William Gibson

V

Zahvale

Ta knjiga dolguje posebno zahvalo Paolu Polledriju, glavnemu upravniku oddelka za Arhitekturo in Oblikovanje Muzeja za Moderno Umetnost v San Franciscu. G.Polledri je leta 1990 za razstavo Vizija San Francisca naročil znanstvenofantastično delo, ki je kasneje postalo kratka zgodba z naslovom ‘Skinnerjeva soba’, hkrati pa je poskrbel, da sem tudi jaz sodeloval z arhitektoma Ming Fungom in Craig Hodgettsom; njuna karta mesta, ki je bila ponovno narisana (čeprav sem jo jaz potem narisal še enkrat), pa mi je dala zamisel za Skywalker Park, Trap in stolpa s Sončnico. (Iz drugega dela, ki je bilo naročeno za to razstavo, mogočnega dela Richarda Rodrigueza z naslovom ‘Sodom: Reflections on a Stereotype’, pa sem si prisvojil Yamazakijevo izposojeno viktorijanstvo in občutek njegove melanholije.)

Izraz Virtualna Svetloba je skoval znanstvenik Stephen Beck, da bi z njim opisal delovanje inštrumentov, ki proizvajajo ‘optične občutke neposredno v očesu, brez uporabe fotonov’ (Mondo 2000).

Rydellov Los Angeles veliko dolguje mojemu branju Mike Davisovega dela City of Quartz, natančneje njegovemu opazovanju, ki se je nanašalo na privatizacijo javnega prostora.

Zahvalo dolgujem tudi Markušu, znanim pod imenom “Krzno’, enemu od glavnih urednikov revije Mercury Rising, ki objavlja za Zvezo Kurirjev na Kolesih San Francisca in ki mi je prijazno posodil celotno zbirko revij, nato pa me za kakšno leto ni več slišal (oprosti). Mercury Rising obstaja zato, da informira, zabava, ujezi ali pa kako drugače krepi društvo kurirjev. Iz revij sem dobil zamisel za delovni prostor Chevette Washington pa tudi precejšen del njenega karakterja. Kolesarite še naprej!

Zahvaljujem se tudi spodaj navedenim, ki so mi pomagali ob kritičnih trenutkih in me oskrbeli s pravilnimi drobci ob pravilnih trenutkih, hvaležen pa sem jim tudi za njihovo umetniško podporo: Laurie Anderson, Cotty Chubb, Samuel Delany, Richard Dorsett, Brian Eno, Deborah Harry, Richard Kadrey, Mark Laidlaw, TbmMaddox, PatMurphy, Richard Piellisch, John Shirley, Chris Stein, Bruce Sterling, Roger Trilling, Bruce Wagner, Jack Womack.

Posebna zahvala pripada Marthi Millard, moji literarni agentki, ki vedno razume dolge zamude.

In pa hvala Deb, Graeme in Claire, z ljubeznijo, ker ste me potrpežljivo prenašali ves čas, ko sem bil v kleti.

Vancouver, B.C.    Januar 1993

1. Bleščeče meso velikanov

Kurir pritisne svoje čelo ob številne plasti stekla iz argona in čvrste plastike ter opazuje, kako bojna ladja kot nekakšna preteča osa pluje nedaleč stran od mesta, izpod prsnega koša pa ji iz gladkega črnega zadka bruha smrt.

Pred nekaj urami so na severni del predmestja padali izstrelki; trünsedemdeset je bilo mrtvih, za poboj pa še nihče ni prevzel odgovornosti. Sedaj pa tukaj, pod Lazaro Cardenasom, plavajo zrcalne podobe stopničastih stolpov v družbi bleščečega mesa velikanov, ki kričijo v noč, prepletene z ujetimi sanjami - vsakodnevne stvari pač, svet brez cilja.

Zrak na drugi strani okna se dotika vsakega izvora svetlobe z medlim vencem jetrne barve. Rumenkast odtenek se neopazno pretaka v rjavkasto prosojnost. Jasno posušeni madeži fekalij v snegu povsod okoli kanalizacijskih jaškov, so se nastanili pod lečami noči.

Kurir zapre oči in se osredotoči na šumenje klimatske naprave v ozadju. Predstavlja si, da je v Tokiu, njegova soba pa se znajde v nekakšnem novem krilu starega Imperija. Vidi se na ulicah Chiyodakuja, nad njim pa številni vlaki, ki vzdihujejo. Rdeče papirnate svetilke se vijejo vzdolž ozke ulice.

Odpre oči.

Mexico City je še vedno tu.

Osem majhnih praznih steklenic iz plastike je previdno poravnanih z robom kavne mize: japonska vodka Come Back Salmon. Njeno ime je še bolj moteče kot dolgotrajen okus, ki ga pušča v ustih.

Na ekranu nad podstavkom ga čakajo ptičke, vse sijajne in izbrane. Ko v roke vzame daljinca, se njihove močne in ostre lične kosti ukrivijo v prostoru za njegovimi očmi. Njihovi mladi fantje, ki se znova in znova pojavljajo od zadaj, imajo na sebi črne usnjene rokavice. Slovanski obrazi privabljajo na plan nezaželene drobce otroštva: smrad po črnem kanalu, jeklen kovinski trušč pod zibajočim vlakom, visok star strop stanovanja s pogledom na zmrznjen park.

Osemindvajset obrobnih podob na ekranu uokvirja Ruse v nekakšnem iskrenem povezovanju; kurir preleti podobe, ki jih prekriva črn dim iz avtomobilske palube azijskega trajekta.

Odpre še eno majhno steklenico.

Sedaj ptičke goltajo svoje arogantne in vase zatopljene fante, pri tem pa se njihove glave pomikajo gor in dol kot kakšne

dobro naoljene naprave. Zorni kot kamere spominja na vnemo sovjetskega industrijskega kina.

Pogled mu uide na NKHVremensko napoved. Preko Kansasa se vije fronta z nizkim pritiskom. Poleg napovedi pa se v islamskem jeziku z nekakšno skrivnostno hladnokrvnostjo znova in znova ponavlja napis za ime boga, zapisan v polomljeni kaligrafiji.

Kurir pije vodko.

Gleda televizijo.

Po polnoči, na križišču med Liverpoolom in Florenico, se iz zadnjega sedeža bele Lade zazre ven, proti Zoni Rosi, pri tem pa ga švicarska nanopoma maska praska po sveže obriti bradi.

Vsak obraz, ki ga sreča, je zamaskiran, usta in nosnice pa so skrite za filtri. Nekateri, ki častijo Dan Smrti, spominjajo na v vrsto nanizane srebrne čeljusti spačenih lobanj iz sladkorja. Ne glede na to, kakšne oblike privzemajo, njihovi tovarnami vsi po vrsti podajajo enake dvomljive in neodkrito pomirjajoče izjave glede viroidov.

Mislil je, da bo ušel enoličnosti, mogoče celo odkril kaj zanimivega ali pa lepega, toda tu je našel le zamaskirane obraze, svoj strah in luči.

Zunaj Avenide Chapultepec se izza zavoja priplazi starinski ameriški avto, ki mu pod gugajočim odbijačem pulzirajo številni oblaki ogljika. Prašna plast smole v barvi kole in raztreščen žaromet zaznamujeta celotno površino avta, izpostavljen je le vetrobran, ki je ves črn in bleščeč ter neprozoren kot kaplja črnila, ki spominja na smrtonosni črni zadek bojne ladje. Kurir začuti, kako prične naraščati strah, neprekinjeno, brezčutno, z nedvomnim obsojanjem karnevalske prikazni, tega cadillaca, tega poslednjega ostanka izgorevajoče nafte, zavitega v pošastno obleko umazanega mozaičnega srebra. Zakaj mu je dovoljeno dodatno onesnaževati že tako nemogoč zrak? Kdo sedi notri, za črnim vetrobranskim steklom?

Ves trepetajoč opazuje, kako stvar pelje mimo.

'Tisti avto ..." Nagiba se naprej in prisilno nagovarja širok rjav vrat šoferja, čigar masivne ušesne mečice nekako spominjajo na imitacije glinenih loncev, ki jih ponujajo na televizijskih prodajnih kanalih v hotelih.

"El coche," odgovori šofer, ki ne nosi maske. Obme se nazaj in očitno šele sedaj prvič opazi kurirja. Kurir še enkrat zelo na kratko vidi migetajoč odsev Cadillaca z odbojem rubinaste svetlobe, ki spominja na laser v nočni diskoteki, nato pa avto izgine.

Šofer strmi vanj.

Naroči mu, naj zapelje nazaj v hotel.

Prebudi se iz sanj, natrpanih s kovinskimi zvoki poskočnega vrveža kakšnega evropskega letališča, pri tem pa bežno opazuje oddaljene figure sredi nemih ritualov odhajanja.

Tbma. Sikanje klimatske naprave.

Dotik bombažnih rjuh. Telefon izpod blazine. Prometni hrup, zadušen z okni, ki so polnjena z zrakom. Vsa njegova napetost in panika sta izginili. Spomni se na bar v atriju. Glasba. Obrazi.

Prične se zavedati notranjega ravnotežja, redkega ravnovesja. To je vse, kar ve o miru.

In da, očala so tu, zložena poleg njegovega telefona. Povleče jih na planin jih razpira s krivim veseljem, ki ga nekako spremlja že od Prage naprej.

Skorajcelo desetletje jo je ljubil, čeprav o tem ne razmišlja s takšnimi izrazi. Ibda nikoli več ni kupil nove programske opreme, tako da je črni plastični okvir že pričel izgubljati lesk. Napis na kaseti je zdaj neberljiv, zbledel je od njegovih dotikov v noči. Tbliko soban je podobnih tej.

Že dolgo uživa v njej v tišini. Nič več ne uporablja porumenelih slušalk. Naučil se je proizvajati svoj lasten zvok in ji šepetati, medtem ko pospešeno prevrtava mimo nerodnih naslovov vse do neravnega pobočja, obsijanega z mesečino. Ta kraj ni niti Hollywood niti Rio, pač pa nekakšen slabo izostren digitalni približek obeh.

Ona ga vedno čaka v beli hiši vzdolž ceste proti soteski. Sveče. Vino. Črna bisernata obleka nasproti njeni popolni koži brez leska; kakšna belina; njeni čmi biseri pa se spuščajo gladko in hladno kot telo kače vzdolž napetega stegna.

Daleč proč, pod bombažnimi rjuhami, se premaknejo njegove roke.

Kasneje, ko se pogreza v spanec z drugačno vsebino, pod blazino nežno in samo enkrat zazvoni njegov telefon.

"Prosim?"

"Potrjujemo vašo rezervacijo za San Francisco," pove nekdo, ženska ali pa naprava. Dotakne se tipke in si zapiše številko leta, zaželi lahko noč, nato pa zapre oči ob nežni svetlobi, ki uhaja izza temačnih robov zaves.

Njene bele roke ga objamejo. Njeni večni, svetli lasje.

Spi.

2. Vožnja s Puškoglavom

IntenSecure je čistil svoja vozila na vsake tri izmene. Uporabljali so tisto posebno avtopralnico nekoliko proč od Colbyja; po dvajsetih slojih Wet Honey Sienne, ročno poliranih, tvoje vozilo preprosto ni moglo več biti umazano.

Tistega novembrskega večera je Republika Poželenja zapečatila njegovo kariero pri oboroženem odzivu. Berry Rydell je prispel tja nekoliko prezgodaj.

Všeč mu je bil vonj v notranjosti. Uporabljali so tisto rožnato snov, ki so jo spustili skozi močne črpalke, da bi sprali proč cestno umazanijo, vonj pa ga je spominjal na poletno delo v Knoxvilleu, zadnje leto njegovega šolanja. Takrat so gradili stanovanjska poslopja okoli velike stare Vamoceste, tam pri Jefferson Davisu. Arhitekti so želeli, da bi bile stene, sestavljene iz žlindrastih kock, gole na povsem določen način. Tako je v večini prosevala siva barva, kljub temu pa je bilo v majhnih vdolbinah in špranjah videti malce rožnate barve od Vamoceste. Bili so iz Memphisa, nosili pa so črno obleko in bele bombažne srajce. Srajce so bile očitno dražje od oblek ali pa vsaj enako drage, poleg tega pa nikoli niso imeli kravat ali pa si niso odpeli zgornjega gumba. Rydell je doumel, da se arhitekti najbrž oblačijo na takšen način; sedaj pa je živel v L. Aju in je dobro vedel, da je to res. Slučajno je slišal, kako je eden izmed njih razlagal delovodji, da je to, kar počnejo, izpostavljanje neoporečnega materiala zobu časa. Mislil je, da je to najbrž neumnost, toda vseeno mu je bil všeč način, kako je zvenelo; bilo je podobno temu, kar se dogaja starim ljudem na televiziji.

V resnici pa je to pomenilo, da je bilo treba večino te posrane stare barve odstraniti iz tisoč in tisoč kvadratnih metrov enako posrane žlindraste kocke, to pa se je počelo z oscilirajočo brizgalko na koncu dolgega ročaja iz nerjavečega jekla. Če si mislil, da delovodja ne gleda, si ga lahko usmeril proti drugemu fantu, naredil lok desetmetrske boleče mavrice in spral z njega celotni zaščitni premaz. Rydell in njegovi prijatelji so vsi uporabljali tisto avstralsko stvar močnih barv, tako da si takoj lahko videl, kje si jo nanesel in kje ne. Brizgalko si moral postaviti na pravo razdaljo, kajti če bi jo preveč približal, bi lahko odnesla proč celo krom z odbijača. Rydell in Buddy Crigger sta bila na koncu oba odpuščena zaradi tega in takrat sta prečkala Jeff Davis ter se odpravila proti pivnici, Rydell pa je končal tako, da je preživel noč s tistim dekletom iz Key Westa. Takrat je prvič spal z žensko.

Zdaj je tu, v Los Angelesu, in vozi hotspur hussara na šestih kolesih z dvajsetimi sloji ročno nanesenega laka. Hussar je bil oborožen land rover, ki je lahko na ravnini dosegel dvesto trideset ob predpostavki, da je bila kakšna ravnina sploh odprta in da si imel čas za pospeševanje. Hemandez, njegov nadrejeni, je dejal, da ne moreš zaupati Angležu, ki bi naredil kaj večjega od klobuka, vsaj ne, če hočeš, da bi stvar delala takrat, ko jo potrebuješ; dejal je, da bi moral IntenSecure kupiti izraelsko ah pa vsaj brazilsko vozilo in poleg tega, kdo sploh potrebuje Ralpha Laurena, za načrtovanje tanka?

Rydell ni vedel veliko o tem, toda način, kako je bil avto pobarvan, je zelo dobro kazal na to, da se še preveč trudijo. Mislil je, da najbrž želijo v ljudeh vzbuditi misel na tiste velike rjave tovornjake United Parcela, hkrati pa so mogoče upali, da bo izgledal kot nekaj, kar bi lahko videl v škofovski cerkvi. Čisto malo zlate barve na napisu. Malce zadržan.

Ljudje, ki so bili zaposleni v avtopralnici, so bili večinoma mongolski priseljenci, zadnje čase pa tisti, ki so imeli težave pri iskanju boljšega posla. Medtem ko so delali, so izvajali tisto noro petje iz grla, on pa je to zelo rad poslušal. Nikakor ni mogel razumeti, kako to izvajajo; zvenelo je kot žabe na drevju, slišalo pa se je kot dva glasova hkrati.

Sedaj so z bivolsko kožo polirali vrste kromiranih izboklin ob straneh. Mišljene so bile kot nosilci električnega omrežja za kontrolo množice, s kromom pa so bile prevlečene zgolj iz estetskih razlogov. Vozila za posredovanje v Knoxvilleu so bila pod napetostjo, opremljena pa so bila tudi s sistemom za kapljanje, ki je skrbel, da so bila ves čas mokra, to pa je bilo veliko hujše.

"Podpišite tukaj," je dejal vodja skupine, tihi črni fant z imenom Anderson. Podnevi je bil študent medicine in ves čas je izgledal, kot da bi mu manjkali vsaj dve noči spanca.

Rydell je prijel pisalni blok ter svetlobno pero in se podpisal v tabelo s podpisi. Anderson je podal Rydellu ključe.

"Spočiti bi se morali," je dejal Rydell. Anderson se je medlo nasmehnil. Rydell je odšel do Puškoglava in izključil alarm.

Nekdo je na armaturno ploščo nad vetrobranom z zelenim markerjem napisal 'PUŠKOGLAV'. Ime je ostalo, toda večinoma zato, ker je bilo všeč Sublettu. Sublett je bil iz Texasa, begunec iz nekakšne nenavadne videosekte v kampu za stanovanjske prikolice. Dejal je, da se je njegova mati pripravljala na posvetitev njegove riti cerkvi oziroma karkoli že naj bi to pomenilo.

Sublett ni preveč rad govoril o tem, toda Rydell je dobil predstavo, kako ti ljudje mislijo, da je video Gospodova najljubša oblika komunikacije, zaslon sam pa nekakšen večno goreči grm. "On se skriva v detajlih," je nekoč dejal Sublett. "Od blizu ga moraš iskati." Ne glede na kakšen način je potekalo to čaščenje, je bilo zelo očitno, da je Sublett absorbiral več televizijskega programa kot kdorkoli, ki ga je Rydell kdajkoli srečal, večinoma stare filme na kanalih, ki niso predvajali ničesar drugega. Sublett je dejal, da je Puškoglav ime robotutanku v japonskem filmu o pošasti. Hemandez je mislil, da je Sublett kar sam tja napisal tisto ime. Sublett je to zanikal. Hemandez mu je ukazal, naj ga odstrani. Sublett ga je ignoriral. Še vedno je bil tam, toda Rydell je vedel, da Sublett preveč spoštuje zakon in da ne bi mogel storiti nobenega kaznivega dejanja, poleg tega pa bi ga lahko črnilo v markerju mogoče celo ubilo.

Sublett je imel veliko alergij. Ob različnih čistilih in topilih je padal v šok, tako da ga rukoli nisi mogel prepričati, da bi vstopil v avtopralnico. Zaradi alergij je bil občutljiv tudi na svetlobo, zato je moral nositi zatemnjene kontaktne leče. V črni IntenSecure uniformi in s suhimi svetlimi lasmi je bil zaradi kontaktnih leč podoben nekakšnemu nacističnemu robotu. To pa je lahko postalo precej komplicirano v kakšni napačni trgovini na Sunsetu, recimo ob treh zjutraj, čeprav si recimo želel samo mineralno vodo in kokakolo. Toda Rydellu je bilo vedno všeč, če je bil v njegovi izmeni, kajti tako nenasilnega renta-policaja, kot je bil on, je bilo težko najti. Poleg tega pa najbrž niti nor ni bil. To sta bili dve odločni plus točki za Rydella. In kot je Hemandez rad poudaril, Južna Kalifornija je imela strožje zakone že o tem, kdo je lahko in kdo ne more biti frizer.

Tako kot Rydell je bilo veliko najetih ljudi v IntenSecuru neke vrste bivših policajev, nekateri so bili celo iz policijske uprave v L. A.ju in če se je med pravili podjetja znašla tudi prepoved nošenja osebnega orožja v službo, se je od njegovih sodelavcev pričakovalo, da bodo predali vse železje. Na vhodnih vratih za osebje so se nahajali detektorji kovin in Hemandez je imel običajno poln predal zložljivih nožev, lisic, pištol za omamljanje, boksarjev, nožev, ki se skrijejo v čevelj, in drugih stvari, ki so jih detektori še zaznali. Kot da bi bil v petek zjutraj pred gimnazijo v južnem Miamiju. Hemandez je po izmeni vse vrnil, toda ce so imeli klic, se je pričakovalo, da se bodo znash s svojimi Gloki in ropotači.

Gloki so bili standardni del policijske opreme, stari vsaj dvajset let. IntenSecure jih je odkupil poln kamion od policijskih uprav, ki so si lahko privoščile prehod k strelivu brez magazinov. Če si se ravnal po knjigi, si pustil Gloke v plastičnih tokih, toke pa si pričvrstil na glavni podstavek vozila. Ko si se odzval klicu, si povlekel pištolo iz plastičnega toka na podstavku in jo posadil na točno določeno mesto svoje uniforme. Le takrat si lahko bil zunaj vozila s pištolo in si tudi dejansko odgovarjal na strele.

Ropotači niso bili niti pištole, vsaj legalno ne, toda desetsekundni rafal od blizu bi lahko komu zlahka razmrcvaril obraz. To so bile izraelske priprave pod zračnim pritiskom za nadzor neredov, ki so streljale za palec velike kocke reciklažne gume. Izgledale so kot rezultat prisilne združitve težke jurišne puške in industrijske pištole za sponke, le da so bile narejene iz svetlorumene plastike. Ko si povlekel zav petelina, so tiste kockice zletele ven v obliki močnega curka. Če si Ropotača dobro obvladal, si lahko z njim streljal tudi izza vogalov; le primemo površino za odbijanje si moral najti. Od blizu je lahko prerezal celotno ploščo vezanega lesa na polovico, če si le dovolj dolgo streljal, na oddaljenosti tridesetih metrov pa je lahko povzročal boleče modrice. Teorija je bila takšna, da se nisi vedno soočal z oboroženimi vsiljivci, ropotač p^ je veliko redkeje poškodoval stranko ali pa njeno lastnino. Če pa si se soočil z oboroženim vsiljivcem, potem si imel še vedno Glok. Seveda je vsiljivec ponavadi streljal s puško in strelivom brez magazina - toda tega ni bilo v teoriji. V teoriji tudi ni bilo, da so dobro oboroženi vsiljivci ponavadi na plesalcu in zato tako nečloveško hitri kot tudi klinično psihotični.

V Knoxvilleu je bilo veliko plesalca in zaradi njega je bil Rydell tudi odpuščen. Priplazil se je v stanovanje, kjer je strojnik Kenneth Turvey držal svoje dekle, dva majhna otroka in zahteval pogovor s predsednico. Turvey je bil suh belec, ki se ni umil že cel mesec, na svojih prsih pa je imel tetovirano Poslednjo Večerjo. Tfetovaža je bila zelo sveža; niti krasta še ni nastala. Skozi plast posušene krvi je Rydell lahko videl, da Jezus nima obraza. Tudi Apostoli ga niso imeli.

"Hudiča," je dejal Turvey, ko je zagledal Rydella. "Samo s predsednico želim govoriti." Prekrižanih nog in nag je sedel na kavču svojega dekleta. V krilu je imel nekaj podobnega kosu cevi, v celoti povitega z lepilnim trakom.

"Trudimo se, da bi vam jo pripeljali," je dejal Rydell. "Opravičujemo se, ker tako dolgo traja, toda opraviti je potrebno številne procedure."

"Prekleto," je zaklel T\irvey utrujeno, "kaj nihče ne razume, da opravljam Božje poslanstvo?" Nič kaj preveč jezno ni zvenel, le utrujeno in ugaslo. Rydell je lahko skozi odprta vrata edine spalnice v stanovanju videl dekle. Ležala je na hrbtu na tleh in njena noga je izgledala polomljena. Obraza ji ni mogel videti. Nič se ni premikala. Kje so bili otroci?

"Kaj pa imate tisto tam?" je vprašal Rydell in pokazal na predmet v Turveyevem krilu.

"Puško," je dejal Turvey, "in zato tudi moram govoriti s predsednico."

"Takšne puške nisem nikoli videl," je izjavil Rydell. "Kakšno strelivo pa uporablja?"

"Konzerve za grenivko," je odgovoril Turvey. "Polne betona."

"Hudiča, a res?"

"Glej," je dejal Turvey in posadil tisto reč na svoja ramena. Imela je nekakšen zadnji del, zelo komplicirano sestavljen, sprožilcu podobno stvar, ki je spominjala na del čvrstih klešč in par upogljivih cevi. Rydell je opazil, da so slednje vodile navzdol do velike posode z bencinom, ki bi jih lahko premaknil le s samokolnico, ležala pa je na tleh poleg kavča.

Na kolenih dekletove prašne poliestrske preproge je opazoval tisto odprtino, ki je nihala sem in tja. Bila je dovolj velika, da bi v njo potisnil celo pest. Gledal je, kako Turvey cilja skozi odprta vrata spalnice v shrambo.

"Turvey," se je slišal reči, "kje hudiča so otroci?"

Turvey je povlekel kleščam podobno kljuko in v vratih shrambe naredil luknjo veličine konzerve za sadje. Tam sta bila otroka. Sigurno sta kričala, čeprav se Rydell ni mogel spomniti, da bi ju slišal. Njegov odvetnik je kasneje trdil, da v tistem trenutku ni le oglušel, pač pa da se je znašel tudi v stanju zvočno inducirane odrevenelosti. Trveyeva iznajdba je bila le nekaj decibelov tišja od SWAToglušujoče granate. Toda Rydell se ni mogel spomniti. Tudi tega se ni mogel spomniti, da je ustrelil Kennetha Turveya v glavo in sploh ničesar, vse dokler se ni zbudil v bolnici. Tam je bila ženska iz Policajev v težavah, ki je bila Rydellovemu očetu najljubša oddaja, toda dejala je, da pravzaprav ne more govoriti z njim, vse dokler se najprej ne pogovon z njegovim agentom. Rydell je dejal, da nima agenta. Dejala je, da je s tem seznanjena, toda nekdo ga bo šele poklical.

Rydell je ležal tam in razmišljal o časih, ko sta skupaj z očetom gledala Policaje v težavah. "O kakšni težavi pa se pogovarjava?" je končno vprašal.

Ženska se je samo nasmehnila. "Kakršna koli že bila, Berry, najbrž bo zadostna."

Poškilil je proti njej. Bila je nekako čedna. "Kako vam je ime?"

"Karen Mendelsohn." Ni izgledala, da bi bila iz Knoxvillea ah pa celo iz Memphisa.

"Kaj ste iz Policaji v težavah?"

"Da."

"Delate za njih?"

"Odvetnica sem," je dejala. Rydell se ni mogel spomniti, da bi kdaj prej dejansko spoznal kakšnega odvetnika, toda kasneje jih je spoznal kar precej.

Puškoglavo armaturno ploščo so sestavljale dolgočasne plošče s tekočimi kristali; prebudile so se, ko je Rydell vstavil ključ, vtipkal varnostno kodo in opravil kontrolo osnovnih sistemov. Kamere pod zadnjim odbijačem so mu bile najbolj všeč; zaradi njih je bilo parkiranje res enostavno; točno si lahko videl, kje si, ko si vozil vzvratno. Ko je bil še v avtopralnici, zveza z Zvezdo Smrti ni delovala, kajti v stavbi je bilo preveč jekla, toda navsezadnje je bil to Sublettov posel, da s pomočjo slušalk spremlja vse, kar se dogaja.

Pri IntenSecureu je bilo v sobi za osebje obešeno obvestilo, kjer je pisalo, da vodstvo podjetja ne dovoljuje imena Zvezda Smrti, toda kljub temu so jo vsi tako imenovali. Celo v policijskem oddelku L. A.ja so jo tako imenovali. Uradno je bila to Južna Kalifornija (geostacionarni Satelit Uveljavljanja Zakona).

Rydell se je pazljivo umaknil ven iz stavbe, pri tem pa ves čas opazoval ekrane na armaturni plošči. Dva keramična motorja Puškoglava sta bila dovolj nova, da sta lahko ostala še vedno precej tiha; Rydell je lahko slišal čofotanje gum, ki so prečkale mokra betonska tla.

Sublett je čakal zunaj. V njegovih srebrnih očeh se je odražala rdeča barva zadnjih luči vozila. Za njim je zahajalo sonce, barve neba pa so razodevale več od običajne mešane alkoholne pijače z dodatki. Ko je Rydell vzvratno peljal mimo njega, je naredil korak nazaj in si prizadeval, da bi se izognil vsaki kapljici, ki so zaradi gum pršile naokrog. Tudi Rydell se je trudil; ni si želel, da bi spet moral peljati Teksačana v Cedars, če bi ga napadla alergija.

Rydell je čakal, medtem ko je Sublett oblačil par kirurških rokavic za enkratno uporabo.

"Zdravo," je dejal Sublett in se vzpenjal proti svojemu sedežu. Zaprl je svoja vrata in pričel odstranjevati rokavice, nato pa jih pazljivo odložil v torbo na patentno zadrgo.

"Pazite, da vas ne ugriznejo," je dejal Rydell, medtem ko je opazoval, s kakšno previdnostjo Sublett rokuje z rokavicami.

"Kar dajte, smejte se," je blago dejal Sublett. Na dan je povlekel zavojček hipoalergenskih žvečilk. "Kako kaj stari Puškoglav?"

Rydell je zadovoljno preletel nadzorne plošče. "Ni slab."

"Upam, da nama danes ne bo treba odgovoriti na kakšne preklete pozive s strani nadzorovanih hiš," je dejal Sublett in žvečil.

Tako imenovane nadzorovane hiše so bile na Sublettovem osebnem seznamu zoprnih pozivov. Govoril je, da je zrak v njih strupen. Rydell je mislil, da vse skupaj nima smisla, toda bil je že sit prepiranja o tem. Nadzorovane hiše so bile večje kot večina običajnih hiš, bile so tudi dražje, zato je Rydell sklepal, da bi bih lastniki najbrž pripravljeni plačati velike kupe denarja za svež in čist zrak. Sublett pa je ostal pri tem, da je vsakdo, ki zgradi nadzorovano hišo, paranoičen in da ima hišo vedno preveč zaklenjeno, zato pa tudi ni nobenega zračnega pretoka. Tako se nabira strupen zrak.

Če so bile v Knoxvilleu nadzorovane hiše, Rydell ni vedel. Mislil je, da je to kakšna L. A.potegavščina. Sublett, ki je za IntenSecure delal že skoraj dve leti, ponavadi v dnevni izmeni po Benetkah, je bil prvi, ki je Rydellu to sploh omenil. Ko je Rydell končno odgovoril na poziv iz ene od teh hiš, ni mogel verjeti, da kaj takega res obstaja; hiša se je odpirala navzdol in pod nečem, kar je izgledalo skoraj kot zbombardirana kemična čistilnica, vendar ne ravno tako. Notri pa so bila sama izrezljana debla, ometani zidovi, turške preproge, velike slike, tla iz skrila in pohištvo, ki ga še nikoli prej ni videl. Toda poziv je bil rahlo sumljiv; družinski spor, je predpostavil Rydell. Mož je najbrž udaril ženo, žena je pritisnila na gumb, sedaj pa sta se oba pretvarjala, da je vse skupaj le napaka v programu. Toda v resnici ni mogla biti napaka, kajti nekdo je moral pritisniti na gumb, saj ni bilo nobenega odziva na klic z geslom, ki je sledil 3,8 sekunde kasneje. Najbrž se je nekaj igrala s telefoni, si je mislil Rydell, nato pa pritisnila na gumb. Tisto noč se je vozil z Velikim Georgeom' Kechakmadzeom in tudi Gruzincu stvar ni bila všeč. "Vidiš, ti ljudje so naročniki, fant; nihče ne krvavi, odnesi svojo rit ven, prav?" To je Veliki George dejal kasneje. Toda Rydell je znova in znova razmišljal o napetosti okoli njenih oči in kako je držala ovratnik velike bele halje okoli svojega grla. Njen mož je bil v enaki halji, imel pa je debele kosmate noge in draga očala. Nekaj je bilo narobe, toda tega najbrž ne bo nikoli izvedel. Tako kot ne bo nikoli razumel, kakšno je njuno življenje v resnici, življenje, ki izgleda kot na televiziji, v resnici pa ni takšno.

L. A. je bil poln skrivnosti, če si na stvari gledal iz takšnega , zornega kota. Dna ni bilo nikjer.

Vsekakor pa se je rad vozil mimo L. A.ja. Če je moral priti na kakšno določeno mesto, potem ne, vožnja s Puškoglavom pa mu je bila všeč. Sedaj je zavijal na La Cienego in tudi majhen zelen indikator je počel enako.

"Prepovedana Cona," je dejal Sublett. "Herve Villehaize, Susan Tyrell, MariePascal Elfman, Viva."

'Viva?" je vprašal Rydell. "Viva kaj?"

"Viva. Igralka."

"Kdaj so pa to posneli?"

"1980."

"Takrat se še rodil nisem."

"Čas je na televiziji vedno enak, Rydell."

"Hudiča, mislil sem, da želite pozabiti na svojo vzgojo." Rydell je izklopil zatemnjeni sloj na oknu svojih vrat, da bi lahko bolj opazoval rdečelasko, ki se je peljala mimo v rožnatem kabrioletu daihatsu sneaker. "Kakorkoli že, tega še nisem videl." Bil je ravno pravi večerni čas, ko so v Los Angelesu ženske v avtomobilih izgledale res sijajno. Zdravnik generalmajor si je prizadeval, da bi prepovedal kabriolete; dejal je, da je zaradi tega več kožnega raka.

"Konec igre. Al Cliver, Moira Chen, George Eastman, Gordon Mitchell. 1985."

"No, takrat sem bil star dve leti," je dejal Rydell, "toda tudi tega nisem gledal."

Sublett je utihnil. Rydellu se je smilil; Teksačan res ni poznal nobenega drugega načina za začetek pogovora, njegovi domači v kampu za stanovanjske prikolice pa so najbrž že videli vse te filme in še kaj več.

"Torej," je dejal Rydell in se trudil, da bi nadaljeval pogovor, "včeraj zvečer sem gledal nek stari film."

Sublett se je razveselil. "Kateri?"

"Ne vem," je dejal Rydell. "Prikazovalo je moškega v L. A.ju, ki je ravno spoznal dekle. Nato privzdigne slušalko v govorilnici, ker zvoni. Noč je pozna. In tu je še drugi moški v neznani podzemeljski rampi za izstrelitev, ki ve, da so pravkar izstrelih rakete na Ruse. Trudi se, da bi poklical svojega očeta ali pa svojega brata oziroma kogarkoli. Povedati želi, da bo kmalu konec sveta. In potem ta moški, ki je privzdignil slušalko, sliši vstopiti vojake, ki ustrelijo moškega. Moškega na drugi strani linije mislim."

Sublett je zaprl oči in iskal po svojih notranjih trivialnih bankah.

"Res? In kako se konča?"

"Ne vem," je odgovoril Rydell. "Zaspal sem."

Sublett je odprl oči. "Kdo je igral?"

"Zdaj me pa imate."

Sublettove prazne srebrne oči so se nejeverno razširile. "Jezus, Berry, ne bi smeli gledati televizije, če ji ne posvečate pozornosti."

Potem ko je ustrelil Kenneth Turveya, ni bil dolgo v bolnici; komaj dva dni. Njegov odvetnik, Aaron Pursley osebno, je trdil, da bi ga morali obdržati dlje časa in tako bolje oceniti obseg njegovega posttravmatskega šoka. Toda Rydell je sovražil bolnice in poleg tega se sploh ni počutil slabo; le spomniti se ni mogel ravno natančno, kaj se je zgodilo. Poleg tega je imel Karen Mendelsohn, ki mu je pomagala, in novega agenta, Wellingtona Maa, ki se je ukvarjal z drugi ljudmi iz Policajev v težavah, toda nihče ni bil tako privlačen kot Karen z dolgimi rjavimi lasmi. Wellington Ma je bil Kitajec, ki je živel v Los Angelesu, in Karen je povedala, da je bil njegov oče v bandi Velikega Kroga - vseeno pa je svetovala Rydellu, naj tega raje ne omenja.

Wellington Majeva poslovna kartica je bila pravokotni odrezek rožnatega sintetičnega kremenjaka, njegovo ime pa je bilo vrezano z laserjem, 'Agencija MaMariano,' z naslovom na Beverly Boulevardu, poleg tega pa so tu bile še različne številke in e-naslov. Kartica je prispela z GlobExom v svoji lastni majhni sivi kožnati ovojnici, medtem ko je bil Rydell še v bolnici.

"Izgleda, da se lahko še porežeš z njo," je dejal Rydell.

"Res je, brez dvoma se je marsikdo že urezal," je dejala Karen Mendelsohn, "in če jo pospraviš v denarnico ter se usedeš, se zdrobi."

"V čem je potem smisel?"

"Mišljeno je, da z njo ravnaš zelo previdno. Druge ne dobiš več."

Rydell nikoli ni srečal Wellingtona Maa v živo, vsaj lep čas še ne, toda Karen je prinesla majhen kovček, v katerem je bil par videoslušalk, povezanih prek žice, tako da se je Rydell lahko pogovarjal z njim v svoji pisarni v L. A.ju. To je bila najbolj precizna telenavzoča oprema, ki jo je Rydell kdajkoli prej uporabljal, in res je izgledalo, kot da se nahaja v njegovi pisarni. Skozi okno je lahko videl povešeno piramido in na njej barvo Noxzemskega vrča. Vprašal je Wellingtona Maa, kaj vidi, in on je povedal, da je to stari Oblikovalni Center, trenutno pa predstavlja prodajni center s številnimi popusti in Rydell ga bo lahko obiskal, ko bo prišel v L.A, to pa bo zelo kmalu.

Turveyevo dekle, JenniRae Cüne, je pričela z zamotanim sklopom ločenih tožb proti Rydellu, Policijski Upravi, Mestu Knoxville in podjetju v Singapuru, ki je bilo lastnik njene stavbe. Vsega skupaj je zahtevala okoli dvajset milijonov dolarjev.

Rydell, ki je postal policaj v težavi, je bil vesel, ko je spoznal, da mu Policaji v težavah pomagajo. Za začetek so najeli Aarona Pursleya in Rydell ga je seveda poznal že iz oddaje. Imel je tiste sive lase, modre oči, nos, s katerim si lahko razcepil trske, in kavbojke, čevlje Tbny Lama ter preproste bele pima bombažne kavbojske poslovne srajce iz oxsfordske tkanine z Navajo srebrnimi bolovezalkami. Bil je slaven in branil je takšne policaje, kot je bil Rydell, pred ljudmi, kot sta bila Turveyevo dekle in njen odvetnik.

Odvetnik JenniRae Cüne je trdil, da Rydell sploh ne bi smel biti v njenem stanovanju in da je s tem dejanjem ogrozil življenje nje in njenih otrok ter da je tako ubil tudi Kennetha Turveya. G. Turvey je bil opisan kot vešč rokodelec, trden delavec, ljubeč oče majhnima Rambu in Kelly, spreobrnjen kristjan, ozdravljen zasvojenec s 4thiobuscalinom in edini član družine, ki je za vse skrbel.

"Ozdravljen?" je vprašal Rydell Karen Mendelsohn v svoji sobi, izvršilnem apartmaju na letališču. Ravno mu je pokazala faks od odvetnika JenniRae.

"Očitno je bil ravno tisti dan na sestanku," je dejala Karen.

"In kaj je počel tam?" je vprašal Rydell in se pri tem spomnil na sušečo kn Poslednje Večerje.

"Sodeč po naših očividcih je javno posnifal veliko žlico njegove substance po izboru, na silo zavzel oder in imel tridesetminutni govor o hlačkah predsednice Milibank ter domnevnem stanju njenih genitalij. Nato se je slekel, masturbiral, vendar ni ejakuliral, ter na koncu zapustil klet Prve Baptistične Cerkve."

"Jezus," je dejal Rydell. "In to je bilo na enem izmed tistih sestankov zasvojencev kot na primer anonimnih alkoholikov?"

"Ja," je odvrnila Karen Mendelsohn, "čeprav je Turveyeva predstava očitno sprožila nesrečno zaporedje ponovnih padcev nazaj v staro stanje. Seveda bomo tja poslali ekipo svetovalcev, da se bodo ukvarjali s tistimi, ki so bili na sestanku."

"Lepo," je dejal Rydell.

"To bo lepo izgledalo na sodišču," je rekla, "če se bova po nesrečnem naključju sploh znašla tam."

"Sploh ni 'okreval'," je dejal Rydel. "Niti od zadnjega snifa, ki ga je stlačil v nos, še ni okreval."

"Najbrž res," je pripomnila. 'Toda bil je tudi član Odraslih Preživelih od satanizma, ki so pričeli kazati interes za ta primer. Zato oba, tako g. Pursley kot tudi g. Ma mislita, da je najbolje, če jo midva čimprej pobriševa, Berry. Vi in jaz."

"Kaj pa zadeva na sodišču?"

"Policijska uprava vas je začasno razrešila dolžnosti, ničesar še niste bili obtoženi, ime vašega odvetnika pa je Aaronz-dvema A Pursley. Pobrišite jo, Berry."

'V L. A?"

"Nikamor drugam."

Rydell jo je pogledal. Pomislil je na Los Angeles, kot ga je videl na televiziji. "Mi bo všeč?"

"Na začetku," je dejala. "Na začetku boste tudi vi všeč njemu. Vem, da ste meni všeč."

In tako je končal v postelji z odvetnico - takšno, ki je imela vonj po milijonih dolarjev, ki je umazano govorila, ki se je smukala povsod naokoli in ki je nosila spodnje perilo iz Milana, to pa je v Italiji.

"Smrtonosna doza. Cyrinda Burdette, Gudrun VVeaver, Dean

Mitchell, Shinobu Sakamaki. 1997."

"Nikoli ga nisem gledal," je dejal Rydell, pri tem pa iz dna plastične čašetermovke srebal še preostanek svoje velike brezkofeinske hladne kave z dodatkom mlečnega leda.

"Mama je videla Cyrindo Burdette. V prodajnem centru v Wacou. Celo njen podpis je dobila. Hranila ga je na podstavku poleg molitvenih robčkov in holograma častitljivega Wayna Falbona. Za vsako prekleto reč je imela molitveni robček. Enega za stanarino, enega za odganjanje AIDSa, TBCja, ..."

"Res? In kako jih je uporabljala?"

"Zložene je imela na televizorju," je pojasnil Sublett in izpil še zadnji palec četrtlitrske destilirane vode, ki je ostala v tanki prosojni steklenici. V tem predelu Sunseta so takšno vodo prodajali le na enem mestu, toda Rydella ni to nič motilo; prodajalna je bila poleg kavarne in še parkirala sta lahko na gradbišču za vogalom. Delovodja na gradbišču je vedno dajal vtis veselja, da ju vidi.

"Molitveni robček ne bo odgnal AIDSa," je dejal Rydell. "Cepite se tako kot vsi drugi. Pa tudi svojo mamo cepite." Skozi izklopljeni zatemnjeni sloj okna je Rydell lahko videl cestni oltar J. D. Shapelyja, postavljen ob betonsko steno, ki je bila edino, kar je še ostalo od stavbe, ki je nekoč tu stala. V zahodnem Hollywoodu si lahko videl veliko tega. Nekdo je s sprejem napisal SHAPELY JE BIL PEDERSKI FAFAČ s svetlo rožnato barvo in z za tri čevlje velikimi črkami, na koncu pa je narisal še rožnato srce. Pod napisom so bile na steno pribite razglednice Shapelyja in fotografije ljudi, ki so najbrž umrli. Samo Bog je vedel, koliko milijonov jih je. Na pločniku poleg podnožja stene je bilo uvelo cvetje, preostanki sveč in drugih stvari. Nekaj v zvezi z razglednicami je zmrazilo Rydella; človek je izgledal kot križanec med Elvisom in nekakšnim katoliškim satanom, suh in s prevelikimi očmi.

Obrnil se je proti Sublettu. "Hudiča, še vedno se nisi cepil in zahvališ se lahko le svoji lastni ignoranci, ki je značilna za bele izmečke."

Sublett se je prihulil. "Ib je hujše kot živo cepivo; to je čisto nova bolezen!"

"Seveda je," je dejal Rydell, "ampak izgleda, kot da ti nič ne škoduje. Poleg tega pa tu naokoli hodi še veliko starih okužencev. Cepljenje bi moralo biti obvezno, če vprašate mene."

Sublett je zadrgetal. "Častitljivi Fallon je vedno rekel ..."

"K vragu naj gre častitljivi Fallon," je dejal Rydell in pritisnil na gumb za vžig. "Pasji sin le služi s prodajo molitvenih robčkov ljudem, kot je vaša mama. Pa saj ste vedeli, da je vse skupaj le kup dreka, kajne? Zakaj pa bi sicer sploh prišli sem?" Puškoglava je dal v brzino in se počasi pomešal s prometom na Sunsetu. Dobra stvar pri vožnji hotspur hussara je bila ta, da so ti ljudje skoraj vedno dali prednost.

Sublettova glava je izgledala, kot da se je povesila med njegova visoka ramena. Dobil je izgled zaskrbljene kanje z jeklenimi očmi. "Ni vse tako enostavno," je dejal. "V takšnem duhu so me ves čas vzgajali. Ne more biti vse skupaj kup dreka, ali pač?"

Rydell ga je preletel z očmi in pričel se mu je smiliti. "Ne," je dejal, "najbrž res ni treba, da je čisto vse, toda ..."

"Kako pa so vas vzgajali, Berry?"

Rydell je moral malo pomisliti. "V duhu republikanca," je končno odgovoril.

Karen Mendelsohn je izgledala kot najboljša stvar v nizu dogodkov; Rydell je čutil, da bi se je lahko zlahka privadil. Tako kot letenja v poslovnem razredu ali pa južnokalifomijske kartice MexAmeriBank, ki jo je dobil od Policajev v težavah. Ko je bil prvič z njo, v izvršilnem apartmaju v Knoxvilleu, ni imel nič pri sebi, zato se je trudil, da bi ji pokazal svoje potrdilo o cepljenju (Policijska uprava je to zahtevala, drugače te niso mogli zavarovati). Samo smejala se je in dejala, da bo za vse skupaj poskrbela nemška nanotehnologija. Nato pa je skozi prosojen vrh predmeta, ki je spominjal na majhen ekonom lonec, opremljen z baterijami, pokazala Rydellu tisto stvar. Rydell je že slišal za te stvari, toda še nikoli ni videl kakšne; slišal pa je tudi, da stanejo toliko kot kakšen majhen avto. Nekje je bral, da morajo biti vedno na telesni temperaturi.

Izgledalo je, kot da se malce premika tam notri. Bleda, meduzi podobna stvar. Vprašal jo je, če je res, da je živa. Dejala je, da pravzaprav ne; bila je skoraj živa, ostalo pa so predstavljale Buckyjeve kroglice in podcelična avtomatika. Sploh ne bo vedel, da je stvar notri, in ne, ni variante, da bi jo vstavila notri pred njim.

Odšla je v kopalnico in jo tam vstavila. Ko se je vrnila nazaj v spodnjem perilu, je izvedel, kje se nahaja Milano. In čeprav je bilo res, da ne bo vedel, da je stvar tam, je vseeno vedel, da je tam, toda kaj hitro je skoraj pozabil na njo.

Naslednje jutro sta najela avion do Memphisa, potem pa sta se popeljala še z Air Magellanom do LAXa. Poslovni razred je običajno pomenil boljše naprave na zadnjem delu stola pred tabo in Rydell se je takoj navdušil nad priborom za telenavzočnost, ki si ga lahko nastavil na kamere, nameščene izven aviona. Karen je sovražila, če je morala uporabiti majhen VirtuFax, ki ga je nosila okoli v svoji torbici. Povezala se je s svojo pisarno v L. Aju in zahtevala, da ji prikažejo jutranjo pošto na zaslonu, na zadnjem delu sedeža. Hitro se je lotila poslov, pogovarjala se je po telefonu, pošiljala fakse in pustila Rydella, da je vzdihoval ooh in ah nad pogledi preko kamer na avionu.

