začarane puščice zasujejo mrtve položaje branilcev.

Skupina z ranjenima častnikoma hiti proti požganemu gozdičku na robu jezerca. Vmes se izogibajo ostankom konjenikov in pešakov. Vsaj malo zaščite najdejo v bednem zavetju kadečih štrcljih drevesnih debel. V vodi odsevajo plešoči plameni pekla na zemlji. Znova zaslišijo grmenje ognjenih kočij. Tokrat tarče niso že uničeni položaji katapultov, temveč rob jezerca. Preleti jih srhljivo žvižganje pogube. Ranjen jamit se zave in si histerično zatiska ušesa:

»To so čarovniške krogle pogube!«

Deklica v rdeče oklepe odetim stražarjem zabiča:

»Nihče me ne sme zmotiti za nobeno ceno. Vsakogar nepovabljenega bodo pokosile strele megšelemskih vrelin. Pogovarjala se bom s carskim veličastjem.«

Stražarji prikimajo in naredijo okoli šotora neprebojen obroč.

Deklica globoko vzdihne in sede pred tabernakelj. Izgovori magične besede in pojavi se lebdeča biserna silhueta:

»Ljubica, odlično si opravila. Lažji del naloge je odkljukan. Čudovito si vodila ta veličastni boj. Zdaj te čaka težji del naloge. Priti moraš do zeolskega grofa. Nočem izgubljati časa z lovom na za ostanki njegove vojske širom te zatežene dežele. Ni časa. Na zahodu se dogajajo zaskrbljujoče stvari. Pravočasno, še pred prvim snegom, želim popolni nadzor nad Severškimi vrati. Obvladaj to deželo.«

Carska meašika Aleja sklene dlani in odvrne:

»Nekaj sem slišala o tem dogajanju na zahodu. Zjutraj zarana bom poskrbela za grofa in njegovo deželo. Oklepniki so zlomili obrambo. Nisem se odločila zgolj za preboj, temveč za sistematično uničenje celotne Malahidove vojske. Načrt je preprost. Najprej bom onesposobila Ožinsko trdnjavo. Po njenem padcu, ko dobim dragoceno oporišče, se posvetim trmoglavemu grofu, a za zaključek bom sesekljala še odpor na Gelsyski ožini. Ta vojna se mora končati na ožinah. Iz naših krempljev se ne sme izmuzniti omembe vredna enota ali zapisa vreden plemič.«

Biserna podoba se sladkobno zareži:

»Pametna odločitev. Pametna. Kakor hitro boš opravila z ožinama, vojsko hitro pošlji proti Landogarju. Liender lahko pustiš.«

»Pustim naj enega od simbolov Zeolije?«

»Da, draga moja. Tam se bo po mojih predvidevanjih končalo pomembno iskanje. Grofov prstan je že zapustil Zeolijo?«

»Kako to misliš?«

»Vem. Grof je zaslutil svoj konec. Poslal ga je na zahod, kjer upa, da bo varen.«

Deklica zvedavo vpraša:

»Je ta prstan pomemben za naše načrte? O tem se nismo pogovarjali.«

Biserna podoba zatrepeta:

»Ta prstan je pomembnejši od tehagacev in sibetov. Tisto, kar je na grofovem prstu, je cenena bižuterija. Zeolski bemeji imajo prstan skrit v starodavni skrinji, shranjeni v tako imenovanem Prstanovem stolpu. Varuje ga posebna Prstanova straža. To so posebej izurjeni plačanci.«

»Slišala sem za Prstanovo stražo. Zakaj grof ne uporablja tega prstana, če je res nekaj posebnega?«

»Zaradi strahu pred izgubo. Prstan se prenaša iz roda v rod s posebnim obredom. Pri sestavi obreda smo si tudi mi namočili prste. Prstan je odšel brez obreda za prenos. Novi nosilec ne bo čutil moči uroka, zato ga bo prstanova moč spremenila.«

Aleja prikima:

»Če bi prej vedela za to skrivnost.«

Božanstvo vzdihne:

»Potem prstan ne bi opravil svoje naloge.«

Aleja skomigne z rameni:

»Ne razumem.«

Biserna silhueta zasije:

»Ne skrbi. Najprej se dokoplji do grofa in do prvega snega zasedi Severška vrata.«

Aleja odvrne:

»Narejeno bo.«

Sijoča silhueta se razblini. Znova je sama. Šepetaje vzdihne:

»Čas je za mojo očarljivo prepričljivost.«

Reka Inillad se skozi Zeolsko tesen prebije skozi sotesko, z obeh strani stisnjena v pol kilometrske granitne stene. Ob bregovih narasle reke je komaj kaj prostora za cesto. Najožji del soteske obeležujeta veličastna granitna stolpa še iz časov Svetovnega cesarstva. Stolpa sta povezana z vrtoglavim mostom. Mogočne gradnje je Zeolija vzorno vzdrževala zaradi njihovega strateškega pomena. To je edini neposredni dostop v deželo.

Trije mogosi obleganja niso prinesli nobenega rezultata. Jata tzevogov pristane na samem ustju v sotesko. Kolona pajkov čaka na bližajoče se ognjene kočije. Mogoče bo pomagalo novo čarovno orožje.

Deklica lahkotno skoči na razmočeno poteptano travo. Takoj priteče hendvejski tokomaš in se prikloni:

»Gospa, brez ognjenih cevi ne bomo prebili trdnjave v soteski. Trdi granit je neobčutljiv na naše katapulte in tzevoge.«

Deklica se nasmehne:

»Elenij, tukaj opravljate odlično delo. Toda ogenj in jeklo ne zadostujeta. Čas je za moj prispevek.«

»Vaš?«

Deklica prikima:

»Vsega imamo dovolj, samo časa nam zmanjkuje. Skupaj si bova ogledala položaj,« in mu nakaže, naj ji sledi:

»V pravem trenutku boste vodili napad.«

Hendvejski tokomaš previdno prikima in skoči na sedež za jezdecem. Še nikoli ni jezdil s tzevogom. V nosnice mu udari vonj goblinskega jezdeca. Občuduje carsko kronsko princeso. Ona ne potrebuje goblinskega jezdeca. Svojo veliko črno zver vedno sama jezdi. Njena zver se strmo dvigne v sivo nebo. Goblinski jezdec ji sledi. Tokomaš začuti, kako mu želodec vleče proti zemlji. Zapre oči, saj se mu pred očmi stemni od vrtoglavega dvigovanja. Takoj za njimi se dvigne še spremljevalna desetina manjših in okretnejših zveri.

Približata se veličastni Ožinski trdnjavi. Pod mogočnimi zidovi so ostanki neuspešnih poskusov preboja. Niso še pogasnili plameni zadnjega napada. Izven dosega trdnjavskih katapultov in mehaniziranih velikih lokov horda orkov znova pripravlja oblegovalne stolpe in napenjalne lestve. Tik ob reki se pripravljajo tudi Hendveji. Kot drobne mravlje se rojijo okoli negibnih jeklenih pajkov.

Tedaj v nebo švignejo goreče puščice. Gospodarica se spretno izogne izstrelkom velikih lokov in namigne spremstvu, naj se umakne. Elenij nerad zapusti meašiko. Videti je tako krhka. A ona dobro ve, kaj počne. Goblin usmeri tzevoga proti bojnemu taboru Hendvejev.

Deklica skoraj strmoglavi nad obzidje. Z magijo zlahka odbije vse izstrelke. Doleti natančno na sredino obzidja, med oba visoka stolpa. Z elegantno kretnjo se ubrani roja puščic in z zidu pomeče najbližje lemike. Ti kriče omahnejo v globino. Tzevog se pod njeno zaščito urno umakne v varno višino. Ostane sama proti dvema šeledinama tehnike z zaščitnico. Hrbet obrne proti varnemu zavetju zidu in roki usmeri vsako v svojo smer. Iz konic prstov drobnih ročic izletijo rdeče strele črne magije. Grozljivo prasketanje sproži orkansko ognjeno ujmo. S strahotnim pišem lomi in sežiga tehniko, čez zid pomeče nesrečne lemike. Veliki katapulti izginjajo v vročih ognjih, loke lomi nezamisljivo velika sila in telesa lemikov se lomijo kot krhke vejice. Dekličine oči rdeče zažarijo. Mrmra urok lomljenja volje do boja.

Ogenj strel pojema. Tudi ona nima neizčrpne moči. Spusti roki in s pozornostjo preišče prizorišče pokola. Tiho zašepeta:

»Vsa ta silna tehnika je nemočna proti božji volji,« in zakoraka proti vratom severnega stolpa. S kretnjami odbija točo puščic. Zatem razširi prste in z zidu pomeče vse, kar ji pride naproti. Kriki ranjenih in redkih preživelih se izgubijo v globini obzidja.

Lemiki s stolpa besno streljajo na drobno postavo. Jamit obupano kriči:

»Ustavite nakazo! Ustavite zalego Moloha!«

Zaman. Drobna postava spremeni trdna jeklena vrata v žarečo gmoto staljene kovine.

Mahiba Marcusa Lucia najde v kotu prostrane dvorane za posvete. Z nekaj kretnjami razoroži zatečene lemike in jamite. Odločno zakoraka do prestrašenega starca:

»V tem prostoru čutim strah. Čutim čist, prvinski, nepotvorjen strah. Kako dobro dene ta vonj. Tako zlahka pretrese vsako kost telesa. Da,« vzdihne:

»Strah vas je vkopal na mestu in vam iztrgal orožje iz rok. Častno ste kljubovali ognju, jeklu in od volje gnanim hordam. A zdaj je konec. Zmanjkuje mi časa, zato sem bila tam dol malce preveč brutalna.«

Mahib poskuša nekaj reči. Drobna deklica ga prekine s kretnjo:

»Ničesar ne govori! Vse, vse vem in dobro razumem. Ampak zdaj je vsega dovolj. Škoda bi bilo do tal zrušiti to čudovito mojstrovino starocesarskih dni. Imejmo spoštovanje do veličin starih dni.«

Neki mlad lemik se požene proti deklici. Obrne se, tik preden jo doseže ostrica njegovega gladimisa, in v zraku zamrzne besnega moža. S kretnjo razstreli telo, okrvavljeni kosi se razletijo po celem prostoru.