Sedeži so bili večji kot takrat, ko je še letal v Florido na obisk k očetu, hrana je bila boljša, pijača pa brezplačna. Rydell je spil tri ali pa štiri kozarce in zaspal. Prebudil se je šele nekje nad Arizono.

Na LAXu je bil zrak nenavaden in tudi svetloba je bila drugačna. Kalifornija je bila veliko bolj natrpana z ljudmi, kot je pričakoval, pa tudi glasnejša. Tam je stal moški iz Policajev v težavah in kvišku držal kos zmečkanega belega kartona, kjer je z rdečim markerjem pisalo MENDELSOHN, toda črka S je bila obrnjena nazaj. Rydell se je nasmehnil, se predstavil in se rokoval z njim. Njemu je bilo to očitno všeč; dejal je, da mu je ime Sergei. Ko ga je Karen vprašala, kje je prekleti avto, je zardel in dejal, da rabi le minutko časa, da ga nabavi. Karen je rekla, ne, hvala in da bosta do parkirišča raje odšla peš, takoj ko se bo prikazala njuna prtljaga. Niti slučajno ga ne bosta čakala tu, v tem živalskem vrtu. Sergei je prikimal. Ves čas se je trudil, da bi zložil karton in ga pospravil v žep svojega suknjiča, toda karton je bil preprosto prevelik. Rydell se je spraševal, zakaj je nenadoma postala tako pasja. Mogoče je utrujena zaradi poti. Pomežiknil je Sergeiu, ki pa je zaradi tega postal samo še bolj živčen.

Ko je prispela njuna prtljaga, dva Karenina črna usnjena kovčka in modra torba Samsonite, ki jo je Rydell kupil s svojo novo kreditno kartico, polno denarja, sta on in Sergei vse skupaj odnesla ven in preko nekakšnega prometnega križišča. Zrak zunaj je bil približno enak, le bolj vroč. Zvočni posnetek je znova in znova ponavljal, da so beli prostori namenjeni le za nalaganje in razlaganje. Vsepovsod naokoli so se vozili različni avtomobili, otroci so jokali, ljudje so se naslanjali na kupe prtljage, toda Sergei je vedel, kam so namenjeni - čez cesto in do garaže.

Sergeiev avto je bil dolg, čm, nemški, izgledal pa je, kot da ga je nekdo ravnokar očistil s toplimi pljunki m usesmmi palicicami. Ko se je Rydell ponudil, da bi vozil, se je Sergei znova razburil ter ga potisnil na zadnje sedeže poleg Karen. Ib jo je spravilo v smeh in tako se je Rydell takoj počutil bolje.

Ko so peljali iz garaže, je Rydell opazil dva policaja ob tistih velikih nerjavečih jeklenih črkah, ki so sestavljale besedo METRO. Na sebi sta imela klimatizirane čelade s čistimi plastičnimi ščitniki. S svojima palicama sta suvala nekega starega možakarja, čeprav ni izgledalo, da imata vklopljene. Kavbojke možakarja so bile pri kolenih raztrgane, na obeh licih pa je imel velike zaplate lepilnega traku, kar je bil skoraj vedno zanesljiv znak za rakasto obolenje. Bil je tako močno zagorel, da je bilo težko reči, ali je belec ali pa kaj drugega. Za možakarjem in policajema je po stopnicah navzgor drla množica ljudi, točno pod znakom METRO, in se jih izogibala.

"Dobrodošel v Los Angelesu," je dejala. "Bodi srečen, da ne boš šel s podzemno."

Tisto noč sta večerjala v Hollywoodu, vsaj tako je rekla Karen, z Aaronom Pursleyem osebno, v restavraciji IfexMex na ulici North Flores. Ib je bila najboljša hrana TexMex, ki jo je Rydell kdajkoli jedel. Kakšen mesec kasneje je želel tja odpeljati Subletta za njegov rojstni dan in ga mogoče razveseliti z domačo jedjo, toda moški pred vhodom ju preprosto ni spustil naprej.

"Polno je," je pripomnil.

Rydell je lahko skozi okno videl veliko praznih miz. Bilo je še zgodaj in v restavraciji ni bilo skoraj nikogar. "Kaj pa tisto tam?" je vprašal Rydell in pokazal na prazne mize.

"Rezervirano," je zabrusil moški.

Sublett pa je dejal, da začinjena hrana pravzaprav ni ravno najboljša stvar zanj.

Pri vožnji s Puškoglavom se je najraje vozil po hribih navzgor in po kanjonih, še zlasti pa ponoči ob svetli luni.

Kdaj pa kdaj si tam gori lahko videl stvari, za katere nisi bil prepričan, če si jih res videl ah ne. Neke noči, ko je bila polna luna, je Rydell pognal Puškoglava po ostrem ovinku in v soju luči paraliziral nago žensko tako kot kakšno trepetajočo smo na podeželski cesti. Pri miru je bila kakšno sekundo, toda dovolj dolgo za Rydella, ki je pomislil, da je videl na njej srebrne roge ah pa nekakšen klobuk z narobe obrnjenim mesečevim srpom. Pomislil je tudi, da je mogoče Japonka, in to dejstvo ga je od vsega skupaj še najbolj pretreslo. Nato ga je ugledala - videl je, da ga vidi - in se nasmehnila. Zatem je izginila.

Tudi Sublett jo je videl, vendar ga je dogodek le potisnil v nekakšno motogovomo ekstazo religioznega strahu, kot da so se vse grozljivke, ki jih je kdajkoli videl, pomešale s pridigami častitljivega Reverenda o čarovnicah, oboževalcih Satana in živi moči Hudiča. Porabil je celotedensko zalogo žvečilnega gumija in neprestano govoril, vse dokler mu Rydell ni zabičal, naj zapre gofljo.

Sedaj, ko je izginila, je želel razmišljati o njej. Kako je izgledala, kaj je počela tam in kako je lahko kar izginila. Medtem ko se je Sublett kujal na strelskem sedežu, se je Rydell trudil, da bi se spomnil, kako natančno ji je uspelo tako popolno in nenadoma ne biti tam. Smešno pa je bilo to, da se je dogodka zavedal na dva načina; čisto drugače pa se še vedno ni spominjal, da bi ustrelil Kenneth Turveya, čeprav je poslušal namestnike producentov in odvetnike iz televizijske mreže, ki so vse skupaj tolikokrat premlevali, da je že čutil, kako je dogodek pravzaprav res videl ali pa vsaj verzijo s strani policajev v težavah (ki ni bila nikoli objavljena). Po eni strani se je spominjal, kako je kar nekako izginila ob cesti po bregu navzdol, čeprav ni mogel trditi, ali je tekla ali lebdela. Po drugi strani pa se je spominjal, da je skočila - čeprav ta beseda ni bila ustrezna - preko ceste in po bregu navzgor, se na nek način izognila vsej tisti od prahu svetlikajoči in z luno obsijani vegetaciji in preprosto ter nemogoče izginila, kot da bi bilo teh dvanajst metrov le en meter.

In, ah so imele Japonke kdajkoli tako dolge in kodraste lase? In, ali ni izgledalo, kot da so njene sramne dlake, zavite v temo skrivnostnih senc, obrite v obliki klicaja?

Končal je tako, da je kupil Sublettu štiri zavojčke posebnih žvečilk v ruski apoteki na Wilshireu, ki je bila odprta 24 ur, ter se začudil nad visoko ceno.

Tam gori med soteskami je videl tudi že druge stvari, zlasti takrat, ko ga je doletela nočna izmena. Večinoma je videl goreti ognje, majhne, na mestih, kjer ne bi smeli biti. Včasih je videl tudi luči na nebu, toda Sublett je bil tako natrpan z vsem tem sranjem o kampiranju in vzpostavljenimi kontakti, da mu Rydell raje ni več omenil, če je med vožnjo videl kakšno luč.

Toda včasih, ko je bil tam gori, je razmišljal o njej. Vedel je, da ne ve, kaj je sploh bila in na nek čudaški način mu je bilo vseeno, če je bila človeško bitje ali ne. Nikoli pa ni o njej razmišljal, da je zlobna, le drugačna.

Tako je zdaj, v noči, ki se je končala tako, da je bila to njegova zadnja patrulja za IntenSecure, vozil in premleval neumnosti s Sublettom. Lune ni bilo, nebo pa je bilo čisto, kar se je dogodilo zelo redko. Tu in tam si lahko videl kakšno zvezdo. Pet minut ju je še ločilo od prvega hišnega pregleda, nato pa se bosta obrnila nazaj proti Beverly Hillsu.

Pogovarjala sta se o tej verigi japonskih telovadnic pod imenom Tfelesno Kladivo. Telesno Kladivo ni nudilo veliko v smislu tradicionalne telesne kulture; pravzaprav so šli do konca in čisto v drugo smer ter nudili usluge pretežno otrokom, M jim je bila všeč ideja vbrizgavanja brazilskega fetalnega tkiva in ojačitve njihovega skeleta s 'kvalitetnimi materiali', vsaj tako je pisalo v reklamah.

Sublett je menil, da gre za Hudičevo delo.

Rydella pa je to spominjalo na tokijsko operacijo za privilegirane.

Puškoglav je citiral: "Večkratni umor, lovljenje talcev v teku, vsebuje lahko tudi majhne otroke našega naročnika. Benedict Canyon. Imate pooblastitev IntenSecurea za nevtralizacijo smrtonosne, ponavljam, smrtonosne sile."

Kontrolna plošča je zasvetila kot nekakšna starinska video igrica.

Stvari so tekle tako, da se Rydell pravzaprav ni imel časa privaditi na Karen Mendelsohn, sedeže v poslovnem razredu in na ostale podobne stvari.

Karen je živela visoko visoko v nekem nadstropju Century Cityja II, znanem kot Mehurček, ki je izgledalo kot nekakšna aerodinamična polprosojna zelena dojka. Po višini je bila to tretja najvišja zgradba v celotni L. A.kotanji. Če je bila svetloba prava, si lahko praktično gledal skozi njo in opazoval tri ogromne opornike, ki so držah stavbo skupaj. Vsak izmed njih je bil po obsegu tako velik, da bi lahko poleg njega postavil običajen nebotičnik in še bi ostal prostor. Skozi te trinožnike so se vozila tudi dvigala, in to pod določenim naklonom; Rydell tudi za njih ni imel časa, da bi se jim privadil.

Dojka je imela previdno korodirano bakreno bradavico, podobno tistim kitajskim klobukom, ki bi lahko pokrili kar nekaj nogometnih igrišč. Tam se je torej nahajalo Karenino stanovanje skupaj z enako dragimi stanovanji in tudi tenis klubom, gostilnami in restavracijami ter prodajnimi centri, za katere si moral plačati vstopnino, preden si lahko pričel kupovati. Karen je živela na samem robu, velika zakrivljena okna pa so bila vgrajena v zeleni steni.

V notranjosti je bilo vse v različnih odtenkih bele barve, razen njena obleka, ki je bila vedno črna, in njeni kovčki, ki so bili tudi črni, ter velike frotiraste halje, ki jih je rada nosila in ki so spominjale na barvo suhe ovsene moke.

Karen je temu pravila agresivna retro sedemdeseta, ki pa se jih je že rahlo naveličala. Rydell je seveda takoj vedel, zakaj je temu tako, vendar iz vljudnosti ni želel tega povedati na glas.

Tfelevizijska mreža mu je priskrbela sobo v hotelu v zahodnem Hollywoodu, ki je precej spominjal na običajno stanovanjsko zgradbo, toda tam tako ah tako ni preživel veliko časa. Večinoma je bil pri Karen, vse dokler ni v Ohiu na dan privrel primer Pooky Bear.

Odkritje prvih petintridesetih žrtev Pooky Beara je bolj ah manj zapečatilo Rydellovo kariero pohcaja v težavi. In tudi dejstvo, da sta bili policistki, ki sta prvi prispeli na kraj zločina, narednica China Valdez in desetnica Norma Pierce, najverjetneje najbolj čudoviti ženski v celotnem policijskem oddelku Cincinnatija. Vendar tudi to dejstvo ni ravno pomagalo ("Tblegenični sta," je dejal eden izmed namestnikov producenta, čeprav je Rydellu v teh okoliščinah ta izjava zvenela zelo čudno). Nato je pričela številka rasti in na koncu podrla vse do sedaj znane ali pa dokazane lestvice serijskih umorov. Nato je na plan prišel podatek, da so vse žrtve otroci. Potem je narednica Valdezova doživela zajeban posttravmatski šok, odkorakala v gostilno v centru mesta in odbila proč obe pogačici na kolenih znanemu pedofilu - ta neznosno ogaben čudak, ki se je poimenoval Bonbonček, pa pravzaprav ni imel nobene veze s poboji Pooky Beara.

Aaron Pursley je že letel nazaj v Cincinnati, in to v avionu, ki ni bil zgrajen niti iz koščka kovine, Karen si je nataknila videoočala na oči ter se ves čas pogovarjala vsaj s šestimi ljudmi hkrati, Rydell pa je sedel na robu njene velike bele postelje, v glavi pa se mu je počasi pričelo svitati, da se je najbrž nekaj spremenilo.

Ko je končno snela videoočala, je samo sedela tam in strmela v belo sliko na beh steni.

"So že ujeh osumljene?" je vprašal Rydell.

"Osumljene? Zdaj imajo že priznanja ..." Rydella je pretreslo, ko se je zavedel, kako stara je izgledala tisti trenutek, in spraseval se je, koliko let pravzaprav šteje. Vstala je m odšla iz sobe.

Čez pet minut je prišla nazaj v sveži čmi obleki. "Pakirajte. Ne morem vas več imeti tu." Nato je izginila; brez poljuba, brez slovesa, in to je bilo to.

Vstal je, prižgal televizijo in prvič ugledal morilce Pooky Bear. Vse tri. Izgledali so tako kot vsi ostali, je razmišljal, in ljudje, ki počnejo takšna sranja, na televiziji vedno izgledajo podobno.

Tako je sedel tam v eni izmed njenih halj barve ovsene moke, ko sta brez trkanja vstopila dva renta-policaja. Njuni uniformi sta bili čmi, obute pa sta imela enake, črne visoke SWATčevlje, ki jih je nosil tudi Rydell, ko je bil na obhodu v Knoxvilleu, takšne, ki so imeli podplate iz kevlarja, in sicer v primeru, če se ti je kdo prikradel od zadaj in te hotel ustreliti v stopalo.

Eden izmed njiju je jedel jabolko. Drugi je imel v roki palico za omamljanje.

"Hej, dečko," je začel prvi s polnimi usti, "ven te morava pospremiti."

"Tudi jaz sem imel takšen par čevljev," je naglas razmišljal Rydell. "Izdelane so v Portlandu, Oregon. V Costoou stanejo dvesto devetindevetdeset dolarjev."

Tisti s palico se je zarežal. "Boš pričel zdaj pakirati?"

Lotil se je dela; v roke je prijemal vse, kar ni bilo črno, belo ali pa barve ovsene moke in tlačil v svojo modro Samsonite torbo.

Renta-policaj s palico ga je opazoval, drugi pa se je sprehajal naokoli in grizel še preostanek svojega jabolka.

"Za koga pa delate, fantje?" je zanimalo Rydella.

"IntenSecure," mu je skopo odvrnil tisti s palico.

"Vam je všeč?" Rydell je zaprl torbo s patentno zadrgo.

Renta-policaj je skomignil z rameni.

"Podjetje je iz Singapura," je začel razlagati drugi in povil ogrizek svojega jabolka v zmečkan Kleenex, ki ga je povlekel na plan iz žepa svojih hlač. "Nadzorujemo vse velike zgradbe, izolirane skupnosti in tako dalje." Ogrizek je previdno vtaknil v prsni žep svoje sveže čme srajce, pod bronasto značko.

"Imaš denar za Metro?" je g. Palica vprašal Rydella.

"Jasno," je dejal Rydell in pri tem pomislil na svojo bogato kreditno kartico.

"Potem pa si boljši od večine idiotov, ki jih morava pospremiti od tod," je posmehljivo pripomnil.

A ze naslednji dan je televizijska mreža ukinila njegovo kartico MexAmeriBank.

Hemandez se je mogoče motil glede angleških SWAT-vozil, je razmišljal Rydell in prestavil hotspur -hussaija v pogon na šest koles ter hkrati občutil, kako se je Puškoglav prilepil na pločnik kot kakšna tritonska pijavka z dvema motorjema. Pravzaprav ga ni še nikoli pognal do konca.

Sublett je zakričal, ko ga je varnostni pas avtomatsko pritegnil in potegnil kvišku.

Rydell je pognal Puškoglava na sam rob, prekrit s prašnim in zmrznjenim rastlinjem, in se s hitrostjo sto deset peljal mimo vrste muzejev Bentley, poleg tega še po napačni strani. Potreben je bil kratek pogled na prestrašen obraz sopotnice in šele nato je Sublett uspel udariti po rdeči plastični plošči, ki je aktivirala žaromete in sireno.

Sedaj je bila pred njimi ravnina. Nobenih avtomobilov. Rydell se je postavil na sredino in pohodil plin do konca. Sublett je začel proizvajati čudaški prediren zvok, ki je bil skrivnostno uglašen z naraščajočim keramičnim cviljenjem dvojnih Kyocerasov, in Rydellu se je posvetilo, da se je Teksačanu pod trenutnim pritiskom popolnoma zmešalo in je pričel peti v nekakšnem jeziku kampa s stanovanjskimi prikolicami, ki je bil znan le nevednim privržencem častitljivega Fallona.

Toda ne, ko je za trenutek pogledal v njegovo smer, je videl, da se mu premikajo ustnice, sam pa je divje pregledoval podatke o naročnikih, ki so se izpisovali na zaslonih na armaturni plošči, oči pa je imel tako izbuljene, da bi lahko njegove srebrne kontaktne leče vsak čas skočile ven. Toda medtem ko je bral, je Rydel videl, da je pravzaprav polnil svoj ponošen in rabljen Glok, njegovi dolgi beli prsti pa so se premikali v vse mogoče smeri, kot da bi si pripravljal sendvič ali zlagal časopis.

Ib je bilo res grozljivo.

"Zvezda Smrti!" je zakričal Rydell. Sublettova dolžnost je bila, da je imel slušalke v ušesu ves čas in poslušal najpomembnejša obvestila Besede Pravih Policajev, ki jih je posredoval satelit.

Sublett se je obrnil in vstavil magazin v Glok, obraz pa je imel bled, kot da bi odseval barve zaslonov na armaturni plošči. Tudi njegove prazne kovinske oči so bile podobne.

"Vsi služabniki so mrtvi," je poročal, "v otroški sobi pa držijo otroke." Zvenel je, kot da govori o kaksm rahlo zapleteni stvari, ki jo je videl na televiziji, recimo o kakšni slabo popravljeni verziji nekega starega, priljubljenega filma, ki je bil drastično spremenjen zaradi kakšnega nepomembnega etničnega tržišča. "Pravijo, da jih bodo pobili, Berry."

"In kaj pravijo na to ti prekleti policaji?" je zavpil Rydell. V navalu jeze, ki je še nikoli prej ni čutil v tako čisti obliki, je pričel tolči po oblazinjenem volanu v obliki osmice.

Sublett se je s prstom dotaknil desnega ušesa. Deloval je, kot da bo vsak čas zakričal. "Zveza je prekinjena," je dejal.

Desni sprednji odbijač Puškoglava je nekje na podeželski cesti odbil v celoti pocinkan poštni nabiralnik Sears nekje iz leta 1943, ki je bil za velike denarce brez dvoma kupljen na Melrose Avenue.

"Prekleta zveza ne more biti kar prekinjena." Rydell je postal razburjen, "To je policija."

Sublett je povlekel slušalko iz svojega ušesa in jo ponudil Rydellu. "Samo šumi ..

Rydell je pogledal dol na svoj monitor. Kazalec Puškoglava je predstavljal zeleno kopje usode, ki je poletelo vzdolž bledo zelene ceste po soteski, proti deviško belem krogu velikosti poročnega prstana. Na oknu takoj na desno je lahko razbral podatke o vitalnih organih vseh treh otrok naročnika. Imeli so povišan pulz. Na oknu spodaj je bila absurdno mirna infrardeča podoba naročnikovih vhodnih vrat. Izgledala so čvrsta. Razbrati je bilo tudi mogoče, da so zaklenjena in oborožena.

Točno tisti trenutek se je najbrž odločil, da bo pognal Puškoglava do konca.

Kakšen teden kasneje, ko se je že vse uredilo, je Hemandez na vso stvar pravzaprav gledal pozitivno. Preveč vesel seveda ni bil, ker je do tega prišlo v njegovi izmeni, bil pa je mnenja, da glede na okoliščine ne more preveč kriviti Rydella.

Rydell je slišal, da je IntenSecure priklical poln avion ljudi iz vodilne uprave v Singapuru, da bi zadevo prikrili pred novinarji in sestavili nekakšen dogovor z naročniki, Schonbrunnovimi. Seveda se mu niti sanjalo ni, kaj bi lahko ta dogovor na koncu sploh pomenil, po drugi strani pa je bil kar vesel, da tega ni vedel; program Renta-policaji v težavah najbrž ni obstajal in že sama vhodna vrata Schonbrunnovih so bila najbrž vredna nekaj ducatov njegovih plač.

IntenSecure je seveda lahko zamenjal vrata, saj jih je tudi prvič vgradil sam. In ta vrata so bila res nekaj, nekakšna japonska plošča z ojačanimi vlakni, temperaturno nastavljena na beton, in res so prekleto dobro olupila večino sloja Wet Honey Sienna s sprednjega dela Puškoglava.

Potem je bila tu še škoda na hiši, večinoma so bila poškodovana okna v dnevni sobi (zapeljal je namreč skozi njih) in pohištvo (preko katerega je peljal).

Poleg vsega pa mora biti nekaj še za Schonbrunnove, je pojasnil Hemandez. Nekaj za duševne bolečine, je dodal in natočil Rydellu skodelico stare gnusne kave iz velike nerjaveče termovke, ki je bila za njegovo pisalno mizo. Na termovki je bil z magnetkom pritrjen napis JAZ NISEM V REDU, TI NISI V REDU, TODA HEJ, V REDU JE.

Minila sta že dva tedna od tiste noči, ura je bila deset zjutraj, Rydell pa je imel že pet dni staro neobrito brado, previdno spleten kavbojski panamski slamnik, par vrečastih oranžnih spranih hlač, srajco z napisom POLICIJSKA UPRAVA KNOXVILLE, ki se je začela na ramenih parati po šivih, črne čevlje SWAT še od svoje uniforme Intensecure in napihnjeno prozorno opornico na svoji levi rami. "Duševne bolečine," je dejal Rydell.

Hemandez, ki je bil skoraj tako širok kot njegova pisalna miza, je ponudil Rydellu kavo. "Veliko srečo ste imeli, samo to lahko rečem."

"Izgubil sem službo, roko imam v opornici in imam Veliko srečo? "

"Resno," je nadaljeval Hemandez, "ubili bi se lahko. Policijska uprava L. A. bi vas lahko pogrizla do kosti. G. in ga. Schonbrunn sta bila zelo razumevajoča glede tega, če pri tem seveda upoštevam še zadrego gospe Schonbrunn in vse to. Vaša roka je potegnila kratko, hej, žal mi je ..." Hemandez je skomignil s svojimi ogromnimi rameni. "Kakorkoli že, vsaj odpuščeni niste. Trenutno vam pač ne moremo pustiti, da bi vozili. Tada če bi radi, da vas postavimo za čuvaja stanovanjskega okoliša, potem tu ne vidim težav."

"Ne, hvala."

"Kaj pa trgovine na drobno? Bi radi delali zvečer v prodajnem centru Encino Fashion?"

"Ne."

Hemandez je zožil oči. "Ste videli kakšne mačke so tam?"

"Niti ne."

Hemandez je zavzdihnil. "Hudiča, kaj pa tisto sranje v NashviUeu, ki vam visi nad glavo?"

"Knoxvilleu. Uprava zahteva odpustitev za stalno. Vdrl sem brez pooblastitev in primernega zaledja."

"In tista psica, ki vas toži?"

"Nazadnje sem slišal, da so njo in njenega sina ujeli pri ropanju butika ..." Sedaj je bil Rydell na vrsti, da skomigne, pri tem pa ga je zabolela rama.

"Vidite," je ves sijoč dejal Hemandez, "res imate srečo."

V trenutku, ko je Puškoglav zapeljal skozi Schonbrunnova zaklenjena in oborožena vrata Benedict Canyon, je Rydell doživel bežno zavest nečesa zelo visokega, zelo čistega in klinično praznega; samo izvajanje stvari, nerazmišljanje; tisto čudaško adrenalinsko zmagoslavje in hkratna pozaba vseh mučnih pogledov na lasten ego.

In to - kasneje se je spomnil, da je o tem razmišljal že, ko se je boril z volanom, divjal po japonskem vrtu preko dvorišča in skozi membrano ojačenega stekla, ki se je vdalo kot kakšna stvar v sanjah - je bilo zelo podobno občutkom, ki jih je imel, ko je povlekel svojo pištolo in pritisnil na petelina ter izpraznil posodo za možgane Kennetha Turveya po navidezno neskončno razsežni beli steni, za katero si ni nihče vzel časa, da bi jo kdaj prebarval.

Rydell je obiskal Cedarsovo bolnico, da bi videl Subletta.

IntenSecure je poskrbel za predeljeno posteljo v skupni spalnici; najbrž zato, da bi obvarovali Subletta pred krožečimi ljubljenci medijev. Teksačan je sedel v postelji, žvečil in gledal majhen predvajalnik za diske s tekočimi kristali, ki je počival na njegovih prsih.

"Gospodarji vojn 21. stoletja," je citiral, ko se mu je približal Rydell, "James Wainwright, Annie McEnroe, Michael Beck."

Rydell se je zarežal. "Kdaj so ga posneli?"

"1982." Sublett je izklopil zvok in pogledal navzgor. 'Vendar sem ga že večkrat pogledal."

"Bil sem v trgovini in srečal Hemandeza. Pravi, da ti ni treba skrbeti za službo."

Sublett je pogledal Rydella s svojimi praznimi srebrnimi očmi. "Kaj pa tvoja služba, Berry?"

Rydella je znotraj napihnjene opornice pričela srbeti rama. Pripognil se je in ujel plastično slamico iz majhnega belega koša za odpadke. Nato jo je potisnil pod opornico in se popraskal. Malo je le pomagalo. "Jaz sem tam že zgodovina. Ne pustijo me več, da bi vozil."

Sublett je gledal v slamico. "Ne bi se smel dotikati rabljenih stvari, ne v bolnici."

"Saj nimaš ničesar nalezljivega, Sublett. Ti si eden izmed najbolj čistih pizdunov, ki so kdajkoli živeli."

"In kaj boš naredil, Berry? Nekako se moraš preživljati, stari."

Rydell je odvrgel slamico nazaj v koš. "Torej, ne vem. Vem pa, da nočem čuvati stanovanjskega okoliša in vem, da nočem čuvati prodajnih centrov."

"Kaj pa tisti hekerji, Berry? Misliš, da bodo ujeli tiste, ki so nam jo tako zagodli?"

"Ne. Preveč jih je. Republika Poželenja se že nekaj časa ukvarja s tem. Zvezni uslužbenci imajo seznam kakšnih tristo 'članov', vendar na noben način ne morajo aretirati vseh skupaj ali odkriti, kdo je pravzaprav kriv. Razen če bi kdo koga izdal, kar pa se zgodi kar pogosto."

"Ibda zakaj so izbrali ravno naju?"

"Hudiča, Sublett, kako naj jaz to vem?"

"Preprosto zlobni so," je dejal Sublett.

"Torej, to je res; a Hemandez pravi, da mu je policijska uprava iz L. A.ja povedala, kako so prišli do zaključka, da nekdo želi ujeti gospo Schonbrunn brez hlačk." Niti Sublett niti Rydell dejansko nista videla gospe Schonbrunn, ker je bila, kot se je kasneje izvedelo, v otroški sobi. Otrok pa ni bilo, ker so z očetom odpotovali v državo VVashington, da bi preleteli tri najnovejše vulkane.

Nič od tega, kar je Puškoglav registriral tisto noč, po tem, ko je zapustil avtopralnico, ni bilo resnično. Nekdo je vdrl v računalnik, ki je bil vgrajen v hotspur hussarju, in vnesel nekaj kompliciranih, spretnih in popolnoma izmišljenih podatkov v komunikacijsko napravo ter tako odrezal Rydella in Subletta proč od IntenSecurea in Zvezde Smrti (ki seveda ni bila okvarjena). Rydell je posumil, da bi mogoče nekaj starih dobrih mongolskih fantov v avtopralnici lahko o vsem skupaj kaj vedelo.

In mogoče je v tistem trenutku nenavadne jasnosti, ko se je zmečkan sprednji del Puškoglava še vedno trudil, da bi premagal polomljene ostanke dveh velikih usnjenih kavčev, in s pomočjo spomina na smrt Kennetha Turveya, ki je končno postala resnična, Rydell prišel do zaključka, da je tista nora, divja stvar, tisti občutek Gremo V Akcijo, mogoče nekaj, čemur m bilo vedno moč zaupati.

"Toda, fant," je dejal Sublett, kot da govori samemu sebi, "ubili bodo tiste otroke." S tistimi mislimi je odpel varnostni pas in skočil ven z Glokom v roki, še preden je lahko Rydell karkoli naredil. Prepričal ga je sicer, da je ugasnil žaromete in sireno eno ulico prej, toda v hiši so do sedaj zagotovo že vsi vedeli, da je prispel IntenSecure.

"Tu smo," je Rydell slišal reči samega sebe, sunkovito potegnil Glok iz žepa svoje uniforme in pograbil še svojega ropotača, ki je bil poleg velike hitrosti izstreljevanja najbrž najboljša stvar, s katero bi lahko pomiril kvečjemu prepir med otroci. Z nogo je brcnil v vrata, jih odprl in skočil ven, pri tem pa s svojimi čevlji v hipu prebil za palec debelo steklo na kavni mizici (potreboval je dvanajst šivov, toda rana ni bila globoka). Nikjer ni videl Subletta. Opotekel se je naprej in potresel svojega velikega rumenega ropotača, pri tem pa se le medlo zavedal, da je nekaj narobe z njegovo ramo.

"Stoj, peder!" je rekel najglasnejši glas na svetu, "policijska uprava L. A.! Odvrzi tisto sranje ali pa te bomo razfukali!" Rydell se je znašel v središču nenadne in neverjetno boleče svetlobe, luči, ki je bila tako močna, da se je zapičila v njegove nerazumevajoče oči kot vroča kovina. "Me slišiš, peder?" Rydell se je obrnil, pri tem pa trepetal in si s prsti zakrival oči. Ugledal je armiran gomoljast trup spuščajoče topovske cevi. Tank je v japonskem vrtu zravnal vse, za kar še ni poskrbel Puškoglav.

Rydell je odvrgel ropotača.

"Pištolo tudi, tepec!"

Rydell je s palcem in kazalcem prijel ročaj Gloka ter ga povlekel ven iz plastičnega toka, pri tem pa proizvedel tih, a jasen zvok petelina, ki je bil nekako slišen kljub bobnenju motorja helikopterja, ki je bil pridušen v bojne namene.

Odvrgel je Glok in privzdignil roke. Vsaj poskušal je. Levo roko je imel zlomljeno.

Subletta so našli skoraj pet metrov stran od Puškoglava. Njegov obraz in dlani so otekali kot svetlorožnati otroški baloni, poleg tega pa je izgledalo, kot da se duši, kajti bosanska gospodinja Schonbrunnovih je uporabljala izdelek, ki je vseboval ksilen in klorirane ogljikovodike za čiščenje madežev od pastelnih barv z roba mize iz blede hrastovine.

"Kaj, hudiča, je narobe z njim?" je vprašal en izmed policajev.

"Alergijo ima," je dejal Rydell skozi škripajoče zobe; roke so mu z lisicami vklenili za hrbet, kar pa je glede na okoliščine neznosno bolelo. "Na urgenco ga morate peljati."

Sublett je odprl oči oziroma se je trudil.

"Berry ..."

Rydell se je spomnil imena filma, ki ga je videl na televiziji. '"Miracle Mile'," je dejal.

Sublett je poškilil proti njemu. "Nikoli ga še nisem videl," je odvrnil in se onesvestil.

Gospa Schonbrunn je tisti večer zabavala svojega poljskega vrtnarja. Policaji so jo našli v otroški sobi. Bila je nepopisno jezna in precej zanimivo oblečena ? v tesen angleški latex, vreden par tisoč dolarjev, usnje iz North Beacha in par izvrstnih Smith&Wesson lisic, za katere je nekdo poskrbel in pošteno plačal, da so bile ovite z usnjem in premazane s črnim kromom —, vrtnar pa se je očitno namenil proti hribom, ko je zaslišal Rydella, da je parkiral Puškoglava v dnevni sobi.

3. Ne ravno dobra zabava

Chevette ni nikoli kradla stvari, no, vsaj ne od drugih ljudi, sploh pa ne takrat, ko je raznašala pošiljke. Izjema se je dogodila tistega slabega ponedeljka, ko je vzela sončna očala tistemu popolnemu bebcu, vendar le zato, ker ji preprosto ni bil všeč.

Zgodilo se je tako: stala je ob oknu v devetem nadstropju in gledala ven proti mostu, onstran sivih lupin velikih trgovin, ko je od zadaj pristopil k njej. Skoraj je že našla Skinnerjevo sobo, tam nekje visoko zgoraj med starimi kabli, ko se je vrh prsta dotaknil njenega golega hrbta. Dotaknil se jo je pod Skinnerjevim jopičem in pod njeno bluzo.

Tisti jopič je nosila povsod kot kakšen oklep. Vedela je, da bi bilo pametno nositi nanopomo obleko, kadar se vozi v tem letnem času, toda vseeno je nosila star Skinnerjev jopič iz konjske kože, z našitki združenja barskih kod, ki so bih prišiti na zavihke. Majhne kroglice z verigami na zadrgah so zanihale, ko se je zavrtela, da bi se umaknila tistemu prstu.

Krvave oči. Obraz, ki je izgledal, kot da se bo vsak čas stopil.

V ustih je imel kratko majhno zelenkasto cigaro, ki pa ni bila prižgana. Vzel jo je iz ust, zavrtel njen mokri konec v majhni čaši čistega alkohola, potem pa jo spet potisnil v usta in dodobra posesal. Ves ta čas se ji je režal. Kot da bi videl, da ne spada semkaj, sredi takšne zabave v starem, toda zares dragem hotelu tam zgoraj nad Gearyjem.

Toda to je bila zadnja pošiljka tistega dne, pošiljka za odvetnika, a čisto blizu, na ulici Tenderloina so gorele smeti, okoh njih pa je stala množica vseh tistih res nesrečnežev, do konca izgubljenih v kemikalijah. Obrazi so bili obsijani s pravljično svetlobo drobcenih steklenih pip. Oči poražene od tistega strašanskega in minljivega užitka. Zategadelj se ji je vedno naježila koža.

Zaklenila in oborožila je svoje kolo sredi votlega donenja Morriseyeve podzemne garaže, nato pa se s poslovnim dvigalom popeljala do preddverja, kjer so jo godrnjajoči varnostniki hoteli vkleniti zaradi paketa, a se jim ni pustila. Pošiljke ni hotela predati nikomur drugemu kot točno določenemu g. Garreau v sobi 808, kot je bilo tudi napisano. Njene barske kode na našitku združenja so skenirali, z rentgenom pregledali paket, njo poslali skozi detektor kovin, nato pa jo pospremili do dvigala, ki je bilo obrobljeno z rožnatimi ogledali, v notranjosti pa bronasto kot kakšen bančni trezor.

Tako se je peljala navzgor v osmo nadstropje. Znašla se je na hodniku, tihemu kot tla kakšnega gozda iz sanj. Tam je našla g. Garreaua. Rokavi njegove srajce so bili beh, kravata pa barve sveže izlitega svinca. Ob prevzemu je samo podpisal, ne da bi vzpostavil kontakt z očmi; prijel je paket in ji zaprl vrata s tremi medeninastimi številkami pred njenim nosom. V poševno ležeči in kot ogledalo zloščeni ničli je preverila svojo frizuro. Zadaj je bila njena figa dobro pritrjena, ni pa bila prepričana, če so jo tudi od spredaj dobro uredili. Konice so bile nekoliko predolge. Podobne šopu. Napotila se je vzdolž hodnika nazaj, železje na Skinnerjevem jopiču pa je žvenketalo. Njeni novi SWATčevlji so se pogrezali v sveže posesano preprogo barve terakote, premočene od dežja.

Toda ko so se odprla vrata dvigala, je ven stopilo tisto japonsko dekle. Pravzaprav je skoraj padlo, kajti Chevette jo je zgrabila pod obe roki in jo naslonila ob rob vrat.

"Kje je zabava?"

"Le kdo bi pa vas povabil?" se je nasmihala Chevette.

"Deveto nadstropje! Velika zabava!"

Njene oči so bile ena sama zenica, hca so se ji svetila, kot da so plastična.

In tako se je Chevette znašla s pravim francoskim vinom v čaši iz pravega stekla v eni roki in najmanjšim sendvičem, ki ga je kdajkoli videla, v drugi. Spraševala se je, koliko casa ji je še preostalo, preden bo hotelski računalnik spoznal, da še ni zapustila poslopja. Saj ne, da bi jo prišli iskat, kajti nekdo je očitno dobro plačal za zabavo takšne vrste.

Zabava je bila zelo zasebna, kajti videla je lahko tiste ljudi v zatemnjeni spalnici, ki so kadili led skozi spihano steklo v obliki delfina. Njegove gladke poteze so bile razsvetljene s strani trepetajočega modrikastega jezika industrijskega čvrstega vžigalnika.

To ni bila edina soba, bilo jih je več in vse so bile med seboj povezane. In tudi ljudi je bilo veliko, moški so večinoma prišli v oblekah s suknjiči na štiri gumbe, okornih srajcah z dušečimi ovratniki,, namesto kravate pa so imeli manšete okrašene z dragulji. Zenske so nosile obleke, ki jih je Chevette videla le v revijah. Sigurno so bili to bogati ljudje in najbrž tudi tujci. Čeprav je bilo že dovolj tuje, da si bil bogat.

Uspelo ji je posaditi japonsko dekle v horizontalo, na dolg zelen kavč, kjer je zdaj že smrčala in je bila dovolj vama, razen če bi se kdo usedel nanjo.

Chevette se je razgledala naokoli in spoznala, da ni samo ona slabo oblečena, zato ji je uspelo prikrasti se na zabavo. Sprva je bil v kopalnici moški, ki se je ukvarjal z velikim rumenim Bicom, toda on je bil res skrajen primer. Potem je bilo tam še par deklet, za katere je bilo več kot očitno, da delajo za Tenderloin, toda mogoče ni bilo to nič drugega kot odobrena količina lokalne barve za karkoli že naj bi to predstavljalo.

Nato pa se je pred njenim obrazom prikazal še tisti bedak in se režal z nekakšnim zlobnopijanim nasmehom, ona pa je v roko prijela majhen zložljiv nož, še eno stvar, ki si jo je sposodila od Skinnerja. Rezilo ima luknjo, v katero lahko potisneš vrh svojega palca in odpreš nož le z eno roko. Dolgo je skoraj osem centimetrov in široko kot žlica za juho, vražje nazobčano ter keramično. Skinner pravi, da je polomljeno in da je njegov ostri rob v resnici več kot dvakrat daljši od samega rezila.

"Mislim, da se ne zabavate preveč," jo ogovori. Evropejec je, toda ni prepričana, katere vrste. Francoz ah pa Nemec ni. Njegov jopič je tudi usnjen, vendar čisto drugačen od Skinnerjevega. Izdelan je iz nekakšne živali s tanko kožo, ki v gubah visi kot težka svila. Jopič barve tobaka. Pomisli na vonj porumenelih hrbtnih stranic revij v Skinnerjevi sobi. Nekatere so tako stare, da so slike samo še nekakšni odtenki sive barve, tako kot včasih izgleda tudi mesto, če ga vidiš z mosta.

"Čisto v redu sem se imela, dokler se niste prikazali vi," reče Chevette, pri tem pa pomisli, da je najbrž najbolje, če se odpravi, kajti ta moški ne obeta nič dobrega.

"Povejte mi," pravi in s pogledom ocenjuje jopič, bluzo ter kolesarske hlače, "kakšne usluge ponujate?"

"Kaj, za hudiča, pa naj bi to pomenilo?"

'"Očitno je," nadaljuje pogovor in pokaže na dekleta iz Tenderloina na drugi strani sobe, "da ponujate nekaj bolj zanimivega," pri tej besedi se oblizne s svojim mokrim jezikom, "kot ti dve tu."

"Hudiča," mu zabrusi Chevette, "jaz sem kurirka."

Obraz mu na nekakšen smešen način zastane, kot da ga je nekdo dregnil s komolcem in predramil iz pijanosti. Nato vrže svojo glavo nazaj in se prične krohotati, kot da je to največja šala na svetu. Pogled ji zastane na številnih zelo belih in dragih zobeh. Bogati ljudje nimajo nobene kovine v zobeh, ji je nekoč dejal Skinner.

"Sem rekla kaj smešnega?"

Bedak si obriše svoje oči. "Midva imava nekaj skupnega, vi in jaz..."

"Dvomim."

"Tudi jaz sem kurir," reče, čeprav izgleda, kot da bi mu že majhna vzpetina vzela sapo.

"Kurir," ponovi, kot da bi hotel spomniti samega sebe.

"Kar tako naprej," ga podpre in stopi okoli njega, toda ravno takrat ugasnejo luči in prižge se glasba, pesem 'She God's Girlfriend' od Chrome Korana. Chevette, ki ji je Chrom Koran zelo všeč in ga na svojem kolesu vedno navije do konca, vsakič ko potrebuje novih moči, se prične zibati v ritmu glasbe. Vsi plešejo, celo tisti z ledom iz spalnice.

Sedaj, ko bedaka ni več oziroma je pozabljen, prične opažati, kako vsi ti ljudje izgledajo mnogo bolje, ko plešejo. Znajde se nasproti dekleta v usnjenem krilu in majhnih črnih škornjih z žvenketajočimi srebrnimi ostrogami. Chevette se zareži, dekle se zareži nazaj.

"Ste iz mesta?" vpraša dekle, medtem ko se pesem 'She God's Girlfriend' ravno končuje, in Chevette za sekundo pomisli, da je bila vprašana, če je kurirka iz mestne uprave. Dekleženska je starejša, kot si je mislila; mogoče v poznih dvajsetih, vsekakor pa starejša od nje. Izgleda dobro, vendar ne tako, kot da je ravnokar prišla iz kozmetičnega salona; temne oči, temni lasje, kratko pristriženi. "San Francisco?"

Chevette prikima.

Naslednja pesem je starejša od nje; najbrž je to pesem tistega črnca, ki je postal bel, nato pa mu je odpadel obraz, je ugibala. S pogledom išče svojo pijačo, toda vse izgledajo enako. Njena japonska lutka pripleše mimo nje in pri tem se ji tresejo hčka. Ko ugleda Chevette, v njenih očeh ni videti prepoznavanja.

"Cody v San Franciscu običajno najde vse, kar potrebuje," reče ženska z utrujenim glasom, hkrati pa je precej očitno, da se ji vse skupaj zdi smešno. Nemka je, pomisli Chevette, sodeč po njenem naglasu.

"Kdo?"

Ženska privzdigne obrvi. "Naš gostitelj." Še vedno se na široko reži.

"Jaz sem kar prišla sem ..."

"Ko bi tudi jaz lahko to rekla!" se smeji ženska.

"Zakaj?"

"Ker potem bi lahko tudi odšla."

"Vam ni všeč?" Od blizu bogato diši. Chevette se nenadoma zamisli, kako mora smrdeti po celodnevni vožnji z kolesom in brez tuša. Toda ženska jo prime za komolec in odpelje na stran.

"Ne poznate Codyja?"

"Ne." Chevette zagleda skozi vrata sosednje sobe, kjer so luči še vedno prižgane, tistega pijanega bebca. Naravnost vanjo gleda. "In mislim, da bom zdaj odšla, prav?"

"Saj vam ni treba. Prosim. Samo vaši svobodi odločanja zavidam."

"Ste Nemka?"

"Padovka."

Chevette ve, da je to del bivše Italije. Severni del, se ji zdi. "Kdo je ta Cody?"

"Cody ima rad zabave. Cody ima rad to zabavo. Ta zabava teče že več let. Ko ni tu, je v Londonu, Pragi, Macauu ..." Fant se skozi množico prebija s pijačo na pladnju. Chevette ne izgleda, da bi bil zaposlen v hotelu. Njegova okorna bela srajca ni več tako okorna; odpeta je po vsej dolžini, zmečkani konci prosto visijo, ona pa opaža, da ima skozi bradavico pripeto eno izmed tistih stvari, ki je podobna majhni kovinski uteži. Njegov zategnjen ovratnik je od spredaj razparan, zadaj pa mu štrh kot kakšen svetniški krog. Ženska vzame kozarec belega vina, ko ji ponudi pladenj. Chevette odkima z glavo. Na pladnju je bel krožniček s tabletami in nečim, kar spominja na plesalca.

Fant pomežikne Chevettp in odvihra naprej.

"Še vam zdi to čudno?" Ženska izpije vino in vrže prazen kozarec čez svoje rame. Chevette sliši, kako se razbije.

"Ha?"

"Codyjeva zabava."

"Ja. Najbrž. Hočem reči, da sem samo prišla noter ..."

"Kje pa živite?"

"Na mostu." Čaka na njeno reakcijo."

Nasmeh se razširi. "Res? Izgleda tako ... skrivnostno. Jaz bi rada šla tja, toda v tej smeri ni nobenih izletov in pravijo tudi, da je nevarno ..."

"Ni," Chevette ji želi vse razložiti, a nato okleva. "Samo ne se tako načičkati, prav? Sploh ni tako nevarno, niti toliko ne kot tukajšnje soseske." Pri tem misli na tiste, ki so zbrani okoli gorečih smeti. "Samo Otoka Zakladov ne obiščite. Ne poskušajte priti do Oaklanda. Ostanite na viseči strani."

"Vam je všeč živeti tam?"

"Hudiča, seveda. Nikjer drugje ne bi hotela živeti."

Ženska se nasmehne. "Potem ste pa res srečni, se mi zdi."

"No," reče Chevette in se pri tem počuti nelagodno, "oditi moram."

"Moje ime je Maria ..."

"Chevette," ponudi ji roko. Skoraj tako kot njeno drugo ime. ChevetteMarie.

Rokujeta se.

"Zbogom, Chevette."

"Lepo se zabavajte, prav?"

"Ib ni ravno dobra zabava."

Chevette prikima Marü, si popravi široka ramena Skinnerjevega jopiča in se prične prerivati skozi množico, ki je zdaj že veliko bolj gosta, saj Codyjevi prijatelji najbrž še kar prihajajo. Opazi, da je sedaj tu več Japoncev in vsi so v resnih oblekah; vse njihove žene oziroma tajnice oziroma karkoli že pa nosijo bisere. Toda očitno jih to ne moti, da bi se vživele v situacijo. Postalo je tudi glasnejše, kajti ljudje so bili vedno bolj omamljeni. Ko se prične točiti pijača, nastane vedno tista glasna in nenehno hrupna zabava in zato sedaj želi oditi proč, kakor hitro se le da.

Zaplete se poleg vrat kopalnice, kjer je videla tiste z ledom, toda sedaj so vrata zaprta. Nekaj Francozov govori po francosko in se smeji ter maha z rokami naokoli, Chevette pa lahko sliši, kako tam notri nekdo bruha. "Samo malo," reče moškemu z metuljčkom m sivimi, na kratko ostriženimi lasmi, se prerine mimo njega in pri tem malce razlije njegovo pijačo. Po francosko ji pove nekaj v hrbet.

Sedaj se počuti že res klavstrofobično, tako kot se včasih počuti v pisarni, ko jo receptorka pusti čakati na pošiljko, ona pa opazuje pisarniške ljudi, ki se sprehajajo sem ter tja, ter se sprašuje, ali vse skupaj sploh ima kak smisel ali se ljudje kar tako sprehajajo sem ter tja. Mogoče pa se je je že malce prijelo vino, kajti ne pije ravno pogosto in sedaj ji ni bil všeč okus pijače tam zadaj v njenem grlu.

In nenadoma je tu spet tisti pijanec, njen Evropejec s svojo neprižgano cigaro, preznojeno obrvjo, ki je bila preblizu neumnemu pogledu in zaskrbljenemu obrazu ene izmed deklet iz Tfenderloina. Potisnil jo je v kot. In vsi so tako nagneteni, čisto blizu vrat, hodnika in svobode, da se Chevette za sekundo znajde pritisnjena ob njegov hrbet. To seveda ne zmoti neskončno dolgočasnega sranja, ki ga prodaja tistemu dekletu, ne, čeprav vseeno potisne svoj komolec, in to zelo močno, med njena rebra, da bi si izboril malce več prostora.

In Chevette, ki spusti svoj pogled navzdol, opazi, da iz žepa jopiča, ki ima barvo tobaka, štrli nekaj navzven.

Že je v njeni roki in nato v njenih kolesarskih hlačah. Takoj zatem stopi skozi vrata in tepec sploh nič ne opazi.

Na hodniku vlada nenadna tišina. Napoti se proti dvigalu in hrup zabave prične pojenjati. Najraje bi kar stekla. Tudi na smeh ji gre, toda prične jo grabiti strah.

Hodi.

Mimo gomile pladnjev, umazanih kozarcev, krožnikov.

Spomni se na paznike v preddverju.

Tista stvar ji je obtičala nekje spodaj v hlačah.

Vzdolž hodnika, do katerega se pride iz prejšnjega, sedaj zagleda na široko odprta vrata poslovnega dvigala, ki ji izrekajo dobrodošlico. Tam stoji fant iz Srednje Azije, poleg njega pa kovinska ciza, prebarvana s sprejem in natovorjena s ploščatimi pravokotniki, ki so v bistvu televizijski ekrani. Pazljivo si jo ogleda, medtem ko se tlači poleg njega. V obraz so ga same lične kosti, oči so svetle in prikrite, lase ima postrižene močno navzgor, v skoraj navpični smeri, tako kot večina takšnih frajerjev. Na sprednji strani svoje čiste sive delovne srajce ima pripeto varnostno značko, okoli vratu pa mu na rdeči vrvici iz najlona visi Virtufax.

"Pritličje," reče Chevette.

Njegov faks zabrenci. Privzdigne ga, pritisne na gumb in pogleda v okular. Stvar v njenih kolesarskih hlačah izgleda, kot da se veča. Nato spusti faks nazaj na svoje prsi, ji pomežikne in pritisne gumb z oznako B6. Vrata zaropotajo in se zaprejo. Chevette zapre oči.

Nasloni se nazaj na velike tapecirane plošče, ki visijo na stenah, ter si zažeh, da bi bila v Skinnerjevi sobi in bi poslušala škripanje kabla. Tam so tla iz plasti dva krat štiri velikih ploščic, postavljenih na robu; sam vrh izbočenega dela kabla, ki jaha v svojem jeklenem sedlu, pa se dviga točno po sredini. Skinner pravi, da je v tem kablu speljanih 17.464 žic. Vsaka je približno tako debela kot svinčnik. Ob njega lahko pritisneš svoje uho in ob pravem vetru lahko slišiš, kako celoten most poje.

Dvigalo se brez razloga ustavi v četrtem nadstropju. Ko se odprejo vrata, ni tam nikogar. Chevette hoče znova pritisniti B6, vendar se zadrži in počaka, da to opravi fant s faksom. In res pritisne na gumb.

In B6 ni garaža, ki si jo tako želi, pač pa nekakšen labirint sto let starih betonskih tunelov z razpokanim asfaltom po tleh in velikimi starimi cevmi, ki visijo na železnih nosilcih po vsej dolžini stropa. Medtem ko se fant igra z enim izmed koles na svoji cizi, se ona izmuzne ven.

Stoletje stare zaklenjene hladilnice, petdeset sesalcev, ki se polnijo v vrsti na oštevilčenih mestih, role tapisona, zložene kot kup drv. Še več ljudi v delovnih pajacih, nekateri v belih kuharskih oblekah, ona pa se trudi z držo kurirja, izgleda pa, tako vsaj upa, kot da ravnokar prinaša pošiljko.

Znajde se ob ozkih stopnicah in se pričenja vzpenjati. Zrak je vroč in mrtev. Na začetku vsakega nadstropja ji senzorji gibanja prižigajo luči. Zdi se ji, da celotna teža te stare stavbe pritiska na njo.

Toda njeno kolo je tam, na B2, za stebrom izrezljanega betona.

'Pojdi proč," reče, ko se mu približa na en meter. Ne ravno tako na glas kot avto, zveni pa zelo resno.

Pod pokrovom s sprejem pobarvane imitacije rje in spretne preveze srebrnega izolacijskega traku se nahaja geometrija papirnatega jedra, ovitega v okvir iz saj, ob katerem Chevette zadrhtijo boki. Svojo levo dlan potisne skozi prepoznavno lino za sedežem. Razdeljene zavore popustijo in slišati je moč dvojen zik, sekundo kasneje pa že sedi na kolesu.

Nikoh se ni počutila bolje, ko je pritiskala na sklopko, umazano od olja, in izginila proč.

Rydellov sostanovalec, Kevin Tarkovsky, je imel kost v nosu, delal pa je v modni trgovini z jadralnimi deskami z imenom Just Blow Me.

V ponedeljek zjutraj, ko mu je Rydell povedal, da bo pustil službo pri IntenSecureu, se je Kevin ponudil, da mu bo poskusil najti kaj v zvezi s prodajo. Nekakšno frajersko prodajo na plaži.

"V osnovi si dobro grajen," je dejal Kevin ter si ogledoval Rydellove gole prsi in ramena. Rydell je še vedno imel na sebi oranžne hlače, ki si jih je oblekel, ko je obiskal Hemandeza. Sposodil si jih je od Kevina. Ravno se je znebil opornice, jo izpraznil, zmečkal in odvrgel v dvajsetlitrsko plastično vedro za barvo, ki je služilo kot koš za odpadke. Vedro je imelo ob strani pritrjeno veliko samolepljivo marjetico. "Lahko bi malce bolj redno telovadil. In kakšne dobre cunje si moraš nabaviti. Kakšne plemenske, črnske."

"Kevin, jaz ne znam deskati, surfati, skratka nič. V celotnem življenju sem komaj kdaj bil na morju. Nekajkrat sem bil tam doli v Tampa Bayu." Bilo je okoli deset zjutraj. Kevin je imel v službi prost dan.

"Pri prodaji je pomembno podajanje izkušenj, Berry. Kupec potrebuje informacije, ti pa mu jih podaš. Ponudiš pa mu tudi izkušnje." Kevin se je potrepljal po dva prsta velikem vretenu gladke bele goveje kosti, da bi pokazal, kaj misli. "Nato pa jim prodaš novo opremo."

"Toda nobene barve nimam."

Kevin je imel približno tako barvo in lesk kot par srednje rjavih mokasink ColeHaan, ki jih je Rydellu podarila teta za petnajsti rojstni dan. To ni imelo nobene zveze z genetiko ah pa izpostavljanjem nefiltriranemu soncu, temveč je bilo vse skupaj rezultat rednih injekcij ter kompliciranega režima jemanja tablet in krem.

"Torej," je priznal Kevin, "barvo bi res potreboval."

Rydell je vedel, da Kevin ne surfa in tudi nikoli ni, vendar je domov večkrat prinesel diske iz trgovine in jih zavrtel na videoočalih ter preučeval različne gibe, ki so se izvajali pri deskanju, tako da Rydell niti najmanj ni dvomil, da bi Kevin vsakemu perspektivnemu kupcu lahko podal čisto vse informacije, ki bi jih zahteval. In s temi tako pomembnimi izkušnjami, pa tudi s svojo usnjeno barvo, izklesanimi mišicami in tisto kostjo v nosu, je Kevin pnvabljal veliko pozornosti. Večinoma s strani žensk, kar pa mu ni preveč pomagalo.

Kevin je v glavnem prodajal obleko. Drago vrsto obleke, Id naj bi domnevno ščitila pred UV- žarki in umazanijo v vodi. Imel je dva kartona, polna teh stvari, ki sta bila zatlačena v edino omaro v njuni sobi. Rydell, ki v smislu garderobe trenutno ni imel ravno veliko, je lahko svobodno brskal po tej omari in si izposodil, karkoli mu je bilo pač všeč. Pokazalo pa se je, da tega ni ravno veliko, kajti oprema za deskanje se je nagibala k temu, da je bila fluorescentnih barv, nanopoma ali pa svetleča. Nekaj bolj divjih oblek je imelo tudi UVobčutljiv slogan JUST BLOW ME, ki se je prikazal zlasti v dnevih, ko je bil ozon v precej slabi formi, in to je Rydell spoznal šele zadnjič, ko je odšel na tržnico.

Skupaj s Kevinom sta si delila eno izmed obeh spalnic v hiši, zgrajeni v šestdesetih na Mar Visti, kar naj bi pomenilo 'pogled na morje', vendar ga tu ni bilo. Nekdo je po sredini sobe postavil nekaj gipsplošč. Na Rydellovi strani so bile te prelepljene s tistimi enakimi velikimi samolepilnimi marjeticami in zbirko spominkov v obliki nalepk za odbijače iz krajev kot na primer Magic Mountain, Nissan County, Disneyland in Skywalker Park. Hišo sta si delila še dva, pravzaprav trije, če si štel še kitajsko dekle v garaži (vendar ona je imela tam svojo lastno spalnico).

Rydell je z večino prve plače pri IntenSecureu kupil kitaro. Kupil jo je na stojnici sredi tržnice; tam so bile cenejše, stojnica pa se je imenovala Ustnice kitare in to se je Rydellu zdelo precej smešno. Dekle, ki je delalo tam, mu je razložilo, kako lahko moškemu na ploščadi Metroja porineš dvajsetaka in te bo pustil na vlak z zavito kitaro v veliki zeleni plastični vrečki, ki je Rydella spominjala na vrečko za truplo.

Zadnje čase, ko je čakal, da se bo znebil opornice, je veliko časa preživel ob tej kitari, zraven pa še buljil v tiste nalepke za odbijače. Spraševal se je, če je tisti, ki jih je nalepil, v resnici obiskal vsa tista mesta. Hemandez mu je nekoč ponudil delo v Nissan Countyju. IntenSecure je imel tam podružnico za renta-policaje. Njegovi starši so preživeli medene mesece v Disneylandu. Skywalker Park je bil tam gori v San Franciscu; prej se je imenoval Golden Gate in še zdaj se je lahko spominjal številnih majhnih izgredov na televiziji, ko so ga privatizirali.

"Si v stikih s kakšno mrežo, ki išče službe, Berry?"

Rydell je zmajal z glavo.

'Tokrat jaz častim," je dejal Kevin in podal Rydellu čelado.

Niti najmanj ni bila podobna Kareninim majhnim načičkanim videoočalom; to je bila nekakšna plastična oprema, kakršno so otroci uporabljali za igre. "Natakni si jo gor. Bom jaz poklical zate."

"Torej," je odvrnil Rydell, "to je res lepo od tebe, Kevin, toda ni se ti treba tako truditi s tem."

Kevin se je dotaknil kosti v svojem nosu. "No, najemnino bo treba plačati..

In to je bilo to. Rydell si je nataknil čelado.

"Torej," je začela Sonya domišljavo, kot je le bilo mogoče, "tu nam piše, da ste dokončali ta program urjenja po srednji šoli »*

"Akademijo," je popravil Rydell. "Policijsko."

"Da, Berry, toda piše nam tudi, da ste bili zaposleni vsega skupaj le osemnajst dni, preden ste bili suspendirani." Sonya je izgledala kot kakšna lepa deklica v risanki. Brez por. Brez gub. Njeni zobje so bili zelo beli in so izgledah, kot da bi bili le iz enega kosa, kot da bi jih lahko vzeh ven nepoškodovane in si jih ogledali od blizu. Toda ne zato, da bi jih očistili, saj ni bilo nobene potrebe, kajti liki iz risank se ne prehranjujejo. Imela pa je čudovite joške; natanko takšne joške bi ji narisal Rydell, če bi bil talentiran risar.

"No," je razložil Rydell in mislil na Turveya, "ko so mi dodelili patrulje, sem zabredel v težave."

Sonya je veselo prikimala. "Razumem, Berry." Rydell se je spraševal, kaj je sploh razumela. Oziroma kaj je razumela skupina izvedencev, ki so njo uporabljali le kot lutko. Oziroma kako je to razumela. Kako je nekdo, kot je Rydell, izgledal računalniški agenciji za brezposelne? Ne ravno dobro, je sklenil.

"Potem ste se odselili v Los Angeles, Berry, in tu nam piše, da ste bili deset tednov zaposleni za korporacijo IntenSecure, v oddelku za oborožene intervencije pri zasebnih stanovanjih. Bili ste voznik s poznavanjem orožja."

Rydell je pomislil na rakete, ki so videle pod helikopterjem policijske uprave L. Aja. Najbrž so imeli tam notri tudi enega izmed tistih VERIŽNIH topov. "Ja," se je strinjal.

"In potem ste pustih službo?"

"Najbrž res."

Sonya se je nasmehnila Rydellu, kot da je pravkar sramežljivo priznal, da ima službo v kongresu ah pa izobrazbo postdoktorske stopnje. "Torej, Berry," je dejala zamišljeno, "dovolite mi, da za trenutek premislim!" Pomežiknila je, nato pa zaprla svoje velike risane oči.

Jezus, je pomislil Rydell. Poizkusil je pokukati na stran, toda Kevinova čelada ni imela perifernega pogleda, tako da ni videl ničesar. Samo Sonya, njena prazna pravokotna miza, skicirani detajli, ki so spominjali na pisarno, in slogan agencije za nezaposlene tam zadaj na steni. Zaradi slogana je izgledala kot voditeljica na kakšni televizijski postaji, M poroča o samih dobrih novicah.

Sonya je odprla svoje oči. Nasmeh ji je zažarel. "Vi ste z juga," je nadaljevala.

"Aha."

"Plantaže, Berry. Magnolije. Tradicija. Toda tudi določena tema. Gotska kvaliteta. Faulkner."

"Favk?? Kaj?"

"Narodna Umetnost Nočne More, Berry. Ventura Boulevard, Sherman Oaks."

Kevin je gledal, kako je Rydell odstranil čelado ter zapisal naslov in telefonsko številko na hrbtno stran revije People iz prejšnjega tedna. Revija je bila od kitajskega dekleta v garaži, Monike; njene revije so bile vedno stiskane tako, da nikjer ni pisalo nič o škandalih ali pa katastrofah, pač pa si lahko našel le trojno dozo trača o romancah med slavnimi osebami, še zlasti v povezavi z angleško kraljevo družino.

"Kaj zate, Berry?" Kevin je izgledal poln upanja.

"Mogoče," je upal Rydell. "V Sherman Oaksu iščejo nekoga. Poklical jih bom in se pozanimal."

Kevin se je poigraval s svojo kostjo v nosu. "Lahko te peljem tja," se je ponudil.

V izložbi Narodne Umetnosti Nočne More je bila razstavljena velika slika Konca Sveta. Rydell je že videl takšne slike na stranskih delih krščanskih kombijev, ki so bili parkirani poleg nakupovalnih centrov. Veliko krvavih in razbitih avtomobilov, nesreče in vse te rešene duše, ki so se dvigale proti Jezusu, katerega oči so bile malce preveč svetle, da bi dajale uteho. Toda ta slika je bila veliko bolj dodelana kot tiste, ki se jih je spominjal. Vsaka izmed rešenih duš je imela svoj lasten obraz, kot da bi v resnici nekoga predstavljala. Zdelo se mu je, da je nekaj teh obrazov podobnih znanim osebnostim. Toda slika je še vseeno izgledala, kot da bi jo narisal kakšen petnajstletnik ah pa kakšna stara gospa.

Kevin ga je pustil na vogalu Sepulvede tako, da je pešačil dve ulici nazaj in iskal naslov, pri tem pa srečal skupino delavcev v zaščitnih čeladah s širokimi robovi, ki so z betonom zalivali temelje za palmo. Rydell se je spraševal, če je imela Ventura pred virusom tudi kakšne resnične palme; nadomestki so bili sedaj tako popularni in ljudje so jih hoteli postaviti vsepovsod.

Ventura je bila ena izmed tistih ulic v Los Angelesu, ki so se vlekle v neskončnost. Dobro je vedel, da se je s Puškoglavom peljal mimo Narodne Umetnostni Nočne More prevečkrat, da bi lahko preštel, toda te ulice so izgledale čisto drugače, če si se po njih sprehajal peš. Kot prvo si bil bolj kot ne čisto sam, kot drugo pa si lahko videl, kako je bila večina stavb tukaj razpokanih in umazanih. Za umazanimi okni so bih prazni prostori, notri na tleh pa rumeni kupi ničvredne pošte in mogoče tudi luže, ki pa vsekakor niso nastale zaradi dežja, tako da se ti je nekako kar dobro sanjalo, kako bi lahko nastale. Takšno stavbo si lahko večkrat srečal, potem pa je bila tu še trgovina, ki je prodajala sončna očala, šestkrat dražja od najemnine, ki jo je moral plačevati Rydell za svojo polovico sobe v Mar Visti. V takšni trgovini s sončnimi očali je gotovo stal kakšen renta-pohcaj, ki te je spustil notri s pritiskom na gumb.

Tudi Narodna Umetnost Nočne More je bila takšno mesto, stisnjena med zdaj že zaprtim privilegiranim frizerskim salonom, kjer so vstavljali lasne vložke, in nekakšno propadajočo trgovino z nepremičninami, ki je ob strani sklepala tudi zavarovanja. NARODNA UMETNOST NOČNE MORE -JUŽNJAŠKA GOTIKA, ročno napisane črke, popackane in polne dlak kot kakšne komarjeve noge v risanki z belo barvo na črni podlagi. Toda spredaj sta bila parkirana dva draga avtomobila: srebrnosiv range rover, la je izgledal, kot da bi Puškoglava oblekel za maturantski ples, in en izmed tistih majhnih starinskih porschejev z dvema sedežema, ki so Rydellu vedno izgledala, kot da bi jim odpadel ključ za navijanje. Porscheju se je izognil v velikem loku, kajti takšni avtomobili so imeli nadvse občutljiv avtoalarmni sistem, da pri tem ne omenjamo tudi njihove hipergaresivnosti.

Skozi neprebojno steklo na vratih ga je od znotraj opazoval renta-policaj; ni bil od IntenSecurea, temveč od nekod drugod. Rydell si je sposodil par zlikanih širokih hlač od Kevina. V pasu so mu bde nekoliko pretesne, toda vsekakor so bile daleč boljše od tistih oranžnih hlač. Na sebi je imel tudi črno IntenSecure srajco s potrganimi našitki, svoj kavbojski klobuk in SWATčevlje. Ni bil ravno prepričan, če se črna barva poda rumenkasto rjavi. Pritisnil je na gumb. Renta-policaj ga je spustil notri.

"Sestanek imam z Justine Cooper," je dejal in snel svoja sončna očala.

"Stranko ima," ga je zavrnil Renta-policaj. Izgledal je star okoli trideset let in kot da bi bolje sodil na kakšno farmo v Kansasu ali kje drugje. Rydell se je razgledal naokoli in opazil suho žensko s črnimi lasmi. Pogovarjala se je z debelim moškim, ki sploh ni imel las. Izgledalo je, kot da mu želi nekaj prodati.

"Počakal bom," je dejal Rydell.

Farmar je bil tiho. Državni zakon je zahteval, da ne sme imeti pištole, le industrijsko izdelano palico, ki jo je nosil v izrabljenem plastičnem toku, toda najbrž je pištolo vseeno imel. Eno izmed tistih majhnih ruskih pištol, ki si jo lahko napolnil z nekakšnimi hudičevo močnimi pregretimi kalibri, originalno mišljenimi za prebijanje in uničevanje tankovskih motorjev. Rusi, ki niso nikoh preveč pazili na varnost, so jih uporabljali celo v televizijski oddaji V Soboto Zvečer.

Rydell se je znova ozrl naokrog. Tista slika Konca Sveta v Narodni Umetnosti Nočne More je bila res velika, se je odločil. Takšne vrste kristjani so patetični, je vedno govoril njegov oče. Tisočletje je prišlo in odšlo, o kakšnem koncu sveta pa ni bilo niti sledu, a glej, oni so še vedno udarjali po isti struni. Sublett in njegovi bližnji tam doh v svojih stanovanjskih prikolicah v Ifeksasu so sicer gledali stare filme za častitljivega Fallona -toda v tem je bilo vsaj kaj zanimivega.

Trudil se je, da bi malce pokukal in razbral, kaj je želela tista ženska prodati debeluhu, toda hitro sta se srečala z očmi in to vsekakor ni bilo dobro. Zato se je odpravil globlje v notranjost trgovine in se pretvarjal, da si ogleduje robo. Tam je bil cel oddelek tistih strašanskih in pajkastih, vencu podobnih reči za stekli, ki so bila obdana s pobledehmi zlatimi okvüji. Venci so Rydellu izgledah, kot da so narejeni iz kodrastih starih las. Tam so bile tudi drobcene otroške krste, vse razpadajoče, v eni zmed njih pa je bil posajen bršljan. Pa še kavne mizice, izdelane iz starih nagrobnih kamnov, vsaj tako je predpostavljal Rydell, črke pa so bile že tako blede, da se ni dalo nič prebrati. Ustavil se je poleg posteljnega ogrodja, sestavljenega iz kupa tistih majcenih jockey fantov, ki jih je bilo kaznivo imeti na lastni trati v Knoxvilleu. Jockey fantje so bili sveže prepleskani z velikimi nasmehi, rdečimi ustnicami in kot da bi jedli

lubenice. Postelja je bila preoblečena z ročno sešito odejo, ki je imela enak vzorec kot Zvezna zastava. Ko je pogledal na etiketo s ceno, je našel le nalepko z rumenim napisom PRODANO.

"Gospod Rydell? Vas lahko kličem Berry?" Čeljust Justine Cooper je bila tako ozka, da je izgledalo, kot da sploh nima dovolj prostora za običajno vrsto zob. Njeni rjavi lasje so bili kratko pristriženi in počesani v obliki nekakšne gladke čelade. Nosila je nekaj črnih gladkih cunj, za katere je Rydell predpostavljal, da prikrivajo njeno postavo, ki je bila najbrž podobna kakšni suhi južini. Ni ravno zvenela, da bi bila južno od česarkoli, poleg tega pa je skozi njo potekala vidna napetost ? kot napetost nekakšne žice.

Rydell je videl debeluha, ki je odhajal in se ustavil na pločniku, da bi izklopil alarmni sistem na Range Roverju.

"Seveda."

"Vi ste iz Knoxvillea?" Opazil je, da diha premišljeno, kot da bi se trudila, da ne bo hiperventihrala.

"Tako je."

"Nimate ravno močnega naglasa."

"No, želim si, da bi vsi tako mislili." Nasmehnil se je, toda nasmeha mu ni vrnila nazaj.

"Ah je vaša družina iz Knoxvillea, g. Rydell?"

Hudiča, je pomislil, daj no, kar Berry me kliči. "Mislim, da je bil moj oče od tam. Starši moje matere pa so večinoma iz okolice Bristola."

Temne oči Justine Cooper, ki niso kazale preveč beline, so bile usmerjene naravnost vanj, izgledalo pa je, kot da sploh ničesar ne zaznavajo. Ugibal je, da je stara najbrž tam okoli štirideset let.

"Gospa Cooper?"

Naglo je trznila, kot da bi jo prestrašil.

"Gospa Cooper, kaj so tiste vencem podobne stvari v tistih starih okvirjih tam?" Pokazal je nanje.

"Spominski venci. Jugozahodna Virginia, konec devetnajstega stoletja, začetek dvajsetega."

Dobro, je pomislil Rydell, naj kar govori o inventarju. Stopil je do uokvirjenih vencev, da bi si jih pogledal od blizu. "Izgleda kot lasje," je dejal.

"Saj so lasje," mu je razložila. "Kaj pa naj bi bilo?"

"Človeški lasje?"

"Jasno."

"Hočete reči lasje mrtvih ljudi?" Sedaj je opazil majhne kit

ke, povite lase v majhne vozle, podobne cvetovom. Bili so brez leska in brez kakšne posebne barve.

"G. Rydell, mislim da sem zastonj tratila vaš čas." Neodločno se je premaknila v njegovo smer.

"Ko sem se pogovarjala z vami po telefonu, sem imela občutek, da ste mogoče, no, veliko bolj z juga ..."

"Kako to mislite, ga. Cooper?"

"Mi ljudem tukaj ponujamo nekakšno vizijo, g. Rydell. In tudi nekakšno temačnost. Gotsko kvaliteto."

Hudiča. Na zaslonu je tista govoreča glava iz agencije izgovarjala čisto enake besede.

"Predpostavljam, da niste brali Faulknerja?" Privzdignila je svojo roko, da bi se dotaknila nečesa nevidnega, nečesa, kar je viselo pred njenim obrazom.

Spet iste besede. "Ne."

"Tako sem si tudi mislila. Toda jaz upam, da bom našla nekoga, ki mi bo znal pomagati izraziti točno takšno temačnost, g. Rydell. Miselnost juga. Vročične sanje poželenja."

Rydell je pomežiknil.

"Vi pa mi tega ne pomagate izražati. Žal mi je." Izgledalo je, kot da se je nevidna pajčevina spet vrnila nazaj.

Rydell je pogledal renta-policaja, toda izgledalo je, da ni slišal ničesar od tega. Hudiča, izgledalo je, da pravzaprav spi.

"Gospa," je previdno rekel Rydell, "jaz mislim, da ste bolj nori kot polna vreča tepcev."

Njene obrvi so se naglo privzdignile. "Evo," je povzela.

"Evo kaj?"

"Barva, g. Rydell. Ogenj. Cel zarod besednih polikromov skoraj neverjetno naprednega razpadanja."

Rydell je moral premisliti o tem. Ujel je samega sebe, kako gleda posteljo iz jockey fantov. "Kaj nikoli ne pridejo notri črnci, ki bi se pritoževali nad takšnimi stvarmi?"

"Ravno nasprotno," je dejala z nekakšno novo ostrino v svojem glasu, "kar precej poslujemo s premožnimi stanovalci South Centrala. Oni imajo vsaj občutek za ironijo. Predpostavljam, da ga morajo imeti."

Sedaj bo moral pešačiti do najbližje postaje, kjerkoli že je, se odpeljati domov s podzemno in povedati Kevinu Tarkovskemu, da ni bil dovolj južnjaški."

Renta-policaj ga je spustil ven.

"Od kod točno pa ste vi, ga. Cooper?" jo je vprašal.

"New Hampshire."

Znašel se je na pločniku, vrata za njim pa so se zaprla.

"Pofukani jenkiji," je povedal Porschu, roadsterju. Kaj takega bi dejal tudi njegov oče, toda sedaj je imel preveč težav, da bi povezal to s čimerkoli.

Mimo njega je peljal eden tistih velikih pregibnih nemških tovornjakov, takšnih, ki uporabljajo olje canola. Rydell je sovražil te reči. Njihov izpušni plin je smrdel kot ocvrt piščanec.

5. Hay problemas

Kurirjeve sanje so iz vroče kovine senc, ki kričijo in bežijo, gorovja v barvi betona. Na pobočju pokopavajo sirote. Plastične krste bledo modre barve. Oblaki na nebu. Visok klobuk duhovnika. Sploh ne vidijo prve granate, ki prihaja iz smeri betonskega gorovja. Zadetek naredi luknjo vsepovsod: v pobočju, na nebu, v modri krsti, v ženskem obrazu.

Zvok je preobsežen, da bi sploh predstavljal kakšen zvok, toda skozi njega nekako vseeno lahko slišijo, kako komaj zdaj do njih prihajajo oddaljeni veseli bumbum streli možnarjev, v sivi notranjosti gorovja pa se dvigujejo majhni, čisti oblački dima.

Privzdigne se sam v široki postelji in se trudi, da bi zakričal, besede pa so v jeziku, ki si ga več ne dovoljuje izgovarjati.

Glava mu razbija. Na nočni omarici popije malce postane vode iz nerjaveče brušene steklenice. Soba se ziba in postaja nejasna, nato pa se znova izostri. Prisili se, da vstane iz postelje in gol odkoraka do visokih, staromodnih oken. Storasto odmika težke zavese. San Francisco. Zora podobna motnemu srebru. Torek je. Ni v Mehiki.

V beli kopalnici mežika zaradi nenadne svetlobe. S hladno vodo si umiva svoj otopel obraz. Sanje izginjajo, vendar za sabo puščajo priokus. Oblije ga kurja polt, hladne ploščice pod njegovimi golimi stopali so sila neprijetne. Kurbe na zabavi. Ta Harwood. Dekadenca. Kurir ne odobrava dekadence. Njegovo delo ga privede v stik z resničnim bogastvom, pristno močjo. Spoznava premožne ljudi. Harwood pa je bogataš tudi brez premoženja.

Ugasne luč v kopalnici in se pazljivo vrne v posteljo, pri tem pa začuti bolečino v glavi.

S progasto odejo do brade prične premlevati prejšnji večer. Luknje ima v spominu. Pretiravanje. On ne odobrava pretiravanja. Harvvoodova zabava. Glas na telefonu, ki mu skoraj ukaže, naj se je udeleži. Do takrat je že kar nekaj popil. Ugleda obraz mladega dekleta. Jeza, zaničevanje. Njeni kratki temni lasje so spleteni v kite.

V očeh ima občutek, kot da bi bile prevelike za svoje lastne jamice. Ko si jih pomendra, ga objamejo svetli bliski svetlobe. Hladna teža vode se pretaka v njegovem trebuhu. v Spomni se, da je sedel za široko mizo iz mahagonija in pil. Še pred klicem, pred zabavo. Spomni se dveh identičnih odprtih škatel pred seboj. V eni izmed njiju ima njo. Druga mu je bila zaupana. Draga je, toda brez dvoma je informacija, ki leži v njej, sila dragocena. Zloži grafitne slušalke tiste stvari in s hitrim gibom zapre škatlo. Nato se dotakne škatle, ki hrani vse njene skrivnosti. Belo hišo na pobočju, svobodo, ki jo ponuja. Obe škatli pospravi v žepe svojega sulmjiča ...

Sedaj se nenadoma zdrzne. Pod odejo se mu v navalu bojazni prične obračati želodec.

Suknjič je nosil na zabave, ki se jih večinoma ne spomni.

Odvlekel se je iz postelje in našel suknjič, zmečkan na tleh poleg stola, pri tem pa se ni oziral na razbijanje v glavi.

Srce mu udarja.

Tukaj. Škatla, ki jo mora dostaviti. Zaprta v notranjem žepu. Toda zunanji žepi so prazni.

Izginila je. Premeče še preostalo obleko. Spravi se na kolena in pogleda še pod stol, za očimi pa mu pulzira smrten strah. Izginila je.

Toda njo lahko vsaj nadomesti, se je spomnil, medtem ko je bil še vedno na kolenih in s suknjičem v rokah. Poiskal bo trgovca, ki se ukvarja s to vrsto programske opreme. Zadnje čase, priznava, je počasi pričela izgubljati ostrino.

Tako je razmišljal, hkrati pa gledal, kako njegove roke odpirajo notranji žep in vlečejo na dan škatlo, ki vsebuje njegov tovor, njihovo lastnino, ki mora biti dostavljena. Odpre jo.

Obrabljeni črni plastični okvirji, zbledela in nečitljiva etiketa na kaseti, porumenela prosojnost audioslušalk.

Zasliši lahko tanek visok glas, ki prihaja iz zadnjega dela njegovega grla. Glas, ki je bil zelo podoben tistemu pred leti, ko je padla prva granata.

6. Most

Yamazaki je pazljivo plačal za prevoz in prištel še točno tridesetodstotno napitnino, nato pa se je skobacal iz polomljenega zadnjega sedeža taksija. Šofer, ki je vedel, da so vsi Japonci bogati, je mrko preštel raztrgane in umazane bankovce, nato pa zalučal tri kovance za pet dolarjev v razpokano termo posodo Nissan County, ki je bila prilepljena na zbledelo armaturno ploščo. Yamazaki, ki ni bil bogat, si je na rame posadil svojo vrečo, se obrnil in krenil proti mostu. Kot vedno, mu je tudi tokrat poskočilo srce, ko ga je ugledal. Jutranja svetloba je v poševni smeri padala skozi zamotan mozaik njegove sekundarne konstrukcije.

Celovitost njegovega razpona je bila tako neizprosna kot sam samcat modemi program, toda okoli njega je vseeno nastala drugačna realnost, zaposlena sama s seboj. Nastajala je po kosih, brez predhodnega načrta, pri tem pa uporabljala vse možne tehnike in materiale. Rezultat je bil nekako amorfen, rahlo organski. Ponoči, ko je bil osvetljen z božičnimi lučkami, samorazgradljivimi neonkami in baklami, je posedoval nenavadno srednjeveško energijo. Podnevi in gledano od daleč pa ga je spominjal na ruševine angleškega Brightin Piera, kot da bi ga opazoval skozi kakšen polomljen in doma izdelan kalejdoskop.

Njegove jeklene kosti, napete tetive so bile izgubljene znotraj zraščenih sanj: saloni za tetovaže, igralnice, slabo osvetljeni kioski, natrpani z razpadajočimi časopisi, prodajalci pirotehnike in razrezanih vab, restavracije s sušijem, zastavljalnice brez koncesije, lekarne z domačimi zelišči, brivnice, gostilne. To so bile sanje o trgovinah, njihove lokacije pa so sovpadale z nivoji, kjer se je včasih odvijal promet; nad njimi se je, v čisto sam vrh stolpov z visečimi kabli, dvigal zamotan viseči kompleks, nastanjen s številno populacijo in svojimi pasovi bolj osebne fantazije.

Prvič ga je videl pred tremi tedni, ponoči. Stal je v megli med prodajalci sadja in zelenjave, ki so imeli svojo robo razgrnjeno po odejah. Strmel je v usta jame, srce pa mu je razbijalo. Pod nazobčanim lokom neonk, najdenih v smeteh, se je pri prodajalcih juhe iz loncev dvigala para. Vse se je zlivalo skupaj in talilo v nejasni megli. Telenavzočnost je samo namigovala na njegovo čarobnost in edinstvenost, sedaj pa je počasi in strahoma korakal naprej, naproti temu žrelu, obsijanemu z neonkami, ter karnevalu razcapanih krpic, najdenih na smetišču. Čudežna dežela. Od dežja posrebren vezan les, razpokan marmor iz sten že davno pozabljenih bank, zgrbančena plastika, zloščena medenina, cekini, pobarvana platna, ogledala, krom, ki je ob slanem zraku pobledel in se oluščil. Tbliko stvari, preveč za njegove nemirne oči. Vedel je, da njegovo potovanje ni bilo zaman.

Na celem svetu ni tako veličastnega Thomassona, to je držalo kot pribito.

Sedaj je vstopil, v torek zjutraj, med zdaj že znano gnečo -cize ledu in rib, drdranje naprave, ki je izdelovala tortilje - in si izboril pot do kavarne. Njena notranjost je imela obliko nekakšnega pradavnega trajekta, temačen razpraskan lak na preprostem težkem lesu, kot da bi ga nekdo v celoti izžagal iz kakšne utrujene tovorne ladje. Kaj takšnega je bilo pravzaprav čisto mogoče, je pomislil, medtem ko je sedel za dolgim pultom; proti Oaklandu, še naprej od otoka strahov, so bile v ogrodju letala 747 brez kril nastanjene kuhinje devetih kitajskih restavracij.

Mlada ženska za pultom je imela tetovirane zapestnice v obliki stiliziranih indigo kuščarjev. Naročil je kavo. Dobil jo je v debeli in težki porcelanski čaši. Tukaj nista bili niti dve čaši enaki. Iz svoje torbe je vzel prenosni računalnik, ga vklopil in v nekaj stavkih zapisal obliko čaše z majhnimi vzorci razpok na njeni pološčeni površini, ki so spominjale na miniaturni mozaik belil ploščic. Medtem ko je srebal kavo, si je ogledal zapiske prejšnjega dne. Um Skinnerja je bil neverjetno podoben mostu. Tudi tu so se nabirale stvari okoli nekakšne armature, ki je bila v osnovi mišljena za nekaj drugega, vse dokler ni bila dosežena kritična točka in takrat je na plan priplaval nov načrt. Ibda kakšen je bil ta načrt?

Prosil je Skinnerja, da bi mu razložil način zraščanja, ki je privedel k trenutnemu stanju sekundarne konstrukcije. Kakšni so bili motivi posameznega graditelja? Njegov prenosni računalnik si je zapisoval razvlečen odgovor tega moža, odgovor poln ovinkov, ki ga je nato prepisal in prevedel.

Bil je nek moški, ki je lovil ribe. Zataknil se mu je trnek. Izvlekel je kolo. Bilo je prekrito s školjkami. Vsi so se smejali. Vzel je tisto kolo in zgradil mesto, kjer se je lahko jedlo. Juha iz školjk, hladne kuhane klapavice, mehiško pivo. Kolo je obesil nad pult. Tam so bili le trije stoli, svojo restavracijo pa je obesil kakšnih osem čevljev navzven. Uporabil je superlepilo in verige. Stene od znotraj je prekril z dopisnicami. Kot da bi bile stene oglasne deske. Ponoči je ležal za pultom. Nekega jutra pa restavracije ni bilo več. Verige so popokale, nekaj drobcev pa je bilo še kar pribitih na steni brivnice. Če si pogledal navzdol, si lahko videl vodo med prsti na stopalih. Tbre, je možakar restavracijo obesil preveč navzven.

Yamazaki je opazoval, kako se dviga para iz njegove kave, pri tem pa si predstavljal kolo prekrito s školjkami; Thomassona z izdatno močjo. Skinner je bil precej radoveden glede tega termina in tako je prenosni računalnik zabeležil Yamazakijev poskus obrazložitve njegovega izvora in pomena njegove trenutne uporabe.

Thomasson je bil ameriški igralec bejzbola, zelo lep in zelo močan. Leta 1981 je prešel h Yomiyuri Giantsom zaradi velike količine denarja. Nato je bilo ugotovljeno, da ne zna udariti žogice. Gempei Akasegawa, pisec in obrtnik, je uporabljal njegovo ime za opisovanje določenih neuporabnih in nerazložljivih spomenikov, nesmiselnih, a radovednih in na nek način umetniških potez urbanih pokrajin. Toda izraz je kasneje privzel tudi rahlo drugačne oblike pomena. Če želite, se lahko tudi dokopljem in prevedem današnje definicije našega Gendai Yogo Kisochishikija, torej Osnovnega Znanja Modemih Izrazov.

Toda Skinner, siv, neobrit, s porumenelimi in zaradi številnih popokanih žilic umazanimi beločnicami okoli njegovih modrih oči, je le rahlo skomignil z rameni. Trije izmed stanovalcev, ki so že prej pristali na intervju, so citirali Skinneija, enega izmed prvih na mostu. Lokacija njegove sobe je nakazovala tudi na določen status, čeprav se je Yamazaki spraševal, koliko ljudi bi z veseljem pozdravilo možnost gradnje stanovanja na vrhu enega izmed stolpov z visečimi kabli. Še preden je bilo vgrajeno električno dvigalo, je bilo plezanje velik izziv za vsakogar. Danes pa je bil ta star možakar s svojim bolečim kolkom pravzaprav invalid, ki se je zanašal na svoje sosede in na dekle.

Prinašali so mu hrano, vodo in skrbeli, da je njegovo kemično stranišče delovalo. Dekle je v zameno najbrž dobilo zavetišče, tako je vsaj razmišljal Yamazuki, čeprav se mu je zdelo, da je njuno razmerje nekako globlje in bolj kompleksno.

Če je bilo Skinnerja težko razumeti zaradi njegovih let, njegove osebnosti ali obojega, pa je bilo dekle, ki si je z njim delilo sobo, nerazumljivo na tisti običajni temačni način, ki ga je Yamazaki pripisoval mladim Američanom. Po drugi strani pa je bilo mogoče to le zato, ker je bil on, Yamazaki, tujec, Japonec, poleg tega pa še nekdo, ki je veliko spraševal.

Pogledal je vzdolz pulta m si ogledoval nekakšne zgodnje jutranje profile ostalih gostov. Američani. Golo dejstvo, da je dejansko tu in pije kavo poleg vseh teh ljudi, je še vedno brenkalo po njegovi struni začudenja. Kako nenavadno. Pričel je pisati v svoj prenosni računalnik, pero pa je drselo po ekranu.

Stanovanje se nahaja v visoki viktorijanski hiši, zgrajeni iz lesa in zelo dovršeno prebarvani, v okrožju, kjer imena ulic izkazujejo spoštovanje ameriškim politikom devetnajstega stoletja: Clayu, Scottu, Pierceu, Jacksonu. To jutro, v torek, ko sem zapuščal svoje stanovanje, sem ob strani na vrhu ograje ob stopnicah opazil sledi izginulega tečaja. Menim, da je moral nekoč podpirati otroška vrata. Ko sem se sprehajal po Scottovi ulici in iskal taksi, sem zagledal premočeno dopisnico, ki je z licem navzgor ležala na pločniku. Na njej so bile poteze mučenika Shapelyja, AIDSsvetnika, premočene od dežja. Zelo melanholično.

"Ne bi smeh reči tega. O Godzilli mislim."

Yamazaki se je nenadoma zavedal, da mežika v resen obraz dekleta za pultom.

"Prosim?"

"Ne bi smeli tega reči. O Godzilli. Ne bi se smeli smejati. Ko smo imeli mi tu potrese, se vi tudi niste smejali."

7. Vidim, da vam gre dobro

Hemandez je sledil Rydellu v kuhinjo hiše na Mar Visti. Na sebi je imel kot smodnik modro trenerko brez rokavov in par pošastnih nemških kopalniških sandalov, in to tiste vrste, ki imajo kakšnih tisoč majhnih grudic, da masirajo podplate na nogah. Rydell ga še nikoli prej ni videl brez uniforme, zato je bil malce šokiran. Nad komolci obeh rok je imel velike stare tetovaže; rimske številke; znake svoje bande. Njegove noge so bile rjave, kompaktne in podobne medvedjim šapam.

Bil je torek zjutraj. V hiši ni bilo nikogar drugega. Kevin je bil v Just Blow Me, ostali pa so bili zunaj in počeli, kar so pač počeli. Monica je bila mogoče v garaži, toda njo je bilo to noč tako ali tako bolj redko videti.

Rydell je iz omare vzel svojo vrečko koruznih kosmičev in jo previdno odprl. Ravno prav za njegovo posodo. Odprl je hladilnik ter vzel plastično litrsko posodo s snemljivim pokro

vom in ozkim maskirnim trakom, prilepljenim ob strani. Na maskirni trak je s krepkimi črkami napisal EKSPERIMENTALNO MLEKO.

"Kaj je to?" je vprašal Hemandez.

"Mleko."

"Zakaj pa 'eksperimentalno'?"

"Da ga nihče ne bo pil. Ta sem videl v študentskem domu na Akademiji." Stresel je koruzne kosmiče v posodo, jih prelil z mlekom, poiskal žlico in odnesel svoj zajtrk do kuhinjske mize. Miza je imela eno krajšo nogo, tako da si moral jesti, ne da bi nanjo položil svoje komolce.

"Kako kaj roka?"

'V redu." Rydell je pozabil, da se ne sme nasloniti na komolce. Mleko in koruzni kosmiči so se razlili po hrapavi beli plastični površini mize.

"No, pa imate." Hemandez je stopil do pulta in odtrgal debelo kepo. sivkasto rjavih papirnatih brisač.

"Te brisače so od tistega, kakomuježeime," se je zamislil Rydell, "in res mu ni všeč, če jih uporabljamo tudi mi."

"Eksperimentalne brisače," ga je posmehljivo popravil Hernandez in podal kepo Rydellu.

Rydell je popivnal mleko in pobrisal večino kosmičev. Sanjalo se mu ni, kaj počne Hemandez tukaj, po drugi strani pa si ni nikoh mislil, da Hemandez vozi belega daihatsu sneakerja z animiranim hologramom slapa na strehi.

"Dober avto imate tam zunaj," je dejal Rydell in pokimal v smeri parkirišča, hkrati pa v usta nesel žlico koruznih kosmičev.

"Od hčerke je. Rosin avto. Pri serviserju sem bil."

Rydell je prežvečil in pogoltnil. "Zavore ah pa kaj takega?"

"Prekleti slap. Imeti bi moral tudi nekakšne majhne živalce, ki bi se prikazale iz grmov in ga nekako opazovale, slap seveda, me razumete?" Hemandez se je naslonil nazaj na pult in upognil palce na nogah v svojih grudastih sandalih. "Neke vrste živalce iz Costa Rice, veste? Ekološke teme. Zelo je ekološko osveščena. Prisilila nas je, da smo umaknili tisto, kar je ostalo od trate, in tja nasadila tiste reči, ki prekrijejo celotna tla in so podobne nekakšnim sivim pajkom. Toda serviser nikakor ne zna prikazati tistih pofukanih živalic. Imamo garancijo in vse, toda saj veste, vse skupaj je ena živa zafrkancija." Zmajal je z glavo.

Rydell je do konca pojedel svoje koruzne kosmiče.

"Ste bih kdaj v Costa Rici, Rydell?"

"Ne."

Hudičevo čudovito je tam. Kot v Švici."

"Tudi tam še nisem bil."

"Ne, povedati želim, vda je čudovito to, kar počnejo s podatki. Kot to, kar počnejo Švicarji z denarjem."

"Mislite, da ga zaščitijo?"

"Točno to. Ti ljudje so pametni. Nobene vojske, mornarice, vojnih letal, nevtralni so. Škrbijo pa za podatke od vseh."

"Ne glede na to, kakšni so."

"Res, no, čista petica. Denar pa porabijo za ekologijo."

Rydell je odnesel posodo, žlico in mokro kepo brisač do korita. Splaknil je posodo in žlico, ju obrisal z brisačami, ki jih je potem potlačil čim globlje, kot je bilo mogoče, pod ostale smeti v vreči, ki se je nahajala pod koritom. Nato se je vzravnal in pogledal Hemandeza. "Lahko naredim kaj za vas, šef?"