Jezno zarenči:

»Rekla sem, dovolj neumnosti. Zdaj bi že morali vedeti,« in grozeče pribije:

»Jaz sem nesmrtna in neranljiva. Življenja raje varčujte za službovanje božji volji,« in znova obrne proti staremu plemiču:

»Vrniva se torej k poslu,« in stopi do mize. Modrooki plemič s popolnoma belimi lasmi in brezhibno urejenimi belimi brki išče pogled, skrit izza pajčolana. Noben človek še ni videl meašikinega obraza in preživel.

»Kaj želite od mene,« se opogumi.

Ona frkne:

»Drobno uslugo.«

»Kakšno?«

»Predstavili me boste svojemu grofu.«

Okoli zasilno popravljenega tabora so sveže izkopani plitvi rovi. Lemiki so v njih iskali zavetje med vse gostejšimi napadi strahotnih tzevogov. Vsepovsod so sledovi napadov teh letečih zveri in njihovih goblinskih jezdecev. Vse rastlinje je že davno požgano. Ognji osvetljujejo grozljive ostanke zadnjega napade. Na drugi strani jezera zamolklo grmijo nenaravni izbruhi ognja, dima, zemlje in vsega, kar čarovniške priprave zadenejo ob udarcu v tla. Karim, Orij in druščina srečajo utrujene, na položaje hiteče lemike. V ožarjeno noč se razlegajo rezki ukazi poveljujočega s povezano glavo:

»Gremo! Hitro na položaje! Počivali boste v Kadešahu! Zdaj pa je čas za boj!«

Poveljujoči postane pozoren na skupino, ki gre v nasprotno smer:

»Kam pa ve, moje lepotice?«

Karim se spogleda z Orijem:

»Ranjenega plemiča nosimo na varno. Mi smo del ostanka Četrte.«

Jamit jih vročično premeri:

»Danes je veliko ranjenih brez strežbe v posteljo! Potrebujemo vsak gladimis, kajti orčja horda se ne šali.«

Karim dvigne glas:

»Mahiba Andarda Lemoja ne moremo kar odložiti sredi te norišnice! Odnesli ga bomo na varno. Mahibe bo zagotovo zanimala moja pripoved.«

Jamit nekaj časa okleva, ogleduje negibno plemičevo telo, zatem jih odslovi z živčno kretnjo:

»Pa pojdite. Drugi vas mogoče ne bodo tako zlahka spustili stran od bitke. Ampak jaz si nočem na glavo nakopati skoraj mrtvega mahiba.«

Skupina hitro nadaljuje pot.

Ognjena stihija ustvari iluzijo peklenske jutranje zarje.

Orij komentira mrzlično hitenje izčrpanih okrepitev na okope:

»Naši ne bodo več dolgo zdržali. Videl si njihove obraze! Povsod samo obup in nemoč.«

Zaslišita topotanje kopit. Konjsko hrzanje je vse bližje. Najbrž se je grof odločil za konjeniški protinapad. Kaj mu drugega preostane? Položaji tehnike so uničeni, položaji 4. medreje so pomendrani. Jeklene pošasti imajo zdaj neovirano pot v srce zeolske obrambe.

Pred šotori počepnejo lokostrelci. Puščice namočijo v gorljivo zmes in čakajo na ukaz. Nihče več ne polaga pozornosti na skupino, ki na zasilnih nosilih nosi dva ranjena častnika. Vsa pozornost je usmerjena proti točki preboja. Karim očarano zre v grozljivo osvetljeno nebo. Orij strese z glavo:

»Kakšen ognjemet. Naša zgodba bo zanimala mnoge glavetine.«

Karim kratko prikima in nadaljujejo pot. Mimo hiti komaj urejena kolona konjenikov z dolgimi kopji in zastavicami smrti. Na obrazih konjenikov je vtisnjena sprijaznjenost z usodo. Vsi so v mislih že sredi Kedašaha, kjer pijejo tezijeam. Bobnenje topota kopit preglasi bližajoče grmenje magičnih orožij.

Kmalu pridejo do prve zaledne postojanke. Karim poveljujočemu na hitro preda ranjenca in se obrne proti Oriju:

»Naju dva čaka še ena naloga.«

Orij malce razočaran prikima in sledi svojemu jamitu. Od preživelih je najvišji po rangu, zato mora spremljati jamita svojega taraga.

V zemljanki, pravzaprav predprostoru, sta takoj deležna pozornosti. Orij ostane z jamitom in skupino utrujenih lemikov, a Karima odpeljejo do globoke jame. Okoli neugledne mize mrka skupina jamitov obkroža mahiba s povito roko. Prepozna Arija Landogarja, saj je bil včasih jamit njegove dvorne šeledine. To službo je pustil, ko ga je premamila ponudba za službo v Zeolvergu. Arij je na poziv svojega grofa pohitel z dvema od svojih treh medrej. Tretjo je zaradi varnosti pustil doma. Mahib se po vseh teh letih spomni jamita osebne šeledine:

»Karim, pri vseh etirjih, le poglej, kje se najine poti znova srečajo!«

Karim skomigne z rameni in trpko odvrne:

»Sem me je prinesla zgolj sreča. Žal je preveč častnih lemikov že v Kadešahu. Ne vem, koliko ste seznanjeni z zadnjo katastrofo.«

Mahib odkima:

»Vemo za jeklene pošasti in njihove ognjene izbljuvke. Ne poznamo pa stanja taragov katapultov in lokov. PO hudem napadu na njih nismo dobili nobene novice o tem, kako se držijo.«

Karim vzdihne:

»To niso zadnje novice. Žal niso prišle do vas, ker ni nikogar, ki bi vam jih lahko prinesel. Katapultov in lokov ni več. Vse je popolnoma uničeno. Mahib Andard Lemoj je ranjen. Kdo je poslal konjenico proti nastali vrzeli v obrambi?«

»Verjetno kar gospodar. Oba moja konjeniška taraga sta izginila v včerajšnjem spopadu v Zeolski tesni. To je bila cena za razbitje orčje konjenice. Dva taraga. No, vsaj pajki so se potem umaknili,« in s pestjo udari po mizi:

»Presneto, dva ključna taraga sta izginila. Jutri bodo gotovo poskušali in zdaj jih lahko ustavim samo z metanjem kamenja,« in dvigne utrujen pogled:

»In zdaj praviš, da tudi katapultov ni več. Torej smo v pasti.«

Karim se šele zdaj posveti še drugim v prostoru. Ti so do zdaj samo nemo spremljali pogovor z mahibom. Vsi so precej zanemarjeni, saj že nekaj časa niso užili blagodeti dostojnega počitka. Že dva dni ne spijo, se ne umivajo ali preoblačijo. Šibka svetloba oljnih svetilk polni obširno jamo s toploto, svetlobo in značilnim vonjem. Karima začne od vseh teh vonjav stiskati v želodcu. Čeprav ni že skoraj cel dan ničesar zaužil, začuti okus bruhanja.

»Mogoče vas utegne zanimati skrivnost pajkov.«

Eden od prisotnih jamitov se vmeša v pogovor:

»Kako naj ustavimo te pankrte črne magije?«

Karim odkima:

»Pajke upravljajo ljudje, pravzaprav Hendveji. Dva smo ujeli.«

»Ujeli?« jamit dvigne obrvi:

»Kje sta zdaj ta dva ujetnika. Prav rad bi ju zaslišal.«

Karim trpko odkima:

»Žal smo ju morali darovati njihovemu Kadešahu. Bilo je preprosto vprašanje, mi ali oni? Odločil sem se za nas,« in opazi na jamitovi razcapani uniformi trak z oznako mahiba. Torej je na hitro napredoval v malahidsko plemstvo. Spogleda se z Arijem in nadaljuje:

»Jekleni pajki in kočije brez konj niso nobena čarovnija. Mogoče je čarovnija pomagala pri njihovi stvaritvi, a sami nimajo čarobnih moči. So samo orožje z ljudmi. Basilea je sem, daleč na sever, pripeljal veliko Hendvejev. Že to nam kaže, s kakšnimi viri razpolaga vladar Vzhoda. Na osnovi napadov zadnjega dne lahko zaključimo samo eno,« in se sreča z Arijevimi očmi:

»Napadalcu se zelo mudi.«

Novopečeni mahib najprej pogleda svojega poveljnika, zatem Karima in sumničavo vzdihne:

»Škoda, ujetnika bi lahko veliko povedala. V rokah smo imeli izjemno dragocen vir.«

Vmeša se Arij:

»S sumničenji ne bomo nikamor prišli. Če trdi, da ni šlo drugače, potem to drži. Včasih je bil jamit moje dvorne šeledine in še vedno mu popolnoma zaupam.«

Karim prikima:

»Najbrž ne bi veliko povedala, saj sta se odločila pohiteti v svoj Hešanah, kot rečejo svojemu Kadešahu. Prepojena sta bila z neko čudno vero v božansko nesmrtnost. Poleg čarovnij imamo opravka še s tem čudnim, zelo nevarnim verovanjem. Popolnoma so prepričani, da jih smrt na bojnih poljanah pripelje v njihov temni Kadešah. Težko je nekomu s takšno vero zagroziti z mučenjem do smrti. Kot bi pijancu zagrozil s pijanščino do smrti.«

Arij za hip molči, se spogleda s svojim novim mahibom in zaskrbljeno vzdihne:

»To je nevarno verovanje. Vojska ljudi, prepojena s fanatično vero v svoj cilj, je hujša od hord Orkov. Strinjam se, življenja naših ljudi so še vedno važnejša od ujetnikov. Kakor hitro se temu odpovemo, nismo nič drugačni od teh, ki jih skušamo ustaviti. Katapultov ni več in kmalu bodo zlahka predrli sklicno zaledno vojsko. Mogoče je čas, da še sami izvlečemo meče in najdemo svojo pot v Kedašah.«

»Potem mi dovolite, naj svoj gladimis potegnem z vami. Zame bi to bila velika čast.« trpko prikima. Tudi drugi v zemljanki prikimajo.

»Z veseljem sprejmem tvoj meč,« se zareži Arij in pridruži se omizju. Predenj postavijo čašo z mlačnim vinom. Vsaj tega še ni zmanjkalo.

Grof Malahid se ob novici o uničenju katapultov in lokov sesede na stol. Mrki pogled ostane zaklenjen na podrto zastavico z znakom katapultov. Odsotno zamrmra:

»To je torej konec vseh naporov. Konec,« besede se izgubijo v neslišnem šepetu.