"Ravno nasprotno." Hemandez se je nasmehnil. S tem ga ni ravno potolažil. "Razmišljal sem o vas. O vaši situaciji. Ni dobra. Sploh ni dobra. Sedaj ne boste nikoli poštah policaj. Ker ste pustili službo, vas ne morem niti v IntenSecureu več zaposliti, da bi čuvali zaščitena stanovanja. Mogoče boste lahko v običajni uniformi s kvadratnimi značkami sedeli v majhni čumnati sredi kakšne trgovine s pijačo. Bi res radi delali kaj takšnega?" "Ne."

"To je dobro, kajti ob takšnem delu te slej ali prej nekdo ubije. Nekdo pride tja notri in razbije tisto majhno čumnato."

"Trenutno iščem službo v kakšni trgovini na drobno."

"Hudiča? V trgovini? In kaj boste prodajali?"

"Posteljne okvirje, sestavljene iz zavrženih železnih jockey fantov. Slike, narejene iz sto let starih človeških las."

Hemandez je stisnil oči in se odrinil proč od pulta. Krenil je proti dnevni sobi. Rydell je pomislil, da mogoče odhaja, v resnici pa je le pričel hoditi gor in dol. Rydell ga je že večkrat videl početi kaj takega v svoji pisarni v IntenŠecureu. Ravno ko bi lahko vstopil v dnevno sobo, se je obrnil in stopil nazaj do Rydella.

'Včasih imate nekakšen trmoglav odnos, ne vem, no. Ustaviti bi se morali in pomisliti, da vam mogoče želim malce pomagati, prav?" Znova se je obrnil proti dnevni sobi.

"Povejte mi raje, kaj bi radi, prav?"

Hemandez se je ustavil, obrnil in zavzdihnil. "V severni Kaliforniji še nikoli niste bili, kajne? Ah pa v San Franciscu? Vas tam pozna kdo?"

"Ne."

"IntenSecure ima podružnico tudi v severni Kaliforniji, veste? To je druga država, drugi zakoni, čisto drugačen odnos, pa tudi, če bi bila tam čisto drugačna hudičeva dežela, bi vseeno imeli podružnico. Tam je še več pisarn in ogromno hotelov. Tudi nadzorovane hiše niso tako velike, vsaj ne, dokler ne prideš na rob mesta. Concord, Hacienda Business Center in podobno.

"Tudi lep delež tega imamo plasti."

"Toda to je isto podjetje. Če me nočejo zaposliti tu, me tudi tam ne bodo."

"Prekleto res. Toda nihče ne govori o tem, da bi vas zaposlili. Govorim vam o tem, da se tam mogoče nahaja kakšen posel za vas z določenim moškim. On je plačanec. Podjetje ima določene težave in občasno koga tudi najamejo. Toda ta moški ne dela za IntenSecure. In tiste pisarne v severni Kaliforniji; tam imajo zdaj nekakšne podobne težave."

"Samo trenutek. O čem se sploh pogovarjava? Še pogovarjava o plačanem oboroženem odgovoru?"

"Ta človek je zasledovalec. Veste, kaj je to?"

"Zasleduje ljudi, ki se želijo izogniti dolgovom, skriti pred stanarino in podobne reči?"

"Ah pa ti ugrabijo otroka, ki je pod nadzorom. Toda, veste, takšne ljudi lahko dandanes večinoma izbrskamo kar s pomočjo mreže. Znova in znova puščajo svoje sledi v DatAmerica in tako jih konec koncev vedno najdeš. Ah pa greš lahko celo na policijo," skomignil je z rameni.

"Torej zasledovalec večinoma?" je predlagal Rydell, ker se je spomnil na eno epizodo Policajev v težavah, ki jo je gledal skupaj z očetom.

"Poskrbi, da ne boš šel na policijo."

"Ah pa v zasebno detektivsko agencijo s koncesijo."

"Tako je." Hemandez ga je opazoval.

Rydell je šel mimo njega v dnevno sobo in slišal, kako za njim topotajo nemški kopalniški sandali po kuhinjskih tleh iz pobledelih ploščic. Prejšnjo noč je tam nekdo kadil tobak. Zavohal ga je. Kajenje je bilo proti pravilom, ki so se jih morah držati v tem stanovanju. Lastnik bi se zaradi tega zelo razjezil. Lastnik je bil srbski priseljenec, ki je vozil petnajst let starega BMWja, nosil nekakšne čudaške krznene tirolske klobuke in vztrajal pri tem, da so ga klicali WaUy. Ker je Wally vedel, da Rydell dela za IntenSecure, mu je želel pokazati žaromet, ki je imel pripetega pod armaturno ploščo svojega BMWja. Dolg je bil približno dvajset centimetrov, imel pa je tudi gumb, ki je sprožil veliko dozo solzilca. Vprašal je Rydella, če misli, da je to 'dovolj'.

Rydell je lagal. Povedal mu je, da so imeli ljudje, ki so bili veliko na plesalcu, pravzaprav radi dozo ali dve dobrega solzilca. Prečistil jim je sinuse. Pognal jim je kri po žilah. Z njim so se radi zadevali.

Sedaj je Rydell pogledal navzdol in prvič opazil, da je preproga v dnevni sobi hiše na Mar Visti popolnoma identična tisti, po kateri se je plazil v stanovanju TYirveyevega dekleta v Knoxvilleu. Mogoče je bila malce čistejša, vendar enaka. Tega ni še nikoh prej opazil.

"Poslušajte, Rydell, če nočete tega, prav. Danes imam prosto, zato sem prišel sem. Upam, da to cenite. Nekakšni hekerji vas prevarajo, gladko jim verjamete, vaš odziv je prehud, jaz to vse razumem. Toda stvar se je zgodila in zdaj visi nad vami, tako da je tole res največ, kar lahko naredim za vas. Toda prisluhnite. Če se boste spet trudili za naše podjetje, se bo to mogoče razvedelo vse tja do Singapura."

"Hemandez ..."

"Prost dan imam ..."

"Hudiča, jaz ne vem nič v zvezi z zasledovanjem ..."

"Znate pa voziti. Samo to hočejo. Da vozite. Vi bi vozili zasledovalca, razumete? Hromo nogo ima in ne more voziti. In ta stvar je nekako občutljiva. Zahteva nekoga, ki je bister. Povedal sem ji, kako mislim; da bi bili vi dober izbor. To sem naredil. Povedal sem jim."

Monikina kopija revije People je ležala na kavču, odprta na strani o Gudrun Weaver, tisti štirideset let stari igralki, ki je s pomočjo častitljivega Wayna Fallona odkrila Boga, in to ravno ob pravem času, da je bila njena slika objavljena v reviji People. Razpeta je bila čez celotno stran, na njej pa je igralka sedela na kavču v svoji dnevni sobi in prevzeto strmela v kup monitorjev, ki so vsi prikazovali isti stari film.

Rydell se je spomnil svoje kitare, ki jo je kupil v trgovini Ustnice Katare, pri tem pa strmel v tiste velike samolepilne rože in nalepke za odbijač. "Pa je to legalno?"

Hemandez se je lopnil po boku svoje kot smodnik modre trenerke. Slišalo se je kot strel iz pištole. "Legalno? Midva govoriva o korporaciji IntenSecure tukaj. O prekleto resnih poslih se pogovarjava. Jaz vam želim samo pomagati. Kaj res mislite, da bi od vas zahteval kakšno nezakonito sranje?"

Ibda v cem je stvar, Hemandezr Samo tja grem m vozim"

"Prekleto res! Samo vozite! G. Warbaby reče vozi in vi vozite."

"Kdo?"

"Warbaby. Lucius Warbaby."

Rydell je v roke vzel kopijo revije People -ter našel sliko Gudrun Weaver in častitljivega Wayna Fallona. Gudrun Weaver je izgledala kot igralka v svojih štiridesetih. Fallon je z lasnimi vsadki in obleko, vredno deset tisoč dolaijev, izgledal kot oposum.

"Ta Warbaby je na samem vrhu pri tem sranju, Berry. Pofukana zvezda je. Zakaj pa bi ga drugače sploh najeli? Če boste tudi vi delali to, se boste naučili tega sranja. Mladi ste še. Lahko se naučite tega sranja."

Rydell je vrgel revijo People nazaj na kavč. "Koga pa bi radi našli?"

'V hotelu se je zgodila kraja. Nekdo je nekaj vzel. Hotel pa je biti pod našim nadzorom. V Singapuru so zelo zmedeni in zagreti glede tega. Ta je vse, kar vem."

Rydell je stal v topli senci parkirišča in strmel navzdol v migetajoče globine animiranega slapa na strehi sneakerja Hernandezove hčerke. Skozi zelene veje džungle se je dvigala megla. Nekoč je videl harleya, ki je bil tako dovršen, da se je na mestih, kjer ni bilo vsaj treh plasti kroma,, z veliko hitrostjo plazilo na tisoče žuželk naravne velikosti. Škorpijoni, stonoge, karkoli.

"Vidite," je dejal Hemandez, "Vidite tam, kjer je madež? Tam naj bi bil nekakšen prekleti lenivec. Nekakšen lemur, veste? Tovarniška garancija."

"Kdaj bi pa radi, da pridem?"

"Tale številko vam dam." Hemandez je podal Rydellu odtrgan kos rumenega papirja. "Pokličite jih."

"Hvala."

"Hej," je zaklical Hemandez, "všeč mi je, ker vidim, da vam gre dobro. Res. Všeč mi je." Dotaknil se je strehe sneakerja. "Poglejte tole sranje. Prekleta tovarniška garancija."

8. Naslednje jutro

Chevette je sanjala, da je kolesarila po ulici Folsom, močan bočni veter pa ji je pretil, da jo bo potisnil na nasprotni vozni pas. V šestem križišču je zavila na levo, ujela veter v hrbet, peljala skozi rdečo na križišču ulic Hovvard in Mission ter mimo utripajoče zelene pri Tržnici, nato pa pohodila zavore in presekala oba vozna pasova.

Spustila se je navzdol po strmem pobočju in se napotila do Noba v ulici Taylor.

"Tokrat naj ti uspe," je dejala.

Noge so pritiskale na vso moč, veter pa je kot težka roka udarjal po njenem majhnem hrbtu. Z vrha pobočja je bilo nebo jasno in je kar mežikalo. S palcem je prestavila svojo verigo na nekakšen povsem običajen, a ogromen zobčenik, ki je bil prevelik za njeno kolo, pravzaprav prevelik za kakršenkoli okvir. Začutila je, kako so njeni bleščeči zobci zagrabili, pritiskanje njenih nog pa se je upočasnilo v enakomerno obračanje - toda takrat je pričela izgubljati.

Vstala je, napenjala vse svoje moči in kričala, mlečna kislina pa je divjala po njenih venah. Bila je na vrhuncu, rasla je ...

Obarvana svetloba je poševno padala v Skinnerjevo sobo skozi rahlo zatemnjena stekla okroglega okna. Torek zjutraj.

Dva majhna kosa stekla sta odpadla proč; luknje so bile zatlačene s kosi cunje in so metale sence na razpadajočo rumeno steno National Geographica. Skinner je sedel na postelji, na sebi je imel staro volneno srajco, odeje in spalno vrečo pa je povlekel visoko navzgor, vse do svojih prsi. Njegovo posteljo so sestavljala hrastova vrata, sestavljena iz osmih plošč, ki so počivala na štirih zarjavelih Volkswagnovih pokrovih za kolesa, na vrhu pa je bil še velik kos penaste gume. Chevette je spala na tleh, na ožjem kosu penaste gume, ki jo je vsako jutro zvila skupaj in vtaknila za dolgo leseno košaro, polno oljnatega ročnega orodja. Vonj po oljnatem orodju je včasih prodrl tudi v njene sanje, toda to je sploh ni motilo.

Potisnila je svojo roko v novembrski mraz in pograbila debelo volneno jopico iz sedeža lesenega stola, ki je bil na debelo premazan z barvo. Jopico je zvlekla v svojo spalno vrečo, nato pa se stlačila vanjo in jo povlekla vse do svojih kolen. Ko je vstala, ji je jopica visela do kolen, ovratnik pa je bil tako raztegnjen, da ga je morala znova in znova potiskati nazaj na svoja ramena. Skinner ni rekel ničesar; kadar se je zbudil, skoraj nikoh ni rekel ničesar.

Podrgnila si je oči in stopila do lestve, ki je bila privita na steno, nato pa se povzpela za pet klinov navzgor ter odpela kljuko na strešnem pokrovu, ne da bi se sploh trudila pogledati. Sedaj je zjutraj večinoma prihajala sem gor in pričela svoj dan z vodo, nato pa še z mestom. V primeru, če je deževalo ali če je bila megla, pa je bila na vrsti, da je načrpala predpotopnega Colemana s svojim rdeče prebarvanim rezervoarjem, ki je spominjal na kakšno igračo podmornice. Skinner ga je načrpal ob lepem vremenu, kadar pa je deževalo, je veliko časa prebil v postelji. Dejal je, da slabo vreme ne vpliva ugodno na njegov kolk.

Splezala je skozi kvadratno odprtino in se usedla na njen rob, z golimi nogami pa je bingljala dol v sobo. Sonce se je trudilo, da bi prepodilo srebmkasto sivino. V vročih dneh je tako močno segrelo katran na ravni pravokotni steni, da si ga lahko zlahka zavohal.

Skinner ji je pokazal slike jam v La Brei, objavljenih v National Geographics, velike žalostne Živah na njih pa so izginile za večno, izginile v L. A.ju pred davnimi časi. In iz tega je bil katran, asfalt, ne pa iz nečesa, kar so izdelali v kakšni tovarni. Rad je vedel, iz česa so narejene stvari in od kod izvirajo.

Njegov jopič, ki ga je imela vedno na sebi, je prišel iz D. Lewisa na ulici Great Portland. To je bilo v Londonu. Skinner je imel rad zemljevide. Nekatere revije National Geographica so vsebovale zložene zemljevide in na njih so bile vse dežele velike. Od enega konca pa do drugega so bile prebarvane z eno samo barvo. In sploh jih ni bilo tako veliko. Bilo je pa nekaj zares velikih dežel: Kanada, USSR, Brazilija. Sedaj je bilo na teh mestih veliko več manjših dežel. Skinner je dejal, da je tudi Amerika ubrala to pot, vendar tega nikoh ni priznala. Celo Kalifornija je bila nekoč ena sama država.

Skinnerjeva streha je bila velika osemnajst čevljev krat dvanajst. Izgledala je manjša kot soba pod njo, čeprav so bile njene stene popolnoma natrpane s Skinnerjevimi stvarmi, na strehi pa ni bilo drugega kot zarjavel kovinski vagon; pravzaprav otroška igrača z nekaj rolami zbledelega katrana.

Pogledala je proti Otoku Zakladov in mimo treh stolpov z visečimi kabli. Od ognja tam na obali, kjer se je nizek nosilec, povit v meglo, razprostiral proti Oaklandu, se je dvigal dim. Na vrhu najbolj oddaljenega visečega stolpa je bila cerkveni kupoli podobna stvar, ki je bila razdeljena v posamezne odseke kot nekakšno satovje iz čisto novega bakra, toda Skinner je dejal, da je to samo Mylar, ki je raztegnjen preko dva krat dvometrskega stolpa. Tam notri so imeh oddajnik, ki je bil sposoben komunikacije s sateliti. Razmišljala je, da bi enkrat odšla tja in si ga ogledala.

V višini njenih oči je prijadral mimo sivi galeb.

Mesto je izgledalo kot vedno in za poslovnimi stolpi, ki jih je poznala po njihovih številkah, je ležalo hribovje kot speča žival. Videti bi morala tudi tisti hotel.

Pretekla noč jo je od zadaj zgrabila za vrat.

Ni mogla verjeti, da je storila kaj takega, da je bila tako neumna. Škatla, ki jo je povlekla iz žepa tistega tepca, je bila sedaj v Skinnerjevem jopiču, ki je visel na železni kljuki v obliki slonje glave. Notri ni bilo nič drugega kot par na pogled zelo dragih sončnih očal, ki pa so bila tako zatemnjena, da prejšnji večer skozi njih sploh ni ničesar videla. Ko je vstopila, so robustni varnostniki v preddverju skenirali njene barske kode; kar pa se njih tiče, ni nikoli prišla nazaj. Ibda njihov računalnik jo bo navsezadnje vseeno pričel iskati. Če bodo kaj povpraševali pri Združenih, bo rekla, da je potem, ko je dostavila pošiljko v sobo 808, pozabila na svoje potrdilo in ga odvrgla proč, nato pa se s poslovnim dvigalom odpeljala navzdol. Niti slučajno ni bila na kakršnikoli zabavi in navsezadnje, kdo jo je sploh videl tam? Tisti tepec. In mogoče je doumel, da mu jo je ona zagodla glede njegovih očal. Mogoče je začutil njeno krajo. Mogoče se bo spomnil tega, ko se bo streznil.

Skinner je zaklical, da imata kavo, vendar sta ostala brez jajc. Chevette se je odrinila od roba luknje, se zavihtela navzdol in navznoter, nato pa se ujela za najvišjo prečko na lestvi.

"Če jih hočeš, moraš po njih," jo je Skinner provokativno povabil in dvignil pogled s Colemana.

"Prihrani mi kavo." Nase je povlekla par črnih bombažnih gamaš, nato pa zlezla v svoje športne copate, ne da bi se potrudila in jih zavezala. Odprla je pokrov na tleh in zlezla skozi, pri tem pa še vedno zaskrbljeno razmišljala o tepcu, njegovih očalih in njeni službi. Navzdol po desetih jeklenih prečkah ob strani nekakšnega starega žerjava. Košara za obiranje češenj jo je čakala točno tam, kjer jo je prejšnji večer pustila, ko se je vračala nazaj. Njeno kolo je bilo pokončno privezano, za vsak slučaj pa je bilo opremljeno še s parom zvočnikov Radio Shack. Splezala je v rumeno plastično vrečko, ki ji je segala do pasu, in pritisnila na stikalo.

Motor je zacvilil in veliko zobato kolo na dnu jo je pričelo spuščati po nagibu navzdol. Skinner je košaro za obiranje češenj poimenoval žičnica. Sestavil je seveda ni on; ko je plezanje postalo pretežko, jo je zanj sestavil nek črnec z imenom Fontaine, ki je z nekaj ženskami in kupom otrok živel nekje v Oaklandu. Na mostu je skrbel za večino električnih stvari. Vsake toliko časa se je prikazal v dolgem plašču iz tvida in s torbami za orodje v vsaki roki. Podmazal je napravo in jo preveril. Chevette je imela tudi njegovo številko, da bi ga lahko poklicala, če bi naprava kdaj popolnoma odpovedala, vendar se to do zdaj še ni zgodilo.

Ko je udarila ob tla, se je košara stresla. Splezala je ven, na leseno konstrukcijo, nato pa krenila vzdolž zidu iz nategnjene mlečne plastike, za njim pa je bilo moč videti halogenske sence rastlin in žuborenje hidroponik. Stopila je okoli vogala in navzdol po stopnicah proti hrupu in jutranji gneči na mostu. Proti njej je hitel Nigel z eno izmed svojih ciz, novo. Dostavljal je.

"Vette," se ji je zarežal s tistim velikim neumnim nasmehom. Tako jo je klical.

"Si kaj videl gospo z jajci?"

"Na mestni strani je," je dejal, to pa je vedno pomenilo San Francisco, tako kot je Oakland vedno pomenil le 'Zemlja'. "Dobra je, kaj?" je pripomnil s kretnjo, ki je odkrivala ponos izdelovalca te cize. Chevette je lahko videla zloščen aluminijast okvir, tajvanske pokrove za kolesa in okrepljena kolesa s čisto novimi zavorami. Nigel je delal za nekatere druge kolesaije pri Združenjih, in sicer tiste, ki so še vedno vozili jeklo. Ko se je Chevette odločila za papirnat okvir, mu to ni bilo všeč. Sedaj se je sklonila, da bi povlekla svoj palec po posebnem gladkem sloju iz različnih smol. "Dobra je," se je strinjala.

"Je tisto japonsko sranje pri tebi že razpadlo?"

"Niti najmanj."

"Potem pa še bo. Preveč na trdo poskakuje."

"Ko bo razpadlo, se bom oglasila."

Nigel je zavihral s svojimi lasmi proti njej. Zbledel lesen ribiški plovec, ki je visel z njegovega levega ušesa, je zaropotal in se zavrtel. "Takrat bo prepozno." Potisnil je svojo cizo proti Oaklandu.

Chevette je našla gospo in kupila tri jajca, ki so bila zavita v dva velika lista suhe trave. Čarovnija. Prav sovražil si, ko si jih moral razdreti, kajti zavita so bila tako popolno, da jih nikoh več nisi mogel tako zaviti nazaj ah pa doumeti, kako jih zavije ona. Gospa z jajci je vzela kovanec za pet in ga odvrgla v majhno vrečo, ki je visela okoh njenega koščenega kuščarskega vratu. Zob sploh ni imela, njen obraz pa je sestavljalo pravo gnezdo gub, ki so se stekale proti vlažni ustni razpoki.

Ko se je vrnila, je Skinner sedel za mizo, ki je bila videti bolj polica kakor pa miza. Pil je kavo iz narezljanega jeklenega pokrova termovke. Če bi kar tako pnsel notn m ga videl taksnega, se ti ne bi takoj posvetilo, koliko je pravzaprav star; bil je preprosto velik, njegove roke, ramena in vse njegove kosti so bile velike. Sivi lasje so bili polizani s čela nazaj, na njem pa je bila prava zbirka brazgotin, majhnih vdolbin in nekaj črnih pik, ki so bile podobne tetovaži, kjer se je nabrala nekakšna umazanija.

Odvila je jajca, čarovnijo gospe z jajci, in jih postavila v plastično skledo. Skinner je vstal iz svojega škripajočega stola in vztrepetal, ko se je teža prevesila na njegov kolk. Podala mu je skledo in zavihtel se je proti Colemanu. Jajca je umešal tako, da ni uporabljal masla, le malo vode. Dejal je, da se je to naučil od kuhaija na ladji. Jajca so bila dobra, toda ponev je bilo težko očistiti in to je bilo Chevettino delo. Medtem ko je razbijal jajca, je odšla do jopiča, ki je visel na kljuki, in vzela tisto škatlo ven.

Težko je bilo reči, iz česa je bila narejena, in to je že pomenilo, da je bila draga. Bila je temno siva kot grafit v svinčniku in tanka kot lupina enega izmed tistih jajc, a najbrž bi se lahko čeznjo peljal tudi s tovornjakom. Tako kot prek njenega kolesa. Kako se odpre, je doumela že prejšnjo noč; prst tukaj, palec tam in se odpre. Nobene kljukice ah česarkoli drugega, nobene vzmeti. Uidi nobenega tovarniškega zaščitnega znaka; nobenih serijskih številk. Od znotraj je bila škatla podobna črni jelenovi koži, vendar se je pod težo prstov podala kot penasta guma.

In tam so bila ugnezdena tista očala. Velika in črna. Kot tisti Orbison na čmobelem plakatu, ki je bil prilepljen na Skinnerjevi steni. Skinner je dejal, da lahko uporabiš kondenzirano mleko kot lepilo in tako za vse večne čase na steno prilepiš plakat. Take vrste mleko, ki je v konzervi. Zadnje čase ni bilo ničesar več v konzervah, toda Chevette je vedela, kaj misli, in tisti čudaški moški z velikim obrazom in črnimi očali je bil res čvrsto pritrjen na belo prebarvano gipsploščo Skinnerjeve stene.

Vzela je očala iz črne jelenove kože, ki se je takoj vzravnala v gladko ravno površino.

Očala so jo mučila. Ne samo da jih je ukradla, tudi pretežka so bila. Daleč pretežka za to, kar so bila, čeprav je zraven štela še velike slušalke. Okvirji so izgledah, kot da bi bili izrezljani iz blokov grafita. Mogoče so tudi bili, je pomislila; okoli papirnatih jeder na okvirju njenega kolesa je bil tudi grafit, proizvod Asahi Engineering.

Zaslišalo se je hreščanje lopatke za mešanje, ko je Skinner pričel vmešavati jajca.

Nataknila si jih je gor. Tema. Popolna tema.

"Katharine Hepburn," se je spomnil Skinner.

Vzela jih je dol. "Kaj?"

"Ona je imela tako velika očala."

V roke je vzela vžigalnik, ki ga je hranil poleg Colemana, ga prižgala in pridržala ogenj za eno izmed leč. Nič.

"Cernu so namenjene, valjenju?" Njen delež jajc je stresel v aluminijast krožnik iz jedilnice s pečatom letnice 1951. Postavil ga je poleg vilic in njene čaše s črno kavo.

Postavila je očala na mizo. "Ničesar se ne vidi skozi njih. Samo tema." K sebi je povlekla stol iz javorja in brez naslona za hrbet, se usedla in v roke prijela vilice. Pojedla je svoja jajca. Skinner je sedel, jedel svoja in jo gledal. "Rusija," je pripomnil po požirku iz svojega pokrova od termovke.

"Kaj?"

"Takšna sončna očala so izdelovali v stari Rusiji. Imeli so dve tovarni za sončna očala in ena izmed njiju je vedno izdelovala takšna. Trgovine so bile polne teh očal, toda nihče jih ni kupoval, kupovali so raje tiste iz druge tovarne."

"Tavama je izdelovala črna očala?"

'V Rusiji."

"So bili nori ali kaj?"

"Ni to tako enostavno ..., kje pa si jih dobila?"

Pogledala je v svojo kavo. "Našla sem jih." Prijela jo je in izpila.

"Kdaj delaš danes?" Privzdignil se je in potlačil prednji del srajce v kavbojke, zarjavelo zaponko na njegovem starem usnjenem pasu pa sta držali gor dve upognjeni sponki za papir.

"Od dvanajstih do petih." Pobrala je očala in jih obrnila. Glede na njihovo velikost so bila pretežka.

"Nekoga moram poklicati, da bo preveril celico z gorivom ..."

"Fontaina?"

Nič ni odgovoril. Očala je posadila nazaj na črno jelenovo kožo, zaprla škatlo, vstala in odnesla krožnike do pomivalnega korita. Ozrla se je nazaj proti škatli na mizi.

Najbolje bi bilo, če bi jih vrgla proč, je pomislila.

9. Ko diplomacija spodleti

Rydell je s CalAir tilt rotorjem v torek zgodaj zvečer poletel iz Burbanka. Na drugi strani je letalsko karto plačal možak iz San Francisca; rekel mu je, naj ga kliče Freddie. Pri CalAiru ni bilo nobenih igračk na zadnji strani sedežev, potniki pa so bili

vsekakor iz nižjih družbenih slojev. Otroci so jokali. Dobil je sedež poleg okna. Tam spodaj, skozi moten sloj na oknu, ki ga je pustilo olje za lase kakšnega prejšnjega potnika, je bilo moč videti svetlobo, ki se je razprostirala na vse strani. Dolina. Turkizne praznine malega števila preživelih mlakuž. Svetlikajoče površine. Tbpa bolečina v njegovi roki.

Zaprl je oči. Ugledal je svojega očeta, ki je pomival kozarec ob kuhinjskem koritu svojega premičnega doma na Floridi. V točno tistem trenutku je smrt brez dvoma že rasla v njem, to je bilo potrjeno dejstvo in nekakšna meja je bila že presežena. Govoril je o svojem bratu, Rydellovem stricu, ki je bil tri leta mlajši in že pet let mrtev in ki je Rydellu nekoč poslal srajco iz Afrike. Na pošiljki, od znotraj prevlečeni s plastičnimi zračnimi mehurčki, so bile vojaške znamke. Na srajci sta bila slika enega izmed tistih starinskih bombnikov, B52, in napis KO DIPLOMACIJA SPODLETI.

"Mislite, da je to Obalna avtocesta?"

Odprl je oči in ugledal žensko, ki se je nagibala preko njega, da bi pokukala skozi sloj olja za lase. Tako kot ga. Armbruster v petem razredu; bila je starejša, kot bi bil zdaj njegov oče.

"Ne vem," se je zmedel Rydell. "Mogoče. Za mene vse skupaj izgleda podobno ulicam. Hočem reči," je dodal, "da nisem od tu."

Nasmehnila se mu je in se namestila nazaj v objem ozkega sedeža. Čisto tako kot ga. Armbruster. Na sebi je imela enako čudaško kombinacijo tvida, oksfordskega blaga in odeje iz Santa Feja. Tfe stare ženice s svojimi prožnimi čevlji in debelimi podplati.

"Nihče od nas ni." Nagnila se je, da bi ga potrepljala po njegovem rumenkasto rjavem kolenu. "Nihče te dni." Kevin mu je povedal, da lahko obdrži njegove hlače.

"Aha," je dejal Rydell, njegova roka pa si je obupno želela pritisniti na gumb za naslon, na majhen vbočen jeklen krogec, ki je čakal, da ga vrže nazaj v morje sanj. Zaprl je oči.

"Jaz sem na poti za San Francisco, z namenom, da bi pomagala pri nedavni premestitvi svojega moža v manjšo kriogenično enoto," je govorila. "Takšno, ki ponuja posebne skladiščne module. Strokovni časopisi jih imenujejo 'butik operacije', pa čeprav zveni to precej groteskno."

Rydell je našel gumb in odkril, da se sedeži pri CalAiru lahko nagnejo za največ deset centimetrov.

"Sedaj je zamrznjen že, oh, devet let, toda nikoli nisem rada razmišljala o tem, kako se njegovi možgani prevračajo tam notri.

Oviti v folijo. Kajne, da ob takšni foliji vedno pomislite na pečen krompir?"

Rydellove oči so se odprle. Trudil se je, da bi našel primeren odgovor.

"Ali pa na športne copate v sušilcu," je še vedno govoričila. "Saj vem, da so globoko zamrznjeni, toda nič v zvezi s celotno zadevo ne izgleda, da bi res počivali, kajne?"

Rydell se je osredotočil na sedež pred njim. Gola plastika. Siva. Niti telefona ni.

"Te manjše enote seveda ne morejo ponujati ničesar novega v smislu morebitnega prebujanja. Toda meni se zdi, da so bolj dostojanstvene. Jaz na to za vsak slučaj gledam kot na dostojanstvo."

Rydell se je ozrl na stran. Njegov pogled se je ustavil na njej: imela je svetlo ijave oči, ki so bile izgubljene v drobni mreži gub.

"In mene gotovo ne bo tam, če ga bodo kdajkoli odtopili ali pa karkoli bodo poslednjič naredili z njim. Jaz ne verjamem v to. O tem sva se vedno prepirala. Razmišljala sem o vseh teh milijardah mrtvih ljudi, letnih številkah in statistiki umrljivosti na siromašnih predelih. 'David,' sem mu rekla, 'kako lahko premišljuješ o tem, če pa večina človeštva živi brez klimatskih naprav?"'

Rydell je odprl svoja usta in jih nato zaprl.

"Jaz sem osebno član in nosilec kartice Ugasni se ob Polnoči."

Rydell ni bil prepričan, kaj pomeni nosilec kartice, toda Ugasni se ob Polnoči je bila vzajemna evtanazija, ki je bila prepovedana v Tennesseeju. Kljub temu so jo tudi tam izvajali in nekdo iz varnostne službe mu je nekoč povedal, da so zunaj celo puščah mleko in kekse za osebje prve pomoči. Večinoma jih je to počelo osem ah devet hkrati. Pokončali so se z mešanico legalno predpisanih zdravil. Brez komplikacij, kot po maslu. To so bili najčistejši samomori daleč naokoli.

"Oprostite, gospa," jo je prekinil Rydell, "toda jaz se trudim, da bi malce zaspal."

"Kar izvolite, mladi mož. Res izgledate utrujeno."

Rydell je zaprl svoje oči, naslonil glavo nazaj in ostal v tem položaju, vse dokler ni začutil rotoijev, ki so se preklapljali v položaj za spuščanje.

"Tommy Lee Jones," je zavpil črnec. Njegovi lasje so izgledah kot nekakšen na glavo obrnjen cvetlični lonček s spiralno stezico, ki je bila vklesana ob strani. Nekako tako kot Shriner Fez,

vendar brez čopka. Visok je bil okoli meter in pol, njegova trikrat prevelika srajca pa je dajala vtis, da je tudi širok meter in pol. Srajca je bila limonasto rumena in porisana s pištolami naravne velikosti, vsaka v svoji barvi. Na sebi je imel tudi ogromne kratke hlače vojaško modre barve, ki so segale krepko čez njegova kolena, pa še Raiders nogavice, teniske z majhnimi rdečimi lučkami, ki so bile vstavljene ob robovih podplatov, in okrogla sončna očala s stekli v velikosti kovancev za pet dolarjev.

'Zamenjali ste me z nekom," ga je opomnil Rydell.

"Ne, človek, močno ste mu podobni."

"Komu?"

"Tommyju Lee Jonesu."

"Komu?"

"Igralec je bil, stari." Za sekundo je Rydell pomislil, da ta možakar najbrž pripada častitljivemu Fallonu. Celo tista očala je imel, ki so bila podobna Sublettovim kontaktnim lečam. "Vi ste Rydell. Poučeval sem vas v Ločenem ob Rojstvu."

"Vi ste Freddie?" Ločen ob Rojstvu je bil policijski program, ki si ga uporabljal v primerih pogrešanih oseb. Skeniral si sliko osebe, ki si jo želel, in dobil nazaj pol ducata slavnostnih oseb, ki so ji bile rahlo podobne, nato pa si hodil okoli in spraševal ljudi, če so zadnje čase videli koga, ki jih je spominjal na A, B, C ... Najbolj čudno pri vsem je bilo to, da je stvar delovala bolje, kot če bi jim preprosto pokazal sliko pogrešane osebe. Učitelj na Akademiji v Knoxvilleu je povedal Rydellovemu razredu, da je tako zato, ker je takšna informacija prodrla v tisti del možganov, ki se je ukvarjal s sledenjem in podrobnostmi slavnostnih oseb. Rydell si je ta del predstavljal kot nekakšen možganski reženj za filmske zvezde. So ga ljudje res imeli? Mogoče je imel Sublett ogromen reženj. Toda ko so ta program na Akademiji preizkusili na Rydellu, je izpadel kot čisti Howie Clacton, metalec pri Atlanti; ni pa se mogel spomniti nobenega Tbmmjja Lee Jonesa. Po drugi strani pa se mu je zdelo, da tudi Hovvieju Clactonu ni bil ravno preveč podoben.

Tisti Freddie je iztegnil svojo zelo mehko roko in Rydell mu je segel v dlan. "Imate kaj prtljage?" je vprašal Freddie.

"Samo tole." Privzdignil je svojo torbo Samsonite.

"Tisto tam je g. Warbaby," je pokazal Freddie in pokimal v smer izhodnih vrat, kjer je uniformirana chilanga preverjala letalske karte, preden je ljudi spustila ven. Za njo se je grozeče dvigoval še en črnec, ogromen in širok kot Freddie, vendar dvakrat višji od njega.

Velik človek.

"Aha," je dejal Freddie, "in bolje bo, da ga ne pustiva čakati. Danes ga boli noga, toda vseeno je vztrajal, da bo iz garaže šel peš. Zeli vas spoznati."

Rydell si ga je ogledoval, ko se je približal vratom in pokazal svojo karto varnostniku. Bil je res ogromen, več kot dva metra visok, toda Rydella je najbolj pretresla njegova negibnost, poleg tega pa še nekakšna žalost na njegovem obrazu. Takšen izraz je že videl na obrazu črnega duhovnika, h kateremu ga je peljal njegov oče, ki je bil takrat že blizu svojega konca. Če si pogledal obraz tega duhovnika, si lahko začutil, da je najbrž videl že čisto vse žalostne stvari na tem planetu, tako da si lahko mogoče celo verjel tistemu, kar je govoril. No ja, vsaj Rydellov oče je verjel, najbrž, vsaj malo.

"Lucius Warbaby," iz globokih žepov dolgega plašča olivne barve, pletenega iz kariraste prešite svile, je izvlekel največje roke, ki jih je Rydell kdajkoli videl, njegov glas pa je bil tako nizek in basovski, da je močno spominjal na podzvok. Rydell se je zazrl v ponujeno dlan in zagledal, da ima na sebi enega izmed tistih starokopitnih zlatih boksarjev, na njem pa z diamantnimi drobci v načinu pisave sansserif vgravirano WARBABY.

Rydell se je rokoval, prsti pa so se mu ovili okoli diamantov in zlata. "Me veseli, g. Warbaby."

Warbaby je imel na glavi črn kavbojski klobuk Stetson, čigar rob je bil zavihan navzgor, in očala z debelimi črnimi okvirji. Stekla so bila čista in podobna okenski šipi. Oči izza teh stekel so bile kitajske ah pa nekaj podobnega; mačje, poševne, nenavadno zlato rjave barve. Naslanjal se je na eno izmed tistih prilagodljivih bergel, ki jih dobiš v bolnici. Okoh njegove leve noge je bila pripeta karbonska opornica, podložena z velikimi polnočno modrimi najlonskimi blazinicami. Kožnate črne kavbojke, čisto nove in še nikoh oprane, so bile zatlačene v od pljunkov zloščene teksaške kavbojske čevlje v treh odtenkih črne barve.

"Juanito pravi, da ste sposoben voznik," ga je nagovoril Warbaby, kot da bi bila to najbolj žalostna stvar, ki jo je kdajkoli slišal. Rydell še nikoli ni slišal, da bi Hemandeza kdo klical po imenu. "Pravi, da tukajšnjega terena ne poznate ..."

'Tako je."

"Dobra plat pa je," je pojasnil Warbaby, "da vas tu nihče ne pozna. Odnesi njegovo prtljago, Freddie."

Freddie je pograbil Rydellovo prtljago z očitnim odporom, kot da je to nekaj, s cimer običajno ne zeli biti viden.

Roka z boksarjem se je spustila na Rydellovo rame. Zdelo se mu je, kot da je boksar težak vsaj deset kilogramov. "Vam je Juanito povedal kaj v zvezi s tem, kar počnemo tu?"

"Omenil je hotelsko krajo. Povedal je, da vas je najel IntenSecure na temelju nekakšne pogodbe ..."

"Kraja, da." Warbaby je izgledal, kot da bi nanj pritiskala teža celotne vesoljne morale, on pa je odločen, da jo bo prenašal. "Nekaj je izginilo. Sedaj pa se je vse skupaj še bolj ... zakompliciralo."

"Kako to?"

Warbaby je zavzdihnil. "Človek, ki to stvar pogreša, je sedaj mr^ev."

Še nekaj drugega je bilo v tistih očeh. "Kako mrtev?" je zanimalo Rydella, ko je bila njegova rama končno razbremenjena vse tiste teže.

"Samomor," je pojasnil Warbaby z nizkim in žalostnim, a zelo jasnim glasom.

"Najbrž vas zanima moje ime," je dejal Warbaby iz zadnjega sedeža svojega črnega forda patriota.

"Zanima me, kam naj vtaknem ključ, g. Warbaby," je plaho dodal Rydell izza volana, potem ko je pregledal armaturno ploščo, polno inštrumentov in lučk. Ameriški avtomobili so bili edini na svetu, ki so se še vedno mučili s fizičnim prikazovanjem inštrumentov. Mogoče je bil to vzrok, da jih ni bilo ravno veliko. Tako kot tisti harleyi z verižnimi pogoni.

"Moja babica," je zaropotal Warbaby kot kakšna tektonska plošča, ki se pogreza in približuje Kitajski, "je bila iz Vietnama. Dedek pa iz Detroita. Vojak je bil. Domov jo je pripeljal iz Saigona, vendar ni dolgo ostal pri njej. Moj oče, njegov sin, je spremenil svoje ime v Warbaby, razumete? Ib je bila nekakšna gesta. Sentimentalnost."

"Aha," je prikimal Rydell in prižgal velikega Forda ter preveril prenos. Saigon je bilo mesto, kjer so bogati ljudje hodili na počitnice.

Vozilo je imelo pogon na štiri kolesa. Keramične oklepe. Pnevmatike Goodyear streetsweeper, za katere bi potreboval res močno orožje, če bi jih hotel preluknjati. Tam je bil tudi kartonski osvežilec zraka v obliki bora. Visel je pred odprtino grelca.

"Glede Ludusa pa vam res ne znam razložiti."

"G. Warbaby," je še vprašal Rydell in pogledal preko svoje rame, "kam naj vas odpeljem?"

Signal za modem na armaturni plošči.

Freddie je pričel žvižgati v svojem plišastem sedežu poleg Rydella. "Prekleto sranje," si je mislil, "to je pa grozno."

Rydell se je nagnil nazaj in opazoval, kako se je počasi prikazal faks: debel moški, nag na rjuhah, prepojenih s krvjo. Mlake krvi, v njih pa ležijo fotografski bliski, zamrznjeni kot kakšni medli prividi sončnih žarkov.

"Kaj je tisto pod njegovo brado?" je vprašal Rydell.

"Kubanska kravata," je odvrnil Freddie.

"Ne," Rydellov glas se je povzpel za eno oktavo, "kaj je tisto?".

"Človeški jezik," je dejal Freddie in odtrgal sliko, ki je prilezla iz odprtine, nato pa jo podal nazaj do Warbabyja.

RydeU je zaslišal faks, ki mu je zarožljal v roki.

"Ti ljudje ..." se je zamislil Warbaby. "Grozno."

10. Sodobni ples

Yamazaki je sedel na nizkem lesenem stolu in gledal Skinnerja med britjem.

Skinner je sedel na robu svoje postelje in se bril po svojem vijoličastem obrazu s potrošniško britvijo, rezilo pa je splakoval v nazobčani aluminijasti posodi, ki jo je stiskal med svojimi stegni.

"Britev je stara," ga je opomnil Yamazaki. "Kaj je ne boste vrgli proč?"

Skinner ga je pogledal preko plastične britve. "Stvar je v tem, Scooter, da čez čas sploh ne morejo več bolj otopeti." S peno si je premazal zgornjo ustnico in jo obril, nato pa se ustavil. Yamazaki je bil prvih nekaj obiskov 'Kavvasaki'. Sedaj pa je bil 'Scooter'. Blede stare oči, pokrite z rdečkastimi vekami, so nanj gledale nevtralno.Yamazaki je občutil Skinnerjev notranji posmeh.

"Vas spravljam v smeh?"

"Danes ne," je dejal Skinner in odvrgel britev v posodo z vodo, zaradi površinske napetosti pa je bilo na vodi moč videti raztopljeno peno in sive dlake. "Ne tako kot tisti dan, ko si preganjal človeške iztrebke."

Yamazaki je nekoč posvetil celotno jutro poskusu risanja načrta sistema kanalizacije skupine stanovanj, ki jih je smatral za Skinnerjeve sosede. Vsesplosna uporaba prozornih petcolskih cevi je naredila ta poskus za res zanimivega. Ko se je trudil, da bi sledil pretakanju določenega kupa odpadkov iz enega stanovanja navzdol in mimo drugega, se je zdelo, kot da bi bila to kakšna igrica, namenjena otrokom. Cevi so se zavito spuščale skozi celotno superstrukturo v ljubkih in naključnih lokih, zamotane kot kakšni gangliji, vse dokler se niso pod spodnjim nivojem srečale s tritisočsedemstolitrsko cisterno. Kadar je bila njena celotna kapaciteta polna, je pojasnil Skinner, je stikalo iz živega srebra, ki se je nahajalo v plavajoči žogi, sprožilo močno črpalko, da je pričela potiskati akumulirano odpadno vodo v cev debeline enega metra, ta pa je bila speljana v mestni kanalizacijski sistem.

Zabeležil si je, da mora natančneje preučiti to križišče v smislu nekakšne povezanosti med načrtom mosta in mestnim načrtom, toda odkrivanje zgodovine mostu s pomočjo Skinnerja je bilo vsekakor na prvem mestu. Prepričan, da Skinner na nek način predstavlja ključ do eksistencialnega pomena mostu, je Yamazaki opustil fizični pregled sekundarne konstrukcije z namenom, da bi čim več časa preživel v družbi starega možakarja. Vsako noč je iz svojega najetega stanovanja na Oddelek za sociologijo Univerze v Osaki pošiljal material, ki se je nabiral skozi celoten dan.

Danes, ko je plezal do dvigala, ki ga bo popeljal do Skinnerjeve sobe, je srečal dekle, ki se je spuščalo in bilo namenjeno v službo, na rami pa je imelo okvir svojega kolesa. Bila je mestna kurirka.

Je bilo pomembno, da je Skinner delil stanovanje z nekom, ki si je služil kruh z arhaično mešanico informacij in geografije? Pisarne, med katerimi se je vozilo dekle, so bile elektronsko povezane - bile so funkcionalna celota, zemljevid njihovih razdalj pa je bil zabrisan zaradi brezšivnih in po naravi neznansko hitrih komunikacij. Toda na to brezšivnost, ki je povzročila, da je fizična pošta postala draga noviteta, je bilo moč gledati tudi kot na poroznost, in kot taka je ta struktura ustvarila potrebo po uslugah, ki jih je ponujalo dekle. Za fizično prenašanje koščkov informacij po mreži, ki je bila sestavljena s čisto drugimi nameni, je dekle ponujalo stopnjo popolne varnosti v tekočem vesolju podatkov. S tvojimi podatki v torbi tega dekleta si lahko točno vedel, kje se nahajajo; v nasprotnem primeru pa ti niso bili nikjer ah pa mogoče vsepovsod, v tem primeru torej v tranzitu.

Skinnerjevo dekle mu je bilo vsec na nekakšen čudaški način. Te njene močne bele noge in njena napadalna ter navzgor obrnjena spletena kita temnih las.

"Sanjariš, Scooter?" Skinner je postavil posodo ob stran, roke pa so se mu rahlo tresle. Z rameni se je naslonil ob blazine, ki so izgledale precej plesnive. Stena iz belo prepleskanega vezanega lesa je rahlo škripala.

"Ne, Skinnersan. Tada obljubili ste, da mi boste povedali o prvi noči, ko ste se odločili zavzeti most ..Njegov ton je bil nežen, besede pa izbrane, da bi ga razdražile in spodbudile h govorjenju. Na prenosnem računalniku je prižgal funkcijo za snemanje.

"Nič se nismo odločili. Povedal sem ti že, da ..."

"Toda nekako se je vseeno zgodilo."

"Sranje se zgodi. Tudi tisto noč se je zgodilo. Nobenih signalov, nobenih vodij, nobenih arhitektov. Ti misliš, da je bila to politika. Fant moj, ta ples se je že zdavnaj končal."

"Toda rekli ste, da so bili ljudje 'pripravljeni'."

"Toda ne za karkoli. To je tisto, česar ne razumeš, kajne? T\idi most je bil tukaj, pa vseeno nočem povedati, da je čakal. Vidiš razliko?"

"Mislim, da ..."

"Kurac ti misliš." Prenosni računalnik je imel včasih težave s Skinnerjevim besednim zakladom. Poleg tega pa je govoril tudi precej nerazločno. Strokovnjak iz Osake je menil, da je Skinner mogoče utrpel določeno stopnjo živčnih poškodb, mogoče kot rezultat uporabe uličnih drog ah pa zaradi enega ali dveh manjših možganskih kapi. Toda Yamazaki je bil prepričan, da je bil Skinner preprosto predolgo v bližini kakršnekoli si že bodi nenavadne sile, ki je spremenila most v to, kar je postal. "Nihče," je dejal Skinner, pri tem pa sprva govoril počasi in premišljeno, kot da bi želel kaj poudariti, "ni uporabljal mostu za karkoli. Po Little Grandeju ga ni nihče več uporabljal, razumeš?"