Prisotni se spogledajo. Grofu do zdaj še ni niti enkrat popustila volja do srditega boja do zadnjega. Zatem jezno strese z glavo, se postavi na noge in oči mu znova zažarijo:

»Če se prebijejo, bodo s kleščnim manevrom izločili Marcusa. Tega ne smemo dovoliti. Tam so trije taragi izkušenih veteranov. Za vsako ceno morajo zdržati. Obvesti jih,« in jamit prikima. Takoj pohiti do šotora, polnih kletk s kurirskimi sokoli. Samo hitro severni sokoli se znajo izogniti tzevogom.

Iliad reče:

»Gospod, s čim naj ustavimo sovražnikov naskok. Nismo izgubili samo katapultov in lokov. V celoti smo izgubili Četrto, a Arijevi Peta in Šesta sta zdesetkani in ne predstavljata več resne oborožene sile. Kaj naj?«

Malahid se zazre v prestrašene Iliadove oči. Prisotni jamiti se spogledajo. Grof odločno s pestjo udari po mizi in zastavice se prevrnejo. Z vročičnim pogledom premeri vse prisotne in tiho reče:

»Kaj naj? Že prvi dan tega boja smo vedeli, kaj nas čaka na poljanah slave. Pošlji v napad preostali tarag Tretje konjeniške. Upam, da bodo oklepni konjeniki uspeli vsaj upočasniti, če že ne vsaj začasno ustaviti teh kovinskih pošasti. Potrebujemo samo nekaj časa,« še doda in na zemljevid namesti dve zeleni zastavici. Iliad trpko odvrne:

»Oprostite gospod, a konjenice je mogoče popolnoma nemočna. Za uničenje pajka je potrebno nekaj sočasnih zadetkov iz katapultov, ki jih nimamo. O ognjenih kočijah še nič ne vemo, razen tega, da nad nas izstreljujejo nekakšno coprnijo. Mogoče jih lahko zvabimo v močvirje. Tam bodo manj okretne. El ve, kakšna čarovnija jih poganja.«

Malahid ostane neomajen:

»Konjenica gre v napad. Kot sem rekel, potrebujemo samo nekaj časa. Marcus drži ožinsko trdnjavo, in zadržuje hordo, močnejšo naših tukajšnjih medrej. Kamniti zid nad reko lahko zdrži še mnogo mogosov. Glavni problem smo mi. Vojno izgubljamo tukaj. Konjeniki nam bodo izborili nujno potreben predah. Tako bomo obnovili položaje in sovražnikove horde še nekaj časa držali stran od naše svete zemlje. Konjeniki vedo, kako malo možnosti imajo, a gredo v boj. Arijevi konjeniki so najboljši. Vsi imajo na kopjih blagoslovljene zastavice slave. Bes njihovih src bo razparal jekleni sovražnikov trebuh. Že zdaj so vsi junaki. V Kadešahu jih čakajo najlepše poljane z devicami in najboljšim vinom. Bard te veličastne medreje je že spesnil junaško pesem o njihovem zadnjem boju na smrtnih poljanah. Naj bo zadnji boj Zeolije vreden nesmrtnih pesnitev!«

Vsi nekaj časa molčijo. Koprena nemoči leže na mrko omizje. Malahid vse prisotne izmenično premerja z vročičnim pogledom. Vsi zrejo nekam na reliefni zemljevid, saj nihče nima poguma za soočenje z grofovim skoraj maničnim pogledom.

Končno vse tesnejšo tišino prekine Valerij Landogarski, mlajši Arijev brat:

»Gospodar, mogoče bi morali skrajšati obrambno linijo. Naj ponovim stanje na naše vojske, da Četrte ni več, iz Pete in Šeste pa lahko sestavimo recimo dva taraga. Tretja je napol sklicna in je izgubila vsaj polovico osebja. Deveta je sklicna brez podpornega taraga, a Osma je dan hitre ježe od tod. Prijatelji,« vse premeri z resnim pogledom:

»V naslednjem napadu bodo pomendrali obrambno linijo in z dvojnim kleščnim manevrom odstranili vso našo vojsko.«

»Ampak konjeniška,« vskoči Iliad. Valerij ga odločno prekine:

»Ne Iliad,« in se spogleda z grofom:

»Konjenica bo samo malce upočasnila neizbežno. To smo vedeli, ko smo prišli sem. Dragi prijatelji, v okrilju zastoja med jurišem konjenice moramo proti reki umakniti vse, kar je na poti sovražnikovega napada. S tem, kar imamo, ne moremo več ustaviti niti vaških pahadov, kaj šele tako številčno in srdito vojsko.«

Malahid nekaj časa molči. Obraz mu zatemni besneča jeza. S težko roko udari po mizi in znova prevrne vse zastavice:

»Valerij, vaše besede mejijo na izdajo. O kakšnem krajšanju govorite?«

»Sami lahko vidite,« pokaže na zemljevid:

»Naša linija je zaradi izgub že pretrgana in ob naslednjem sovražnikovem naskoku bo izginila.«

Malahid jezno pribije:

»Ne omenjajte več umika, sicer ...«

Valerij skloni glavo in zamrmra:

»Sicer kaj?« zamahne z roko in rezko pribije:

»Pridružil se bom konjenikom na njihovi poti na poljane Kadašeha. Črta mojega življenja se je iztekla.«

Postali so junaki, še preden bard odpel je svojo pesem

Skozi vrzeli okopa konjeniki zdirjajo čez požgano zemljo proti kovinskim nakazam. Povesijo dolge sulice z rdečimi zastavicami na konicah. Valerij se prebije na čelo in zakliče:

»V Megšelem s temi pošastmi! Naj živi grof Malahid! V ognje Megšelema za Elov sijaj na nebu jutranjem!«

Konjeniki se besno poženejo čez poljane smrti. Presenečenje je popolno. Le kdo priseben bi pričakoval naskok konjenice na jeklene čarovniške pošasti? Ognjene kočije in pajki se zberejo po začetnem presenečenju in se počasi obrnejo proti prodirajočim konjenikom. Najbrž niso takoj dojeli norosti naskakujočih konjenikov. Močni zeolski konji spretno preskakujejo zapuščena trupla padlih v minulih bitkah in ovire opustošenih položajev. Pajki začno bruhati smrtonosne ognjene zublje. Konjeniki se jim skušajo izogniti. Mnogim ne uspe, čeprav so zeolski konjeniki znani po svojih veščinah. Ko nesrečnike ujame ognjen izbruh, se spremenijo v bakle in za njimi ostane kup nerazpoznavnih zoglenelih ostankov. Preživeli kljub vsemu, dirjajoč med pošastmi, iščejo morebitne slabosti na njihovih kovinskih trupih. Veliko junakov z življenjem plača neuspešno iskanje šibkih točk velikanskih pajkov. Tragični samomorilski nalet spretnih konjenikov končno ustavi kovinske pošasti. Fanatična samomorilska srditost zmede nevidne oči napadalcev. Jeklene kočije so s svojimi ognjenimi kopji nemočne v boju od blizu. To opazi tudi hendvejski tokomaš. Takoj dvigne zastavico. To je znak za naskok orčje lovske pehote ob podpori hendvejske težke konjenice. Črna plima pljuskne proti jekleni tehniki, ki skoraj obstane med poskusi manevriranja med spretnimi Zeolci. Valerij opazi prihajajoči grozeči val. Bobnenje tisočer kopit preglasi čarovniški ropot in škripanje jeklenih pošasti. Jamita ob sebi opozori:

»Poglej tja!«

Jamit zakliče:

»Dajmo te zveri!« in požene konja proti trdni formaciji. Kovinske zveri se poskusijo izogniti nadležnim naskokom fanatičnih jezdecev.

Na sredini koraka strjena falanga Orkov, a levo in desno jih spremljajo v rdeče pobarvane oklepe odeti Hendveji na konjih. Konjeniki se ne ločijo od lahke pehote z dolgimi kopji. Zeolci se na Valerijev znak zberejo okoli majhne vzpetine sredi pobočja. Pajki in kočije obstanejo in se počasi obrnejo. Začno se pomikati proti konjenikom. Valerij spregleda sovražnikov manever in v tla zapiči medrejski limok:

»Tukaj smo in tukaj ostanemo!«

Jeklene pošasti se preurejajo in čakajo na zaostalo hordo. Zdaj je trenutek za naskok. V hipu obrne konja in z mečem nakaže juriš na oklepne stvore:

»Zdaj gre zares! Ne smemo jim dovoliti preveč predaha za spravo s svojim megšelemskim božanstvom. Device Kadešaha nas ljubeče vabijo! A preden se predamo njihovim čarom in najboljšemu vinu, vrnimo v globočine Megšelema nekaj teh zveri! Za grofa in Zeolijo!«

»Za čast in grofijo!« zakličejo konjeniki in sledijo mahibu. Ta zgrabi kopje in išče šibko točko najbližje ognjene kočije. Iz majhnih odprtin na boku kovinskega stvora se nanj vsuje toča puščic. Te se odbijajo od sijočega oklepa. Ugleda precej veliko odprtino iznad čudne, ogenj bruhajoče cevi. Zadrži konja, nameri in zaluča kopje. Elegantno izleti iz rok in zadene odprtino. Zarije se v nekaj živega. Kočija nenadzorovano zavije.

»Torej so notri peklenščki, občutljivi na ostrino našega jekla,« reče bolj zase in požene konja proti pošasti. Kmalu je tik ob njej. Zagleda ročko in skoči na kovinski stvor. Ta se še kar nenadzorovano vrti in presunljivo brni. Le kakšna čarovnija poganja to čudo? Potegne se na vrh groteskne kočije. Zagleda loputo. Zgrabi za ročaj in ga dvigne. Iz cevi izza čudne kovinske grbe se vali temen dim. Oglušujoč zvok na mestu se vrteče kočije se meša s tistim temnim, odurno smrdljivim dimom. Fuj, podobno je črnemu olju za kurjavo. Malce okleva, potegne za ročko in pokrov se odpre. Izvleče gladimis in skoči v utesnjen prostor. Nenaravno sijoče sveče utripajo in sovražni vojak ima nekaj opraviti okoli njih. Zraven leži mrtvec, iz katerega štrli odlomljeno kopje. Prešine ga - torej sem zadel nekaj živega. Z mečem prebode presenečenega Hendveja. Izza hrbta pritečeta še dva, a ju zlahka pobije, saj sta precej nespretno napadla jeznega zeolskega mahiba. Vozilo se še kar vrti. Valerij prvič vidi tako čudno kočijo, polno nenavadnih ročk in utripajočih sveč brez dima. Ničesar v tej bizarni zveri ne prepozna. Vse skupaj je podobno nočni mori po preveč kozarčkih zeliščne medice.