Yamazaki je prikimal, pri tem pa opazoval, kako se v prenosnem računalniku zapisujejo črke Skinnerjevega prevedenega govora.

"Potres ga je dobro zjebal, Scooter. Tunel na Otoku Zakladov se je vdrl. Tam je bilo vedno precej nestabilno ... Najprej so ga hoteli ponovno izgraditi, upali so, od spodaj navzgor, toda denarja preprosto ni bilo. Zato so na obeh koncil postavili verige, ostre žice in beton. Nato so prišli Nemci, kakšni dve leti kasneje, m jim prodali nanomehaniko, s katero bi lahko zgradili nov tunel. Bil bi poceni, uporaben tako za avtomobile kot tudi vlake maglev. In potem, ko so ponudbo uzakonili, kljub nasprotovanju Zelenih ni nihče mogel verjeti, da so lahko vse skupaj tako hitro izgradili. Seveda pa so jih tisti zeleni lobiji biotehnikov vseeno prisilili, da so posamezne dele dejansko vzgojili v Nevadi. Tako kot kakšne buče, Scooter. Nato so jih privlekli sem s pomočjo megatransporterjev in jih potopih v Zaliv. Priključili so jih med sabo. Majhne drobcene napravice, trde kot diamanti, so se plazile tam naokoli in vse skupaj močno povezale, in bum, tu je nov tunel. Most je lahko le nemočno gledal vse skupaj."

Yamazaki je zadržal svoj dih in pričakoval, da bo Skinner izgubil svojo nit, tako kot jo je že tolikokrat poprej - Yamazaki je celo sumil, da jo je večkrat izgubil namenoma.

"Neka ženska je ves čas govonla, da je treba vso stvar prekriti z bršljanom, z virginijsko plazilko ...Nekdo drug je predlagal, naj se most poruši, preden ga bo porušil drug potres. Toda most je bil še vedno tam. V mestih pa je bilo veliko ljudi, ki niso imeli nič prostora. Če si imel srečo, si pristal v kakšnem izmed kartonastih mest v parku, sestavljenih iz cevi, ki so jih pripeljali iz Portlanda in jih sestavili okoli zgradb. Takšna streha prepušča toliko vode na tla, da si tam res ne želiš ležati. Portland je res zlobno mesto. Takšna mesta so tam izumili ..." Zakašljal je. "Toda tiste noči so ljudje kar prihajali. Kasneje je pričelo krožiti veliko zgodbic, kako se je to zgodilo. Tudi deževalo je močno tiste noči. Vreme je bilo res peklensko."

Yamazaki si je predstavljal oba viseča loka zapuščenega mostu v nalivu in vso množico, ki se je pričela nabirati. Opazoval jih je, kako so plezali prek bodeče žice, prek barikad v tako velikem številu, da je veriga morala popustiti. Splezali so na stolpe, pri tem pa jih je več kot trideset padlo v smrt. Toda ko je prišla zora, so preživeli še vedno viseli tam, novinarski helikopterji pa so v soju sive svetlobe okrog njih krožili kot kakšni potrpežljivi kačji pastirji. Ta prizor je videl večkrat, ko si je ogledoval videokasete v Osaki. Toda Skinner jevbil tam.

"Mogoče je bilo kakšnih tisoč ljudi na tem koncu. Še tisoč jih je bilo v Oaklandu. In preprosto smo pričeli teči. Policaji so se umikali, in kaj so navsezadnje sploh varovali? Večinoma množico

- njihova naloga je bila preprečevati zbiranje ljudi na ulici. Njihovi helikopterji so leteli v tistem dežju in z žarometi svetih na nas. Tako so nam stvari le olajšali. Jaz sem imel na sebi par koničastih škornjev, iekei sem navzgor proti ogradi, visoka je bila kakšnih pet metrov. S konicami škornjev sem se preprosto zabijal v njo in pričel plezati. Po takšni ogradi se ni bilo težko povzpeti, če si imel koničaste škornje. Do vrha sem prišel tako hitro, kot da bi letel. Na vrhu so bile spirale bodeče žice, toda ljudje za mano so pred sabo porivali čisto vse; lesene deske dva krat štiri, plašče, spalne vreče. Pometali so vso to kramo čez žico. Jaz pa sem se počutil... brez teže ..."

Yamazaki je čutil, da je nekako blizu, zelo blizu bistva celotne zadeve.

"Skočil sem. Ne vem, kdo je skočil prvi, toda jaz sem preprosto skočil. Ven. Padel sem na pločnik. Ljudje so vpili. Do takrat so porušili pregrado tudi na strani Oaklanda. Tam je bila nižja. Videli smo lahko njihove luči, medtem ko so tekli na nosilec mosta. Luči policijskih helikopterjev in tiste rdeče svetlobne signale iz avtocest, ki so jih imeli nekateri ljudje. Stekli so proti Otoku Zakladov. Odkar so odšli ljudje iz mornarice, ni bilo tam več nikogar ..., tudi mi smo tekli. Srečali smo se nekje na sredini mostu in takrat se je razlegel radosten vzklik ..." Skinnerjeve oči niso bile osredotočene, pač pa oddaljene. "Potem so peh himne in podobna sranja. Ljudje so se veselih in peli. Noro. Jaz in še nekateri drugi smo bih pijani kot klade. In tudi policaje smo lahko videli, ki so prihajali z obeh strani. Pizdarija."

Yamazaki je pogoltnil slino. "In potem?"

"Pričeli smo plezati. Na stolpe. Tam so bih privaljeni klini, da bi lahko pleskarji splezali tja gor. Pričeli smo se vzpenjati. Do takrat so tudi že novinarji poslali svoje helikopterja Scooter. Bih smo že svetovna novica, mi pa tega sploh nismo vedeli. Najbrž tudi ti ne veš. Sicer pa nam je bilo tako ah tako vseeno. Samo vzpenjali smo se. Vsa stvar pa se je prenašala v živo. Kasneje so kamere otežile delo policajem. In človek, ljudje so padali dol. Tip pred mano je imel čevlje povite s črnim trakom, da je držal skupaj podplate. Trak, ki je bil ves premočen, pa se je pričel odvijati in temu tipu je ves čas spodrsavalo. Naravnost pred mojim obrazom. Njegova noga je vedno znova in znova spodrsavala dol s klinov in če ne bi pazil, bi kaj hitro lahko dobil njegovo peto v oko. Nekje pri vrhu pa sta mu zdrsnili obe stopah hkrati." Skinner je utihnil, kot da bi prisluhnil nekakšnemu oddaljenemu zvoku. Yamazaki je zadržal svoj dih.

"Ko se učiš plezati tu gor," je poudaril Skinner, "se moraš najprej naučiti, da nikoh ne smeš pogledati navzdol. Drugo pravi

lo je, da moraš imeti eno roko in eno nogo ves čas na mostu. Tisti tip tega ni vedel. In še tisti njegovi čevlji. Samo padel je nazaj, hrbtno. Brez kakršnega zvoka. Nekako ... elegantno."

Yamazaki je vztrepetal.

"Toda jaz sem se vzpenjal naprej. Na srečo je prenehalo deževati, danilo se je. Ostal sem na vrhu."

"Kako ste se počutili?" je vprašal Yamazaki.

Skinner je pomežiknil. "Počutil?"

"Kaj ste naredili potem?"

"Videl sem mesto."

Yamazaki se je spustil s Skinnerjevim dvigalom navzdol do tam, kjer so se pričele stopnice. Rumena navpična košara dvigala je še najbolj spominjala na kos opreme za piknik, ki jo je zavrgel kakšen velikan. Zdaj se je vsepovsod okoli njega slišalo ropotanje večernih trgovin, izza zatemnjenih vrat pa so se razprostirali zvoki udaijanja kart ob mizo, ženskega smeha ter hrupnih glasov v španščini. Sončni zahod, svetlo rdeč kot vino, se je prebijal skozi plastične plošče, ki so tleskale kot kakšna jadra v vetru, prepojenem z vonjem po ocvrti hrani, gorečem lesu in sladkem oljnatem pridihu kanabisa. Fantje v razcapanem usnju so čepeli okoli igre, kjer so figure predstavljali pobarvani kamenčki.

Yamazaki je zastal. Stal je zelo mimo, z eno roko na leseni ograji, popackani s črticami srebrnega aerosola. Skinnerjeva zgodba je izžarevala navzven in se prebijala skozi tisoč stvari skozi neumite nasmehe in oblake dima ob kuhanju, kot koncentrični krogi kakšnega skritega zvona, prenizko uglašenega, da bi ga lahko zaslišalo tuje, željno uho.

Za sabo nismo pustili le konec stoletja, je pomislil, obrača se tudi tisočletje, vendar proti koncu nečesa drugega. Ere? Paradigme? Znamenja konca so vsepovsod.

Sodobnost je šla h koncu.

Tu na mostu se je že zdavnaj končala.

Sedaj bo odkorakal proti Oaklandu in iskal bistvo te nove stvari.

11. Raznašanje pošiljk

V torek ni bila razpoložena. Ni mogla delati. Ni bila osredotočena. Odpošiljatelj Bunny Malatesta je to lahko začutil, njegov glas pa je dobesedno brenčal v njenem ušesu.

"Chev, ne razumi me napak, ampak ali imas mogoče menstruacijo ali kaj podobnega?"

"Jebi se, Bunny."

"Hej, povedati hočem le, da danes nisi običajna ognjena krogla. To je vse."

"Daj mi pošiljko."

"655 Mo, petnajsti, recepcija."

Vzela je pošiljko, prišla do 555 Cah, enainpetdeseto nadstropje. Predala je pošiljko in se vrnila nazaj. Po obetajočem jutru je postal dan siv.

"456 Montgomery, trüntrideseti, recepcija, pojdi s tovornim."

Zastala je, z roko na prepoznavni lini kolesa. "Zakaj pa?"

"Pravijo, da kurirji vrezujejo grafite v potniških dvigalih. Pojdi s tovornim ah pa te bodo vrgli ven in ti prepovedali vstop, v tej točki pa te bodo Združenja odpustila."

Spomnila se je, da je videla Ringerjev znak vrezan v nadzorno ploščo enega izmed potniških dvigal stavbe 456. Prekleti Ringer. Uničil je več dvigal kot kdorkoli drug v celotni zgodovini. S seboj je nosil tudi običajno torbico z orodjem, ki jo je uporabljal v ta namen.

Iz stavbe 456 so jo poslali v 1 EC s paketom, ki je bil preširok, da bi ga smela sprejeti, toda zakaj pa imamo košare in elastične vrvi in zakaj bi po nepotrebnem obremenjevala voznike dvigal? Bunny jo je srečal na izhodu ter ji predal paket z naslovom 50 Beale, kavama v drugem nadstropju. Predpostavljala je, da je notri ženska torbica, ovita v plastično vrečo iz kuhinje, in imela je prav. Bila je rjava in iz nekakšne kuščarske kože, iz njenih koncev pa je štrlelo nekaj zelenih poganjkov. Ženske so pozabljale svoje torbice, se nato spomnile, poklicale in dobile upravnika, ta pa je za njih poslal kurirja. Na tak način je večkrat dobila dobro napitnino. Ringer in še kdo drug bi torbico odprl in jo prebrskal, včasih pa celo našel kakšno drogo. Ona ne bi nikoli naredila česa takšnega. Razmišljala je o sončnih očalih.

Danes nikakor ni dobila vožnje. Pri Združenjih ni bilo v navadi, da bi pošiljali svoje kurirje po neustaljenih poteh, toda včasih si lahko naletel na kaj takšnega čisto po naključju; poberi tukaj, odnesi tja, nato pa še nekaj tukaj. Toda to se je dogajalo redko. Zaposlitev v Združenjih je pomenila, da je bila vožnja s kolesom napornejša. Njen rekord je bil šestnajst pošiljk v enem dnevu; kot štirideset pošiljk v kakšnem drugem podjetju.

"V kavarni bi morali paket predati policajem," je menila

Chevette. "Mi nočemo biti odgovorni." Prazen pogled lastnice torbice, nekakšne tajnice. Chevette je v žep stlačila petake.

"2.98 Alabama," je ukazoval Bunny, kot da bi ji ponujal biser neprecenljive vrednosti. "Popravi si stegna ..."

Namučila se je, da je prišla do tja, vendar se je prijela v roke in opravila tudi to nalogo. Toda danes ji nikakor ni šlo.

Sončna očala tistega bebca ...

"Iz taktičnih razlogov," je dejala plavolaska, "trenutno ne zagovarjamo uporabe magije in nasilja do posameznika."

Chevette je ravnokar prišla nazaj z uhce Alabama, kjer je oddala svojo zadnjo pošiljko za ta dan. Ženska na majhnem ravnem CNNekranu nad vrati Bunnyjeve beznice je imela prek svoje glave nategnjenega nekaj črnega s tremi vrezanimi trikotnimi odprtinami. Z modrimi črkami na dnu ekrana je pisalo FIONA X ? PREDSTAVNICA OSVOBODILNE FRONTE JUŽNEGA OTOKA

Preveč osvetljen fluorescenten hodnik pri Združenjih Kurirjev je imel vonj po vročem stirenu, laserskih tiskalnikih, obrabljenih športnih copatih in postanih kosilih v vrečkah. Ob tej zadnji stvari se je Chevette spomnila na Oregon in nekakšno zavetišče v kleti, ki ni bilo ogrevano, pozimi pa so skozi njegova visoka zatemnjena okna v poševni smeri padali brezbarvni žarki. Toda sedaj so za njo glasno zaloputnila ulična vrata in par blatnih neonskih športnih copat velikosti enajst je zdrvelo po stopnicah navzdol. Pred njo se je znašel Samuel Saladin DuPree in se ji na široko zarežal. Lica je imel prekrita s plastjo sive cestne umazanije.

"Si vesel zaradi česa, Sammy Sal?"

Pri Združenjih je bil najboljša stvar na dveh kolesih brez dvoma DuPree, dvometrska električna ebenovina, ki se je zlivala na okvir s takšno eleganco in močjo, da si je Chevette predstavljala njegove kosti kot polirano kovino, trikrat kromirano in z oklepom iz živega srebra. Približno tako kot tisti stari filmi z nekakšnim velikanom, s katerega so potrgah vse meso, kasneje pa se je vrgel v politiko. Ob razmišljanju o njegovih kosteh, si je večina žensk želela, da bi se Sammy Sal zakopal tudi med njihove, toda ne Chevette. Bil je homoseksualec in njen prijatelj, poleg tega pa Chevette zadnje čase ni bila več prepričana, kakšni so njeni občutki glede tega.

"Dejstvo je," je načel Sammy Sal, pri tem pa si s hrbtno stranjo svoje dolge roke brisal umazanijo z lic, "da sem se odločil ubiti Ringerja. In resnica, veš, te osvobaja ..."

'Uf," je dejala Chevette, "gotovo si imel danes kakšno pošiljko za 456ico.'

"Res je, draga, res sem jo imel. Celotno pot navzgor v umazanem tovornem dvigalu. V počasnem umazanem tovornem dvigalu. In zakaj?"

'AH zato, ker je Ringer vrezal svoj znak v njihovo medenino, Sal, in v palisandrov les?"

"Točno, Chevette, ljubica." Sammy Sal si je odvezal modro in belo živo pisano ruto okoli vratu ter si z njo obrisal svoj obraz. "Zato bo umrl v strašnih bolečinah."

"... in sedaj mora pričeti sistematično sabotirati delovno mesto," je drdrala Fiona X, "ali pa bo označen kot sovražnik človeške vrste."

Na vratih Bunnyjeve beznice je bila s sponkami pritrjena tako debela plast razporedov, natančnih lokalnih kart, raztrganih MUni registrov in faksiranih pritožb, da se Chevette niti sanjalo ni, kakšna bi lahko izgledala njena površina pod vso to navlako. Vrata so se nenadoma odprla. Bunny je na dan privlekel svojo brazgotinasto in neenakomerno obrito glavo, podobno kakšni želvi, in pomežiknil ob svetlobi na hodniku, nato pa avtomatično pogledal navzgor, v smeri zvoka Fione X. Ob pogledu na njeno masko mu je prebledel obraz, mentalni kanal pa se je zaprl še prej kot v času, ki ga je porabil, ko se je ozrl proti njej. "Ti," jo je nagovoril z očmi spet pri Chevette. "Čhevy. Vstopi."

"Počakaj me, Sammy Sal," je dejala.

Bunny Malasta je bil v San Franciscu kurir na kolesu že trideset let. Še zdaj bi bil, če ga ne bi izdala njegova kolena in hrbet. Če si delal pri Združenjih, je bil hkrati najboljša in najslabša stvar. Najboljša zato, ker je za njegovimi očmi visela celotna kolesarska mapa mesta, boljša od kakršnekoli karte, ki bi jo lahko proizvedel računalnik. Poznal je vsako stavbo, vsaka vrata in vse varnostnike. Bunny je vso to igro zmešnjav razumel do potankosti in še bolje, poznal je tudi folkloro, celotno zgodovino in zgodbe, ob katerih si se počutil, da si del nečesa, in ne glede na to kako nore so lahko postale stvari, si vseeno vedel, da se splača truditi. Bil je živa legenda, kajti v svoji kolesarski karieri je razbil vetrobranska stekla kakšnim sedmim policijskim avtomobilom, to pa je bil rekord, ki ga do zdaj še nihče ni podrl. Po drugi strani pa je bil zaradi teh istih razlogov tudi najhujši in še več, njega nisi mogel nikoh pretentati.

Pri kateremkoli drugem upravniku bi si lahko vzel malce časa zase. Toda ne pri Bunnyju. Preprosto vedel je.

Chevette mu je sledila v sobo. Zaprl je vrata za njo. Očala, ki jih je uporabljal pri razpošiljanju pošiljk, so bingljala okoli njegovega vratu, in eno očesno steklo je bilo prelepljeno s celofanskim trakom. V sobi ni bilo nobenih oken in Bunny je imel vedno ugasnjene luči, kadar je delal. Pol ducata barvnih monitorjev je bilo urejenih v polkrog pred črnim vrtljivim naslanjačem, na katerem je bil še Bunnyjev rožnat gumijast Prijatelj križnice, privezan na stol kot kakšna velika nabrekla buba.

Bunny se je s členki rok popraskal po spodnjem predelu svojega hrbta. "Ta disk me ubija," se je pritoževal, a ne ravno Chevette.

'Pustiti bi morah, da vam ga Sammy Sal namesti," je predlagala. "Res je dober."

"Saj je že nameščen, ljubica. Z njim je nekaj narobe že od vsega začetka. Sedaj pa mi povej, kaj si včeraj zvečer počela pri Morriseyju. In glej, da bo res dobro."

"Pošiljko sem predala," je dejala Chevette in prešla na avtomatiko, kajti to je bil edini način, da se je prebila skozi, kadar je lagala. Nekako napol je pričakovala nekaj takega, toda ne tako hitro.

Gledala je, kako je Bunny snel očala, jih izključil in postavil na vrh enega izmed monitorjev. "Kako to, da se nisi prijavila na izhodu, ko si se vračala? Zaradi tega so nas poklicali in dejali, da si vstopila s pošiljko, da so skenirali tvoje barske kode in da se nisi več vrnila nazaj. Glejte, jim rečem, jaz vem, da je zdaj ni več tam fantje, ker sem jo poslal na ulico Alabama, prav?" Gledal jo je.

"Hej, Bunny," je dejala Chevette, "to je bila moja zadnja pošiljka, kolo pa sem imela v kleti. Ko sem zagledala tovorno dvigalo na poti navzdol, sem preprosto skočila notri. Saj vem, da bi se morala odjaviti pri varnostnikih, toda mislila sem, da bodo imeli kakšnega tudi na izhodu iz parkirišča, razumete? Odpeljala sem se po dovozu navzgor in tam ni bilo nikogar, nato pa je pripeljal še avto, ki sem se mu umaknila pod ograjo, in se tako znašla na ulici. Kaj bi se res morala vrniti nazaj in odjaviti v preddverju?"

"Seveda. Takšna so pravila."

"Pozno je bilo, razumete?"

Bunny je vztrepetal in se usedel na stol s Prijateljem križnice. Z velikimi členkastimi rokami se je potrepljal po kolenih in se zazrl vanjo. Zelo nebunnyjevsko. Kot da bi ga nekaj res mučilo. Ne samo robustni varnostniki, ki se vznemirjajo, ker se kurir ni odjavil. "Kako pozno?"

"Ha?"

"Vedeti hočejo, kdaj si odšla?"

"Mogoče kakšnih deset minut po tistem, ko sem vstopila. Največ petnajst. Tamkajšnja klet je pa pravi podganji labirint."

"Vstopila si ob 6:32:18," je dejal. "To so vpisali, ko so te skenirali. Pogovorih so se s tistim odvetnikom, za katerega je bila pošiljka, in izvedeli, da si mu jo res predala." Še vedno je imel tisti pogled.

"Bunny, v čem je problem? Povejte jim, da sem zamočila, pa bo."

"Nisi šla nikamor drugam? Mogoče v hotel?"

'Aa," je zamrmrala in občutila nekakšen čuden drget, ki jo je preplavil po celotnem telesu, kot da bi prestopila črto brez povratka. "Tistemu moškemu sem res predala pošiljko, Butina"

"Mislim, da jih ne skrbi njegova pošiljka," je vztrajal Bunny.

"Torej?"

"Glej, Chev," je nadaljeval, "če kliče varnostnik, je to ena stvar. Oprostite, šef, ne bo se več ponovilo. Takrat pa je klical nekdo z visokega položaja podjetja z imenom IntenSecure, klical pa je direktno Wilsona, Lastnika Združenj. In jaz moram biti sedaj prijazen do Wilsona in do g. Varnostnika, pa še Grassa moram prositi, da me bo zamenjal za nadzorno ploščo, on pa po navadi vse zameša in pokvari ..."

"Bunny," je dejala, "žal mi je."

"Hej. Tebi je žal, meni je žal, toda tam za mizo sedi nek ogromen renta-policaj in zaslišuje jebenega Wilsona o tem, kaj točno si delala, potem ko si predala odvetniku njegovo pošiljko. Kakšna uslužbenka si, kako dolgo si že kurirka pri Združenjih, ah imaš kakšno kartoteko o prekrških, se drogiraš, kje živiš ..."

Chevette je ugledala črna sončna očala tistega tepca točno tam, kjer jih je pustila. V njihovi škath, za Skinnerjevimi Geographid iz leta 97. Trudila se je, da bi jih s pomočjo uma prestavila od tam. Naravnost navzgor proti strehi, ki je smrdela po katranu, in nato čez rob. Odvreči je želela ta prekleta očala v Zaliv, kakor bi morala narediti že to jutro. Tada ne, bila so tam.

"To ni normalno," je še rekel Bunny. "Razumeš, kaj mislim?"

"Ste jim povedali, kje živim, Bunny?"

"Tam zunaj na mostu," ji je odgovoril, nato pa ji namenil rahel nasmešek. "Saj ne, da imaš sploh kakšen naslov, kajne?" Sedaj se je zavrtel na stolu in pričel ugašati monitorje.

"Bunny," začela se je zanimati, "kaj bodo zdaj naredili?"

"Prišli bodo in te našli." S hrbtom je bil obrnjen proti njej. "Tokaj. Drugje te ne bodo našli. Saj nisi storila česa napak, ali pač, Chevy?" Na zatilju so se mu videle sive dlake.

Avtomatsko. "Ne. Ne ... Hvala, Bunny."

V odgovor je nevtralno zamrmral in končal pogovor, Chevette pa se je spet znašla na hodniku. Pod Skinneijevim jopičem ji je razbijalo srce. Navzgor po stopnicah, ven skozi vrata, po najhitrejši poti domov, v glavi prečkanje križišč skozi rdečo, treba se je znebiti očal, treba je ...

Sammy Sal je porinil Ringerja ob moder reciklažni smetnjak. Zaskrbljenost je pričela prodirati v Ringerjev elementaren pogled na stvari. "Ničesar ti nisem naredil, človek."

"Spet si vrezoval svoje ime v dvigalih, Ringer."

"Toda tebi vseeno nisem naredil ničesar!"

"Vzrok in posledica, prekleti tepec. Saj vemo, da je to zate težek koncept, toda potrudi se: ti narediš pizdarijo, druge pizdarije sledijo. Ti vrezuješ svoj znak v razkošnih dvigalih naših strank, mi te razbijemo." Sammy Sal je razširil dolge rjave prste svoje leve roke preko Ringeijeve popolnoma obrabljene čelade in jo prijel z dlanjo kot žogo za košarko, nato pa jo zavrtel, privzdignil, pasek od čelade pa se je zakopal globoko v Ringeijevo brado. "Ničesar nisem naredil!" je grgotal Ringer.

Chevette je s pripognjenim hrbtom šla mimo njiju in se napotila proti obešalnikom za kolesa, pod portret Shapelyja na steni. Nekdo ga je v njegovo mučeniško oko polno sočutja zadel s kondomom, prepolnim modre barve, ki mu je zatekala navzdol po njegovih posvečenih licih.

"Hej," je zaklical Sammy Sal, "pridi nazaj in mi pomagaj mučiti to smrdljivo uš."

Vtaknila je roko v prepoznavno lino in se trudila, da bi povlekla krmilo kolesa ven iz zamotanega obešalnika iz molibdenskega jekla, grafita in aramidnega ovoja. Alarmne naprave vseh drugih koles so se aktivirale hkrati v obliki nekakšnega divjega refrena ušesa parajočega blejanja, digitalnih siren nizkih basovskih tonov in OUCpodaljšanega glasnega pokanja španskega bogokletnega kačjega sikanja, pretkano pomešanega s cviljenjem mučenih živali. Obrnila je kolo, posadila svoja stopala na pedala in zdirjala na ulico. Ko se je usedla, se je skoraj

prevrnila. S kotičkom svojega očesa je videla, da je bammy bal izpustil Ringerja.

Videla je, kako je Sammy Sal zajahal svoje kolo, rožnato, s črnimi madeži in debelimi gumami s FluoroRimzom, ki je deloval na hubgenerator.

Sammy Sal se je pognal za njo. Nikoli si še ni želela družbe manj kot zdaj.

Odpeljala se je.

Poganjaj. Samo poganjaj.

Tako kot v njenih sanjah, le huje.

12. Premikanje očesa

Rydell si je ogledal ta dva policaja iz San Francisca, Svobodova in Orlovskega, in zaključil, da bi delo za Warbabyja lahko postalo zanimivo. Ta dva frajerja sta bila resnična supermočna orjaka. Oddelek za umore je bil povsod sestavljen iz takšnih orjakov.

Tako je bil zdaj tu v Severni Kaliforniji, preteklo pa je komaj kakšnih oseminštirideset minut in že je sedel za točilnim pultom ter pil kavo z ljudmi z Oddelka za umore. Le da so oni pili čaj. Vroč čaj. V kozarcih. Z veliko sladkorja. Rydell je bil čisto na drugem koncu, poleg Freddieja, ki je pil mleko. Potem je bil tu Warbaby, ki je še vedno imel klobuk na glavi, potem pa še Svobodov in Orlovsky.

Svobodov je bil skoraj tako visok kot Warbaby, izgledalo pa je, kot da je zgrajen iz samih kit in velikih nagrbančenih kosti. Imel je dolge, svetle lase, počesane naravnost nazaj s svojega trdega čela, obrvi, ki so se skladale z lasmi in kožo, ki je bila čvrsta in sijoča, kot da bi predolgo stal ob ognju. Orlovsky je bil suh in mračen, s pramenom kratkih las na čelu, številnimi dlakami na hrbtni strani prstov in očali, ki so izgledale, kot da so prežagane na polovico.

Oba sta imela pogled, ki te je prikoval, pritisnil ob steno in se potopil naravnost vate, pogled, težak in negiben kot svinec.

Rydell je imel na Policijski Akademiji tečaj iz tega, vendar ga nekako ni osvojil. Imenoval se je Desenzitacija in Odgovor s Premikom Očesa, učil pa ga je upokojeni psiholog na sodni medicini z imenom Bagley z Univerze Duke. Bagleyeva predavanja so večkrat zašla v zgodbice o hudih serijskih umorih, s katerimi se je ukvarjal na Dukeu, avtoerotičnimi smrtnimi primeri z zadušitvijo in podobnimi rečmi. Dobro je zapolnil časovno luknjo med Preprečevanjem Zlocmov Hujšega Profila in Sistemskim urjenjem Scenarijev s Strelnim Orožjem. Toda Rydell je bil po Preprečevanjih Zločinov ponavadi razigran in nemiren, kajti učitelji so ga vedno znova prosili, da je igral vlogo zločinca. Nikoli ni doumel, zakaj. Zato je imel pri Premikih Očesa težave s koncentracijo. In če je le uspel kdaj odnesti kaj koristnega s strani Bagleya, je ena samcata ura FATSSa povzročila, da je hitro vse skupaj pozabil. FATTS je bil podoben Sanjskim Stenam, le da so uporabljali orožje, resnično orožje.

Ko je FATTS pregledal tvoj rezultat, te je povlekel naravnost v vhodne rane, tvoje lastne ali pa vhodne rane drugih, nato pa se je odločil, če je poraženec izkrvavel do smrti ali pa je padel v hidrostatski šok. Bili so ljudje, ki so po nekaj urah FATSSa doživljali resnične posttravmatske komplikacije, toda Rydell je ob koncu ure vedno odšel s širokim nasmeškom. Saj ne da je bil nasilen ah pa da ga ni motil pogled na kri; toda celotna stvar je bila res zelo adrenalinska. Pa še resnična ni bila. Zato se nikoh ni naučil tistega uradnega pogleda. Toda ta poročnik Svobodov je imel še preveč tega talenta in njegov partner, poročnik Orlovsky, je imel tudi svojo verzijo, skoraj enako učinkovito: pogled je metal skozi prežagane vrhove svojih očal, sicer pa je bil tako ah tako podoben volkodlaku, kar pa je tudi precej pomagalo pri pogledu.

Rydell je še naprej opazoval izgled zaposlenih na Oddelku za Umore v San Franciscu. Imeli so stare rumeno rjave dežne plašče preko črnih zaščitnih jopičev, te pa preko belih srajc in kravat. Srajce so bile oksfordske in zapete do zadnjega gumba, kravate pa progaste, kot da bi bili člani kakšnega kluba ah česa podobnega. Zavihki na njihovih hlačah in zelo veliki kremenčasto zrnati koničasti čevlji s čepastimi podplati Vihram. Skoraj edini ljudje, ki so nosili takšne srajce, kravate in čevlje, so bili priseljenci, ljudje, ki so želeli postati čim bolj ameriški. Toda če si preko tega navlekel še neprebojen jopič in obrabljen londonski dežni plašč, si pravzaprav dajal nekakšno izjavo, je pomisli Rydell. Tudi aerodinamično plastično kopito N&Kja ni ravno škodilo in Rydell je lahko opazil, kako štrh navzven iz odpetega jopiča Svobodova. Ni se mogel spomniti številke modela, toda izgledalo je, da je to orožje z magazinom pri vrhu cevi. Streljal je tiste naboje brez tulcev, ki so izgledali kot voščene barvice, s plastičnim eksplozivom, ki je bil oblikovan okoh jeklenih zrn iz zlitine kot kakšni veliki žeblji.

"Če bi vedeli tisto, kar veš ti, Warbaby, bi mogoče postalo

vse skupaj enostavnejše." Svobodov se je ozrl naokoli po majhni jedilnici in iz svojega dežnega plašča vzel škatlo Marlboro.

"Tole je nezakonito v tej državi, prijateljček," ga je opozorila natakarica, ki je uživala v priložnostih, ko je lahko osebi zagrozila z zakonom. Imela je nekakšno bujno pričesko. To je bila ena izmed tistih gostiln, kjer si jedel, če si delal v nočni izmeni kakšne resnično gnile tovarne. Če bi ostal brez sreče, je pomislil Rydell, potem bi za dodatek najbrž dobil še to natakarico.

Svobodov ji je vrgel policijski pogled z nekaj tisoč negativnimi volti, povlekel črn plastični nosilec značke iz svojega zaščitnega jopiča, ga odprl v njeni smeri in nato pustil, da je na svojem jermenu iz najlona padel nazaj na njegove prsi. Rydell je zaslišal tlesk, ko je značka udarila ob belo srajco; najbrž je bil pod njo kakšen dodaten oklep.

"Ko bosta prišla tista dva mormona iz Avtocestne Patrulje, pokažite to njima," je dejala.

Svobodov si je posadil cigareto med ustnice.

Warbabyjeva pest se je privzdignila in stiskala kepo zlata velikosti ročne granate.

Z njo je prižgal Rusu cigareto.

"Zakaj imaš to, Warbaby?" je vprašal Svobodov in gledal v vžigalnik. "Kadiš kaj?"

'Vse drugo razen tistih kitajskih Marlboro, Arkady," je dejal, žalosten kot vedno. "Polna so optičnih vlaken."

"Ameriška znamka," je vztrajal Svobodov, "odobrena s strani proizvajalca."

"V tej državi že šest let niso izdelah legalnih cigaret," je žalostno dejal Warbaby.

"Marlboro," je prebral Svobodov, ko je povlekel cigareto iz svojih ust in pokazal na črke pred filtrom. "Ko smo bih mi otroci, Warbaby, je bil Marlboro denar."

Arkady," je še dodal Warbaby, kot da je neverjetno potrpežljiv, "ko smo bili mi otroci, je bil denar denar."

Orlovsky se je zasmejal. Svobodov je skomignil z rameni. "Kaj pa ti veš, Warbaby?" je rekel Svobodov in se vrnil h poslu.

'G. Blix je bil najden mrtev v Morriseyu. Umoijen."

"Profi delo," je opomnil Orlovsky in naredil iz tega eno besedo, profidelo. "Radi bi, da pomislimo na kakšen neumen motiv etnične narave, ah ne?"

Svobodov je poškilil proti Warbabyju. "Ne vemo tega," je skomignil.

"Jezik," je povedal Orlovsky odločno, "to je znak, da nas hočejo

zavesti. Um mislijo, da mi mislimo na Latinske Kralje.

Svobodov je povlekel svojo cigareto ter izpihnil dim v smeri natakarice. "In kaj veš ti, Warbaby?"

"Hans Rutger Blix, trünštirideset let, nevtralni Kostaričan." Warbaby bi lahko s tem glasom imel tudi uvodni govor na pogrebu.

"Niti pod razno," je nasprotoval Svobodov z Marlborom v ustih.

"Warbaby," je dejal Orlovsky, "mi vsi vemo, da si delal na tem primeru, še preden so temu idiotu prerezali vrat."

"Idiotu," se je začudil Warbaby, kot da bi bil umorjeni njegov dober prijatelj ali pa kaj takega. "Človek je mrtev, to je vse. Ah je zdaj zaradi tega idiot?"

Svobodov je sedel in kadil svojo cigareto Marlboro. Ugasnil jo je na pladnju pred sabo, poleg svoje nedotaknjene prelite tunine solate. "Idiot je bil. Verjemi mi."

Warbaby je zavzdihnil. "Je imel kakšen jopič, Arkady?"

"Če hočeš njegov jopič," je dejal Svobodov, "nam povej, kaj bi moral storiti zanj. Mi vemo, da se je pogovarjal s tabo."

"Nikoli se nisva pogovarjala."

"Prav." je odrezal Svobodov. "Pogovarjal se je z IntenSecureom. Ti pa si njihov plačanec."

"Izključno," je odvrnil Warbaby. "Zakaj pa se je pogovarjal z IntenSecureom?"

"Nekaj je izgubil."

"Kaj pa?"

"Nekaj osebnega."

Svobodov je zavzdihnil. "Lucius. Prosim te."

"Sončna očala."

Svobodov in Orlovsky sta pogledala drug drugega, nato pa spet Warbabyja. "IntenSecure je najel Ludusa Warbabyja zato, ker je nekdo izgubil svoja sončna očala?"

"Mogoče so bila draga," je previdno dodal Freddie. Preučeval je svoj odsev v zrcalu za točilnim pultom.

Orlovsky je stisnil skupaj svoje dlakave prste in shšati je bilo močno pokanje njegovih členkov.

"Mislil je, da jih je mogoče izgubil na zabavi," je pojasnil Warbaby, "nekdo jih je mogoče celo ukradel."

"Kakšni zabavi?" Svobodov se je premaknil na svojem stolu in Rydell je zaslišal škripanje njegovega skritega oklepa.

"Zabavi v Morriseyu."

"Čigavi zabavi?" je vprašal Orlovsky preko očal.

"Zabavi g. Codyja Harwooda," je povedal Warbaby.

"Harwood," se je zamislil Svobodov, "Harwood ..

"Vam ime 'Pavlov' kaj pove?" je zanimalo Freddieja.

Svobodov je zagodrnjal. "Denar."

"In nič ga ni v Mariboru," je dejal Warbaby. "G. Blix je šel na zabavo g. Harwooda, nekaj malega je popil ..

"Imel je tako velik promil alkohola v krvi, da jim ga ne bo potrebno balzamirati," je dejal Orlovsky.

"Nekaj malega je popil. Zadevo je imel v žepu svojega jopiča. Naslednje jutro je ni bilo več. Poklical je varnostnike v Morriseyu. Oni so poklicali IntenSecure. IntenSecure je poklical mene ..."

"Njegov telefon je izginil," je dejal Svobodov. "Vzeli so ga. Ničesar ni imel, kar bi ga lahko povezalo s komerkoli. Nobenega zapisnika, prenosnega računalnika, ničesar."

"Profidelo," je poudaril Orlovsky.

"Očala," je vprašal Svobodov. "Kakšna očala?"

"Sončna očala," je odgovoril Freddie.

"Mi smo našli ta." Svobodov je iz stranskega žepa svojega londonskega dežnega plašča povlekel nekaj na plan. Vrečo s patentno zadrgo za dokazni material. Privzdignil jo je. Rydell je ugledal koščke črne plastike. "Cenena videoočala. Zdrobljena na preprogi."

"Veš mogoče, kaj je gledal z njimi?" je vprašal Warbaby.

Sedaj je bil na vrsti Orlovsky, da pove vse, kar ve. Na dan je privlekel še eno vrečo za dokazni material, tokrat iz notranjosti svojega črnega jopiča. "Iskali smo programsko opremo, pa je nismo našli. Nato smo ga pregledali z rentgenom. Nekdo mu je tole stlačil v grlo." Cm pravokotnik. Prilepljena etiketa je bila obrabljena in zapackana. "Še preden so ga razkosali."

"Kaj je to?" je vprašal Warbaby.

"McDonna," je povedal Svobodov.

"Ha?" Freddie se je nagibal preko Warbabyja, da bi si ogledal stvar. "Mckaj?"

"Seks čip." Rydellu je zvenelo kot keks čip, potem pa se mu je posvetilo. "McDonna."

"Zanima me, če so ga do konca pogledali?" je vprašal Freddie z zadnjega sedeža Patriota. Svoja stopala je imel privzdignjena in naslonjena ob hrbtni del sprednjega sopotnikovega sedeža, majhne rdeče lučke ob robovih njegovih športnih copat pa so izpisovale besedilo nekakšne pesmi.

"Pogledali kaj?" Rydell je opazoval Warbabyja in Rusa, ki so stali poleg najbolj neokretnega in neoznačenega avtomobila, ki ga je RydeU kdajkoli videl: temeljna barva je bila podobna kitovi sivini, kletka iz grafitnega mrežastega razteznega materiala pa je varovala žaromete in hladilnik. Po vetrobranskem steklu Patriota je padal slaboten dež.

"Pornografski film, ki so ga našh v požiralniku tistega tipa." Če je Warbaby vedno zvenel žalostno, je Freddie vedno zvenel sproščeno. Toda Warbaby je zvenel, kot da je res žalosten, Freddiejeva sproščenost pa je zvenela nekako tako, kot da se počuti ravno nasprotno.

"V takšnem programu je ogromno kod. V računalniških ozadjih lahko skriješ veliko pomembnih reči, razumeš? Recimo, da dobiš strukturo kože, uporabljaš frakcije, v katere lahko primešaš veliko teksta ..."

"Še spoznaš na računalnike, Freddie?"

"Jaz sem tehnični svetovalec g. Warbabyja."

"Kaj misliš, o čem se pogovarjajo?"

Freddie se je nagnil naprej in se dotaknil enega izmed svojih copatov. Rdeče besede so izginile. "Sedaj se resno pogovarjajo."

"O čem?"

"Pogovarjajo se o kupčiji. Mi hočemo vse njihove informacije o Blixu, mrtvecu."

"Ja? In kaj lahko ponudimo mi?"

"Mi?" Freddie je zažvižgal. "Ti samo voziš." Spustil je stopala in se usedel. "Po drugi strani pa to tudi ni ravno skrivnost: IntenSecure in DatAmerica sta več ah manj ista stvar."

"Hudiča." Izgledalo je, da je pogovor vodil Svobodov. "Kaj pa to pomeni?"

"To pomeni, da smo povezani z večjo podatkovno bazo kot policija. Ko bo naš stari rompompom naslednjič želel podatke, bo lahko srečen, da nam je naredil uslugo. Ibda nocoj, nocoj pa se lahko le praska po svoji ruski riti."

Rydell se je spomnil, ko je nekoč obiskal Velikega Georga' Kechakmadzeja, kjer so pekh na ražnju, George pa se je trudil, da bi ga vpisal v Nacionalno Zvezo Orožja. "Kaj je v tukajšnji pohciji veliko Rusov?"

"Tukaj? Vsepovsod so."

"Kar nekako čudno je, da gre toliko teh tipov v policijo."

"Pomisli malo. Tam so imeli celo policijsko državo. Mogoče so preprosto dobili občutek za takšno delo."

Svobodov in Orlovsky sta se usedla v sivega kita. Warbaby je stopil do Patriota, pri tem pa se naslanjal ob svojo palico iz zlitine. Policijski avto se je s pomočjo hidravlike privzdignil za deset centimetrov in pričel ječati ter drhteti, ko je Orlovsky pritisnil na plin, pa so po dolgem pokrovu motorja pričele poplesavati dežne kapljice.

"Jezus," je zinil Rydell, "njim je čisto vseeno, če jih kdo vidi, ko prihajajo, kajne?"

"Oni hočejo, da jih takrat vidiš," je nejasno odgovoril Freddie, Warbaby pa je odprl desna zadnja sopotnikova vrata in pričel s procesom tlačenja svojega velikega telesa s hromo nogo na zadnji sedež.

"Odpelji," je ukazal Warbaby in zaloputnil vrata. "Takšen je protokol. Mi odpeljemo prvi."

"Ne v to smer," je dejal Freddie. "Ta nas bo pripeljalo v Candlestick Park. Tja zapelji."

"Da," se je strinjal Warbaby, "v centru imamo opravke." Bil je žalosten zaradi tega.

Center San Francisca je bil res nekaj posebnega. Okrog in okrog je bil obkrožen s hribovjem in po nekaterih hribih so bile zgoraj in spodaj zgrajene številne zgradbe, tako da je Rydell dobil občutek ..., no, ni bil ravno prepričan. Kot da bi bil nekje. Nekje na točno določenem mestu. Pa ne da bi bil prepričan, če bi mu bilo sploh všeč tam. Mogoče je bil to le občutek popolnega nasprotja od L. A.ja. Občutek, da si se ujel v mrežo svetlobe, ki je ravnokar stekla čez rob vsega. Tu zgoraj se je počutil, kot da je prišel od nekod Vse te stare zgradbe in vse tako tesno skupaj, nič pa ni bilo bolj sodobnega kot tista velika koničasta stavba z nekakšno mreži podobno stvarjo na vrhu (in vedel je, da je tudi ta stavba stara). Hladen in vlažen zrak, oblaki pare, ki so se dvigali iz rešetk na pločnikih. Tudi na ulicah so bili ljudje, in to ne takšni običajni; to so bili ljudje s službami in oblekami. Nekako tako kot v Knoxvilleu, si je hotel dopovedati, toda nekaj preprosto ni bilo v redu. Še eno nenavadno mesto.

"Ne, človek, levo, levo." Freddie je tolkel po hrbtnem delu njegovega sedeža. In še ena mestna karta, ki se jo bo moral naučiti. Preveril je kazalec na armaturni plošči Patriota in iskal levi zavoj, ki bi jih pripeljal do hotela Morrisey.

"Ne razbijaj po sedežu g. Rydella," je dejal Warbaby, v roki pa je imel dva metra dolg zvitek faksa, "zdaj vozi." Faks je prišel, ko so bili na poti do hotela. Rydell je domneval, da se najbrž nanaša na jopič tistega Blixa, tipa, ki so mu prerezali vrat.

"Fassbinder," je dejal Freddie. "Si že slišal kdaj za Rainerja Fassbinderja?"

"Ni mi ravno do heca, Freddie," je dejal Warbaby.

"To ni hec. Uporabil sem metodo Ločen ob Rojstvu na tem Blixu. Skeniral sem sliko njegovega trupla - tisto sliko, ki ti jo je prej poslal Rus? Rezultati so pokazali, da izgleda kot Rainer Fassbinder. In to zdaj, ko je mrtev, s prerezanim vratom. Ta Fassbinder mora pa res izgledati precej surovo, mar ne?"

Warbaby je vzdihnil. "Freddie ..."

"No, ja, Nemec je pa res bil. Vsaj nacionalnosti se skladajo

"G. Blix ni bil Nemec, Freddie. Tu piše, da g. Blix niti g. Blix ni bil. No, dovoli mi, da preberem. Rydell potrebuje tišino, da se bo privadil vožnji v mestu."

Freddie je zamrmral in Rydell je lahko slišal, kako so njegovi prsti pričeli tipkati po majhnem računalniku, ki ga je nosil povsod.

Rydell je zavil v levo, kjer je mislil, da je prav. Vojna cona. Ruševine. Plameni v kovinskih sodih. Zgrbančene velike figure z vampirsko bledimi obrazi.

"Ne ustavljaj," je dejal Warbaby. "Ne pospešuj."

Iz množice ljudi povešenih ramen, ki je še najbolj spominjala na shod čarovnic, je priletela nekakšna stvar in se vrtela v zraku, nato pa udanla ob vetrobransko steklo; prijela se je, nato pa odpadla proč, za sabo pa puščala rumen umazan madež. Kaj ni bila ta stvar siva in krvava kot kakšen kos črevesa?

Rdeča na križišču.

"Pelji čez rdečo," je ukazal Warbaby. Rydell je zapeljal skozi križišče kljub protestnemu trobljenju. Rumena reč je bila še vedno tam.

"Zapelji na stran. Ne. Kar na pločnik zapelji. Tako, ja." Patriotove Goodyear Streetsvveeperke so ob polomljenem robniku poskočile navzgor. "Odpri predal za rokavice."

Ko ga je Rydell odprl, se je prižgala luč. Windex, siv zvitek papirnatih brisač in škatla že uporabljenih kirurških rokavic.

"No, kar naprej," je dejal Warbaby. "Zdaj nas nihče ne nadleguje."

Rydell si je nataknil rokavico, vzel Windex čistilno sredstvo in papirnate brisače, nato pa izstopil. "Glej, da se ne boš umazal," je dejal, misleč na Subletta. Rumen madež je dobro poškropil z Windexom, nato pa v roki z rokavico zmečkal tri papirnate brisače in brisal toliko časa, dokler steklo ni bilo čisto. Potegnil je rokavico dol in okoli mokre kepe papirja, tako kot so ga učili na Akademiji, toda potem ni vedel, kaj naj naredi z njo.

"Kar stran jo vrzi," je dejal Warbaby od znotraj. Rydell ga je poslušal. Nato je stopil kakšnih pet korakov proč od avta in bruhnil. S čisto brisačo si je obrisal usta. Prišel je nazaj, stopil v avto, zaprl vrata, jih zaklenil, nato pa pospravil Windex in brisače nazaj v predal za rokavice.

"Kaj boš grgral s tem, Rydell?"

"Utihni, Freddie," je dejal Warbaby. Ko se je nagnil naprej, je Patriotovo vzmetenje zaškripalo. "Najbrž je bil to kakšen odpadek iz klavnice," je dejal. "Toda dobro je, da poznaš varnostne ukrepe." Usedel se je nazaj. "Nekoč smo imeli tu skupino, ki se je imenovala Prašičji Meč. Si že slišal zanjo?"

"Ne," je dejal Rydell. "Nikoh."

"Iz stavb so kradli aparate za gašenje požarov. Nato so jih ponovno napolnili s krvjo. Krvjo iz klavnice. Okoli pa so govorih, saj razumeš, da je bila ta kri, torej, da je bila človeška. Nato so se s temi aparati lotili vernikov, kadar so imeli svoje shode ..

"Jezus," je dejal Rydell.

"Točno tako," je odgovoril Warbaby.

"Vidiš tista vrata tam?" je vprašal Freddie.

"Katera vrata?" Preddverje Morriseya je sililo Rydella, da je šepetal, kot da bi bil v cerkvi ah v pogrebnem zavodu. Preproga je bila tako mehka, da se je želel uleči nanjo in zaspati.

"Tista črna," je dejal Freddie.

Rydell je zagledal črno lakiran pravokotnik, popolnoma gladek, brez kakršnekoli kljuke. Sedaj ko je malce pomislil na ta vrata, je spoznal, da se niti najmanj ne skladajo z okolico, ki je bila večinoma izv poliranega lesa, hladnega brona in iz plošč motnega stekla. Če mu Freddie ne bi povedal, da so to vrata, bi si najbrž mislil, da gre za kakšno umetnijo ah pa kaj podobnega, recimo kakšno sliko. "Ja? Kaj je z njimi?"

"To je restavracija," je dejal Freddie, "ki je tako draga, da niti vstopiti ne moreš tja."

"No," je dejal Rydell, "takšnih restavracij je veliko."

"Ne, človek," je vztrajal Freddie, "tudi če bi bil bogat in bi ti denar lezel iz riti, vseeno ne bi mogel tja notri. To je privatna stvar. Japonska stvar."

Stali so poleg mize za varnostnika, Warbaby pa se je pogovarjal z nekom preko hotelskega telefona. Trije tipi za mizo, ki so bili na dolžnosti, so imeli na sebi uniformo IntenSecure. Bila je zelo razkošna. Na koničastih čepicah so imeli bronaste gumbe s sloganom podjetja.

Rydell je parkiral Patriota w podzemno garažo nekaj nadstropij pod pritličjem hotela. Še nikoli prej ni videl česa takšnega: skupine ljudi v belih kuharskih uniformah, ki so na vsaj stotih ploščah sestavljali sila majhne porcije nekakšne posebne solate, majhne sesalnike Sanyo, ki so istočasno utripali v tej pisani gneči. Če bi bil ves čas v preddverju, ne bi nikoli uganil, koliko osebja se nahaja za kulisami.

Izvršilni apartmaji v KnoxviUeu, kjer je stanoval s Karen Mendelsohn, so imeli tiste korejske robotske hrošče, ki so čistih, kadar nisi gledal. Imeli so celo posebnega robota, ki je požiral prah iz zidekrana, toda Karen vseeno ni bila navdušena. Ta samo pomeni, da si ne morejo privoščiti ljudi, je dejala.

Rydell je gledal, kako se je Warbaby obrnil in podal telefon enemu izmed tipov s koničastimi čepicami. Warbaby je pomignil Freddieju in Rydellu. Ko sta stopila proti njemu, se je naslonil na svojo palico.

"Sedaj nas bodo odpeljali navzgor," je dejal. Policaj, kateremu je Warbaby podal telefon, je stopil izza mize. Videl je, da ima Rydell na sebi srajco IntenSecure s potrganimi znaki, vendar ni rekel ničesar. Rydell se je že spraševal, kdaj bo imel priložnost nakupiti kaj obleke in kje so sploh prodajalne. Pogledal je Freddiejevo srajco in pomislil, da Freddie najbrž ni tisti, ki bi ga lahko vprašal.

"Za mano, gospod," je dejal pohcaj. Freddie in Rydell sta skozi preddverje sledila Warbabyju. Rydell je opazil, kako je Warbaby močno suval palico v preprogo, proteza na nogi pa mu je tiktakala kot kakšna počasna ura.

13. Slaba vest

Včasih, kadar je močno pritiskala na pedala in kadar je lahko res divje vozila, se je Chevette osvobodila vsega: mesta, svojega telesa, celo časa. To je bila kurirjeva droga in tega se je dobro zavedala. Pa čeprav je bil občutek podoben svobodi, je bila stvar pravzaprav v zlivanju in prilagajanju celoti. Kolo med njenimi nogami je bilo podobno nekakšnemu hiperrazvitemu repu vesoljskega bitja, ki ga je v času potrpežljivih stoletij neka ko raztegnila m povečala; prijetna m zamotana naprava iz kosti z izraslimi oklepnimi gumami Lexan, ležaji, ki so bili praktično brez trenja, in s plinom napolnjenimi amortizerji. Takrat je bila v celoti del mesta, ena prekleto divja majhna točka energije in materije in iz trenutka v trenutek je tehtala med tisočimi možnostmi glede na pretok prometa, glede na to, kako se svetlikajo dežne kapljice na tračnicah tramvaja, glede na to, kako ljubko pada frizura mahagonijeve barve neki izmučeni tajnici na njena ramena, pokrita s pelerino iz lodna.

Sedaj je pričela dobivati ta občutek ne glede na vse, in bilo bi čudovito, če bi se lahko sprostila, prenehala z razmišljanjem ter pustila, da se ji misli potopijo v mehanizem iz kosti in zobatega kolesa ter japonskega papirja, ovitega v ogljik.

Tada nenadoma je poleg nje zavil Sammy Sal, iz njegovega kostno prevodnega zvočnika na kolesu pa je bilo slišati udarjanje basovskih tonov. Morala je pritisniti na zavoro, da se je izognila kanalizacijski rešetki BART. Ko so členkaste zavore prijele, so njene gume za sabo pustile črne proge. Sammy Sal je na zavore pritisnil skoraj istočasno in njegov FluoroRimz je počasi zbledel.

"To kaj žre, ljubica?" Njegova roka je bila na njeni rami, jezna in groba. "Mogoče si zaradi kakšnega čudežnega izdelka pametnejša, hitrejša? Ha?"

"Pusti me."

"Ne. Jaz sem ti priskrbel to službo. Če jo želiš zapraviti, hočem vedeti, zakaj." S svojo drugo dlanjo je udaril po čmi penasti gumi blizu krmila in ugasnil glasbo.

"Prosim, Sammy, k Skinnerju se mi mudi ..."

Spustil je njeno ramo. "Zakaj?"

Pričela je kašljati, se ustavila in naredila tri globoke vdihe. "Si že kdaj ukradel kaj, Sammy Sal? Hočem reči, ko si bil v službi?"

Sammy Sal jo je pogledal. "Ne," je končno dejal, "toda znan sem po tem, da seksam s strankami."

Chevette je zadrhtela. "Jaz ne."

"Ne," je dejal Sammy Sal, "toda ti ne raznašaš pošiljk na takšna mesta kot jaz. Poleg tega pa si dekle."

'Toda včeraj zvečer sem nekaj ukradla. Iz žepa jopiča tistega tipa, tam zgoraj na tisti zabavi v hotelu Morrisey."

Sammy Sal si je obliznil ustnice. "Kako pa to, da si vtaknila roko v njegov jopič? Ga poznaš?"

"Ne, neki tepec je bil," je dejala Chevette.

"Ah, on. Mislim, da sem ga ze spoznal."

"Nadlegoval me je. Tista stvar pa je štrlela iz njegovega žepa."

"Si sigurna, da je ta tvoj hud problem štrlel iz njegovega žepa?"

"Sammy Sal," je dejala, "tole je resno. Na smrt sem prestrašena."

Gledal jo je čisto od blizu. "To je to? Prestrašena si? Nekaj si ukradla in zdaj si prestrašena?"

"Bunny pravi, da so varnostniki poklicali Združenja, celo Wilsona so poklicali in ne vem, koga še. Iščejo me."

"Sranje," je dejal Sammy Sal in jo še vedno preučeval, "jaz pa sem mislil, da si zadeta, da si na plesalcu. Mislil sem, da je Bunny to opazil. Sel sem za tabo, da ti odgriznem ta tvoj majhen uhelj. Ti pa si samo prestrašena?"

Pogledala ga je. "Tako je."

"Torej," je dejal in pogreznil prste v črno penasto gumo, "česa se pa bojiš?"

"Bojim se, da bodo prišli k Skinnerju in jih bodo našli."

"Kaj bodo našli?"

"Tista očala."

"Za vohunjenje? Za ostrostrelca? Za gledanje, kot je lahko gledala Aliče?" S prsti je potolkel po črni penasti gumi.

"Črna očala so. Kot sončna očala, toda skozi njih ne vidiš nič."

Sammy Sal je nagnil svojo čudovito glavo na eno stran. "Kako to misliš?"

"Preprosto črna so."

"Sončna očala?"

"Ja. Toda čisto črna."

'TJff," je dejal, "če bi seksala s strankami, toda le z lepimi, tako kot jaz, bi vedela, kakšna očala so to. Brez zamere, toda vidi se, da nimaš ravno veliko uspešnih fantov. Če bi hodila na zmenke s kakšnimi arhitekti ah pa možganskimi kirurgi, bi vedela, kakšna očala so to." Privzdignil je roko in s kazalcem švrknil zarjavelo kroglasto verižico, ki je visela z jezička zadrge pri vratu Skinneijevega jopiča. "To so VS očala. Virtualna svetloba."

O tem je že nekaj slišala, toda ni bila prepričana, kaj je to. "Kaj so draga, Sammy Sal?"

"So, ja, hudiča. Tbliko kot kakšen japonski avto. Kaj več pa tudi ne. Okoli leč imajo tiste majhne EMPusmeijevalce, ki delujejo direktno na tvoj optični živec. Moj prijatelj je nekoč prinesel domov takšna očala iz pisarne, kjer dela kot pokrajinski ar

hitekt. Če jih daš gor in greš ven na sprehod, izgleda vse normalno, toda ob vsaki rastlini, ki jo vidiš, ob vsakem drevesu visi majhna etiketa z njegovim imenom, spodaj pa latinski izraz ..

"Toda očala so črna in neprozorna."

"Če jih prižgeš, niso. Če jih prižgeš, ne izgledajo več kot sončna očala. Naredijo te nekako, ne vem no, resnega." Zarežal se ji je. "Ti pa tako ali tako izgledaš preveč resno. To je tvoj problem."

Zadrhtela je. "Pojdi z mano k Skinnerju, Sammy. Prav?"

"Nimam ravno rad višine," je dejal. "Tista majhna škatla na vrhu mosta bo neke noči preprosto odpadla proč."

"Prosim, Sammy? Ta stvar me res nažira. Kadar kolesarim s tabo, sem v redu, če pa se ustavim in pričnem razmišljati o tem, se bojim, da bom preprosto otrpnila. Kaj bom naredila, če pridem tja in srečam pohcaje? Kaj bo rekel Skinner, če bodo prišli tja policaji? Mogoče bom šla jutri v službo in me bo Bunny odpustil. Kaj bom naredila?"

Sammy Sal ji je navrgel enak pogled kot tiste noči, ko ga je prosila, naj jo spravi v Združenja. Nato se je zarežal. Zlobno in smešno. Vsi tisti ostri beli zobje. "Potem pa se le oprimi okvirja z nogami. Pridi in me poskušaj dohitevati."

Popustil je zavoro, njegov FluoroRimz pa je zableščal v neonski belini, ko ga je pričel poganjati. Potem je s palcem najbrž vklopil glasbo, kajti Chevette je hitro ujela ritem basa, medtem ko mu je sledila skozi prometno konico.

14. Loveless

"Hočeš še eno pivo, ljubica?"

Ženska na drugi strani točilnega pulta je imela zamotane črne gotske okrase vzdolž obeh strani obrite glave, vse do tam, kjer je Yamazaki predvideval, da se najbrž nahaja njena naravna meja rastišča las. Tatuji so bili v stilu kombiniranih keltskih vozlov in nevihtnih strel iz risank. Nad tatuji so bili njeni lasje podobni kožuhovini kakšne nočne Živah, ki se je prehranjevala s peroksidom in vazelinom. Njeno levo uho je bilo naključno preluknjano, najbrž večkrat, skozi luknje pa je potekala ena sama neprekinjena tanka jeklena žica. Ponavadi bi bilo Yamazakiju kaj takšnega zanimivo, toda sedaj je bil zatopljen v strukturo mostu in njegov prenosni računalnik je bil odprt pred njim.

"Ne," je dejal, "hvala."

"Še nočeš napiti do smrti ali kaj?" Njen glas je bil popolno

ma vesele narave. Pogledal je proč od svojega prenosnega računalnika in navzgor. Čakala je.

"Prosim?"

"Če hočeš sedeti tu, potem moraš nekaj naročiti."

"Pivo, prosim."

"Enako?"

"Ja, prosim."

Odprla je steklenico mehiškega piva in ko ga je posadila na pult, so ob straneh steklenice pričeli drseti navzdol koščki ledu, nato pa še proti stranki na njegovi levi. Yamazaki se je vrnil k svojemu prenosnemu računalniku."

Skinner se je znova in znova trudil in pojasnjeval, da tukaj nimajo nobenih načrtov, nobene osnovne strukture. Samo kost in most, pravi pravcati Thomasson. Ko je prišel Little Grande, to ni bil Godzilla. Resnično, pravzaprav ne obstaja točno določen mit o tem kraju in kulturi (kar ne bi mogli ravno reči za Los Angeles). Bomba, tako dolgo pričakovana, je izginila. Na njeno mesto je prišla ta kuga, najpočasnejša od vseh katastrof. Toda ko je Godzilla končno le prišla v Tbkio, smo se že utapljali v zanikanju in globokem obupu. Če smo iskreni, smo z dobrodošlico pozdravili najgrozovitejše uničenje. In ko smo še žalovali nad našo smrtjo, smo že čutili, da nam je bila spet namenjena najbolj nenavadna priložnost.

'Tole je pa res lepa stvar," je dejal moški na njegovi levi in posadil svojo levo roko na Yamazakijev prenosni računalnik. "Sigurno je japonski, ker je tako lep." Yamazaki je pogledal navzgor, v oči, kjer je vladala nekakšna sila čudna praznina, in se negotovo nasmehnil. Oči so bile svetle, osredotočene, pa vendarle nekako medle.

"Iz Japonske je, ja," je dejal Yamazaki. Moški je z njegovega prenosnega računalnika počasi in ljubeznivo umaknil svojo roko.

"Loveless," je dejal moški.

"Prosim?"

"Loveless. Moje ime."

"Yamazaki."

Oči, zelo svetle in na široko postavljene, so bile oči nečesa, kar gleda izpod mirne vode. "Ja. Še mi je kar zdelo, da bo nekaj takšnega." Rahel nasmeh, poln zastarelega zlata.

"Ja. Kakšnega?"

"Japonskega. Nekaj 'zaki' ali pa 'zuki'. Kakšno takšno sranje." Nasmeh je postal nekako ostrejši. "Kar popijte svojo Corono, g. Yamazuki." Najbolj nenavadna roka ga je čvrsto stisnila okoli zapestja. "Vroče postaja, kajne?"

15. V 1015

Obstajal je izdelek z imenom Kil'Z, ki ga je Rydell spoznal na Akademiji. Imel je slab vonj, vonj po nekakšnem starodavnem toniku za lase, rožast in hladen, uporabljal pa si ga v situacijah, kjer so se razlile precejšnje količine telesnih tekočin. To je bil antivirozni agens, sposoben uničiti HIV od 1 do 5, CrimeanCongo, vročico Mokola, denguo Tarzan in gripo Kansas City.

Sedaj je lahko občutil ta vonj, ko je varnostnik iz IntenSecurea uporabil črn anodiziran rezervni ključ na vratih sobe 1015.

"Ko bomo odšli, bomo zaklenili vrata," je dejal Warbaby in se s kazalcem dotaknil roba svojega klobuka. Varnostnik je omahoval, nato pa dejal, "Da, gospod. Želite še kaj?"

"Ne," je dejal Warbaby in vstopil v sobo, Freddie pa mu je sledil tik za petami. Rydell se je odločil, da bo najbolje, če tudi on vstopi. Vstopil je in zaprl vrata varnostniku IntenSecurea pred nosom. Žagmjene zavese. Vonj po KiTZju. Prižgale so se luči. Freddiejeva roka na stikalu. Warbaby je strmel v svetlejši kos opečnato rdeče preproge. Tam je bila prej najbrž postelja.

Rydell se je ozrl naokoh. Staromodno, a najbrž dragoceno. Nekako klubsko. Stene prekrite z nekakšno svetlečo, belozeleno progasto stvarjo, podobno svih. Polirano leseno pohištvo. Tapecirani stoli v zeleni barvi maha. Velika medeninasta svetilka v temno zelenem odtenku. Zbledela stara slika v debelem pozlačenem okvirju. Rydell je stopil bližje, da si jo ogleda. Na sliki je konj vlekel nekakšno kočiji podobno stvar na dveh kolesih, na njej pa je bil le majhen sedež in bradat možak s takšnim klobukom, kot ga je imel Abe Lincoln. Spodaj je pisalo 'Currier&Ives'. Rydell se je spraševal, kateri od njiju je konj. Nato je ugledal okrogel, ijavo rožnat madež posušene krvi na steklu. Bila je razpršena tako, kot se razprši blato na dnu kakšnega potoka v poletnih mesecih, le da je bila manjša. Na pogled ni bilo videti, da bi imela kaj tistega Kil'Zja na sebi. Stopil je korak nazaj.

Freddie, v svojih velikih kratkih hlačah in srajco s slikami pištol, se je usedel v enega izmed zelenih sedežev in odpiral svoj prenosni računalnik. Rydell ga je opazoval, ko je odvijal majhen črn kabel in ga porinil v vtičnico poleg telefona. Spraševal se je, če Freddieja kaj zebe v noge, ker je nosil kratke hlače kar sredi novembra. Opazil je tudi, da so bili nekateri črnci tako podrejeni modi in so nosili takšno obleko, kot da sploh ne obstaja takšna reč, kot je na primer vreme.

Warbaby je samo strmel v mesto, kjer je bila prej postelja. Izgledal je žalostno kot vedno. 'Torej?" je dejal.

"Takoj bom, takoj bom," je dejal Freddie, pri tem pa vrtel majhno kroglico na svojem prenosnem računalniku.

Warbaby je zagodrnjal. Ko ga je opazoval, se je Rydellu zazdelo, kot da bi se stekla njegovih očal s črnimi okvirji za sekundo črno zabliskala. Igra svetlobe. Nato pa je Rydella zajel nekakšen čuden občutek, da se je Warbaby zagledal naravnost skozenj, njegov potujoči pogled pa se je zaustavil na nekakšni premikajoči stvari, ki je bila tako živa in hitra, da se je celo Rydell obmil in pogledal - toda nič.

Pogledal je nazaj proti Warbabyju. Leta je privzdignil svojo palico in z njo pokazal proti mestu, kjer je bila včasih postelja, nato pa jo spet postavil nazaj na preprogo. Zavzdihnil je.

"Hočeš sedaj internetne podatke od Policijske Uprave San Francisca?" je vprašal Freddie.

Warbaby je zagodrnjal. Oči so mu preskakovale iz enega mesta na drugo. Rydell je pomislil na televizijske dokumentarce o črni magiji, kjer so se duhovniku pričele vrteti oči, ko so ga obsedli bogovi.

Freddie je vrtel kroglico pod prsti. "Prstni odtisi, lasje, kožne luske ... Hotelsko sobo pa že poznaš."

Rydell ni mogel več zdržati. Stopil je pred Warbabyja in ga pogledal v oči. "Kaj, za hudiča, počneš?"

Warbaby ga je opazil. Naklonil mu je počasen žalosten nasmeh in odstranil svoja očala. Iz stranskega žepa svojega dolgega plašča je potegnil velik mornarsko moder svilnat robec in obrisal stekla. Podal jih je Rydellu. "Daj si jih gor."

Rydell je pogledal dol v očala in opazil, da so stekla zdaj črna.

"Daj no," je dejal Warbaby.

Rydell je začutil težo, ko si jih je posadil na nos. Čista tema. Nato je zagledal mežikanje rahle in nerazločne kroglaste strele, nekaj takšnega, kot če bi si pomel oči v temi, in trenutek zatem je že gledal Warbabyja. Takoj za Warbabyjem so na nekakšni nevidni steni visele besede in številke, živo rumene. Ko jih je pogledal, so se izostrile, Warbaby pa je nekako izginil m takoj je spoznal, do so to pravzaprav forenzični podatki.

"Lahko pa," je dejal Freddie, "si tu točno zdaj ..."

Postelja se je vrnila, prepojena s krvjo, mehko in težko moško telo pa je ležalo raztegnjeno na njej kot kakšna žaba. Tista stvar pod njegovo brado, modro črna, nabrekla.

Rydellu se je obrnil želodec in žolč mu je stekel v požiralnik, sedaj pa se je na drugi postelji pojavila gola ženska, v drugi sobi, njeni lasje pa so bili kot srebro v nekakšni nemogoči mesečini ...

Rydell je sunkovito potegnil očala dol. Freddie se je naslonil nazaj na sedež in se tresel od tihega smejanja, s prenosnim računalnikom na kolenih. "Hudiča," je končno uspel dejati, "videti bi moral, kako si izgledal! Predvajal sem ti del pomo filma tega tipa, ki je bil priložen v Arkadyjevem poročilu zločina ..

"Freddie," je dejal Warbaby, "kaj si res tako želiš iskati novo službo?"

"Ne, g. Warbaby."

"Jaz sem lahko strog, Freddie. Saj veš to."

"Da, gospod." Freddie je pričel zveneti zaskrbljeno.

'V tej sobi je umrl moški. Nekdo se je nagnil preko njega na tej postelji," pokazal je na posteljo, ki je ni bilo tam, "mu vrezal nov nasmešek, nato pa skozi njega povlekel jezik. Ta ni običajen umor. Takšnih anatomskih trikov se ne moreš naučiti iz gledanja televizije, Freddie." Iztegnil je roko proti Rydellu. Ta mu je vrnil očala. Njihova stekla so bila ponovno črna.

Freddie je pogoltnil slino. "Da, gospod Warbaby. Oprostite."

"Kako si naredil to?" je vprašal Rydell.

Warbaby je znova obrisal stekla in si posadil očala nazaj. Sedaj so bila prozorna. "V okvirjih in steklih so usmerjevalci, ki delujejo neposredno na živce."

"To je zaslon virtualne svetlobe," je rekel Freddie v želji, da spremeni temo pogovora. "Vse, kar je mogoče digitalizirati, lahko vidiš skozi ta očala."

"Teleprisotnost," je dejal Rydell.

"Ne," je zanikal Freddie, "to je svetloba. Od tam prihajajo fotoni in udarjajo po tvojem očesu. Teleprisotnost pa ne deluje na takšen način. G. Warbaby hodi naokoli in gleda stvari, hkrati pa lahko vidi tudi vnesene podatke. Če posadiš takšna očala moškemu, ki nima oči, vendar je njegov optični živec zdrav, bo lahko videl podatke. S takšnim namenom so naredili prva očala. Za slepe ljudi."

Rydell je stopil do zaves m jih odgrnil, nato pa pogledal navzdol proti nekakšni nočni ulici tega drugega mesta. Tam se je sprehajalo nekaj ljudi.

"Freddie," je dejal Warbaby, "nastavi mi tisto dekle iz Washingtona, ki je v IntenSecureovi dešifrirani bazi podatkov. Tisto, ki dela za Združenja Kumjev."

Freddie je prikimal in naredil nekaj na svojem računalniku.

"Da," je dejal Warbaby in gledal v nekaj, kar je lahko videl le on, "možno je. Čisto možno je. Rydell," in odstranil je očala, "poglej še ti." Rydell je spustil zavese, stopil do Warbabyja, vzel očala in si jih dal gor. Nekako je čutil, da bi bilo napak omahovati, pa čeprav bi to pomenilo, da si mora spet ogledati mrtvaka.

Cma je šla v barvo, nato pa v obraz tega dekleta od spredaj in iz profila. Prstni odtisi. Slika njene desne mrežnice, povečana na veličino njene glave. Podatki. WASHINGTON, CHEVETTE — MARIE ... Velike sive oči, dolg raven nos, majhen nasmeh za fotografski aparat. Temni in kratko ostriženi lasje na špičke, razen tisti prismojeni rep, ki je visel s temena njene glave.

'Torej," je vprašal Warbaby, "kaj si misliš?"

Rydell ni mogel doumeti, kaj ga sprašuje. Končno je le dejal: "Lepa je."

Slišal je Freddieja, ki je zasikal, kot da bi bila to neumna izjava.

Toda Warbaby je dejal: "Dobro. Takšno si jo zapomni."

16. Sončnica

Sammy Sal se je izgubil tam, kjer se je Bryant nekoč zapletel v tisto strah vzbujajočo zmedo betonskih protitankovskih ovir. Velik kot je bil, ni imel pri divji vožnji s kolesom nobenih tekmecev; lahko je izvajal takšne zavoje, ki preprosto niso bih mogoči; če je bilo treba, je lahko poskakoval, izvajal obrate za tristo šestdeset stopinj in Chevette ga je nekoč videla, kako je to storil za stavo. Sedaj pa ga je izgubila, vendar je kar dobro vedela, kje bi ga lahko spet našla.

Medtem ko se je zagnala med prvimi ploščami, je pogledala navzgor in izgledalo je, kot da celoten most gleda navzdol v njo z očmi, podobnimi baklam in neonskim lučem. Videla je že slike, kako je most izgledal včasih, ko so se po njem cele dneve vozili avtomobili tja in nazaj, toda nikoh jim ni ravno verjela. Most je bil pač to, kar je bil, in na nek način je bil vedno takšen. Zatočišče, čudež, mesto, kjer je spala, dom za številne ljudi ter njihove sanje.

Pritisnila je na zavoro, vendar jo je zaradi slabega trenja na ledu ter sivega črevesja, okoli katerega se bodo zjutraj tepli galebi, odneslo mimo voza z ribami. Prodajalec rib je nekaj zakričal za njo, vendar ga ni slišala.

Peljala je naprej, med stojnicami in policami večerne trgovine, ter z očmi iskala Sammyja Sala.

Našla ga je tam, kjer si je tudi mislila. Naslanjal se je na krmilo svojega kolesa poleg prikolice z espressom. Niti dihal ni hitro. Mongolsko dekle z ličnimi kostmi, ki so izgledale, kot da bi bile oblečene z medom, mu je podalo skodelico. Chevette je pritisnila na členkaste zavore in se vrinila za njim.

"Mislil sem, da bom imel čas za kratek oddih," je rekel in stegnil roko proti drobceni skodelici.

Od vsega truda, da bi ga dohitevala, so jo bolele noge. "Kar izvoli," je dejala in s pogledom ošvrknila most, nato pa pomignila dekletu, naj tudi njej poda skodelico. Opazovala je, kako so na dan privrele rjave kepe, svežo nalito kavo in hiter kratek stisk. Dekle je nato povleklo ročico navzgor in vstavilo v napravo nov filter.

'Veš kaj," je dejal Sammy Sal in počakal pred prvim kratkim požirkom, "ti ne bi smela imeti takšne vrste problema. Ne potrebuješ ga. Obstajata namreč le dve vrsti ljudi. Ljudje, ki si lahko privoščijo takšne hotele in so ena vrsta, ter midva, ki sva druga. Včasih so bili nekakšni srednji razredi, ljudje v sredini. Sedaj pa nič več. Kaj imava midva skupnega s temi drugimi ljudmi? Dostavljava jim sporočila. Za to sva plačana. Trudiva se, da v primeru dežja ne bi zmočila njihovih preprog. In nekako sva kar uspešna, kajne? Tada kaj se dogaja na meji obeh vrst ljudi? Kaj se zgodi, če se je dotakneva?"

Chevette si je opekla usta z espressom.

"Zločin," je odgovoril Sammy Sal, "seks. Mogoče droge." Postavil je svojo skodelico na prodajno mizo iz vezanega lesa. "Ta je nekako vse."

"Ti z njimi seksaš," je dejala Chevette. "Saj si sam rekel."

Sammy Sal je skomignil z rameni. "To mi je všeč. Če zaradi tega nastane kakšna težava, sem se pripravljen spoprijeti z njo. Toda ti si preprosto odšla tja ter naredila nekaj nerazumljivega in brez razloga. Stegnila si se čez mejo. Pustila si svojim prstom prosto pot. Slaba ideja."

Chevette je pihala v svojo kavo. "Saj vem."

"In kako se boš torej spoprijela s tistim, kar te čaka?"

"Odšla bom gor v Skinnerjevo sobo, vzela tista očala, jih odnesla na streho in jih vrgla proč."

"Kaj pa potem?"

"Jaz nisem naredila tega. Pojma nimam. Stvar se ni nikoli zgodila."

Počasi je prikimal, vendar jo je pozorno opazoval. "Aha. Mogoče. Mogoče ne. Nekdo želi tista očala nazaj in mogoče te bo dobro pritisnil. Poznam pa še drug način: vzameva očala, se odpeljeva nazaj v Združenja in jim poveva, kaj se je zgodilo."

"Midva?"

"Aha. Jaz bom šel s tabo."

"Izgubila bom službo."

"Saj si lahko poiščeš novo službo."

V dušku je do dna izpila svojo majhno skodelico. S hrbtno stranjo dlani si je obrisala usta. "Služba je vse, kar imam, Sammy. Saj veš to. Ti si mi jo priskrbel."

'Tam gori imaš tudi prostor, kjer lahko spiš. Imaš tistega norega starega tepca, ki te je vzel k sebi..."

"Jaz pa ga prehranjujem, Sammy Sal..." v

"Toda glavo imaš še vedno celo, ljubica. Če se bo nek bogataš odločil, da te pritisne ob steno, ker si mu vzela njegova očala s podatki, pa mogoče to ne bo več dejstvo."

Chevette je odložila svojo prazno skodelico na prodajno mizo in pričela brskati po žepih svojega jopiča. Dekletu je dala petnajst dolarjev za dve kavi in en dolar napitnine. Pomigala je z rameni pod Skinnerjevim jopičem in kroglaste verižice so zarožljale. "Ne. Ko bo tisto sranje enkrat v Zalivu, ne bo mogel nihče dokazati, da sem naredila karkoli."

Sammy Sal je zavzdihnil. "Ti si nedolžna."

Zvenelo je smešno, kot da ne bi vedela, da lahko uporabiš to besedo tudi na tak način. "Greš z mano, Sammy Sal?"

"Zakaj pa?"

"Pogovatjal se boš s Skinnerjem. Postavil se boš med njim in njegovimi revijami. Tam sem jih namreč skrila. Za njegovimi revijami. Tako me ne bo videl, ko jih bom vzela ven. Sla bom gor na streho in jih vrgla proč."

"No, prav," je dejal, "toda jaz pravim, da boš s tem samo še poslabšala stvari."

"Tvegala bom, prav?" Stopila je dol s kolesa in ga pričela riniti proti mostu.

"Mislim, da boš res," je dejal Sammy Sal, takoj zatem pa je tudi on stopil dol s kolesa in ga pričel riniti za njo.

V Chevettinem življenju so bili le trge zares dobri, pravzaprav čarobni trenutki. Prvi se je zgodil na noč, ko ji je Sammy Sal povedal, da jo bo poskušal vpeljati v Združenja in mu je tudi uspelo. Potem trenutek, ko je z gotovino plačala za svoje kolo v trgovini Mestna Kolesa in se z njim tudi odpeljala ven. Potem pa je bila tu še noč, ko je prvič spoznala Lowella v Poznavalskih Odpadnikih - če bi temu lahko zdaj rekla sreča.

Seveda to ni pomenilo, da je bila v tem času najsrečnejša. Bila so to enako usrana obdobja, ki so ji stregla po življenju, razen kdaj pa kdaj, ko se ji je prikazala sreča.

Srečo je imela tisto noč, ko je plezala čez bodečo žico in stran od Centra za Mladostnike zunaj Beavertona, toda to je bila ena prekleto usrana noč. Še zdaj je imela za dokaz brazgotine na obeh dlaneh.

In srečo je imela tudi takrat, ko je prvič zatavala na most, na spodnji nivo, kolena pa so ji omahovala zaradi vročice, ki jo je staknila sredi sprehajanja ob obali navzdol. Vse jo je bolelo: luči, vsaka barva, vsak zvok, njena zavest pa je pritiskala navzven kot kakšen nabrekel duh. Spomnila se je razparanega visečega podplata svojega športnega copata, ki ga je vlekla po razmetanem nivoju mosta, in tudi, kako jo je to bolelo in kako se je na koncu morala usesti, okoh nje pa je vse poplesavalo, in nek Korejec je pritekel iz svoje majhne trgovine ter pričel kričati na njo, vstani, vstani, ne tu, ne tu. In ta Ne Tu se ji je zdel tako hudičevo dobra ideja, da je takoj odšla proč, ritensko, nato pa niti začutila ni, ko je z glavo udarila ob pločnik.

In tam jo je Skinner tudi našel, čeprav se on tega ne spomni ah pa mogoče tudi noče o tem govoriti; tega ni nikoh vedela. Vedela je, da je sam ni mogel odnesti tja gor v svojo sobo; zaradi svojega kolka in vsega je še sam potreboval pomoč, če je hotel priti tja gor. Toda še vedno so obstajali dnevi, ko se je v njem naselila energija in takrat je lahko videla, kako močan je moral biti včasih, počel pa je tudi stvari, za katere je mislila, da jih ne zmore, tako da res ni bila nikoh prepričana.

Prva stvar, ki jo je videla, ko je odprla oči, je bilo okroglo cerkveno okno s cunjami, ki so bile zatlačene v odprtine, in sončnimi žarki, ki so padah skozenj ter risah majhne pike in mehurčke barv, ki jih ni videla še nikoli prej in ki so plavali v njenem vročičnem očesu kot žuželke v vodi. Nato je prišel čas trganja kosti in virusa, ki jo je stiskal tako močno kot sive brisače, ki jih je starec ovil okoh njene glave. Ko je vročica izzvenela in odšla kakšnih sto kilometrov proč, vse do roba bolezni preko, so ji začeli odpadati lasje v suhih šopih, prilepljeni na vlažne brisače; kot kakšno umazano perje za vzglavnik.

Ko so ji lasje zrasli nazaj, so bili temnejši, skoraj črni. In tako se je po tej bolezni na nek način počutila kot druga oseba. Ali pa kot svoja oseba.

In tako je ostala pri Skinnerju ter počela tisto, kar ji je rekel, da sta prišla do hrane, in skrbela za stvari v njegovi sobi. Pošiljal jo je dol na nižji nivo, kjer so preprodajalci z odpadnim železom razstavljali svojo robo. Pošiljal jo je dol z vsem, kar je imel: s ključem za odvijanje, kjer je pisalo 'BMW', s polomljeno kartonasto škatlo tistih ravnih črnih stvari, ki so nekoč predvajale glasbo, s torbo plastičnih dinozavrov, ... Nikoli si ni mislila, da bo kakšna izmed teh stvari česa vredna, toda na nek način je vedno bila. Ključ za odvijanje jima je priskrbel hrano za cel teden, dve tisti okrogli stvari pa še celo več. Skinner je vedel, od kod so prihajale stare stvari, za kaj so se uporabljale, poleg tega pa je lahko vedno uganil, če jih je kdo potreboval. Najprej se je bala, da ni dobila dovolj za vse tiste stvari, ki jih je prodala, toda izgledalo je, da je bilo njemu vseeno. Če se kaj ni prodalo, recimo plastični dinozavri, se je preprosto vrnilo nazaj v skladišče, tako je namreč Skinner imenoval stvari, ki so bile nanizane okoli vseh štirih sten.

Ko se ji je začela vračati moč in so ji zrasli novi lasje, je pričela zahajati vse bolj stran od sobe na vrhu stolpa. Ni šla niti v eno mesto, čeprav je nekajkrat odkorakala proti Oaklandu in si ga preko nosilca ogledovala. Stvari so se tam zdele drugačne, čeprav ni nikoli doumela, zakaj. Toda najbolje se je počutila na visečem mostu, ki jo je čisto premamil, z vsemi tistimi ljudmi, ki so se prerivali in počeli, kar so pač počeli, in načinom, kako je celotna stvar rasla in se vsak dan malce spremenila. Nič podobnega ni obstajalo, vsaj ne da bi vedela, ne tu, v Oregonu.

Sprva sploh ni vedela, da se zaradi mostu počuti dobro; vse skupaj je bilo malce čudno in mogoče je bila kriva vročica, ki jo je pustila malce zmedeno, toda nekega dne se je odločila, da je preprosto srečna, rahlo srečna in da se bo morala pač navaditi na to.

Toda izpadlo je tako, da si lahko na nek način srečen in nemiren hkrati, zato je pričela dajati na stran del Skinnerjevega denarja, ki ga je zaslužil s staro šaro in s katerim je raziskovala mesto. Za nekaj časa jo je to dobro zaposlilo. Odkrila je ulico Haight in jo prehodila vse do zidu okoli Skywalkerja, s Tbmpljem Sodnega Dne ter ostalimi stvarmi, ki so štrlele tam notri, vendar se ni trudila, da bi vstopila. Tam je bil takšen dolg in ozek park, ki je vodil do Skywalkerja. Imenoval se je Panhandle in je bil še vedno odprt za javnost. Pravzaprav preveč odprt, si je mislila, kajti tam so bili povečini stari ljudje ali pa so tako vsaj izgledali in ležali so raztegnjeni drug poleg drugega, oviti v srebrno plastiko za zaščito pred sončnimi žarki, nekakšno valovito stvaijo, ki se je svetila kot tista Elvisova oblačila na videoposnetkih, ki so jim jih včasih prikazali, ko so bili še v Beavertonu. Na nek način so jo spominjali na Učinke, ki jih je nekdo vsako posebej ovil v svoj majhen kos srebrne plastike. Celo premikali so se tako, čisto malo, in zaradi tega se je večkrat naježila.

Tudi ulica Haight ji je na nek način dvigovala lase, čeprav so bile tam stvari, ki so ji dajale občutek, da je na mostu, kajti tudi tu ni bilo na vidiku nobenega normalnega človeka in ljudje so počeli takšne stvari v javnosti, kot da policajev sploh ne bi bilo. Ibda na mostu je ni bilo nikoli strah, mogoče zato, ker so bili okoli nje vedno ljudje, ki jih je poznala, ljudje, ki so tam živeli in so poznali SkLnnera. Vseeno pa je rada pohajkovala po ulici Haight, kajti tam je bilo veliko majhnih trgovin in krajev, kjer so prodajali poceni hrano. Poznala je tisto trgovino, kjer so prodajah en dan stare žemlje in Skinner je dejal, da so takšne še boljše. Dejal je, da so sveže žemlje kot strup in da ti nekako zamašijo prebavo. Skinner je imel veliko takšnih idej.

V večino trgovin je lahko celo vstopila, pod pogojem, da je bila tiho, da se je malce smehljala in da je držala roke v žepih. Nekega dne je na ulici Haight zagledala trgovino z imenom Obarvani Ljudje in nikakor ni mogla ugotoviti, kaj sploh prodajajo. Izza okna je visela zavesa, pred njo pa razstavljenih nekaj stvari: kaktusi v lončkih, veliki zarjaveli kovinski kosi in večje število majhnih jeklenih stvari, lesketajočih in svetlikajočih. Prstani in takšne stvari. Odločila se je, da bo odprla vrata in le pokukala notri, kajti videla je že nekaj ljudi, ki so vstopih in izstopili, zato je tudi vedela, da trgovina ni zaprta. Velik debel možak v belem pajacu in s popolnoma obrito glavo je stopil ven, žvižgajoč, dve visoki ženski s črnimi lasmi kot kakšni prikupni vrani in v celoti oblečeni v črno pa sta vstopih. Spraševala se je, kakšna trgovina je to.

Vtaknila je svojo glavo notri. Za pultom je stala ženska z rdečimi lasmi, stene pa so bile vse prekrite s tistimi svetlečimi risanimi karikaturami. Ob vseh teh barvah so ji oči kar poskočile. Vsepovsod so bili kače in zmaji ter podobno. Vse te slikice je bilo skoraj nemogoče absorbirati in tako je le stala tam, vse dokler ženska ni rekla, vstopite, ne stojte tam sredi vhoda, in tako je Chevette vstopila, nato pa opazila, da ta ženska nosi flanelasto srajco brez rokavov, razpeto do konca, njene prsi in roke pa so bile popolnoma prekrite z enakimi slikicami.

No, Chevette je videla tatuje že v Centru za Mladostnike in tudi na ulici, toda to so bih tatuji tiste vrste, ki si jih naredil sam, s pomočjo črnila in šivank ter niti in starih kemičnih svinčnikov. Stopila je tja in si dodobra ogledala barve, ki so naravnost žarele med njenimi prsmi - ki pa niso bile tako velike kot Chevettine, čeprav je bila stara najbrž tam okoh trideset — tam je bila hobotnica, roža, modre strele in vse to se je nekako prepletalo med sabo, pri tem pa ni bilo niti enega koščka nepQbarvane kože.

"Želite kaj," je dejala ženska, "ah samo gledate?"

Chevette je pomežiknila. "Ne," se je slišala reči, "vendar sem se spraševala, kaj so tiste majhne kovinske reči v izložbi."

Ženska je na pultu zavrtela okoh veliko črno knjigo, podobno šolskemu dnevniku, le da so bile njene platnice iz črnega usnja in kromiranih žebljev. Odprla jo je in Chevette je zagledala moško stvar, veliko, ki je preprosto visela navzdol. Okoh njegove klinasto oblikovane glavice sta bih na obeh straneh dve majhni jekleni kroglici. Chevette je le rahlo zagodrnjala.

"Mi temu rečemo amfalanga," je dejala ženska. Pričela je listati po albumu. 'Telovadne ročke," je dejala. "Pretinasta ost. Labret žebelj. Tole je konjski prstan. Temu se reče kanta za mleko. Tale so uteži z bombami. Kirurško jeklo, niobij, belo zlato, štirinajstkaratno." Odprla je nazaj na moško stvar, z okraskom, ki je v preluknjani glavici ležal postrani. Mogoče je bil to le trik, je pomislila Chevette, trikfotografija.

"Tole pa mora boleti," je dejala Chevette.

"Ne tako močno, kot si mislite," je dejal močan globok glas, "nato pa stvari postanejo zelo dobre ..."

Chevette se je zazrla navzgor v črnca z velikim belim nasmeškom in vsemi tistimi zobmi ter mikroporno filtracijsko masko, ki jo povlekel pod svojo brado, in tako je spoznala Samuela Saladina DuPreeja.

Dva dni kasneje ga je znova videla na Trgu Združenja poleg skupine kolesarjev kurirjev. Kurirje v tem mestu sije že označila kot nekaj, kar si je vredno ogledati. Imeh so obleko in fnzure kot nihče drug ter kolesa z neonkami in osvetljenimi gumami. Krmila na kolesu so imeh ukrivljena navzgor in nazaj; kot pri škorpijonih s svojimi ukrivljenimi repi. V čeladah so imeli vgrajene majhne radio sprejemnike. Ponavadi se jim je kam mudilo ali pa so le posedali in pili kavo.

Stal je tam, z nogami na obeh straneh glavne cevi svojega kolesa, in jedel polovico sendviča. Iz rožnatega okvirja s črnimi packami je prihajala glasba, večinoma basi, on pa je nekako lovil ta ritem. Približala se je, da bi si bolje ogledala zgradbo kolesa. Zamotanost njegovih zavor in prestav stajo takoj očarali. Čudovito.

"Dang," je dejal s polnimi usti sendviča, "dang, moj amfalang. Kje si dobila tiste čevlje?"

Bili so Skinnerjevi, stari športni copati iz platna, preveliki zanjo, zato je v konice zatlačila nekaj papirja.

"Izvoli." Ponudil ji je drugo polovico sendviča. "Jaz sem že sit."

Tvoje kolo," je dejala in vzela sendvič.

"Kaj je z njim?"

"Tvoje kolo je tako ... tako ..."

"Kakšno?"

"Uffl"

Zarežal se je. "okvir Sugawara, obroči in zobčeniki Sugawara, hidravlike Zuni. Čist."

"Všeč so mi gume," je dejala Chevette.

"No," je dejal, "to je samo opozorilna barva. Tako da te kak drekač vidi, preden te povozi."

Chevette se je dotaknila krmila na kolesu. Začutila je tisto glasbo.

"Pojej sendvič," je dejal. "Izgledaš, kot da ga potrebuješ."

Res ga je potrebovala in ga tako tudi pojedla. Tako sta se spoznala.

S kolesi na ramenih in vso pot navzgor po stopnicah iz vezanega lesa mu je Chevette pripovedovala o japonskem dekletu, ki je padlo ven iz tistega dvigala. Dejala je, da ona, Chevette, ne bi nikoh pristala na tisti zabavi, če ne bi bila ravno tisti trenutek na tistem mestu. Sammy je godrnjal, njegove gume FluroRimz pa so sedaj, ko se niso vrtele, postale popolnoma mlečno motne barve.

"Kdo pa je priredil to zabavo, Chev? Si se spomnila, da bi vprašala koga?"

Spomnila se je na Mario. "Cody. Rekla je, da je bila to Codyjevazabava..."

Sammy Sal se je ustavil in privzdignil obrvi Uh. Cody Hamood?"

Skomignila je, njeno papirnato kolo na ramenu pa je bilo skoraj brez teže. "Ne vem."

"Veš, kdo je to?"

"Ne." Prišla je do ploščadi in posadila kolo na tla, da bi ga pričela porivati.

"Tukaj se vrtijo velike količine denarja. Oglaševanje. Harwood Levine, toda to je bil njegov oče."

"No, saj sem rekla, da so bili na zabavi sami bogataši." Ni bila ravno pozorna na njega.

"Družba njegovega očeta je vodila stike z javnostjo pri obeh volitvah predsednice Mlilhank."

Toda ona je že aktivirala prepoznavno lupo, pri tem pa se ni ozirala niti na zvočnike, ki so predvajali Radio Shack. Sammyjeve gume FluoroRimz so utripale, ko je postavil svoje kolo na tla poleg njenega. "Pripela ga bom na svojega. Tikaj sta tako ah tako vami."