Z mečem zaseka med čudnimi pripravami, ustvarjenimi z El ve kakšno coprnijo. Utesnjen prostor napolni rdeče obarvana utripajoča luč in presunljivo cviljenje ranjene zveri. Zver je torej občutljiva na ost gladimisa. Še enkrat zareže z mečem in prasketanje rodi črn, jedko smrdeč dim, ki hitro polni utesnjen drob zveri. Nagon mu pravi, beži ven! Beži, da te ne uroči ta coprnija! A on vztrajno seka po prostoru. Presunljivim krikom ranjene zveri se pridružijo še drugi grozljivi zvoki. Končno kočija obstane. Olajšano vzdihne, a hip zatem v grlu začuti pekočo bolečino. Začne ga dušiti zlovešča zloba čarovniške naprave. Hitro se izmuzne skozi luknjo na plano, na hrbet mrtve jeklene zveri. Na vrhu nenavadne grbe zmagoslavno pomaha. Nasmeh zmagoslavja se hitro prevesi v skrb obupa. Konjeniki se srdito spoprijemajo z jeklenimi pošastmi. Stisnjeni so v vse tesnejšem obroču čarovniških zveri in brezštevilne horde orkov. Rdeče zastavice zanesljivo padajo. Prevelika je premoč pošasti težkih konjenikov in orčjih pešakov. Hendvejski konjeniki so medtem obšli vzpetino, potolkli maloštevilno zaščitnico in zdaj grozijo z obkolitvijo junaške skupine. Kmalu ugotovi, da je ostal popolnoma sam. Najbližji konjeniki ga opazijo in pohitijo na pomoč. Hitro jih pokosi roj puščic ali prestrežejo preštevilna kopja orčje povodnji. Valerij se zaveda bližine svojega konca. Zagleda svojega konja. Zvesto ga čaka ob pokončani pošasti. Spretno skoči v sedlo in želi najti pot v Kadešah. Ta je tako blizu. Objame ga opojni vonj devic, v ustih čuti okus prvovrstnega vina.

Lord Ureus na vzpetini opazuje žar bitke. Malce pogreša navzočnost božanske princese. Podala se je v metež bitke in zagotovo bo kmalu vsega konec.

Velika skupina pajkov in ognjenih kočij v spremstvu hendvejskih konjenikov zapusti pojemajočo bitko z zeolsko konjenico. Usmerijo se proti uničenim položajem zeolskih katapultov. To ga malce čudi. Verjetno ima hendvejski tokomaš jasne ukaze od božanske. Na svojo roko že ne bi izvajal takšnega manevra še pred koncem bitke.

Del jeklenih pošasti skoraj ne napreduje več, a del se začne bliskovito pomikati proti desni, kamor so maloprej udarili hendvejski težki konjeniki. Začuden je, ker so obstali tudi orčji kopjaniki. Znova bodo sovražniku preprečili umik in ga popolnoma uničili. Takšno vojskovanje se mu zdi malce čudno, a o volji meašike se ne razpravlja. Ognjeni izbruhi ves čas parajo vzpetino, prepredeni s sovražnikovimi trupli. Besni naskok konjenice nad jeklene pošasti razume kot izraz obupa. Tedaj poleg njega s konja skoči hendvejski tokomaš. Čeprav ljudem juga ni zaupal, jih je spoštoval kot izjemne bojevnike. Od služabnika zgrabi bokal vina, nagne, naredi nekaj dolgih požirkov in se zareži molčečemu lordu:

»Spoštovani Ureus, zdaj imaš priložnost za učenje. Pajki in kočije bodo obšli nadležne konjenike. Na enega njihovega pride deset naših. Z dvema jeklenima klinoma bomo kot nož v maslu prebili njihove zmehčane linije. Naš cilj je celotna zeolska vojska. Natanko ob zori bodo jeklene zveri in jata tzevogov obkolili vse, kar še ima kakšno bojno vrednost. Malahida Zeolskega bomo za vekomaj onesposobili in po možnosti ujeli v obroču. Onemogočili jim bomo vsakršni umik. Gospodarica noče, da preživijo in nas kasneje nadlegujejo. Grof bo spoznal nemoč svoje veščine proti čarovniji Božanstva. Moral se bo pokloniti ali umreti,« se zareži in mirno opazuje žar oddaljene nočne bitke. Lord ni razumel, čemu je ta nočni napad. Odkima z glavo, saj ne želi razmišljati o stvareh. Hendvej znova spregovori s svojim posmehljivim glasom:

»Ta bitka je opomin vsem - proti Božanski ni zmage. Oklepniki in leteče živalce so nepremagljivi.«

»Še vedno se mi zdi važnejši boj mož na moža,« se ponižno oglasi Ureus.

»Dragi lord, mož na moža je dolgočasen in neučinkovit način vojskovanja. Na vaš plemenit način ne bi razbili obrambe še vsaj pet mogosov. Izgubili ste nesramno veliko orkov. V enem samem mogosu so vam jih pokončali skoraj dvajset tisoč. Sami so izgubili zgolj nekaj sto svojih lemikov in jamitov. To se mi zdi slabo menjalno razmerje.«

»Saj orkov,« a ga Hendvej nenavadno ostro prekine:

»Ja, orke lahko po potrebi gojimo v milijonih. Gre samo za vprašanje časa in surovin. Vem. Toda za zmago je treba še kaj več od množic divjih živali. Namesto tisoč orkov je enostavneje in ceneje ustvariti deset ognjenih kočij. Božanska hoče zmago s čim manj izgubami in najpomembneje,« za hip umolkne in zlovešče pribije:

»V najkrajšem možnem času. Žrtvovanje množice hord ne sledi temu prvobitnemu cilju. Potrebujemo poceni in zlasti hitro zmago. To pa lahko dosežejo samo nadmočna bojna sredstva, podprta z nadmočnim vojnim umom.«

Mogočni lord Ureus umolkne. Hedvejski plemič ima prav. Sovražnik je neusmiljeno klal hordo za hordo orkov in kačjeglavcev. Kakor hitro se je napadajoča horda znašla med nadležnimi zaprekami, se je nad njo odprla vrelina Megšelema. Na srečo hlad pozne jeseni prepreči širjenje smradu od tisočer nesežganih ali nepokopanih trupel. Prej nadmočen sovražnik je popolnoma nemočen proti čarovniškim orožjem. Ožina bo padla skoraj brez dodatnih izgub.

Hendvej se obrne in zapusti nemrtvega lorda. Skoči na sedež za goblinskim jezdecem in tzevog se s spremstvom dvigne v nebo. Hendevjskega tokomaša potrebuje zasedba Ožinske trdnjave. Božanska je opravila svoje.

Lemiki v spremstvu mahiba Marcusa Lucija pripeljejo pred grofa drobno deklico, tako neznatno ob mogočni grofovi postavi. Visokorasel lemik se zakrohota:

»Gospodar, to bitje smo ujeli med vohunjenjem. Naša ni, torej je sovražnikova,« in jo s sulico sune pred grofa v spremstvu gruče mahibov in jamitov.

Grof molče preleti drobno bitje, skrito pod pajčolanom:

»Zakaj ji ne vidim obraza?«

Mahib Marcus previdno odvrne:

»Gospodar, po običajih njenega ljudstva,« a ga Malahid grobo prekine:

»Ljudstva? Od kdaj so pomembni običaji zveri?«

V nevidnih očeh izza pajčolana začuti sijaj zla. jamit iz skupine, ki jo je ujela se pohotno zareži:

»Gospodar, dajte jo nam, naj se malce pozabavamo z njo. Hitro bo pozabila na običaje svojega ljudstva.«

Grof ga s kretnjo utiša in tiho reče:

»Kdo si? Kaj počneš tukaj? Hitro se izpovej!«

Deklica se nasmehne in odvrne:

»Spoštovani grof, tukaj sem, ker vas želim rešiti zanesljive smrti.«

Preglasi jo krohot prisotnih ljudi. Grof jih utiša. On ni videl nežnega, pravzaprav otroško nedolžnega pogleda bitja izpod pajčolana. Ustnice se ji razležejo v plitek nasmeh:

»Madej, dobro se zavedate, kako hitro so čarovniška orožja, navkljub vašim naporom, razbila vašo obrambo. Ravno zdaj dve napadalni skupini prebijata vaše razredčene položaje. Konjeniški protinapad ni ničesar spremenil. V tej situaciji imate neverjetno srečo. Res je,« vzdihne in pribije:

»Na tehtnici usode je vaše življenje po nekem čudežu še vedno na pozitivni strani. Carsko veličanstvo, basilea Božanskega carstva ima danes napad velikodušnosti. Brez pomislekov vam dopušča miren in nekaznovan prestop v naš novi svet. Naj pomislim, kaj je še v igri,« zaokroži z očmi po temnem nebu in se sreča z grofovim strogim pogledom:

»Ja, v tem paketu je tudi usoda večjega dela vaše grofije. In še pomembneje,« naredi premor in hladno pribije:

»V bližnji prihodnosti vas čaka še možnost sodelovanja pri delitvi plena. Kaj pravite?«

Moreč plašč molka leže na velik šotor. Nekaj časa se sliši samo dihanje prisotnih. Vse oči so uprte v drobno deklico. Malahid končno s težkim glasom spregovori

»Jaz naj se pridružim vladarju teme? Naj jaz izdam svobodni svet?«

Bes mu omrači obraz in znova z odločno kretnjo utiša naraščajoč hrup glasov. Znova se vrne smrtna pokopališka tišina. Deklica veselo prikima:

»Izdate? Če nekomu rešite življenje, ga niste izdali, temveč mu podarili novo priložnost. Z nadaljevanjem vojskovanja boste pogubili celotno grofijo. Z neumnim vztrajanjem boste v sužnost poslali ves svoj narod. Verjemite mi, vašo deželo bomo izpraznili in naselili rdečelase Vzhodnjake. Vse je odvisno samo od vas. Odločite se. Božanska vam ponuja medalarski kraljevski prestol in ohranitev na pogubo obsojene vojske. Rešili boste tisoče življenj svojih ljudi. Za uslugo zahteva samo dve stvari.«

Malahid grmeče odkima:

»Saj ne mislite resno!« Hoče še nekaj reči, a ga deklica utiša z močjo uroka:

»Dovolili boste prehod naše vojske preko svojega ozemlja in sprejeli enak sporazum, kot so ga sprejeli Zalabenci. Meni se to zdi silno dobra kupčija. Božanska je do vas čudežno milostna. Jaz bi na njenem mestu nadaljevala z vojno silo in vas ponižala v klečanje pred pokopališko kurbo,« in vzdihne:

»A kdo sem jaz? Sem samo skromna služabnica božjih sil.«

Grof za hip molči, zatem z gnusom v glasu odvrne:

»Odpeljite mi to nakazo izpred oči in jo dobro vklenite. Če jo bo njen vladar še hotel, se bo moral osebno potruditi.«

Marcus se najprej spogleda z grofom, zatem z deklico in jo potegne deklico proti vhodu. Deklica zarenči:

»Delate veliko napako. Basilea vam daje življenje in vi ga zavračate. To je vaša zadnja priložnost. Častno lahko rešite svoje plemenito življenje! Če se vam mudi v Onostranstvo, pomislite na svoje ljudi. Je vaša čast pomembnejša od milijonov nedolžnih? Bo vaše častihlepje nahranilo milijon umirajočih sužnjev?«

Grof bolj zase odvrne:

»Saj smo že mrtvi. Naša smrtna ura je že mimo in ji ne moremo ubežati. Zakaj bi še naprej goljufal življenje, saj sem že mrtev?« in nakaže, naj ujetnico zaprejo v ujetniško kočijo. Dva jamita jo suneta in porineta proti šotorskemu paravanu. Ona se obrne in tiho reče:

»Žal mi je, da boste končali na tako neumen način. Napuh in častihlepnost sta vam vzela razsodnost. Res mi je hudo, ker tako vztrajno bežite pred svojo usodo, ki ji, kot boste kmalu videli, ne morete uiti.«

Grof še nekaj trenutkov zre proti vhodnemu paravanu.

Tedaj v šotor vstopi ranjen jamit. Skloni glavo in tiho zaječi:

»Gospod, konjeniški napad je spodletel. Prihajajo in ne moremo jih ustaviti. Ne moremo,« in se sesede. Dva lemika skočita do okrvavljenega telesa in ga odneseta. Iliad se skrušeno sesede poleg mize in položi glavo med dlani:

»Gospodar, deklica ima mogoče prav,« in s srepim pogledom premeri vse prisotne:

»Konjeniški napad je spodletel, sovražnikova vojska se je verjetno že razlila med ostanke razrahljane bojne linije. Še pred poldnevom bodo tukaj.«

Grof ga odločno prekine in mračno pribije:

»S temnim vladarjem ni pogajanj, z njim ne moremo podpisati nobenega sporazuma. Kakor hitro podpišem sporazum, postanem del zla, ki uničuje naš svet. Ne morem izdati samega sebe, svojega ljudstva, še manj pa svoje krvi.«

Marcus negotovo doda:

»Saj se lahko branimo pri Zeolvergu. Tudi Kir se lahko pravočasno umakne, če pošljete sokola. Pot proti Aldeni je še prosta.«

Grof nekaj časa razmišlja, zatem z gorčino v glasu pihne:

»Pripravite se za hiter umik proti Zeolvergu. Na rekah Massaned in Lian bomo znova poskusili. Nakaza dobro vklenite. Hočem jo imeti na očeh. Pošljite sokola h Kiru. Naj svoji dve medreji hitro umakne proti Aldeni«

Grof vse odslovi, razen svojega služabnika:

»Karij, čaka te še zadnja naloga.«

Služabnik se ponižno prikloni:

»Gospodar, saj še ni konec.«

Grof stisne ustnice:

»Mogoče ni, mogoče je. To je zdaj v Elovih rokah. Najti moraš mojega sina, zdaj je nekje na poti proti Aldevergu. Nesel mu boš moje osebno pismo,« in stopi do mize, kjer leži zapečatena kuverta.

Služabnik se prikloni in odkima:

»Ampak gospodar, saj še nismo mrtvi. To pismo je znak dokončnosti,« in šepetaje doda:

»Torej si želite še pravočasno poiskati smrt v junaštvu, vrednem legendarnih pesnitev.«

Malahid prikima, se postavi na noge in tiho doda:

»Hitro moraš odriniti proti Severškim vratom in na drugi strani poiskati vilinskega areala Eneja Oloma. Na tvojem kurirskem traku je poseben urok. Z njim boš lahko potoval po poteh, skritim človeškim nogam. Areal bo že vedel, kaj mora storiti. Naša svetinja, njo si želi tudi basilea vzhoda, je že pri njem in zdaj je vse odvisno od njega.«

Služabnik reče otožno:

»Ampak gospod, saj lahko sami odnesete to pismo svojemu sinu.«

Malahid tiho odkima in v veliki dlani potežka majhno ovojnico. Odločno jo porine v služabnikovo roko:

»To je vse, kar potrebuješ. To je ta posebni kurirski trak. Za začetek ti odpira pot iz vojnega območja. Pohiti in se ne oziraj nazaj. Nihče te ne sme upočasniti ali ustaviti. Usoda grofije je v tem pismu,« in spusti pogled na zapečaten tulec:

»Vse je odvisno od tvoje poti na zahod. Ti ostajaš

edini preživeli. Mi bomo poiskali pot v Kadešah in Onostranstvo. Vsak od nas ima v žepu novčič za brodarja. Pojdi in se ne oziraj!« gromko ukaže. Karij nemo prikima, vzame trak in zapusti šotor.

Malahid zre za njim in tiho zašepeta:

»Srečno pot.«

Na sledi jim je bolezen propada

Grof deset dni kasneje jezdi proti zahodu. Razmišlja o vzrokih hitrega padca Zeolverga. Razjeda ga boleča misel. Ob razmišljanju ga znova prevzame malodušje in sprijaznjenost z usodo. Usoda ... Obstaja samo en izhod. Smrt za svobodo. Vojsko je zajelo malodušje, nihče se ni hotel bojevati. Hendveji so tako zlahka prebili mestna vrata. Kaj se je zgodilo s pogumom Prstanove straže? Kaj je z neuničljivo voljo Prve? Za hip pomisli tudi na kretenasto nakazo, po spletu nesrečnih okoliščin njegov mlajši brat. Tarik Zeolski se je ob hudi uri nekje potuhnil. V metežu umika ga ni iskal. Čemu bi ga? ne bi smel zamuditi umik zadnjih zaščitnic. Se zdaj priklanja mahibu zavojevalcev? Komu mar. Naj ga vržejo na roštilj. Tako mu bodo skrajšali muke. Iz razmišljanja ga zbudi Iliad:

»Gospodar, Osma je odrezana. Kljub vsemu zadržuje petkrat večjo vojsko. Ni slabo za kmete in obrtnike.«

Grof zaječi:

»Ne razumem, Prva in Prstanova straža sta tako hitro popustili, a Osma, kjer so večinoma slabo izurjeni mašagi, se še drži.«

Iliad kislo doda:

»Ne vem. Še vedno se ne morem znebiti tistega občutka nemoči.«

Grof prikima in odvrne:

»Mogoče se prebijemo do Venegarja. Bomo videli, koliko je ujetnica odporna proti tistim kristalom. Kako bodo nanjo vplivale kosti tam preminulega damejaha?«

Iliad pospeši konja. Malahid se ozre proti jetniški kočiji z dragocenim tovorom – ujeto carsko meašiko Alejo.

Večerni tabor postavijo blizu naraslega Massaneda.

Grof v šotor pokliče ujetnico:

»Draga moja, kako ste spali?«

Deklica spusti pogled na verige, v katere je vklenjena in samozavestno odvrne:

»Nimam problemov s spanjem. Kaj pa vi?«

Malahid se zareži:

»Tja, kamor vas peljemo, boste srečali kosti svojega prednika. Se kaj veselite srečanja z družinsko dediščino?«

Deklica presliši grofove grozeče besede in mehko odvrne:

»Moja ponudba še kar velja. Mogoče boste doživeli preblisk zdrave pameti in doumeli bistvo vsega.«

Grof renče odvrne:

»Bomo videli, kako se boste zabavali v granitni ječi, obkroženi s posebnimi kristali, namenjeni uničenju vaše coprnije.«

Ona vzdihne:

»Torej se prepustimo presenečenju.«

Orij in Karim sledita sveže imenovanemu mahibu Paveju Onrassu. Iz ostankov Prve, Sedme, Četrte in še nekaterih ostankov drugih enot so na novo sestavili Deveto medrejo. Za vse so komaj našli dovolj jezdnih konjev. Karim je prevzel 1. tarag nove medreje.

Orij prekine zvok monotonega deževanja:

»Ne vem, kaj mi je bilo.«

»Kdaj?« vpraša Karim.

»V začetku obleganja Zeolverga. Si tudi ti čutil isto? Kar naenkrat me je obšel nekakšen strah. Skopnela mi je vsa volja do boja. Nisem se mogel upreti želji po begu s položaja. In nisem bil edini.«

Karim se namrdne:

»Tudi mene je prešinilo nekaj podobnega. To sem čutil že tik pred umikom z Ožin. Najbrž gre za kakšno coprnijo.«

Orij prikima:

»Coprnija! To bo to. V dveh dneh smo popustili in gospodar je ukazal umik. To mu ni podobno. On tako ne stisne rep med noge in beži. Sploh ne.«

Karim jezno pihne:

»In zdaj smo na tem dežju s sovražnikom za ritjo. Čeprav je samo pol vojske, ki nas je oblegala na Ožinah, gre še vedno za ogromno premoč. Vsaj tzevogi nas pustijo na miru.«

Venegar je obzidano mesto ob vznožju veličastne trdnjave Venegar'Dar. Od mesta do trdnjave vodi samo ena sama, ozko izklesana pot. Mogočno granitno gradnjo so na začetku Zlatega eona postavili Vilini. Pol stoletja pred začetkom vojne proti Vesoljnemu carstvu so jo predali Medalarskemu bemeju Irothu IX Medalarskem. Ta jo je zaupal svojemu vazalu Zeolverškemu bemeju Elenu X. Zeolskem. Ta predaja na svoj način pomeni začetek vojaške moči Zeolije. Pet let po začetku vojne je mogočna trdnjava padla brez boja. Znova jo je dobrih tristo let kasneje zasedel Zeolski bemej na začetku Koalicijskih vojn.