"Tako sem tudi jaz govoril," je dejal Sammy, "za zadnji dve, ki sta izginili." Opazoval jo je, ko je povlekla verigo okoli okvirja kolesa in pri tem pazila na rožnatočmo glazuro, nato pa jo zaklenila s prstnim odtisom svojega palca.

Napotila se je proti rumenemu dvigalu, vesela, ker ga je ugledala tam, kjer ga je tudi pustila, in ne na vrhu tračnice. "Opraviva že to, prav?" Spomnila se je, da je hotela kupiti Skinnerju malce juhe v prikolici Thaija Johnnyja, tisto sladkokislo, ki jo je imel tako rad, z okusom po limoni.

Ko je povedala Sammyju, da želi postati kurir in hoče imeti svoje kolo, ji je nabavil majhen mehiški komplet za glavo, s katerim si se naučil vseh ulic v San Franciscu. V treh dneh se je naučila več ah manj vse, čeprav ji je Sammy povedal, da to ni podobno kakšnemu zemljevidu v glavi kurirja. Poznati si moral stavbe, kako vstopiti vanje, kako se obnašati, kako paziti, da ti ne ukradejo kolesa. Toda ko jo je odpeljal, da spozna Bunnyja, je bila to prava čarovnija.

Pretekli so trije tedni in zaslužila je dovolj, da si je kupila svoje prvo pravcato kolo. Tudi to je bila čarovnija.

Približno takrat se je pričela po službi družiti tudi z nekaterimi dekleti pri Združenjih, s Tami Two in Aliče Maybe. Tako je tisto noč, ko je spoznala Lowella, nazadnje tudi pristala pri Poznavalskih Odpadnikih.

"Tukaj nihče ne zapira svojih vrat," je dejal Sammy na lestvi pod njo, medtem ko je privzdignila loputo.

Chevette je zaprla oči in zagledala skupino pohcajev (ne glede na to kako bi to sploh izgledalo), ki so stali okoh Skinnerjeve sobe. Odprla je oči in potisnila svojo glavo navzgor. Oči je imela v nivoju s tlemi.

Skinner je ležal na svoji postelji, z majhno televizijo na prsih in velikimi starimi rumenimi nohti na nogah, ki so štrleli iz lukenj njegovih zmečkanih sivih nogavic. Pogledal jo je prek televizije.

"Hej," je dejala, "Sammyja sem pripeljala. Iz službe." Splezala je gor in naredila prostor za glavo in ramena Sammyja Sala.

"Bog žegnaj," je dejal Sammy Sal.

Skinner je le strmel vanj, prek obraza pa so se mu prelivale barve njegovega malega ekrana.

"Kak' kaj?" je vprašal Sammy Sal in splezal navzgor.

"Si prinesla kaj za pod zob?" jo je vprašal Skinner.

"Thai Johnny bo kmalu pripravil juho," je dejala in stopila proti policam in revijam. Kar je rekla, je bilo res neumno, in tega se je dobro zavedala, kajti Johhnyjeva juha je bila vedno pripravljena; skuhal jo je že pred leti, nato pa je ves čas le prilival vodo v kotel.

"Kako ste kaj, g. Skinner?" Sammy Sal je stal rahlo upognjen, razširjenih nog, svojo čelado je držal z obema rokama, kot da bi fant očetu svojega dekleta želel povedati zdravo. Pomežiknil je Chevette.

"Komu pa mežikaš, fant?" Skinner je ugasnil televizijo in zaprl ekran. Chevette jo je odkupila zanj na tovorni ladji v Trapu. Dejal je, da ne loči več med 'programi' in 'reklamami', karkoli že naj bi to pomenilo.

"Nekaj imam v očesu, g. Skinner," je dejal Sammy Sal in prestopal s svojimi velikimi nogami bolj kot kakšen živčen zaljubljen fant. Chevette je šlo na smeh. Stopila je za njegov hrbet in segla z roko pod revijami. Bila so tam. Potisnila jih je v svoj žep.

"Si že kdaj videl razgled z naše strehe, Sammy?" Zavedala se je, da ima na obrazu velik neumen nasmešek in da je Skinner strmel vanj ter se trudil, da bi dognal, kaj se dogaja, toda njej je bilo vseeno. Povzpela se je po lestvi do lopute na stropu.

"Joj, nisem, Chevette, ljubica. Najbrž je čudovit."

"Hej," je dejal Skinner, ko je odprla loputo, "kaj te je pičilo?"

Toda bila je že zgoraj in zunaj, nato pa se je znašla v nekakšni čudaški globoki tišini, na katero si tam zgoraj lahko občasno naletel. Običajno te je veter silil, da bi se najraje kar ulegel in se cčsa opnjel, kdaj pa kdaj pa so pnsh trenutki, ko je vse obstalo in se ni nič premaknilo. Slišala je, kako se po lestvi za njo vzpenja Sammy Sal. Iz žepa je povlekla škatlo in se pričela premikati proti robu.

"Hej," je dejal, "Daj, da jih vidim."

Privzdignila jih je in zamahnila, da jih vrže proč.

Iztrgal jih je iz njenih prstov.

"Hej!"

"Psst." Odprl je škatlo in vzel očala ven. "Olala. Lepa so ..."

"Vidiš zdaj, kako moraš ravnati z njimi?" Razprl jih je in v vsaki roki držal en ušesni del. "Levi del je aus, desni pa ein. Samo malo jih moraš premakniti." V svetlobi, ki se je razlivala skozi vrata Skinnerjeve sobe, je že večkrat videla, kako je to počel tudi on. "Tukaj. Preizkusi jih." Postavil jih je na njen obraz.

Ko je to storil, je bila obrnjena proti mestu. Gledala je poslovno okrožje, Piramido s svojimi oporniki še iz časov Little Grandea in pobočja v ozadju. "Prekleto sranje," je dejala tistim stolpom, ki so dobesedno cveteli v višino, stavbam, večjim od česarkoli, kamniti in simetrični mreži, ki se je spuščala s pobočij. Vsak stolp je imel okoli štiri bloke ob vznožju, nato pa se je dvigal ravno in brezoblično proti razprostranjenim ekranom, podobnim cedilu, ki ga je uporabljala za kuhanje zelenjave. Nato se je na nebu prikazala kitajska pisava. "Sammy..

Začutila je, da jo je prijel, ko je izgubila ravnotežje.

Kitajska pisava se je spremenila v angleško.

KORPORACIJA SONČNICA

"Sammy..."

"Kaj?"

"Kaj, za hudiča, je to?" Kamorkoli je usmerila svoj pogled, je na nebu zažarel nov napis, nekakšni gosti sestavki strokovnih besed, ki jih ni razumela.

"Kako pa naj jaz to vem?" je dejal. "Naj vidim." Prijel je očala.

"Hej," je slišala red Skinnerja. Njegov glas je neslo navzgor in skozi loputo, "Scooter je. Kaj pa ti spet delaš tukaj?"

Sammy Sal je povlekel očala z obraza, Chevette pa je klečala in gledala skozi loputo navzdol v tistega japonskega piflarja, ki se je oglasil pri Skinnerju, študenta ali pa sodalnega delavca oziroma karkoli že. Toda tokrat je izgledal še bolj izgubljeno kot ponavadi. Izgledal je prestrašeno. In nekdo je bil še z njim.

"Hej, Scooter," je dejal Skinner, "kako si kaj?"

"Tole je g. Loveless," je dejal Yamazaki. "Zahteval je sestanek z vami."

Z neznančeve brade se je proti Chevette zabliskalo zlato. "Lep pozdrav," je dejal in povlekel roko iz stranskega žepa svojega dolgega črnega dežnega plašča. Pištola ni bila ravno velika, toda način, kako jo je držal, je bil nekako lahkoten, kot če bi tesar držal kladivo. Na sebi je imel kirurške rokavice. "Zakaj ne prideta sem dol?"

17. Past

"Stvar deluje tako," je dejal Freddie in ponudil Rydellu debit kartico, "najprej plačaš petsto, da lahko vstopiš, nato pa dobiš petsto dolarjev vreden kredit za nakup trgovskega blaga."

Rydell je pogledal kartico. Nekakšna nizozemska banka. Če mu bodo tukaj plačevali na takšen način, je mogoče že skrajni čas, da vpraša, kaj bo v resnici sploh dobival. Ali pa bi bilo bolje, če bi počakal, da bo Freddie boljše volje.

Freddie je dejal, da je to Embalažno Mesto dobro za hiter nakup obleke. Običajne obleke, je upal Rydell. Warbabyja sta pustila pri srebanju njegovega zeliščnega čaja v nekakšni zakotni kavami, ker je dejal, da mora premisliti. Rydell je stopil do Patriota, Warbaby in Freddie pa sta imela še hiter pomenek.

"Kaj pa, če naju bo rabil ali pa če bo rabil avto?"

"Nama bo že sporočil," je dejal Freddie. Pokazal je Rydellu, kako vstaviš kartico v napravo, ki mu je dala petsto dolarjev vreden magnetni trak 'Embalažno Mesto', hkrati pa potrdila tudi parkirno mesto Patriota. "V to smer." Freddie je pokazal proti vrsti vrtljivih križev.

"Ti ne boš vzel svojega magnetnega traka?" je vprašal Rydell.

"Hudiča, ne," je dejal Freddie. "Jaz ne kupujem obleke na ladjah." Iz svoje denarnice je povlekel kartico in pokazal Rydellu slogan IntenSecure.

"Jaz sem mislil, da ste vi izključno plačanci."

"Izključno, toda pogosto," je dejal Freddie in porinil kartico v vrtljiv križ. Spustil ga je mimo, pri tem pa rahlo zaškrtal. Rydell je vanj porinil magnetni trak in mu sledil.

"Ljudje plačajo petsto dolarjev samo za vstop?"

"Zato pa ljudje temu mestu rečejo Past. Toda na ta način se le prepričajo, da so režijski stroški kriti. Sem ne prideš, če nisi prepričan, da boš zapravil vsaj petsto dolarjev. Tako imajo zajamčen zaslužek na glavo."

Embalažno Mesto se je pokazalo kot največji napol pokriti trgovski center, ki ga je Rydell kdajkoli videl, če bi lahko mestu, kjer so parkirane ladje, in to velike ladje, sploh lahko rekel trgovski center. Poleg tega pa obvezen nakup, vreden petsto dolarjev, sploh ni odvračal strank; tu notri je bilo več ljudi kot zunaj na ulici, vsaj tako je izgledalo. "To je denar iz Hong Konga," je dejal Freddie. "Z njim so kupih velik kos Embarcadera."

"Hej," je dejal Rydell in pokazal na nejasen obris nepravilnih oblik, ki se je dvigal za signalnimi mostovi in stolpi z žarometi, "tam je tisti most, na katerem stanujejo ljudje."

"Ja," je dejal Freddie in ga čudno pogledal, "nori ljudje." Odpeljal je Rydella k premičnim stopnicam, ki so vodile ob belo prepleskanem boku tovorne ladje navzgor.

Rydell si je, medtem ko sta se vzpenjala, ogledal Embalažno Mesto. "Tole je bolj noro kot karkoli v L. A.ju," je občudujoče dejal.

"Nikoh," je dejal Freddie, "Jaz sem iz L. A.ja. Tole je samo trgovski center, stari."

Rydell je kupil najlonsko puhovko barve burgundskega vina, dva para črnih kavbojk, nogavice, spodnje perilo in tri črne srajce. Vse skupaj je naneslo ravno nekaj več kot petsto dolarjev. Uporabil je debit kartico in poravnal razliko.

"Hej," je rekel Freddieju, medtem ko je nosil nakupljeno obleko v veliki rumeni vreči 'Embalažno Mesto', "tole je pa res dober nakup. Hvala."

Freddie je skomignil z rameni. "Kje so bile sešite tiste kavbojke?"

Rydell je preveril etiketo. "Afriška Zveza."

"Izdelek sužnjev," je dejal Freddie, "ne bi smel kupiti tega sranja."

"Nisem razmišljal o tem. Imajo kaj hrane tu?"

"Sejem Hrane, ja ..."

"Si že kdaj poizkusil tole korejsko razsoljeno sranje? Pekoče je, stari ..."

"Razjedo na želodcu sem dobil." Freddie je z žlico in izrazitim pomanjkanjem navdušenja načrtno in metodično tlačil bel zmrznjen jogurt v svoja usta.

"Stres. To je povezano s stresom, Freddie."

Freddie je preko roba rožnate plastične čaše jogurta pogledal Rydella. "Hočeš biti duhovit?"

"Ne," je dejal Rydell. 'Veliko vem o razjedah zato, ker so mislili, da jih ima moj očka."

"No, kaj jih ni imel? Tvoj 'očka'? Jih je imel ali ne?"

"Ne," je odgovoril Rydell. "Imel je raka na želodcu."

Freddie je trznil, odložil svoj jogurt, potresel led v papirnati posodici Evian in naredil še en požirek. "Hemandez," je pripomnil, "nam je povedal, da si se uril za policaja v nekakšnem kmečkem mestu ..."

"Knoxvilleu," je pojasnil Rydell. "Saj sem bil policaj. Toda ne ravno dolgo."

"Saj te slišim, saj te slišim," je dejal Freddie, kot da bi želel pomiriti Rydella ali pa ga mogoče celo vzljubiti. "Urili so te? Vse tiste policijske stvari?"

"Torej trudijo se, da bi te naučili vsega po malem," je razložil Rydell. "Preiskovanje mesta zločina ... Tako kot danes tam zgoraj, v tisti sobi. Prepričan sem, da niso izvedli tiste stvari s Super Lepilom."

"Niso?"

"Ne. V Super Lepilu je nekakšna kemikalija, ki se prilepi na vodo v prstnem odtisu, ta pa predstavlja kakšnih osemindevetdeset odstotkov celotnega odtisa. Nato pa vzameš majhen grelec za lepilo. Priviješ ga lahko v vsako običajno grlo za žarnico. Nato prelepiš vrata in okna z vrečami za smeti in podobnimi rečmi ter pustiš tisti majhen grelec prižgan. Pustiš ga štiründvajset ur, nato pa se vrneš in preiščeš sobo."

"Kako pa to narediš?"

"Odpreš vrata in okna. Nato vse skupaj posipaš s prahom. Toda v tisti sobi v hotelu niso naredili tega. Prah povsod pušča sledi. In tudi vonj ima ..."

Freddie je privzdignil obrvi. "Hudiča. Ti si pa kar dobro podkovan, kajne Rydell?"

'Večinoma je to le zdrava pamet," je dejal. "Kot recimo, da ne smeš v kopalnico."

"Ne smeš?"

"Na mestu zločina nikoli ne uporabljaj kopalnice. Ne splakuj. Če vržeš kaj v školjko in potem še način, kako steče voda ... Si že kdaj opazil, kako se voda dvigne tam spodaj?"

Freddie je prikimal.

"Torej mogoče je tvoj zločinec odvrgel nekaj v školjko in nato splaknil. Toda stvari ne delajo vedno tako, kot je mišljeno, in mogoče je tista stvar priplavala nazaj ... Če pa prideš v kopalnico in spet splakneš, potem pa ni hudič, da bo tista stvar izgubljena za vedno."

"Hudiča," je dejal Freddie, "tega pa res nisem vedel."

"Zdrava pamet," je pripomnil Rydell in si obrisal ustnice s papirnatim robčkom.

"Mislim, da ima g. Warbaby prav glede tebe, Rydell."

"Kako to misliš?"

"Pravi, da z vožnjo tistega avta s pogonom na štiri kolesa ne izkoriščava tvojega potenciala. Če sem iskren, tudi jaz nisem bil prepričan glede tebe." Freddie je počakal, kajti najbrž je spoznal, da bi mu lahko Rydell kaj takega tudi zameril.

"No?"

"Še spomniš tiste proteze na nogi g. Warbabyja?"

"Ja."

"Pa tistega mostu, ki si ga videl, ko sva prišla sem?"

"Ja."

"In Warbabya, ki ti je pokazal sliko tistega žilavega kurirja?"

"Tudi."

"Torej," je dejal Freddie, "Ona je vzela našemu človeku tisto stvar, vsaj tako trdi g. Warbaby. Kurirka pa živi na tistem mostu, Rydell. Tisti most je pa eno živo sranje, stari. Ljudje tam so anarhisti, antikristi, pofukani ljudožerci, stari ..."

"Jaz sem slišal, da je tam samo nekaj brezdomcev," je odvrnil Rydel in si v spomin medlo priklical nekakšen dokumentarec, ki ga je videl v Knoxvilleu, "ki se nekako preživljajo."

"Ne, stari," je dejal Freddie, "pofukani brezdomci so na cesti. Ti hudiči na mostu pa so nekakšni kralji pekla in satanisti. Kaj misliš, da se lahko tam kar sam sprehajaš? Niti pod razno. Tam pustijo pri življenju samo sebi podobne, razumeš? To je nekakšen kult. Celo razne obrede imajo in podobna sranja."

"Qbrede?"

"Črne obrede," je pojasnil Freddie in počakal Rydella, ki se je odločil, da najbrž ne misli nič rasno povezanega.

"No, prav," je dejal Rydell, "toda kakšno zvezo ima vse to skupaj s protezo na kolenu g. Warbabyja?"

"Na tistem mostu si je poškodoval svoje koleno," je odvrnil Freddie. "Sel je tja, vedoč da se igra z življenjem, in poskušal rešiti tistega majhnega dojenčka. Majhno punčko," je dodal Freddie, kot da bi mu bil všeč njegov prizvok. "Kajti ti pesjani na mostu bi to res naredili."

"Kaj bi naredili," je vprašal Rydell in se spomnil na umore Bookyja Beara.

"Otroke kradejo," je dejal Freddie. "G. Warbaby in jaz pa ne smeva več tja, kajti ti prekleti pesjani naju lovijo, razumeš.

"Torej želita, da grem jaz tja?" je vprašal Rydell in potlačil svoj prepognjen robček v oljnato belo papirnato škatlo, kjer sta bili njegovi dve Kim Che WaWi."

"Pustil bom raje, da ti razloži g. Warbaby," je dejal Freddie.

Warbabyja sta našla tam, kjer sta ga tudi pustila, v tisti temačni kavami z visokimi stropi, za katero je Freddie dejal, da se imenuje Severna Plaža. Znova je imel na sebi tista očala in Rydell se je spraševal, kaj vidi.

Rydell je iz Patriota prinesel svojo torbo Samsonite in vrečko iz Embalažnega Mesta. Šel je v kopalnico, da bi se preoblekel. Imeli so le eno za oba spola, in to je res bila kopalnica, saj je imela celo kopalno kad. Saj ne, da jo je kdo uporabljal, kajti od znotraj je bila v naravni velikosti narisana morska deklica in tam je bila tudi rjava cigareta, ki ji je štrlela iz trebuha, malce nad mestom, kjer so se začele luske.

Rydell je odkril, da so Kevinove kaki hlače raztrgane na zadnjici. Spraševal se je, koliko časa je že hodil takšen naokoh. Toda luknje ni opazil v Embalažnem mestu, zato je nekako upal, da so se hlače raztrgale šele v avtu. Slekel si je IntenSecure srajco, jo stlačil v koš za odpadke in si oblekel eno izmed črnih srajc. Nato si je odvezal svoje športne copate in se trudil, da bi našel način, kako naj si preobleče spodnje perilo, ne da bi bil pri tem prisiljen postaviti noge na tla, ki so bila mokra. Razmišljal je, da bi se preoblekel v kadi, vendar je tudi tam izgledalo vse umazano. Odločil se je, da je stvar izvedljiva, če nekako stojiš na vrhu športnih copat, nato pa napol sediš na straniščni školjki. Vse, kar sije slekel, je odvrgel v koš. Spraševal se je, koliko je zdaj še vredna debit kartica, ki mu jo je dal Freddie, nato pa zatlačil svojo denarnico v zadnji desni žep svojih novih kavbojk. Oblekel si je novo jakno. V slabotnem curku kalne vode si je umil dlani in obraz. Počesal si je lase. Preostanek svojih novih oblačil je stlačil v torbo Samsonite in prihranil vrečko 'Embalažno Mesto' za umazano perilo.

Želel se je oprhati, vendar ni vedel, kdaj bo imel čas za to. Čista obleka je bila druga najboljša stvar. Ko se je Rydell vrnil za mizo, je Warbaby pogledal navzgor. "Freddie ti je povedal nekaj o mostu, kajne Rydell?"

"Pravi, da so tam sami satanisti, ki žrejo dojenčke."

Warbaby je srepo pogledal Freddieja. "Mogoče je povedal malce preveč barvito, toda vse skupaj je tako blizu resnici, da že kar boli, g. Rydell. To ni nič kaj prijeten kraj. In praktično izven dosega roke resnice. Na primer naših prijateljev Svobodova in Orlovskega ne boš našel tam. Na nobeni službeni dolžnosti."

Rydell je opazil, da se je Freddie pričel smejati tej pripombi, vendar ga je Warbabyjev oster pogled hitro ustavil.

"Ob Freddieju se mi je nekako zazdelo, da želite, naj grem jaz tja, g. Warbaby. Da grem tja in najdem tisto dekle."

"Da," je zmedeno dejal Warbaby, "res je. Želim si, da bi ti lahko povedal, kako to sploh ni nevarno, toda to ne bi bila resnica."

"Torej ... kako nevarno pa je v resnici, g. Warbaby?"

"Zelo," je odvrnil Warbaby.

"Kaj pa tisto dekle, je tudi nevarno?"

"Zelo nevarno," je rekel Warbaby, "pravzaprav še toliko bolj, ker ne izgleda ves čas nevarno. Saj si videl, kaj se je zgodilo z grlom tistega človeka ..."

"Jezus," je dejal Rydell, "mislite, da je tisto majhno dekle naredilo kaj takega?"

Warbaby je žalostno pokimal. "Strašno," je dejal, "ti ljudje počnejo grozne stvari ..."

Ko so izstopili iz avta, je spoznal, da ga je parkiral naravnost pred fresko z J. D. Shapelyjem, ki je imel na sebi čm usnjen kolesarski jopič in ni imel nobene srajce, v nebesa pa ga je nosilo pol ducata skrajno privlačnih angelov z dolgimi svetlimi rokerskimi lasmi. Iz Shapelyjevega trebuha so se vrtinčile navzven nekakšne modre svetleče spirale DNA ali pa česa podobnega in napadale AIDSvirus, vsaj tako sije vse skupaj razlagal Rydell, le da je Shapely izgledal bolj kot kakšna rjasta oborožena vesoljska postaja z zlobnimi robotskimi rokami.

Ob vsem tem je Rydell moral pomisliti, kako čudno bi se počutil v njegovi koži. Najbrž se še nihče nikoh ni počutil tako čudno, kot bi se v njegovi koži. Vsekakor pa bi bilo še bolj čudno biti Shapely, mrtev Shapely, in takole opazovati lastno fresko.

TODA ON ŽIVI V NAS VSEH, je s tridesetcentimetrskimi belimi črkami pisalo pod fresko, IN SKOZI NJEGA ŽIVIMO TUDI MI.

In teoretično gledano je bila to čista resnica, Rydell pa je bil za dokaz še celo cepljen.

Chevettina mama je imela nekoč fanta z imenom Oakley, ki je večinoma pil, preostanek časa pa vozil tovornjak z lesom oziroma tako je vsaj pravil. Možakar je imel dolge noge, modre oči na njegovem obrazu, po katerem so tekle globoke brazde vzdolž obeh lic, pa so bile postavljene malce preveč narazen. Njena mama je trdila, da je zaradi tega izgledal kot pravi kavboj. Chevette se je zdel bolj nevaren kot kavboj. Vendar večinoma ni bil nevaren, razen če si je privoščil steklenico viskija ali dve in pozabil, kje je oziroma s kom je; kot na primer, če je zamenjal Chevette za njeno mamo, kar se mu je večkrat zgodilo. Chevette se mu je sicer vedno izmuznila in njemu je bilo kasneje vedno žal, pa ji je kupoval sladkarije in podobne stvari v trgovini Stirindvajset Ur. Toda sedaj, ko je gledala navzdol skozi loputo v moškega s pištolo, se je spomnila dogodka, ko jo je Oakley nekoč odpeljal v gozd in ji pustil, da je streljala s pištolo.

In tudi ta je imel podoben obraz kot Oakley. Tiste oči in tiste brazde vzdolž njegovih lic. Brazde, ki jih dobiš, če se veliko smejiš. Smejal se je tudi on. Toda to ni bi smeh, ob katerem bi se kdorkoli počutil dobro. V kotih se je videlo zlato.

"Pridi zdaj dol od tam," je dejal in vsako besedo poudaril na enak način.

"Kdo, za hudiča, si pa ti?" Skinner je zvenel bolj zainteresiran kot pa jezen.

Pištola se je sprožila. Ne ravno glasno, pač pa ostro in z nekakšnim modrim bleskom. Videla je Japonca, ki se je usedel na tla, kot da bi mu nekdo odsekal noge, in pomislila je, da ga je ta moški ustrelil.

"Utihni." Nato spet proti Chevette. "Kaj sem ti rekel: pridi dol!"

Sammy Sal se je dotaknil njenega vratu od zadaj in njegovi prsti so jo rinili proti loputi, nato pa so se umaknili.

Moški mogoče sploh ni vedel, da je tam gori tudi Sammy Sal, ki je imel očala. Chevette pa je bila zdaj že prepričana v eno stvar: ta moški ni bil policaj.

"Oprostite," je dejal Japonec, "oprostite, jaz ..."

'V desno oko te bom ustrelil s podzvočnim titanijevim metkom." Še vedno se je smejal, kot da bi rekel: kupil ti bom sendvič.

"Prihajam," je dejala Chevette. Nikogar ni ustrelil, ne nje ne Japonca.

Zdelo se ji je, da je slisala, kako je bammy bal stopil nazaj, toda ni se ozrla. Ni bila prepričana, ali naj zapre loputo za sabo ali ne. Odločila se je, da je ne bo zaprla, kajti moški ji je rekel samo, naj pride dol. Morala bi se stegniti preko roba luknje, da bi prijela loputo, in to bi lahko izgledalo, kot da bo prijela pištolo ali pa kaj takega. Kot v kakšnem filmu.

Skočila je dol z najnižje prečke in se trudila, da bi držala roke tam, kjer bi jih lahko videl.

"Kaj si počela tam gor?" Še vedno se je smejal. Njegova pištola ni bila nič kaj podobna Oakleyevemu velikemu staremu brazilskemu revolverju; bila je majhna čokata oglata stvar iz jekla in barve Skinneijevega starega orodja. Na koncu ozke luknje je bil tanek prstan iz svetlečega jekla. Kot zenica pri očesu.

"Ogledovala sem si mesto," je rekla, pri tem pa se ni počutila ravno prestrašeno. Pravzaprav ni čutila ničesar, le njene noge so se tresle.

Pogledal je navzgor, pištola pa je ostala na istem mestu. Ni hotela, da bi jo vprašal, če je bila sama tam gor, kajti odgovor bi lahko obstal v zraku in mu namignil, da se je zlagala. "Saj veš, zakaj sem tu."

Skinner je sedel na svoji postelji in s hrbtom ob steni, izgledal pa je bolj buden kot kdajkoli prej. Japonec, ki navsezadnje le ni bil ustreljen, je sedel na tleh, njegove suhe noge pa so ležale pred njim v obliki črke V.

"Torej," je začel Skinner, "najbrž si tu zaradi denarja ah pa droge, toda stvari stojijo tako, da ti je sreča obrnila hrbet. Dam ti lahko šestinpetdeset dolarjev in star joint, če hočeš."

"Utihni." Ko je avtomatski nasmeh izginil, je izgledalo kot da sploh nima ustnic. "Z njo govorim."

Skinner je izgledal, kot da bo vsak čas nekaj rekel ah pa se mogoče zasmejal, toda ostal je tiho.

"Očala." Nasmeh se je vrnil. Privzdignil je pištolo, tako da je gledala naravnost v majhno luknjo. Če me bo ustrelil, je pomislila, jih bo moral še vedno iskati.

"Hepburn," je povedal Skinner z nekakšnim norim in majhnim nasmeškom, Chevette pa je šele takrat opazila, da ima poster Roya Orbisona luknjo na sredi svojega sivega čela. "Tam doli," je rekla in pokazala na loputo v tleh.

"Kje?"

"Moje kolo," upala je, da se Sammy Sal ne bo zaletel v tisti stari rjasti vagon v temi in se izdal.

Pogledal je navzgor v loputo na stropu, kot da bi slišal, kaj je premišljevala.

"Nasloni se z dlanmi ob tisto steno tamle," Stopil je bližje. "Noge postavi narazen..." Pištola se je dotaknila njenega vratu. Njegova druga roka je zdrsnila pod Skinnerjev jopič in iskala orožje. "Ostani tako." Spregledal je Skinnerjev nož, tistega z odlomljenim rezilom. Malo je obrnila glavo in videla, kako z eno roko okoli zapestij tistega Japonca ovija nekaj rdečega in gumijastega. Pomislila je na tiste gumijaste in črvičkom podobne sladkarije, ki jih je kupovala iz velikih plastičnih posod. Potegnil je Japonca za tisto rdečo stvar in ga vlekel po tleh vse do mize s polico, kjer je jedla zajtrk. Konec rdeče stvari je zataknil za kotni nosilec, ki je držal mizo, nato pa jo ovil še okoli drugega zapestja. Iz svojega žepa je povlekel še eno takšno stvar in jo stresel kot kakšno igračo v obliki kače. Stopil je za Skinnerjev hrbet in naredil nekaj z njegovimi rokami. "Ti pa ostani na tej postelji, starec," s pištolo se je dotaknil njegovih senc. Skinner ga je samo gledal.

Vrnil se je do Chevette. "Spustila se boš po lestvi navzdol. Iztegni roke."

Stvar je bila hladna in spolzka. Ko jo je ovil okoli njenih zapestij, se je zlila sama vase. Stekla je. Premikala se je sama od sebe. Kot plastične rdeče zapestnice, podobne otroškim. Spet ena izmed tistih zvijač z molekulami.

"Imel te bom na očeh," je povedal in znova pogledal proti odprti loputi na stropu, "zato pojdi dol lepo in počasi. In če boš skočila ali pa pričela teči, ko boš prišla na tla, te bom ubil."

Sploh ni dvomila, da bi to res tudi storil, če bi bilo treba, toda spomnila se je nečesa, kar ji je tistega dne v gozdu povedal Oakley, namreč da je težko zadeti nekaj, če moraš streljati naravnost navzdol, še težje pa, če moraš streljati navzgor. Zato bi bilo mogoče dobro, če bi preprosto stekla, ko bi prišla do tal. Morala bi steči le dva metra proč od lestve in že je ne bi več mogel videti. Tada nato je pogledala črno in sivo oko pištole in zamisel se ji ni zdela več tako dobra.

Odšla je do luknje v tleh in pokleknila. S tako zavezanimi rokami to sploh ni bilo lahko. Moral ji je pomagati, zato jo je čvrsto zgrabil za Skinnerjev jopič, toda uspelo ji je posaditi noge na tretjo prečko, s prsti pa se je oprijela prve in se tako premikala vse do tal. Morala je postaviti stopala na prečko, spustiti tisto, ki jo je držala z rokami, in hitro prijeti eno nižje, še preden je izgubila ravnotežje, in tako ponavljati vse do tal.

Toda medtem ko se je spuščala, je imela dovolj časa za premislek in to ji je pomagalo, da se je odločila poskusiti to, kar je imela v mislih. Bilo ji je težko razmišljati glede na to, kako mirno se je počutila, toda to ni bilo prvič. Tako se je počutila že v Beavertonu tisto noč, ko je splezala prek žice in tudi takrat ni kaj preveč razmišljala. In nekoč, ko so jo šoferji hoteli zvleči v spalno kabino zadaj; obnašala se je, kot da ji ni mar, nato pa je prvemu v obraz zagnala termovko vroče kave, drugega pa brcnila v glavo in zbežala proč. Z lučmi so jo iskali vsaj eno uro, ona pa je klečala v rečnem blatu in pustila, da so jo komarji obrali do kosti. Skozi grmovje so jo iskale luči.

Prišla je do tal in stopila korak nazaj, zvezana zapestja pa je držala tako, da jih je lahko videl, če je hotel. Hitro je prišel dol, brez odvečnih gibov in neslišno. Njegov dolg plašč je bil narejen iz nečesa črnega, nekakšne tkanine, ki ni odbijala svetlobe, opazila pa je tudi, da ima na sebi črne kavbojske škornje. Vedela je, da bi v njih lahko dobro tekel, če bi moral; ljudje tega ponavadi ne vedo, toda s takšnimi škornji je moč hitro teči.

"Kje je?" v kotih njegovega nasmeha se je svetilo zlato. Njegovi lasje, počesani naravnost nazaj, so bili nekje med svetlo in rjavo barvo. Premaknil je svojo roko in jo spomnil na pištolo. Videla je, da se mu je roka pričela znojiti, znotraj njegove bele gumijaste rokavice pa so pričeli temneti vlažni madeži znojnih kapljic.

"Uporabiti morava ..." ustavila se je. Rumeno dvigalo je bilo točno tam, kjer sta ga pustila s Sammyem Salom. Kako je torej prišel gor?

Še več zlata v nasmešku. "Po stopnicah sva prišla."

Povzpela sta se po lestvi za pleskarje, po golih jeklenih prečkah. Nekatere so bile čisto rjaste. Tako da ni slišala dvigala. Ni čudno, da je bil Japonec tako prestrašen. "Torej," je izdavila, "prideš?"

Sledil ji je do dvigala. Z očmi je bila prikovana na tleh, da ne bi pozabila in pogledala navzgor ter pričela iskati Sammyja, ki je moral biti nekje tam. Vsekakor ni imel dovolj časa, da bi splezal dol, drugače pa bi ga gotovo slišali.

Znova jo je prijel za ramo, ona pa je z eno nogo stopila čez in v dvigalo. Vstopil je za njo in jo ves čas opazoval.

"Tole je treba potegniti dol," je dejala in pokazala na enega izmed vzvodov.

"Potegni."

Premaknila ga je za eno zarezo, pa še za eno in motor je

zaječal pod njunima nogama ter ju zapeljal po naklonu navzdol. Na dnu se je izpod žarnice, ujete v preglodanem aluminiju, razlivalo nekaj svetlobe in Chevette se je spraševala, kaj bi naredil, če bi nekdo ravno takrat stopil pod žarnico, recimo Fontaine ah pa kdo drug, ki bi prišel preverit električno napeljavo. Kdorkoli. Najbrž bi ga ustrelil, je zaključila. Enostavno bi ga ustrelil in pormil na stran v temo. To je lahko videla na njegovem obrazu. Zelo jasno je bilo videti.

Izstopil je prvi, nato pa je pomagal še njej. Veter je bil vedno močnejši in čutiti je bilo močne harmonične sunke, ki so prodirali skozi podplate, most pa je pričel brenčati kot pridušena harfa. Slišala je ljudi, ki so se smejah nekje.

"Kam pa zdaj?" je vprašal.

Pokazala je tja, kjer je stalo kolo, s kablom zvezano ob kolo Sammyja Sala. "Rožnato in črno kolo."

Pomignil je s pištolo.

"Pojdi proč," je izjavilo njeno kolo, ko je bila meter in pol stran od njega.

"Kaj je to?" Začutila je pištolo na hrbtu.

"Drugo kolo. Ropotalo z govornim alarmom. Odvrača ljudi proč od mojega kolesa." Nagnila se je, da bi s palcem pritisnila ploščico in odklenila kolo Sammyja Sala, ni pa se dotaknila prepoznavne line za sedežem njenega lastnega kolesa.

"Ne zajebavam se, kreten," je povedalo njeno kolo.

"Izklopi ga," je ukazal.

"Prav."

Vedela je, da mora to narediti na en mah, potegniti kolo vstran, in to samo s palcem in kazalcem na neprevodnem delu gume njenega kolesa.

Toda le po nesreči je okvir udaril ob njegovo pištolo. Videla je za palec velik električni lok med njenim kolesom in pištolo, vroče škrlatne barve in debel kot palec, kajti kondenzatorji razdeljenih zavor v navpični cevi so izpraznili njihov shranjen naboj v sistem proti tatvinam, vgrajen v lažno rjo in previdno obrabljeni srebrni izolimi trak. S praznim pogledom je padel na kolena, med njegovimi napol odprtimi ustnicami pa je nastal in zrasel en sam samcat srebrn mehurček sline. Zdelo se ji je, da je videla, kako se je iz pištole v njegovi roki pričela dvigovati para.

Teci, je pomislila in se prihulila, da bi stekla, nato pa ga je zadela nekakšna črna stvar in ga podrla na tla. Priletela je nekje iz teme nad njima in pri tem ustvarjala zvok, podoben polomljenim krilom. Bila je rola katrana. Nato je opazila Sammyja Sala, ki je stal tam gori na temačnem karbonskem prečnem oporniku in se ga držal z eno roko. Zazdelo se ji je, da je videla njegov bel nasmešek.

"Tole si pozabila," je zaklical in ji vrgel nekakšno stvar. Bila so očala v škatli. Kljub temu da je imela zvezane roke, jih je vseeno ujela, kot da bi očala vedela, kam želijo pasti. Nikoli ni vedela, zakaj je to naredil.

Majhna pištola je namreč nato proizvedla nekakšen cmokajoč zvok in na plan je švignil moder plamen, kot ducat majhnih nepričakovanih eksplozij skupaj, in Sammy Sal je padel nazaj preko opornika ter preprosto izginil.

Pričela je teči.

19. Superžogica

Yamazaki je slišal strele s tal, kjer je klečal. Zapestja je imel spojena z lesketajočo plastiko izza grobega kovinskega opornika, ki je podpiral Skinnerjevo stensko tablo. Ali pa je bil mogoče to le zvok kakšnega hidravličnega orodja?

V sobi je bil vonj, močan in oster. Pomislil je, da je to najbrž vonj njegovega lastnega strahu.

Oči je imel v višini odkrušenega belega krožnika, na njegovem robu pa je bil črn madež stisnjenega avokada.

"Povedal sem mu, kaj imam," je začel Skinner in se trudil, da bi se postavil na noge. Roke je imel zvezane za hrbtom. "Ničesar ni hotel. Hoče tisto, kar hočejo vsi, kajne?" Majhna televizija je zdrsnila z roba postelje in padla na tla. Ekran je padel ven, držal pa se je le še na sploščenem traku kabla pisanih barv. "Sranje." Zavihtel se je in takoj zaječal, kajti vsa teža je pritisnila na njegov bolan kolk in Yamazaki je že mislil, da bo padel. Skinner je naredil en korak, nato še enega, pri tem pa se nagibal naprej, da bi obdržal ravnotežje.

Yamazaki je povlekel za plastične vezi. Ko je začutil, kako so se zategnile, je zakričal od bolečine. Kot da bi bile žive.

"Če jih boš vlekel ali pa zvijal," mu je razložil Skinner za njim, "te bodo ti hudiči še bolj zategnili. Včasih so imeli te stvari policaji. Nato so postale nezakonite." Nenadoma se je zaslišal hrup, ob katerem se je stresla soba, luč pa je zatrepetala. Yamazaki se je ozrl preko svoje rame in ugledal Skinnerja, ki je z napol privzdignjenimi koleni sedel na tleh in se nagibal naprej. "Tule notri je par dvanajstcolskih Škarij za železo," je povedal starec ter s svojo levo nogo pokazal na udrto m z rjo preknto zeleno škatlo za orodje. "Če bi jih lahko nekako spravil ven, bi mi uspelo." Yamazaki je gledal, kako je pričel riniti svoje nožne prste skozi luknje v svojih raztrganih sivih nogavicah. "Nisem ravno prepričan, da bi si lahko kaj prida pomagal s škarjami, tudi če bi mi uspelo ..." Ustavil se je. Pogledal je Yamazakija. "Imam pa boljšo idejo, toda ne bo ti všeč."

"Skinnersan?"

"Poglej tisti opornik tam."

Le še razbarvane kepe stopljenih varilnih elektrod so držale tisto stvar skupaj, toda kljub temu je izgledala precej čvrsto. Na vijakih je preštel devet neustreznih matic. Sam poševni opornik je izgledal, kot da bi bil narejen iz tankih kovinskih ploščic, od vrha do dna povezanih skupaj z rjavečo žico.

"Tole sem jaz naredil," je dejal Skinner. "Tisto tam so trije konci lista tovarniške žage. Njeni zobje se niso nikoh obrabili. Tam na vrhu je."

Yamazakijeve prstne konice so se pomaknile preko skritih zobcev.

"Kar naprej Scooter. Nič kaj prida ni žagala. Zato sem jo uporabil tukaj."

"Plastiko naj prežagam?" Pridržal je zapestja.

"Počakaj. Če boš pričel žagati v to ponorelo lepljivo snov, ji ne bo všeč. Hitro jo boš moral prežagati ah pa se ti bo zarila vse do kosti. Počakaj, sem rekel ..."

Yamazaki je otrpnil. Pogledal je nazaj.

"Preveč blizu sredine si. Če boš prežagal tam, boš imel okoh vsakega zapestja še vedno obroč in ti hudiči te bodo še naprej stiskah. Prerezati moraš blizu enega konca, blizu, kolikor se le da, nato odhiteti sem in se s škarjami rešiti še drugega konca, preden te pokonča. Jaz bom medtem poskušal odpreti tole škatlo ..." Z nožnimi prsti je udaril v škatlo. Zaropotala je.

Yamazaki je približal obraz k rdečim vezem. Imele so slaboten vonj po zdravilih. Zajel je sapo, stisnil zobe in s svojimi zapestji pričel divje žagati. Stvar se je pričela krčiti. Vezi so postale trde kot železo, bolečina pa vroča in neznosna. Spomnil se je Lovelessa in njegove roke, ki ga je stisnila okoh zapestja.

"Kar naprej," ga je spodbujal Skinner.

Plastika se je pretrgala z absurdno glasnim pokom; kot kakšen zvočni efekt v otroški risanki. Bil je rešen in rdeča vez okoh njegovega levega zapestja je za trenutek popustila ter absorbirala preostanek mase.

Scooter!

Znova se je zategnila. Stegnil se je proti škatli z orodjem, presenečen, ker je bila odprta, saj jo je Skinner s svojo peto brcnil proti njemu, pri tem pa na tla prevrnil na stotine kosov kovinskega orodja.

"Modre ročke!"

Škarje za železo so bile dolge in nerodne, njihove ročke pa povite z mastnim modrim trakom. Opazil je, da se je pričala rdeča vez ožiti in pogrezati v njegovo meso. Z eno roko je otipal škarje v tistem kupu orodja, na slepo porinil rezilo v svoje zapestje, nato pa vso silo prenesel na zgornjo ročko. Sunek bolečine. Detonacija.

Skinner je med ustnicami pihnil zrak in proizvedel dolg nizek zvok olajšanja. "Si v redu?"

Yamazaki je pogledal v zapestja. Na levem zapestju je bila globoka modrikasta vdrtina. Pričela je krvaveti, toda nič bolj, kot je pričakoval. Drugo zapestje je bilo razpraskano zaradi žaganja. S pogledom je ošvrknil tla in iskal preostanek vezi.

"Odveži še mene," je rekel Skinner. "Toda rezilo vtakni pod plastiko, prav? Ne trudi se z odstranjevanjem konca. Drugi konec pa prereži čimprej."

Yamazaki je preveril ostrino Škarij, nato pa pokleknil za Skinnerjem in vtaknil en konec rezila pod plastiko okoli starčevega desnega zapestja. Koža tam je postala prosojna, umazana in razbarvana, vene pa so nabreknile ter se deformirale. Plastika je z enakim presenetljivim zvokom zlahka popustila, nato pa se skoraj istočasno zažrla v Skinneijevo drugo zapestje in pri tem trzala kot kakšna živa reč. Prerezal jo je, še preden je naredila kakšno škodo, toda tokrat je ob poku iz risanke stvar preprosto izginila.

Yamazaki je zijal v mesto, kjer je še pred sekundo bila vez.

"Zakleni vrata!" je zatulil Skinner.

"Kaj?"

"Zakleni pofukano loputo!"

Yamazaki se je po rokah in kolenih plazil po tleh, nato spustil loputo na njeno mesto in jo zapahnil z nekakšno ravno napravo iz motnega brona, ki je bila nekoč najbrž del ladje. "Dekle," je izustil in pogledal nazaj proti Skinneiju.

"Saj zna potrkati," je odvrnil Skinner. "Kaj bi rad, da spet pride nazaj tisti tepec s pištolo?"

Yamazaki tega ni hotel. Pogledal je navzgor v loputo na stropu, tisto, ki je vodila na streho. Sedaj je bila odprta.

"Pojdi tja gor in poišči tistega črnca."

"Skinnersan? Koga prosim?"

'Velikega debelega možakarja. Črnca, prav?"

Yamazaki se je povzpel po lestvi navzgor, ne da bi vedel, kaj oziroma o kom Skinner sploh govori. Ko je porinil glavo skozi odprtino, mu je sunek vetra v obraz poslal številne dežne kaplje. Nenadoma ga je prevzel prepričujoč občutek, da se nahaja nekje na vrhu starodavne ladje, nekakšne črne železne dvojambomice, ki je s svojimi plastičnimi jadri in ponorelo ali pa mrtvo posadko izgubljeno jadrala po temačnih morjih, Skinner pa je predstavljal blaznega kapitana, ki je kričal povelja iz svoje sobice v podpalubju.

"Tu ni nikogar, Skinnersan!"

Dež je močno naletaval in pri tem prikrival mestne luči.

Yamazaki je umaknil svojo glavo, otipal loputo in jo zaprl nad sabo. Učvrstil je kljuko in si želel, da bi bila iz kakšnega čvrstejšega materiala.

Spustil se je po lestvi navzdol.

Skinner je bil sedaj že na nogah in se zibal proti svoji postelji. "Hudiča," je zaklel, "nekdo mi je razbil televizijo." Prevrnil se je naprej na žimnico.

"Skinner?"

Yamazaki je pokleknil poleg postelje. Skinnerjeve oči so bile zaprte, njegovo dihanje pa plitko in hitro. Privzdignila se mu je leva roka z razprtimi prsti in se krčevito popraskala po zamršenih belih dlakah poleg razpetega ovratnika svoje ponošene flanelaste srajce. Yamazaki je zavohal kisel oster vonj po urinu nad trpkim robom kakršnegakoli si že bodi eksploziva, ki je izstreljeval Lovelessove naboje. Pogledal je Skinnerjeve kavbojke, kjer je modra barva zaradi obrabe že posivela in kjer so se za vedno vrezale gube, lesketajoče od masti, ter opazil, da se je Skinner polulal.

Nekaj minut je le stal tam, negotov, kaj naj sedaj naredi. Končno se je usedel na stol, poškropljen od barve, poleg majhne mize, kjer je še pred kratkim bil ujetnik. S konicami prstov je potipal zobe žage. Pogledal je navzdol in zagledal čedno rdečo kroglo. Ležala je na tleh poleg njegove leve noge.

Privzdignil jo je. Bila je gladka kot marmor in iz rdeče plastike, hladna in rahlo elastična. Ib je bila ena izmed vezi, njegovih ali pa Skinnerjevih.