Grof si za svojo rezidenco izbere mestno hišo. Venegarski malahid Atin Venegarski je vse za delo sposobne meščane poslal na pomoč pri postavljanju zasilnih obrambnih položajev. Svoj tarag je dal na razpolago Deveti medreji.

Malahid v mestno dvorano skliče vse dosegljive malahide. Zbrano druščino malodušno premeri:

»Tukaj se je začela uspešna legenda, tukaj se bo končala. Venegar je mesto, od koder bomo odšli v Kadešah. naj nam bo El milosten, saj smo se pogumno in dolgo borili za njegovo slavo na zemlji. V tukajšnji ječi bomo uničili enega od damejahov. Že samo to je pomembna zmaga.«

Besedo prevzame Iliad:

»Gospodje, Načrt je preprost. Od sotočja do mesta smo na tej strani postavili lesene ovire. Massanedski most brani 1. tarag Prve. Torej elita. Tja smo poslali vseh petnajst mestnih katapultov.«

Pavej Onrass prikima in doda:

»Katapulti bodo tik ob rečnem bregu. To je precej tvegano. Žal nas lahko pomagajo samo tvegane odločitve. Če bo sreča, nas bosta varovali megla in nizka oblačnost. Mogoče bodo imeli tzevogi malce težje delo.«

Znova se oglasi Malahid:

»Ste dragoceno ujetnico že vtaknili v njeno večno domovanje?«

Atin prikima:

»Tam ji nihče ne more pomagati. Prastari kristali delujejo. V njen i prisotnosti so simpatično zažareli. Mešarahova magija jo bo izpila počasi in boleče.«

Malahid zadovoljno prikima:

»Torej imamo možnosti, da zdržimo. Brez svoje gospodarice bodo horde zveri manj srdite. Vsaj upajmo tako.«

Karim se med zadnjim preverjanjem položajev ustavi pri Orijevi jami v grmovju. Skopal si jo je na majhni vzpetini poleg deroče reke. Ta je tik pred razlitjem. Skupaj si ogledujeta visoko rečno gladino. Zatem komentira Orijevo skrivališče:

»Še malo naraste in moral boš hitro bežati na položaje ostalih. Tvoja šeledina je na višjem položaju.«

Orij pljune v razmočena tla:

»Ja, zato bo padalo po njih in ne po meni. Saj se menda zavedaš nekoristnosti tega dela. Kopljem tu ali tam,« pokaže na silhueto vzpetine:

»V vsakem primeru nas bo sovražnik preprosto odplaknil. Srečni bodo pijančevali in kavsali v Kadešahu, manj srečni bodo orčje kosilo ali večerja, popolnoma nesrečni pa sužnji na vzhodu.«

»Ne bodi tako črnogled.«

Orij ogorčeno odvrne:

»Zakaj? Cel mogos smo bežali v to luknjo brez izhoda. Dvakrat smo se ustavili in obakrat smo po nepotrebnem izgubili po dve šeledini. Od Prstanove straže je ostala slaba polovica stotnije. Gardni tarag je skrčen na šeledino in pol. Bo tokrat drugače?«

Karim strogo odvrne:

»Dobil sem jasen ukaz glede širjenja malodušja. Širjenje defetizma, malodušja in panike lahko strogo kaznujem. Dovoljen je tudi gladimis skozi čreva. To velja tudi zate,« vanj zapiči svoje stroge oči.

Orij se nasmehne:

»Jaz samo na glas povem, kar vsi mislijo. Spomni se Zeolverga. Vsi smo se podelali in zapustili položaje. Dragi prijatelj, sprijazni se s koncem.«

Karim namigne spremstvu:

»Odpremite tega lemika v hladilnico. Če se bo upiral, naj zaplava v reki!«

Orij presenečeno:

»Karim? Res to misliš?«

Karim prikima. Orij spusti roke ob telo:

»Torej bom umrl v drugi rundi.«

Karim s preostalima lemikoma stopi naprej in se več ne ozre za Orijem. V sebi se je boril s tem, kar je čutil.

Orij ima prav. To malodušje, ta strašna koprena nemoči. Vse nas prežema, izčrpava in duši. Vsem jemlje voljo do boja. Kam nas bo pripeljal ta strašni boj? Umreti svoboden ali živeti v sužnosti?

Pospeši korak proti koncu svojih položajev. Tedaj priteče kurir:

»Gospod, tukaj so. Izvidniki so jih opazili pri Massanedskem mostu.«

Karim prikima:

»Torej se je začelo. Zadnji boj Zeolje,« in se spogleda z lemikoma. Oba vesta, kaj morata storiti. Karim s kurirjem pohiti do prednjega poveljniškega položaja. Tam bo, skupaj z ostalimi jamiti taragov, počakal svojega mahiba.

Ravno tedaj zagrmi. Začuti tresljaj. Znova grom. Takšen silni bes prinaša samo čarovniški grom. Izmučeno deželo oblije oddaljen zven značilnega ječanja ognjenih kočij in šklepet korakanja jeklenih pajkov.

Prihaja grom pogube,

Z neba vsipuje se smrtni dah,

Junaki dneva,

Junaki Kadešaha,

To vaš je zadnji boj,

Tam je vaša poguba,

Prihaja od povsod,

Kajti poguba je vaš zadnji dah.

Zbrani ste junaki Kadešaha,

Združeni za ta zadnji boj,

Naj svoboden bo duh,

Ko stopil bo na breg Alisse,

Bolje svobodni pred Kadešahom,

Kot sužnji v palačah malahidskih.

V dvorani završi. Enemu gromu sledi še drugi, pa tretji. Zaslišijo krike.

Atin zakliče:

»Vsi k orožju! Ustavimo sovražnika ttukaj, kjer se je začela zeolska slavna legenda!«

Malahid dvigne roki. Vsi umolknejo. Za hip dvorana postane oaza miru. Vsi pričakujoče čakajo. Grof zagrmi:

»Atin, to je zadnji bojni poziv svobodne Zeolije.«

Mahibi medrej bliskovito odhitijo do svojih prednjih položajev.

Deklica razbije preplet jekla, težkih kamnitih plošč in kristalnega obroča. Nobena moč pradavnih urokov je ni zmogla zadržati. Oči se ji rdeče zasvetijo:

»Norci ne vedo, kdaj naj nehajo.«

Vrata škrtnejo in vstopi ječar. Prazno zre predse:

»Gospodarice, želite?«

Ona vzdihne in ponosno stopi mimo očaranega moža:

»Napočil je trenutek,« in pomendra z droga padlo zeolsko zastavo. Globoko vzdihne in zašepeta:

»Danes Zeolija in nikoli več.«

Nekaj lemikov priteče v družbi mahiba Marcusa Lucija. Bliskovito so posekali jetniško stražo. Stari plemič se plitvo prikloni in čaka na namig drobne deklice. Ta se obrne proti ostarelemu plemiču:

»Odlično ste opravili. Kako prisrčno in zabavno,« se zakrohota:

»Zeolija se bo končala tam, kjer se je začela,« in proti staremu možu usmeri roki. Iz konic prstov švignejo rdeče strele, ki pokosijo presenečenega plemiča. Na tla pade kadeče ožgano truplo:

»Žal si neuporaben. Carstvo potrebuje samo sposobne in ambiciozne može. Položaj si dedoval po krvi in ne pridobil s sposobnostjo. Sledite mi! Čas je za zadnje dejanje.«

Druščina zapusti mestno hišo. Ostanek Prstanove straže jih spremlja do šotora izven obzidja. V zraku je okus nemoči in obupa. Čarovniški ogenj bruha po položajih zadnje obrambe. Nebo zažari od požarov. Črne zmajske silhuete na nebu ostanejo neopažene. Nihče še ne ve za zasedbo nebranjenih Severških vrat. Vrata na zahod so dokončno zaprta.

Iliad vpraša:

»Čemu smo šli v šotor? Tu je nevarneje od mestne hiše.«

Malahid se gromko zareži:

»Obzidje je nemočno proti temu, kar pada po njem. Vas še ni našla slutnja o resnici? Vam je čarovnija damejaha res tako zameglila pronicljivost?«

Vsi presenečeno zrejo v mračen Malahidov obraz. On trdo nadaljuje:

»Ne vem, kako naj vam razložim. Te deklice pri Ožinski trdnjavi niso zajeli, temveč se je pustila ujeti. To je bil njen namen. Ožinske trdnjave ni pogubil sovražnikov ogenj ali njegova jeklena moč, temveč volja drobnega bitja. Plemeniti Lucij je od takrat pod vplivom njene strašljive volje, zato sem ga premestil stran od nje in nisem mu zaupal niti desetine.«

»Zakaj je niste takoj ubili, če je res tako nevarna?«

Malahid odvrne:

»Nje ni moč ubiti. Upal sem, če jo zaprem v tukajšnjo ječo, se bodo njene moči precej zmanjšale. Očitno se to ni zgodilo. Kljub vsemu je na koncu spoznala nemoč svojih hord. S svojim vztrajanjem smo jo izzvali in ostalim še svobodnim pokazali nemoč temne vojske. Edino to me bega, čemu nam je dovolila umik iz Zeolverga? Je bila tako prepričana v svojo moč? Zakaj je skoraj silila v ječo, ki je umorila njenega prednika?«

Iliad odkima:

»Zakaj bi to koga brigalo? Kako veste, da se je osvobodila ječe? Tukaj smo in visoka reka nam daje upanje. Del njene vojske je šel nad Aldeno in Landogar, torej niso vsi šli nad nas. Še imamo možnost. Vi ste nas naučili vse o nezlomljivosti volje zeolskih malahidskih hiš.«

Malahid zamahne z roko:

»Kaj bi se predajali lažem? Rešila se je okova v kristale vtisnjene starodavne mešarahove magije. Gorje nam! Nakaza je posegla po čarovniških močeh. Čutim njeno moč. Isto sem čutil ob padcu Ožinske trdnjave in v Zeolvergu. Samo vprašanje časa je, kdaj bo s svojimi uroki popolnoma uročila našo vojsko. Leden veter malodušja in želje po služenju basileu bo kmalu pogubil naše najplemenitejše ljudi. Preden z magijo dokončno stre našo voljo, nam preostane samo eno,« in se sesede na preprost stol.

Tedaj nekdo vstopi v šotor. Vse oči se obrnejo proti vhodu. Malahid se prvi zdrzne:

»Valerij Landogarski. Kaj pa vi tukaj? Kako?«

Valerij se nasmehne:

»Ste presenečeni, ker nisem v vašo čast končal na poljanah pogube?« in se zresni:

»Skoraj sem bil prepričan v svoj konec. Konjeniški naskok je bil neumna, nepotrebna, a čista pot v objem Kadešaha. Iz pepela tistega dejanja iz obupa me je potegnila carska meašika in mi dala priložnost.«

Iliad skoči na noge in izvleče meč. Srdito zarenči:

»Gospod, naj mu jaz prerežem drob. Za našalita ne sme,« a Malahid ga prekine:

»Valerij ni kriv za to, kar je postal,« in se spogleda z mladim malahidom:

»Oba veva, kako prepričljiva je krhka carska meašika. Verjetno mi boste odgovorili, čemu nas je preganjala do sem in nam dovolila še ta zadnji boj? Je hotela dokazati svojo premoč nad davno mrtvim mešarahom prejšnje dobe?«

Iliad še želi nekaj reči. Malahid ga prime za ramo, zato nejevoljno sede na svoj sedež. Če bi oči lahko metale strele, bi scvrle ves šotor in vse v njem. Valerij odgovori:

»Moja naloga je posredniške narave. Pred tremi urami vas je visoko na nebu preletela velika jata tzevogov. Pred slabo uro so zasedli Severška vrata. Tista, ki ste jo mogoče videli, se bo spustila k postojanki pred začetkom vzpona do sedla. Tudi Massanedski most je najbrž že pod nadzorom carske vojske. Carske meašike ne morete zadržati v nobeni ječi. Ona je drugačna od svoje prednice pred dvema tisočletjema. Njena moč je iznad vsega tega sveta. Vidite, obstaja preprost razlog, zakaj vam je dovolila umik,« in stopi nekaj korakov proti grofu. Ta sopiha in rdečica jeze mu zalije okrogel obraz:

»Povejte že.«

Valerij se nasmehne:

»Kamor ste šli vi, tja je šlo tudi njeno veličanstvo. Kjer je ona, tam se boj konča, še preden se dobro začne. Njej se zdi škoda prelivanja vsake sposobne plemenite krvi. Tukaj ste zbrani vsi, ki še kaj pomenite v grofiji in ste še živi. Tako preprosto je to. Še zadnjič vam prinašam ponudbo za rešitev tudi mojega ljudstva. Druga možnost je smrt. Moj ljubi bratec je že izgubil zadnji boj. Landogar je od včeraj v carskih rokah. Zaradi nesmiselnega odpora je bil, in še je, večji del prebivalstva prepuščen lovcem za sužnje. Vsaj nekaj mest in vasi sem rešil pred kruto usodo. Od spreobrnitve sem tako rešil vsaj slabe pol milijona ljudi. Če vas zanima, Tarik je gost guvernerja Zeolverga.«

Malahid komaj zadržuje bes. S stisnjenimi ustnicami sikne:

»Povejte mi en razlog, da Iliadu ne preprečim njegove maloprejšnje namere. Samo en, samcat razlog.«

Valerij skomigne z rameni:

»Saj me ne morete poškodovati. Carska meašika spreobrača sposobne in jih tudi zavaruje. Spreobrnjenim zaupa najpomembnejše položaje v novem Carstvu.«

Atin jezno sikne:

»Tipična travma drugorojenega. Res mora boleti, ker si vse življenje v senci prvorojenega naslednika hiše. Če se prodaš, se pozabi ta nadležna rodbinska malenkost.«

Valerij suho pribije:

»Carska meašika ne podkupuje, niti ne grozi. Vedno je vljudna in dobronamerna. Njena moč prepričevanja spremeni tvoje občutke in čustva. Namesto sovraštva do Elejle v telesu božanskega basilea čutiš brezpogojno ljubezen in privrženost. Pravzaprav te zbudi iz sanj iluzije življenja in ti podari resnično življenje. Postaneš del novega, resničnega sveta. Vse sposobnosti se izostrijo, spomine dojameš s čistejšim duhom. Spoznaš svojo resnično voljo, ljubečo božjo voljo.«

Malahid pihne:

»Torej spoznaš voljo našalita!«

Atin se zareži:

»Ti je tvoja meašika že nastavila, ker ti še nobena ni dala? Te je uročila s svojimi suhljatimi tacami? Te rajcajo skoraj otroci? te mama ni naučila, da ne smeš zalezovati mladih deklic?«

Iliad skoči na noge, izvleče meč in srdito zamahne. Malahid mu tokrat ne prepreči. Valerij se samo nasmehne. Čeprav je meč z vso močjo udaril v mladeniča, se ta še kar reži:

»Saj sem rekel. Carska meašika ščiti svoje. No, tukaj sem opravil. Zaradi minulih časov ne bom storil ničesar, kar mi ni izrecno ukazano. Vi me lahko sovražite, a jaz vas ne bom. Zakaj bi sovražil trupla?«

Zapusti šotor. Malahid Zeolski spusti pogled v tla. Bo tako uročila tudi mene? Bom njen kurir?

Iliad vročično zakliče:

»Še imamo čas. Umaknimo se v trdnjavo. Še nikoli ni padla z obleganjem.«

Malahid vse premeri z otožnim pogledom:

»Ne, moj boj in moj konec je tukaj, na zadnjem braniku časti človeškega ponosa. Izbral sem plemenito smrt. Kdor želi, mi lahko sledi. Skupaj častno izvlečemo gladimise in pojezdimo v Kadešah. Novčiča za brodarja imam v žepu.«

Vsi vstanejo, prikimajo in zakličejo:

»Dovolite mi, naj grem po novčiča za brodarja Alisse!«

Malahid svečano zakliče:

»Pojdite in se vrnite!« ter zapustijo šotor. Tako veleva prastara tradicija, imenovana 'Zadnji boj z novčičem'.

Grof ostane sam. Razočaran razmišlja o usodi grofije na prepadu.

Cesarstvo čaka na naš konec. Ostali smo sami. Zdaj bomo umrli. Ne morem odlašati neizogibno.

V šotor hlastno vstopi mahib Envor Zaldah v spremstvu dveh umazanih in utrujenih jamitov:

»Gospodar, čas se izteka. Prebili so se čez Massanedski most. Gardni tarag ne obstaja več. Mahib Onrassa je mrtev. Za mahiba ostankov Devete imenujete jamita Karima Oloda.«

Karim stopi korak naprej in se kratko prikloni. Grof zamrmra:

»Vas pa poznam. Jamit iz bivše Četrte.« Karim prikima. Envor nadaljuje:

»Pod njegovim spretnim poveljstvom je Deveta zadržala prvi val napadalcev. Preostali veterani Prve so se lahko varno umaknili na nove položaje.«

Grof skomigne z rameni:

»Zakaj je to pomembno?«

Mahib presenečeno odvrne:

»Zakaj? Zbral bo ostanke medreje in jo na novo organiziral. Prosim vas za organiziran umik proti mestu, sicer bomo po nepotrebnem izgubili okoli dva tisoč dragocenih veteranov. Sovražnik verjetno znova pripravlja kleščni manever.«

Malahid se sesede:

»Čemu bi koga reševali? Saj smo že vsi mrtvi! Vsi!« skoraj zakriči in s tresočim glasom doda:

»Ne bomo se umikali. Vsi bomo izvlekli meče in se še zadnjič spoprijeli s sovražnikom. Če je to naš konec, naj bo vreden legend in pesmi. Zdaj se pripravljam za Bitko z novčičem.«

V šotor vstopi jamit Prstanove šeledine s spremstvom in se kratko prikloni:

»Gospodar, kakšni so vaši zadnji ukazi?«

Grof ravnodušno odvrne:

»Vsi v sijoče oklepe in skupaj izvlecimo naše gladimise. Temni etir bo kmalu s svojo strašno močjo zastrupil naše ljudi. Zdaj grem v pogubo. Zdaj je moj čas. Sledite mi, junaki moji! Na planjavi Kadešaha nas čaka sijajna usoda. El je namenil device in sode najboljšega južnega vina samo našim junaškim dušam.«

Vsi se spogledajo. Envor se prikloni:

»Vsem se še ne mudi v smrt,« namigne svoji skupini. Grof zakliče za njimi:

»Vsi, ki me zapuščate v tej uri slave, boste goreli v Megšelemu!«

Nihče se ne ozre. Malahid namigne stražarjem, naj jih spustijo:

»Saj je vseeno, kje umrejo.«

Dež začasno poneha. Karimu zastane korak, a ga Envor spodbudi:

»Pridi, čaka naju reševanje veteranov in ostankov preživelih šeledin. Zeolije je mogoče konec, ne pa vojne proti Carstvu.«

Od nekod priteče kurir s prednjih položajev. Ko vidi Envorja, se prikloni in hiti poročati:

»Gospod, jeklene pošasti so zmlele ostanke desnega boka Desete. Niso imeli nobenih možnosti. Dali so nam kakšno uro časa.«

Envor stisne pesti in se spogleda s Karimom:

»Že ta ura je veliko in častno delo. Zdaj so pokojni junaki že v objemu Kadešaha. Položaj je torej brezupen,« vzdihne, namigne kurirju, naj ne hodi v grofov šotor in tiho doda:

»Odrinili so Deveto, zmleli so desni bok Desete,« za hip pomolči in čaka na Karimov odziv.

»Gospod, grof se je odločil. Sicer pa, kaj naj storimo? Sovražnik znova izvaja kleščni manever z jeklenimi pošastmi. Takoj za njimi je gotovo oklepna konjenica in nepregledna orčja horda. Edina rešitev je hiter umik proti mestu in trdnjavi.«

Envor skrušeno prikima:

»To ne bo umik, temveč komaj kaj manj od brezglavega bega, stran od stičišča klešč. Kakor hitro bom dal ta ukaz, postanem izdajalec. Podobno bodo našaliti vsi, ki bodo sprejeli moj ukaz.«

Karim samo nemo prikima in zašepeta:

»Torej postanimo našaliti in nadaljujmo boj. Princ Han še ni mrtev. Zagotovo nas bo potreboval.«

Envor prikima:

»Umaknili se bomo po skriti soteski. Poznam pot, ker sem pred začetkom vojne služil v trdnjavi skoraj pet let. Veliko časa porabil za morebitne odstopnice. Grof in njegovi bodo s svojim junaštvom naredili še zadnje. Pridobili nam bodo dragocen čas.«

Karim odvrne:

»Še nekaj moram storiti.«

»Kaj?«

»Iz pripora moram spraviti svojega najboljšega lemika.«

Mahib se mehko nasmehne.

#

Malahid v šotoru pripravi večerjo pred samomorilsko bitko, tradicionalno 'Večerjo junakov'. Na rokave so si bučno nadeli trakove slave. Postregli so s tradicionalno večerjo, namenjeno vojščakom, ki gredo naslednje jutro v samomorilski napad. Vzdušje je izjemno svečano. Ves ritual prekine prestrašen jamit, ko glasno vdre v posvečeno druščino:

»Gospodar, obramba se je sesula. Nad nami je nepregledna jata tzevogov. Slišite? Slišite gromovite orčje horde?«

Malahidu zastanejo besede tradicionalnega pozdrava:

»Kje je Prva?« Jamit skrušeno odvrne:

»Mahib Envor Zaldah je ukaz umik. Kleščni manever je v prazno udaril ravno pred nas. Čez največ uro bodo tukaj. Pred vrati tabora lahko zadržimo le toliko, da vam omogočimo hiter umik na varno. Pohitite!«

Malahid počasi vstane, vse premeri z mrkim pogledom in tiho reče:

»Jamit, zmotil si nas pri Večerji junakov. Ker tako nima smisla početi kaj drugega, se nam pridruži pri zadnjih grižljajih. Skupaj nazdravimo, kajti naslednjič bomo pili na sončnih poljanah Kadešaha. Potem pa odjezdimo v zadnji boj za čast in slavo.«

Jamit sede poleg Malahida. grof predenj položi bokal vina in kračo:

»Okrepčaj se, kajti pot preko Alisse je dolga.«

Bučno nazdravljajo, se krohotajo in čeprav je v zraku dih smrti, so vsi prešerno razpoloženi. Končno pride čas za zadnje dejanje. hrup prihajajočega valjarja sovražne vojske je vse bližje. Malihid se dvigne na noge in vzklikne:

»Zdaj je čas za zadnjo slavo!«

Vsi dvignejo čaše in vzkliknejo:

»Za čast in slavo! V zadnji boj!«

Malahid izvleče meč in zakliče:

»Še malo in odrešitev bo padla na vse nas,« in odločno stopi iz šotora. Obstane. Ostali mu sledijo. Izvlečejo meče. Okoli šotorov besni vrvež zmede. Ognjeni izbruhi že drobijo silhueto mestnega obzidja. V zraku je naraščajoč pritisk panike in strahu. Temna princesa že čara. Zdaj je čas za končno pogubo. Gromko zakliče:

»Vitezi pogube! Junaki Zeolije! Izvlecimo meče in se še zadnjič spoprimimo s sovražnikom. Častna smrt nas bo odpeljala na cvetne poljane Kadešaha. Voljne device in potoki slastnega vina čakajo na nas! Zatlačimo to črno reko iz Abadona nazaj v njeno brezno Megešelema! Vitezi! Sledite mi v zadnji boj!«

Malahid odločno stopa do konjušnice. Konji nemirno hrzajo. Sprva mu sledijo vsi okoli njega na njegovi poti. Za hip se zdi, da je grofov poziv utišal hrup naraščajoče panike. Naredijo nekaj korakov. Naenkrat jim zmanjka volje in obstanejo. Na tabor leže tišina poljan spokoja. So že v Kadešahu? Nikakor. Ognji še naprej plapolajo. Nenavaden pajčolan pričakovanja za hip odrine tkanje napredujoče panike in strahu. Volja do boja se stopi.

Grof z največjo težavo premaguje strašljiv stisk uroka strahu in nemoči. Naredi še nekaj korakov in obstane. Povesi meč, odpre dlani in plemiški gladimis z žvenketom pade na kamnita tla. Osamljen stoji med podboji konjušnice. Nanj pritiska sila obupa. Čemu v smrt? Vsi okoli njega odvržejo orožje in posedejo na vlažna tla. Nemo opazujejo svojega gospodarja. Nihče ne naredi nobene kretnje, ne izusti nobene besede poguma ali strahu. Tišina premaguje hrup vojne. Zastave nehajo plapolati. Še veter se umakne valu miru. Oblaki se začnejo trgati.

Deklice dvigne roki. Na nebu zasije sijoča krogla. Vsi uzrejo sonce novega sveta.

Žalostinka

Jutro razkrije pogorišče zadnjega boja Malahida. Neznani pesnik zapoje žalostinko.

Bojna poljana vsa je zažgana,

Vitezi pogube dvignili so silne meče,

Vse objame krutost Abadona,

Nebo se v plesu ognja iskreče,

Le naprej, le naprej peklenski hrup,

Sovraga nazaj pognal bo krik krut,

Še zadnjič naglejte se zore rdeče.

Samo naprej, samo čez poljano,

Zastava naj pogube vihra,

Sveti ogenj požgal bo zemlje greh,

Duša peklenska naj ob smrtnem dahu bo vedra.

Milost svojih src utrnite,

Izvlecite kopja pogube,

Nad temni urok pohitite,

Dvignite zastave zvestobe,

Umrite za življenje,

Poginite za hrepenenje,

In k Elu v Kadešah odletite.

Envor v spremstvu Karima in nekaterih preživelih vodi hiter umik iz klešč jeklenih zveri.

Orij in Karim znova skupaj izvlečeta meče. Zamera kratkega pripora je že pozabljena. Deseta je izginila v ogorčenem odporu in s tem omogočila umik ostankov Prve in Devete.

Zjutraj z nizkega travnatega griča sredi ozke soteske spremljata mahiba Envorja in opazujeta umikajočo kolono. Karim utrujeno vzdihne:

»Če je grof preživel, nam ne bo odpustil tega umika.«

Envor se nasmehne:

»Verjemi mi, nobene kazni ne bo. Grof se je odločil za plemenito smrt v brezupnem boju. Še kako prav nam bo prišel vsak rešen lemik. Vojna še zdaleč ni končana. Šelgeac Han ni mrtev. Prej ali slej bodo udarili po Shedaniji. PO smrti starega cesarja se Aldus ne bo dolgo obdržal. Mogoče sledi zadnja shedanijska državljanska vojna. Vsekakor raje umrem v boju za svobodo, kot zaradi osebne časti v nepotrebnem žrtvenem obredu.«

»Mogoče se bodo hoteli pogoditi.«

Mahib odkima:

»Mogoče. Za zdaj se moramo potuhniti. Naš čas bo nastopil ob zatonu Carstva«

Pridružijo se koloni. Od nekdaj mogočnih medrej je ostalo za slabe tri tarage utrujenih veteranov.

Ničesar niso vedeli o koncu odpora, zasedbi Venegarja ali dragocenem meašikinem ujteniku.

Meašika v spremstvu Set'Arusov vstopi v šotor. S kretnjo oživi dragocenega omamljenega ujetnika. Ta skoči na noge, a ga zadržijo težke verige:

»Malahid Zeolski, vladar Grofije Zeolija. Ste spoznali svoje zmote glede mnogih stvari? Vam je končno jasno? Ste za potešitev svoje časti spustili dovolj zeolske krvi?«

Malahid besno odvrne:

»Užival bom, ko bo padlo vaše carstvo zla.«

Deklica se zahihita:

»O ne, dragi grof, spoznali boste večno veličino našega Carstva. Kmalu bom priredila družinsko srečanje. Bolečina življenja bo hujša od sladkosti smrti.«

<< KONEC >>

Index

A

aktualni vladar Zeolije

Malahid Zeolski [1] [2] [3] [4] [5] [6]

B

bojni štab medreje

isitah

D

dragocena kovina, izjemno trda, lahka in odporna na vplive

auril [1] [2]

H

hendvejski častnik

tokomaš [1] [2] [3] [4] [5]

I

ime za časovno enoto in največji in najbližji mesec Drugotnosti

mogos [1] [2] [3] [4] [5] [6]

J

jamit [1] [2] [3] [4] [5] [6] [7] [8] [9] [10] [11]

južnjaška vojska, izjemno disciplinirana in izurjena

hendvejskimi bojevniki

južnjaška vojska, pripadajoča vojaški knježevini na jugu

Hendveji [1] [2] [3] [4] [5]

K

kristali, nujni za obred pemej, ki Mešarahu omogoči uničenje zatabov

tehagac

M

mn. šeledina, osnovna vojna enota Zeolije

šeledin [1] [2] [3]

N

najsevernejše človeško kraljestvo

Medalar [1] [2] [3] [4]

najzahodnejša medalarska grofija

Zeolija [1] [2] [3] [4] [5] [6] [7] [8]

najzahodnejši branik Medalarja

Saverških vrat

naziv dveh kronskih princes oz. princev Božanskega carstva

meašika [1] [2] [3] [4]

P

personifikacija samovolje, kaosa in slabosti

Elejla

podgani podoben glodalec velikosti mačke

zemljožerkina

poklicni vojaki

lemikov [1] [2] [3] [4] [5] [6] [7] [8] [9] [10]

pokslicni vojak

lemik [1] [2] [3] [4] [5] [6]

posebej izurjeni goblinski lovci na ljudi

našosi

Posebna straža za varovanje zeolskega vladarskega prstana

Prstanova straža [1] [2] [3] [4]

Prestolnica Medalarja in Medalarske dinastije

Lithinall [1] [2]

Prestolnica Zeolije

Zeolvergu [1] [2] [3] [4] [5]

R

Reka, ki prečka zagrinjalo kaosa Abadon

Alissa [1] [2] [3] [4] [5]

S

sklicni vojak, rezervist

mašag

sklicni vojaki, rezevisti

mašagi

strateška enota Vzhoda moči 7 - 15 medrej

mezogov [1] [2]

U

Ustreznica našemu raju z nekateimi "izboljšavami"

Hešenah

V

veteran, pomožni jamit, nadomestni poveljnik

Ismag lemik

vojna enota približno moči manipule (cca 700 vojakov)

Šeledina

vojni plemič, ustreznica generalu

mahib [1] [2] [3]

vojni plemiški naziv v cesarstvu Shedanija

pleidik

vrsta potuhnjene podolgovate živali, ki vedno napade iz zasede

podlasnež

Vzhodni imperij, nastal pred 10 leti

Božanskega carstva [1] [2] [3] [4]

Z

z zatabi oživljeno truplo, udejanjen kerkeš

nemrtvega lorda [1] [2]

zemljiški gospodar s pravico do vojske in sodnih patentov

bemej

zemljiški vladar s pravico skica vojske

bemej