Sedel je tam, gledal Skinnerja in poslušal most, ki je stokal v neurju, iz svežnjev kablov pa je prihajala nenavadna glasba.

Želel si je pritisniti uho ob te svežnje, toda nekakšen strah, ki ga ni znal opisati, ga je odvrnil od tega.

Naenkrat se je Skinner prebudil, tako je vsaj izgledalo, in se trudil, da bi se usedel, Yamazakiju pa se je zazdelo, da je klical dekle.

"Ni je tu," mu je odvrnil Yamazaki, pri tem pa posadil svojo dlan na Skinnerjevo ramo. "Kaj se ne spomnite?"

"Ni je tu," je rekel Skinner. "Dvajset, trideset let. Prekleto sranje. Čas."

"Skinner?"

"Čas. Čas je prekleti zajebant, kajne?"

Yamazaki je pridržal rdečo kroglo pred očmi starca. "Poglejte, Skinner. Vidite, kaj je nastalo?"

"Superžogica," je odvrnil Skinner.

"Skinnersan?"

"Pojdi in jo vrzi ob tla, Scooter." Zaprl je oči. "Močno jo vrzi..."

20.Velika praznina

"Pri Bogu prisežem," je dejal Nigel, "da se je to sranje ravnokar premaknilo."

Chevette je z zaprtimi očmi začutila skrhan keramičen nož, pritisnjen ob njeno zapestje; zaslišal se je zvok, podoben zračnici, ki popusti, če je le prevečkrat zakrpana, in njeno zapestje je bilo prosto.

"Sranje. Jezus ..." Njegove roke so bile grobe in hitre, Chevette pa je odprla oči ob drugem poku. Rdeča pega je švigala sem in tja okoh kupa smeti. Nigelova glava jo je spremljala kot kakšna protiutež na psu iz mavca, ki ga je nekoč našel Skinner in nato poslal Chevette, da ga proda.

Vsaka stena v tem ozkem prostoru je bila natrpana s kovinskimi predmeti, polomljenimi kosi starih cevi od Reynoldsa, prašnimi kozarci za marmelado, napolnjeni z rjastimi špicami. Ib je bila Nigelova delavnica, kjer je izdeloval svoje cize in popravil vsako kolo, ki mu je prišlo pod roke. Plovec za ribe, ki mu je visel z levega ušesa, je tiktakal v nasprotni smeri od njegove vrteče glave, nato pa je zažvenketal, ko je zagrabil tisto stvar sredi šviganja. Tisto kroglo iz rdeče plastike.

"Stari," je navdušeno vzkliknil, "kdo ti je dal to gor?"

Chevette je vstala in zadrhtela, drget pa se je razlil vzdolž nje kot kakšna živa stvar, na enak način kot tiste rdeče vezi.

Sedaj se je počutila nekako tako kot tistega dne, ko se je vrnila v stanovanjsko prikolico in odkrila, da je njena mama pobrala vse svoje stvari ter odšla. Nobenih sporočil ni bilo, le konzerva raviolov v loncu na štedilniku in odpirač za konzerve ob strani. Tistih raviolov ni pojedla in tudi kasneje jih ni več jedla. Vedela je, da jih tudi nikoli več ne bo.

Toda ta občutek se je tokrat vrnil ter pogoltnil vase vse. To je bil tako velik občutek, da ga pravzaprav nisi mogel dokazati, razen s kakšno aritmetiko odsotnosti in spomini na lepše dni. In ona se je premikala znotraj njega, kakršen koh je že bil, od ene točke pa do druge, vse dokler ni končala na drugi strani tiste žice v Beavetonu, kraju, ki je bil tako grozen, kot če bi kos razbitega stekla drgnil ob veliko praznino. Zaradi tega se je vedno bolj pričela zavedati stvari, ki je pogoltnila svet, čeprav je bila komajda vidna, in še to samo za kratek čas v očesnih kotih. Bolj kot občutek je bila ta stvar pravzaprav nekakšna oblika plina, nekaj, kar je lahko globoko v svojem grlu skoraj zavohala,"ležeči in nepremični hlad v sobah njenega kasnejšega potovanja.

"Si v redu?" Nigelu so preko oči viseli mastni lasje, v roki je imel rdečo kroglo, v kotičku ust pa zobotrebec iz marelice za koktajle s koščkom jantarjevega celofana.

Dolgo časa se je spraševala, če je občutek mogoče zgorel v tisti vročici in če se je po nesreči pregrelo vezje, ki ga je vedno znova sprožilo. Toda ko se je privajala na most, na Skinnerja in na kurirsko službo pri Združenjih, je izgledalo, da se je njena praznina napolnila z običajnimi stvarmi in da je v žepu starega zrasel popolnoma nov svet. Vsak dan je prehajal v naslednjega - ne glede na to, če je plesala med Odpadniki, sedela in se celo noč pogovarjala s svojimi prijatelji ah pa zvita v klobčič spala v vreči sredi Skinnerjeve sobe, kjer je veter tolkel po stenah iz vezanega lesa, kabli pa so brenčali in prenašali vibracije navzdol v skalo, ki se je pozibavala kot najbolj počasno morje (to je povedal Skinner).

Sedaj je bilo tega konec.

'Vette?"

Nekoč je videla dekle, ki je skočilo z mostu in so jo nato povlekli navzgor ob strani Zodiaka s pomočjo blede plastične kljuke. Bila je bela in mehka, iz ust in nosu pa ji je tekla voda. Če padeš ravno prav, si zlomiš in izpahneš vsako kost, je dejal Skinner. Dekle je steklo skozi bar nago, ovito le v Harujevo mrežo in imitacijo japonskih ribiških plavuti, ter skočilo na glavo z mize nekega turista, ki je bila najbližje ograji. In kaj ni zdaj tudi Sammy Sal že takole plaval, mogoče je celo pustil za sabo mrtvo cono, ki je že pred leti odgnala vse ribe zaradi strupenega svinca, ki se je luščil proč od neštetih premazov barv in padel v rečni tok, M je odnašal mrtvece stran od mostu in mimo Misijonske Ceri, tako so vsaj trdili ljudje, na koncu pa jih je odvrgel v naročje bogatašev z mikropornimi maskami, ki so tekali vzdolž betonske plaže Kitajskega Zaliva?

Chevette se je nagnila naprej in pričela bruhati, pri tem pa ji je uspelo ujeti večino v odprto prazno posodo za barvo, katere robovi so bili prekriti z debelimi krastami sive temeljne barve, ki jo je Nigel uporabljal za prekrivanje svojih slabše izvedenih popravil.

"Hej, hej," je plesal okoli nje Nigel, v svoji okomi in plašni naravi pa se je ni bil pripravljen dotakniti. S svojimi velikimi rokami je mahal naokoli, zaskrbljen, ker ji je bilo slabo, in preplašen, da bo bruhala po njegovem delu, kar bi konec koncev zahtevalo globinsko ter še nikoh preizkušeno čiščenje. Bolje bi bilo, če bi bruhala kar na tla njegovega ozkega gnezda. 'Vodo? Hočeš vodo?" ponudil ji je staro posodo za kavo, ki jo je uporabljal za kaljenje vročega jekla. Na površini so plavali mastni madeži kot megla ob pristanišču in malo je manjkalo, da ni bruhnila še enkrat, toda uspelo se ji je usesti.

Sammy Sal je mrtev in Skinner mogoče tudi. On in tisti diplomirani študent, ki je bil zvezan tam gori s plastičnimi črvi.

"Chev?"

Odložil je posodo za kavo in ji namesto tega ponudil odprto pločevinko piva. Z roko jo je odmaknila vstran in zakašljala.

Nigel je prestopal iz ene noge na drugo, nato pa se obrnil in pokukal skozi trikoten polomljen lucit, ki je služil kot njegovo edino okno. Vibriral je od močnega vetra. "Nevihta bo," je komentiral, kot da bi bil vesel, ko je opazil, da se svet zunaj odvija po določenem prepoznavnem vzorcu, pa čeprav zelo drastičnem. "Nevihta bo in dež."

Chevette je, bežeč pred Skinnerjem, pištolo v roki tistega morilca, njegovimi očmi in zlatimi zobmi v kotih njegovega nasmeška ter upognjena, da bi obdržala ravnotežje, kljub zvezanim rokam in škatlo, kjer so bila očala tistega tepca, videla tudi druge, ki so bežali, pravzaprav tekmovali med sabo in tekli proč od nenadne tišine ter prvega naliva dežja, ki je bil skoraj topel, ko je prišel.

Skinner bi vedel, da prihaja dež; vedno je opazoval tisti barometer v starokopitnem lesenem zaboju, podobnem krmilu kakšne stare ladje; spoznal se je na vreme, saj je živel v svoji hišici na vrhu mostu. Mogoče so se tudi drugi spoznali na vreme, toda čar je bil v čakanju na zadnji trenutek, nato pa v begu pred dežjem, pred tem pa bi se opravil še zadnji nakup, se pokadila še ena cigareta ali pa uredila še kakšna reč. Ura pred nevihto je bila ravno pravšnja za takšne stvari in ljudje so opravljah nervozne nakupe, ki so bili običajno le znosna negotovost. Če je bil veter močan, jih je lahko tudi nekaj umrlo, in to ne vedno novincev, kajti ti so se običajno privezali s svojo razcapano prtljago na kakršnokoli prosto mesto, ki so ga uspeh najti na zunanji strukturi; včasih, če se je veter res dobro uprl, je popustil celoten kompleks, navadno sestavljen večinoma iz krp; ona česa takega še ni videla, toda obstajale so zgodbe. Novincem ni nihče branil, da ne bi iskali zavetišča na različnih nivojih mostu, toda to so le redko štorih.

S hrbtno stranjo roke si je obrisala usta in vzela Nigelovo pivo. Naredila je požirek. Pivo je bilo toplo. Podala mu ga je nazaj. Vzel je zobotrebec iz ust, pričel dvigovati pločevinko za požirek, nato pa malce bolje premislil in jo odložil poleg svojega aparata za valjenje.

"Nekaj je narobe," je zamrmral. "Kar vidim lahko."

Zmasirala si je zapestja. Tam, kjer jo je prej držala plastika, sta nastala dva rožnata in vlažna kožna izpuščaja v obliki prstana. Prijela je keramičen nož in ga podzavestno zaprla.

"Ja," je pričela, "ja, nekaj je res narobe ..."

"Kaj je narobe, Chevette?" otresel si je lase proč s čela kot kakšen zaskrbljen pes, s prsti pa je nervozno tolkel po svojem orodju. Njegove roke so bile podobne bledim umazanim živalskim šapam, sposobnim na svoj molčeč in okreten način rešiti probleme, ki bi sicer pustili človeka brezupno zbeganega. "Tisto japonsko sranje je pričelo razpadati," se je odločil, "in zato si jezna ..."

"Ne," mu je odvrnila in pravzaprav ga sploh ni poslušala.

"Kurir potrebuje za svoje kolo jeklo. Težo. Veliko košaro spredaj. Ne pa karton, prevlečen z nekakšnim neumnim aramidnim sranjem, ki tehta približno toliko kot kakšen sendvič. Kaj bi se zgodilo, če bi se zaletela v avavtobus? Če bi se zaletela v avtobus od zadaj? Ker si ttežja od kkolesa, bi te vrglo preko in razbila bi si, razbila bi si..." Roke je imel ukrivljene in trudil se je, da bi čimbolj točno izrazil fiziko nesreče, ki jo je videl. Chevette je pogledala navzgor in videla, da se cel trese.

"Nigel," je rekla in vstala, "tisto reč je nekdo vklenil name za hec, razumeš?

Premaknila se je, je odvrnil. Videl sem.

"No, hec ni bil ravno duhovit, prav? Toda takoj sem vedela, kam naj Nigel je znova stresel lase prek oči, plašen in zadovoljen. 'Ti si imela nož. Dobro reže." Nato je mrko pogledal. "Jeklen nož potrebuješ ..."

"Saj vem," je dejala. "Zdaj pa moram iti..." Sklonila se je, da bi pobrala posodo za barvo. "Tole bom vrgla proč. Oprosti."

"Nevihta je," je pripomnil Nigel. "Ne odhajaj ven sredi nevihte."

"Moram," mu je odvrnila. "Saj bom v redu." Pomislila je, da bi ubil tudi Nigela, če bi jo našel tu. Poškodoval bi ga. Prestrašil.

"Znebi se tega," je rekla.

"Zakaj?"

"Poglej ta izpuščaj."

Nigel je izpustil kroglo, kot da je strupena. Odskakljala je proč. Obrisal si je prste v sprednji del njegove umazane srajce.

"Nigel, imaš mogoče kakšen izvijač, ki bi mi ga lahko dal? Raven?"

"Moji izvijači so vsi obrabljeni ..." Bele živalce so tekale po kupu orodja, vesele, ker so lahko lovile, Nigel pa jih je zmedeno opazoval. "Običajne vijake odvržem takoj, ko jih odvijem. Sedaj se uporabljajo šesterokotni ..."

"Jaz bi rada takšnega obrabljenega."

Desna roka je nenadoma planila in privlekla na plan rahlo upognjen izvijač s črnim držalom.

"Takšnega hočem," je dejala in si zapela Skinnerjev jopič. Ponudil ji ga je z obema rokama, oči pa so se skrivale za njegovimi lasmi in jo opazovale. "Chevette ..., všeč si mi."

"Vem," je odvrnila in stala tam s posodo za barvo, polno bruhanja, v eni roki in izvijačem v drugi. 'Vem, da sem ti všeč."

Kapljice dežja so zmedene zaradi številnih plastičnih kosov, ki so prekrivali zgornji nivo, sledile odvodnim cevem in električnim kablom, na dan pa so pridrvele pod sila čudnimi koti ter v obliki naključnih stopničastih slapov, nekakšnih miniaturnih Niagarskih slapov, ki so drveli vzdolž valovitega železa in vezanega lesa. Z vhoda v Nigelovo delavnico je Chevette opazovala šotorsko krilo, ki se je podrlo, iz nekdaj napete konkavnosti pa so na vse strani hkrati pršele galone srebrne vode. Izbočeno platno iz kopalne kadi je naglo popustilo in se razparalo z ostrim pokom, nato pa takoj postalo več metrov dolgo prhutajoče, premočeno blago. Tukaj ni bilo nikoli ničesar planiranega, v nobenem smislu, in težave z odtočnimi cevmi so se reševale šele takrat, ko so nastale. Ali pa se sploh niso reševale, kar je bilo še bolj verjetno.

Opazila je, da je bila polovica luči ugasnjenih. Vzrok je bil najbrž v tem, ker so jih ljudje ugasnili in izvlekli ven čimveč priključenih naprav. Ibda nato je z očmi ujela rob tistega grozovitega rožnatega bliska, ki ga lahko vidiš, kadar eksplodira transformator. Zaslišala je pok. Nekje proti Otoku Zakladov. Tako je bilo poskrbljeno za večino preostalih luči in naenkrat se je znašla skoraj v popolni temi. Na vidiku ni bilo nikogar, čisto nikogar. Samo stovatna žarnica v oranžnem plastičnem grlu, ki se je pozibavala v vetru.

Stopila je ven proti sredini mostu in se trudila, da bi opazila morebitne potrgane in viseče žice. Spomnila se je na posodo v svoji roki in jo odvrgla na stran, potem pa slišala, kako je padla na tla in se zvalila proč.

Pomislila je na svoje kolo, ki leži tam na dežju s praznimi kondenzatorji. Nekdo ga bo zanesljivo vzel, tudi kolo Sammyja Sala. Ib je bila največja stvar, najbolj dragocena stvar, ki jo je kdajkoli imela, in zaslužiti je morala vsak dolar, ki ga je nato pustila na pultu v trgovini Mestna Kolesa. Ugotovila je, da na svoje kolo ni gledala kot na stvar, pač pa bolj tako, kot gledajo ljudje na konje. Nekateri kurirji so celo dajali imena svojim kolesom, toda Chevette tega nikoli ne bi naredila, najbrž ravno zato, ker je gledala nanj kot na kakšno živo stvar.

Teci, si je govorila, dobili te bodo, če boš ostala tu. S hrbtom proti San Franciscu se je odpravila proti Otoku Zakladov.

Kdo te bo dobil? Tisti moški s svojo pištolo. Prišel je po očala. Prišel je po očala in ubil Sammyja. Kaj so ga poslali tisti ljudje, ki so poklicali Bunnyja in Wilsona, lastnika? Renta-policaji. Varnostniki.

Škatla je bila v njenem žepu. Gladka. In ta nenavadna risba mesta in tisti stolpi z razcepljenimi vrhovi. Sončnica.

"Jezus," je spregovorila, "Kam? Kam grem?"

Proti Otoku Zakladov, kjer se zbirajo volkodlaki in oboževalci smrti, pokvarjeni in nori ljudje, ki so jih odgnali z mostu, da bi lovili v tamkajšnjem gozdu? Včasih je bila tam mornarska baza, je dejal Skinner, toda kmalu po Little Grandeju je tam pričela razsajati kuga, ki ti je pretvorila oči v kašo, nato pa so ti odpadli še zobje. Poimenovali so jo Vročica Otoka Zakladov, vzrok pa je najbrž tičal v kakšni konzervi tam v mornarski bazi, takoj po potresu. Tako zdaj ni nihče več odhajal tja, vsaj nihče normalen.

Ponoči si lahko kdaj pa kdaj videl njihova ognjišča, podnevi pa dim in če si se kdaj sprehodil do Oaklandskega loka in njegovega nosilca, si lahko videl, da ljudje, ki živijo tam, niso bili takšni kot tisti, ki živijo tu, na visečem delu.

Naj se raje vrne po kolo? Kakšna ura kolesarjenja in zavore bi bile spet polne. Videla se je, kako se vozi, mogoče proti vzhodu, vozi celo večnost proti vsem mogočim pokrajinam, puščavam, ki jih lahko vidiš le na televiziji, nato proti ravnim zelenim kmetijam, kjer velike naprave korakajo v vrsti in počnejo, kar pač počnejo. Toda spomnila se je poti iz Oregona in tovornjakov, ki so stokali v noči kot izgubljene podivjane živali, in poskusila si je predstavljati sebe na kolesu. Ne, na takšni cesti ni bilo nobenega prostora, nič dovolj velikega za človeka, poleg tega pa je bila v vsej tej temi komaj kje kakšna luč. Tam bi lahko le hodil in hodil, pa vseeno ne bi prišel nikamor, niti do kakšnega mesta, kjer bi se lahko usedel. Kolo je tam zunaj ne bi pripeljalo nikamor.

Lahko pa bi odšla nazaj do Skinnerja. Povzpela bi se gor in pogledala ... Ne. Grobo je odstranila to misel.

Iz senc, kjer so ropotale dežne kapljice, se je kot plin dvigovala praznina in zadržala je sapo, da ga ne bi vdihnila.

Ko izgubiš kakšno stvar, večkrat šele takrat prvič opaziš, da si jo sploh imel. Šele ko je odšla njena mama, je spoznala, da je bila sploh tam, kajti prej je vedno predstavljala le njeno mesto, celoto, kot na primer vreme. In Skinner in Colemanova peč in olje, ki ga je morala vlivati v majhno luknjo, da bi ostalo usnjeno tesnilo mehko ter da bi črpalka delovala. Nisi se zbudil vsako jutro ter govoril da in da vsaki majhni stvari. Toda pravzaprav je vse skupaj sestavljeno ravno iz majhnih stvari. Ah pa iz nekoga, ki ga lahko vidiš, ko se zbudiš. Ah pa iz Lowella. Ko je imela Lowella - če bi se lahko sploh reklo, da ga je imela ? toda medtem ko je bil tam, je bil nekako podoben tem majhnim stvarem ...

'Chev? Si to ti?"

In tam je bil. LoweU. Sedel je s prekrižanimi nogami na vrhu rjastega hladilnika, kjer je pisalo ŠKAMP, kadil cigareto in opazoval, kako dež curlja s šotorskega krila prodajalca škampov. Videla ga ni že tri tedne, toda sedaj je lahko razmišljala le o tem, kako najbrž izgleda popolnoma grozno. Poleg njega je sedel tisti fant z obrito glavo, ki so ga klicali Codec, s poveznjeno črno kapuco svojega puloverja in skritimi dlanmi v dolgih rokavih. Codec je ni imel nikoh rad.

Toda Loweil se je rezal v zaru svoje cigarete. TMo, je pncel, "kaj boš rekla 'zdravo' ali ne?"

"Zdravo," mu je odvrnila.

21. Poznavalski odpadniki

Rydell ni bil ravno prepričan o tej zadevi glede mostu, še manj pa zaradi vsega, kar mu je povedal Freddie v Sejmu Hrane in na poti od Severne Obale nazaj. Znova in znova se je spominjal tistega dokumentarca, ki ga je videl v Knoxvilleu in prepričan je bil, da ni bilo nobenega govora o kakšnih ljudožercih ah pa kultih. Pomislil je, da ga v to najbrž želi prepričati Freddie, kajti navsezadnje bo moral on, Rydell, po tisto dekle, Chevette Washington.

In sedaj je bil resnično na njem ter opazoval ljudi, ki se jim je mudilo umikati svojo robo pred slabim vremenom, vse skupaj pa je izgledalo še celo manj podobno tistemu, kar mu je razlagal Freddie. Izgledalo je kot kakšen karneval. Ah pa kot zabaviščno središče na velikem sejmu, le da je bilo na zgornjem nivoju prekrito z nekakšnimi prismojenimi majhnimi kolibami, pravzaprav škatlami. Videti je bilo mogoče tudi celotne stanovanjske prikolice, privzdignjene z vitli in prilepljene na viseči most z velikimi kepami lepila; kot kakšne kobilice v pajkovi mreži. Skozi luknje, ki so jih naredili na zgornjem nivoju in kjer so bile speljane najrazličnejše razmajane stopnice iz vezanega lesa in zavaljenega železa, si se lahko sprehajal gor in dol med obema prvotnima nivojema. Tam so bile celo stare letalske stopnice praznih gum in nepomične.

Če si se na spodnjem nivoju prebil mimo vseh tistih vozičkov s hrano, si prišel do najmanjših gostiln, kar jih je Rydell kdajkoh videl. Nekatere so imele le štiri stole in celo nobenih vrat, le veliko roleto, ki si jo lahko povlekel dol in zaklenil.

Toda nič od tega ni bilo narejeno po kakšnem načrtu, vsaj on ga ni uspel videti. Ni bilo podobno trgovskemu centru, kjer so porinili kakšen posel v igro kot kovanec v avtomat in nato čakali, če bo zaigral ah ne. Izgledalo je, da je to mesto preprosto le raslo in ena stvar je bila zakrpana ob drugo, vse dokler ni bil celoten razpon mostu ovit v nekakšno brezoblično gmoto predmetov, kjer niti dva kosa nista bila enaka. Kamorkoli si pogledal, si videl drugačne materiale in skoraj npben ni bil uporabljen za tisto, čemur je bil prvotno namenjen. Sel je mimo stojnic, obloženih s turkizno nepregomo ploščičasto umetno maso, lažnimi opekami, delčki zlomljenih ploscic, postavljenih v obliki vrtincev, sončnih eksplozij in rož. Eno mesto, sedaj že zaprto, je bilo prekrito z bakreno zelenimi odpadki polomljenih strešnih oblog.

Opazil je, da se je pričel smejati vsem tem stvarem in tudi ljudem, ki niso bili niti najmanj pozorni nanj ah pa ljudožersko nagnjeni. Izgledah so tako raznoliki kot njihovi stavbni materiali: različnih starosti, ras, barv in vsi so bežali pred nevihto, ki se je sedaj že več kot očitno približevala. Veter je postajal vse močnejši, ko se je prebijal mimo dz in starih gospa, ki so vlekle slamnate ročne kovčke. Majhen otrok, ki se je opotekal s svojimi rokami, ovitimi okoli velikega rdečega gasilnega aparata, je udaril ob njegove noge. Rydell še nikoli ni videl otroka s takšnimi tetovažami. Fant je v tujem jeziku nekaj dejal in nato izginil.

Rydellu se je ustavil in iz žepa svojega jopiča privlekel na dan Warbabyjevo mapo. I\i je bilo označeno, kje živi to dekle in kako se povzpeti tja gor. Naravnost navzgor do strehe tiste preklete stvari, tiste majhne kohbe, ki je sedela na vrhu enega izmed stolpov, s katerega so viseli kabh. Warbaby je imel čudovito pisavo, res elegantno. Ib mapo je narisal na zadnjem sedežu patriota in jo nato naslovil na Rydella. Najprej po stopnicah, nato po tej pešpoti in potem še z nekakšnim dvigalom.

Toda tiste stopnice bo hudičevo težko najti, kajti ko se je ozrl naokoh, je ugledal veliko majhnih ozkih stopnic, ki so vijugale med stojnicami in zapuščenimi majhnimi gostilnami, brez kakršnegakoli vzorca. Predpostavljal je, da vse vodijo navzgor proti istim podganjim gnezdom, pa vendar ni bilo nobene garancije, da so vse povezane.

V tistem trenutku je postal izčrpan in želel je izvedeti le, kje in kdaj bo lahko zaspal in za kaj pri tem sranju sploh gre? Kako je lahko dovolil Hemandezu, da ga je vpletel v to zadevo?

Nato je pričel padati dež in veter je povečal svojo hitrost za nekaj stopenj, domačini pa so se močno trudili, da bi poiskali zavetišče. Tako je Rydellu preostalo le, da se je stisnil v kot med par staromodnimi japonskimi prodajnimi avtomati. Celotna struktura, če bi temu sploh lahko tako rekel, je bila dovolj porozna, da je prepuščala veliko dežja, po drugi strani pa dovolj velika in nerodna, da se je lahko kosala z vetrom. Celotna stvar je pričela škripati, pokati in na nek način stokati. Luči so pričele ugašati.

Ugledal je blisk belih iskric in žico, ki je padla iz tiste nore zmešnjave navzdol. Nekdo je zakričal, toda besede je odnesel veter, tako da jih Rydell ni uspel razumeti. Pogledal je navzdol in spoznal, da se okoli njegovih SWAT-čevljev dviguje voda. Ib ni dobro, je pomislil: luže, mokri čevlji, izmeničen tok.

Poleg enega izmed prodajnih avtomatov je bila stojnica s sadjem, zbita skupaj iz kosov lesa kot kakšna otroška trdnjava. Ibda pod njo je bila nekakšna polica, petnajst centimetrov nad tlemi, ki je izgledala precej suho. Stlačil se je notri in se usedel na polico, noge pa je privzdignil, da niso bile več v vodi. Dišalo je po prezrelih mandarinah, toda prostor je bil v devetdesetih odstotkih suh, poleg tega pa je prodajni avtomat zadrževal večji del vetra.

Zapel si je jopič navzgor, dokler je šlo, stisnil pesti v žepih ter pomislil na vročo kopel in suho posteljo. Razmišljal je o svoji žimnici tam doli na Mar Visti in začutil domotožje. Jezus, je pomislil, naslednjič bom pričel pogrešati že tiste samolepilne rožice.

Navzdol je padla platnena streha, ker so se njeni leseni oporniki polomili kot zobotrebci, pri tem pa se je razlilo kakšnih dvajset galon dežja. Točno tisti trenutek je ugledal Chevette VVashington, tam zunaj na dosegu oči. Kot da bi se mu sanjalo. Niti deset metrov stran. Samo stala je tam.

Rydell je imel po tistem, ko se je tja preselil in zbolel njegov oče, doli na Floridi nekoč dekle. Ime ji je bilo Claudia Marsalis in bila je iz Bostona, njena mama pa je imela svoj avtodom v istem parku kot Rydellov oče, čisto poleg Tampa Baya. Rydell je obiskoval prvi letnik na Akademiji, toda bilo je tudi nekaj počitnic in njegov oče mu je znal priskrbeti poceni letalske karte.

Tako je Rydell med počitnicami prišel tja dol in stanoval pri očetu, včasih pa se je ponoči vozil naokoli s Claudio Marsalis v lincolnu njene mame, ki je bil češnjeve barve, ko so ga pripeljali sem dol, vsaj tako je trdila Claudia, sedaj pa ga je pričela najedati sol. Očitno ga je v Bostonu odpeljala na cesto le poleti, tako da ga ne bi razjedle kemikalije. Imel je nekakšne modrobele tablice DEDIŠČINA MASS, ki so predstavljale pravo bogastvo za kakšnega zbiratelja. Bile so starokopitne tablice z vtisnjenimi črkami, ki niso svetile od znotraj.

Po tistem predelu Tampa Baya se je bilo kar nevarno voziti. Prometni znaki so bili dodobra prežvečeni, saj so kot tarče služili za vadbo in občasne nočne demonstracije dušilca na kakšni puški. Poleg tega je bilo v bližini dovolj pušk za demonstracijo; nekaj jih je bilo na okenski polici vsakega majhnega tovornjaka in terenskega vozila na štiri pogone, ponavadi pa je bil poleg še par velikih starih psov. Claudia je Rydella vedno spravljala v slabo voljo zaradi tega, zaradi teh fantov iz Floride v klobukih, ki so se vozili naokoli s svojimi puškami in psi. Rydell ji je povedal, da to nima nobene zveze z njim, ker on je iz Knoxvillea in tam se ljudje ne vozijo naokoli ter ne kažejo svojega orožja. Ah pa ne delajo lukenj v prometnih znakih, vsaj ne takrat, ko na njih pazi pohcija. Toda Claudia je bila ena izmed tistih ljudi, ki je mislila, da so vse stvari južno od Washingtona enake, ali pa se je le pretvarjala, da bi ga s tem ujezila.

Ponoči je vedno smrdelo po soh, magnolijah in močvirju, onadva pa sta se vozila naokoli v lincolnu, imela odprta okna in poslušala radio. Ko se je stemnilo, sta lahko opazovala luči na ladjah in velike megatransporterje, ki so pribrenčali mimo kot kakšni najpočasnejši NLPji na svetu. Včasih sta se malce pomečkala na zadnjih sedežih, toda Claudia je dejala, da se od tega tu na Floridi vedno preveč oznojiš in Rydell se je strinjal z njo. Bilo je krivo dejstvo, da sta bila oba tu sama in nista imela ničesar drugega za početi.

Neke noči sta poslušala lokalno radijsko postajo iz Georgije in na vrsto je prišla pesem 'Jaz in Jezus bova prebičala tvojo pogansko rit', nekakšna binkoštna trdometalska stvar o splavu in ajatolahih ter podobnih rečeh. Claudia še nikoh ni slišala takšne pesmi in od smeha se je skoraj polulala v hlače. Preprosto ni mogla verjeti, da takšna pesem obstaja. Ko se je končno umirila in obrisala solze iz oči, je vprašala Rydella, zakaj sploh hoče postati policaj. Ob njenem vprašanju se je počutil nekako neprijetno, kajti izgledalo je, kot da se ji zdi obiskovanje Akademije približno tako smešno in neumno kot tista trapasta pesem. Poleg tega pa se je počutil neprijetno tudi, ker o tem nikoh ni ravno preveč razmišljal. Resnica je bila v tem, da je za njegovo odločitev v veliki meri kriva oddaja Policaji v Tfežavah, ki sta jo z očetom vedno gledala skupaj, kajti ta oddaja te je resnično naučila spoštovanja. Videl si lahko, s kakšnimi težavami so se ukvarjali policaji. Ne samo s kakšnimi oboroženimi polizanimi zadetki, pač pa tudi z njihovimi odvetniki in prekletimi sodišči ter vsem skupaj. Toda če bi ji povedal, da se je tako odločil zaradi televizijske oddaje, je vedel, da bi se tudi temu pričela smejati. Zato je malce premislil in ji povedal, da se je tako odločil, ker mu je bila všeč zamisel, da bi se lahko znašel na položaju, s katerega bi lahko pomagal ljudem, ko bi bili ti res v težavah. Ko ji je to povedal, ga je samo pogledala.

"Berry," je začela, "ti res tako misliš, kajne?"

"Seveda," je odvrnil, "najbrž res."

"Toda Berry, ko boš postal policaj, ti bodo ljudje lagali. Ljudje bodo gledah nate kot na sovražnika. S tabo se bodo hoteli pogovarjati le takrat, ko bodo v težavah."

Med vožnjo jo je pogledal s strani. "Kako pa to, da ti veš toliko o tem?"

"Zato, ker tudi moj oče dela to," je povedala in zaključila pogovor, očeta pa nikoh ni več omenila.

Toda o tem je razmišljal, ko je vozil Puškoglava za IntenSecure, kajti občutek je imel, kot da bi bil policaj, le da ni bil. Ljudje, ki si jim pomagal, se niso niti toliko potrudili, da bi ti lagali, ker navsezadnje so oni plačevali račun.

In glej ga zdaj tu, na tem mostu, kako se je plazil pod stojnico s sadjem, da bi sledil dekletu, za katero sta Warbaby in Freddie - za tega se je Rydell odločil, da njegova beseda ni vredna počenega groša - trdila, da je v hotelu zaklala tistega Nemca oziroma kdorkoli že je bil. Poleg tega pa je ukradla tudi očala, ki naj bi jih Rydell dobil nazaj, takšna očala, kot jih je imel Warbaby. Toda če jih je ukradla, zakaj se je kasneje vrnila in ubila tistega moškega? Toda pravo vprašanje se je glasilo: kaj ima to sploh opraviti s čimerkoli ali pa celo z dejstvom, da je z očetom vsa ta leta gledal oddajo Policaji v Težavah? Odgovor se je glasil, da si je tako kot kdorkoh drug v njegovem položaju le služil kruh.

S tiste razmetane ropotije v zgornjem nadstropju so iz različnih smeri tekli veliki curki dežja in udaijali ob tla. Nekje pod mostom se je pojavil rožnat blisk, podoben streh. Zazdelo se mu je, da je videl, kako je odvrgla nekaj na stran, toda če bi se ustavil in preveril, kaj, bi jo lahko izgubil. Sedaj se je premikala in se izogibala slapovom dežja.

Tehnike uličnega nadzora niso ravno pogosto poučevali na Akademiji, razen če se jim je zazdelo, da si dober material za detektiva, in v tem primeru so te nemudoma poslali v zahtevnejši tečaj kazenskega preiskovanja. Toda Rydell je vseeno odšel in kupil učbenik. Težava je bila v tem, ker je vedel, da za takšno stvar potrebuje vsaj enega partnerja, in še to pod predpostavko, da ima radijsko zvezo in nekaj meščanov, ki hitijo vsak po svojih poslih in mu nudijo zavetje. Pri načinu zasledovanja, v katerega je bil prisiljen zdaj, pa je lahko le upal, da se bo lahko neopazno plazil za njo.

Vedel je, da je to ona; zaradi njene nore frizure, tistega repa las, ki je štrlel z vrha glave kot pri tistih debelih japonskih sumoborcih. Le da ona ni bila debela. Njene noge, štrleč ven iz velikega starega kolesarskega jopiča, ki je kakšnih par let najbrž visel v skednju, so kazale na to, da veliko telovadi. Bile so prekrite z nekakšno tesno bleščečo črno stvarjo, podobno Kevinovim mikropornim oblekam iz trgovine 'Just blow me', navzdol pa so se nadaljevala v nekakšne temne čevlje oziroma škornje z visoko peto.

Ker je vso pozornost posvečal njej in se trudil, da ga ne bi opazila, če bi se obrnila nazaj, mu je uspelo, da se je znašel pod enim izmed tistih slapov dežja. Voda mu je stekla naravnost za vrat. Takoj zatem je slišal, kako jo nekdo kliče, "Chev, si to ti?" in pokleknil je na eno koleno v lužo za kopico ladijskega lesa, dva krat štiri velikih desk s premočeno malto, ki je bila prilepljena na njih. Identifikacija pozitivna.

Slap dežja za njim je ustvarjal preveč hrupa, da bi lahko slišal, kaj je odvrnila ona, videl pa jih je vseeno lahko: mlad moški s črnim usnjenim jopičem, precej novejšim od njenega, in še nekdo drug, oblečen v nekaj črnega in s poveznjeno kapuco. Sedela sta na hladilniku oziroma kakšni podobni stvari, moški v usnju pa je kadil cigareto. Lase je imel počesane v nekakšen čop; v tistem dežju je bil to dober trik. Cigareta je odletela v loku in zacvrčala na mokrih tleh, moški pa je skočil dol in izgledalo je, da se je pričel pogovarjati z dekletom. Nato je skočil dol tisti s črno kapuco in se premikal kot kakšen pajek. Rydell je opazil, da je imel na sebi pulover z rokavi, ki so viseli deset centimetrov preko njegovih dlani. Izgledal je kot ohlapna senca iz kakšnega starega filma, ki ga je Rydell nekoč gledal in kjer so se sence ločile od ljudi in so jih morah nato ujeti ter zašiti nazaj. Sublett bi mu najbrž lahko povedal naslov tega filma.

Močno se je trudil, da bi bil pri miru in klečal tam v luži. Nato so se odpravili; ona v sredini, moška pa vsak na svoji strani. Trenutek zatem se je obrnila ena izmed senc in preverila, če je kdo za njimi. Ujel je delček belega obraza in par čvrstih, pazljivih oči.

Stel je: ena, dve, tri. Nato je vstal in jim sledil.

Ni bil ravno prepričan, koliko so prehodili, preden so kar naenkrat izginili, vsaj tako je izgledalo, izginili pred njegovimi očmi. Obrisal si je dežne kapljice z oci m se trudil, da bi razumel to reč, nato pa je opazil, da so se spustili navzdol po stopnicah, ki so vodile v spodnji nivo. Videl jih je prvič. Ko se jim je približal, je lahko zaslišal glasbo in ugledal modrikasto svetlobo. Izkazalo se je, da svetloba prihaja iz nekakšnega tankega majhnega neonskega napisa, kjer je z velikimi modrimi črkami pisalo:

POZNAVALSKI ODPADNIKI.

Za sekundo je le stal tam in poslušal, kako je voda cvrčala na transformatoru od napisa, nato pa se je preprosto spustil po stopnicah navzdol.

Bile so iz vezanega lesa, na njih pa s sponkami pripeta tista raskava stvar, da ti ne zdrsne, toda Rydell je vseeno skoraj padel. Do takrat ko je prehodil približno polovico stopnic, je že vedel, da gre za gostilno, kajti zavohal je lahko pivo in nekaj različnih vrst cigaretnega dima.

In tam spodaj je bilo vroče. Zdelo se mu je, kot da bi stopil v savno. In'tudi gneča je bila. Nekdo je vrgel brisačo vanj. Bila je čisto premočena in zadela ga je v prsi, toda ujel jo je in si vanjo obrisal lase ter obraz, nato pa jo vrgel nazaj v smer, iz katere je prišla. Nekdo drug, po glasu sodeč ženska, se je zasmejal. Odšel je do točilnega pulta in našel prazno mesto na njegovem koncu. Pričel je ribariti po svojih premočenih žepih in iskal nekaj petakov, nato pa jih tlesknil na pult. "Pivo," je zarenčal, nato pa ni privzdignil pogleda, ko ga je nekdo postavil dol pred njim in pospravil njegove kovance. Pivo je bilo nekakšne zvaijenov-Ameriki, japonske vrste, ki ga ljudje v mestih kot na primer Tampa niso kaj dosti pili. Zaprl je oči in ga na dušek izpil do polovice. Ko je odprl oči in spustil pivo na pult, je nekdo poleg njega rekel: "Prevezovanje?"

Pogledal je tja in ugledal človeka brez čeljusti z majhnimi rožnatimi očah, majhnimi rožnatimi usti in redkimi lasmi peščene barve, počesanimi naravnost nazaj, ki se niso svetih samo zaradi vlage v prostoru.

"Kaj?" je vprašal Rydell.

"Rekel sem 'prevezovanje'."

"Saj sem vas slišal," mu je odvrnil Rydell.

"Torej? Želite moje usluge?"

"Uf, poglejte," je začel Rydell, "sedaj potrebujem le pivo, prav?"

'Vaš telefon," je spet poizkusil moški z rožnatimi usti. "AH pa faks. Zajamčeno prevezovanje, en mesec. Trideset dni ah pa dobite naslednjih trideset brezplačno. Neomejena dolžina kra

jevnih pogovorov. Ue potrebujete prekooceanske, se lahko tudi o tem pogovoriva. Toda osnovno prevezovanje stane tristo." Vse skupaj je bilo podobno brenčanju in Rydell se je spomnil na glasovni čip, ki ga lahko kupiš v najcenejši možni otroški trgovini z igračami.

"Počakajte trenutek," je dejal Rydell.

Moški je izza svojih rožnatih očal nekajkrat pomežiknil z očmi.

"Kaj se pogovarjava o tisti stvari, ko priredite žepni telefon, da potem ni potrebno plačevati telefonski centrali?"

Moški ga je samo pogledal.

"No, hvala lepa," je hitro zinil Rydell. "Cenim ponudbo, toda jaz preprosto nimam nobenega telefona pri sebi. Če bi ga imel, bi zv veseljem koristil vaše usluge."

Še vedno ga je gledal. "Zdi se mi, da sem vas že videl ..." Dvom.

"Ne," je odvrnil Rydell. "Jaz sem iz Knoxvillea. Samo pred dežjem sem se umaknil." Odločil se je, da je prišel čas, ko bo treba tvegati in se obrniti, da si bo lahko ogledal prostor, kajti ogledala za pultom so bila popolnoma zamegljena od pare in vzdolž njih so tekle kapljice. Zavihtel je svoja ramena naokoli in zagledal tisto japonsko dekle, ki jo je videl tam gori v hribovju nad Hollywoodom, takrat ko se je vozil s Sublettom v Puškoglavu. Stala je na majhnem odru, gola, njeni dolgi nakodrani lasje pa so ji padah vse do njenega pasu. Rydell je zaslišal samega sebe mrmrati.

"Hej," je govoril moški, 'hej ..."

Rydell je izvedel nekakšen nenavaden avtomatični gib in se ves stresel kot kakšen moker pes, toda ona je bila še vedno tu.

"Hej. Kredit." Spet tisto brenčanje. "Imate težave? Bi želeh shšati, kaj si mislijo o vas? Mogoče želite shšati koga drugega, če imate prave številke ..."

"Hej," je dejal Rydell, "počakajte malo. Tista ženska tam gori?"

Rožnata očala so se nagnila.

"Kdo je to?" je vprašal Rydell.

"To je hologram," mu je odvrnil moški s popolnoma drugačnim glasom in odšel proč.

"Prekleto," je siknil natakar za njim. "Ravnokar si podrl rekord v odvračanju Posranega Eddieja. Zaslužil si si pivo, stari."

Natakar je bil črnec z bakrenimi biseri v laseh. Režal se je Rydellu. "Kličemo ga Posrani Eddie, ker ni vreden niti tega.

Telefon ti spoji z nekakšno škatlo brez baterij, nato pritisne nekaj gumbov, izvede nekakšen čiračara in vzame denar. Ta je Eddie." Odprl je pivo ter ga posadil poleg prvega.

Rydell je pogledal nazaj proti japonskemu dekletu. Niti premaknila se ni. "Le pred dežjem sem se umaknil," je povedal, kajti to je bilo vse, česar se je lahko spomnil.

"Prava noč za to," je potrdil natakar.

"Reci," je zanimalo Rydella, "tista gospodična tam gori..."

"Ta je Josieina plesalka," mu je odgovoril natakar. "Ti samo glej. Vsak čas bo pričela plesati, takoj ko bo na vrsti skladba, ki ji bo všeč."

"Josie?"

Natakar je pokazal s prstom. Rydell je pogledal v njegovo smer. Ugledal je zelo debelo žensko na invalidskem vozičku, barva in struktura njenih las pa sta bili podobni grobi jekleni žici. Na sebi je imela čisto nove modre bombažne vrečaste hlače in belo bluzo velikosti XXL, obe njeni roki pa sta bili skriti znotraj nečesa, kar je sedelo v njenem krilu in spominjalo na gladek siv plastičen muf. Oči je imela zaprte, obraz pa brezizrazen. Ni bil ravno prepričan, da ne spi.

"Hologram?" Japonsko dekle se ni premikalo. Rydell se je pričel spominjati, kaj je videl tiste noči. Skrivljeno krono, popolnoma srebrno. Njene sramne dlake, obrite v obliki klicaja. Ta dekle ni imelo nič od tega, toda bil je prepričan, da je to ona. Prepričan je bil.

"Josie vedno projicira," je pojasnil natakar, kot da je to kakšna stvar, ki ji ni pomoči.

"Iz tiste stvari v njenem krilu?"

"Taje upravljalnik," je odvrnil natakar. "Projektorje pa tamle." Pokazal je. "Na vrhu tistega NECznaka."

RydeU je ugledal majhno črno napravo, pritrjeno na vrhu starega osvetljenega znaka. Bila je podobna nekakšnemu starinskemu fotoaparatu, optičnemu. Ni mu bilo znano, če je NECpivo ali pa kaj drugega. Celotna stena je bila prekrita s temi znaki in vsak je bil drugačen. Šele takrat je prepoznal nekatera izmed imen in ugotovil, da so to reklamni napisi za stare elektronske tovarne.

Pogledal je napravo, nato pa spet debelo žensko v invalidskem vozičku in občutil žalost. Jezo tudi. Kot da bi nekaj izgubil. "Ni ravno tako kot sem si predstavljal," je rekel samemu sebi.

'Vse je že pretentala," je pričel natakar.

Rydell si je predstavljal nekoga, ki je sedel tam zunaj ob tisti cesti, ki je vodila v dolino. Čakal je na avtomobile. Tako kot so včasih pod grmovjem ob Ulici Jefferson ležali Rydell in njegovi prijatelji ter metali konzerve pod avtomobilske gume. Slišati je bilo, kot da bi odpadel pokrov kolesa. Skupaj so gledah, kako so vozniki stopili ven in se ozirali naokoh, pri tem pa majah z glavo. Torej tisto, kar je videl on, je bila le podobna verzija nekoga, ki se je igral z dragoceno igračko.

"Sranje," je rekel in se posvetil iskanju Chevette Washington v tej gneči. Sedaj ni več zaznaval vonja po pivu ah pa cigaretnega dima, pač pa bolj mokre lase, obleko in sama telesa. In tam je bila, ona in njena dva prijatelja, nagnjena nad majhno mizo v kotu. Kapuca puloverja je bila sedaj odgmjena in Rydellu je prikazala belo, obrito glavo z nekakšnim netopirjem oziroma podobno stvarjo, ki je bil vtetoviran ob strani, dovolj visoko, da bi ga prekrili lasje, če bi zrasli. Ta je bila tiste vrste tetovaža, ki jo je nekdo naredil ročno, in ne takšna, ki jo naredijo na računalniško vodeni mizi. Moški z obrito glavo je imel iz profila čvrst majhen obraz in ni nič govoril. Chevette Washington je razlagala nekaj tistemu drugemu in ni izgledala vesela.

Nato se je spremenila glasba in zaslišali so se bobni, kot da bi jih bilo milijon in bi bih nekako razporejeni na drugi strani zidov. Preko njih so se prenašali nenavadni valovi statike, ki so občasno pojenjali, nato pa spet prijahali nazaj, slišati pa je bilo moč tudi ženske glasove, podobne ptičjemu čivkanju, nič kaj naravne. Glasovi so z Dopplerjevim efektom drveli mimo kot sirene na avtocesti in če si prisluhnil bobnanju, si lahko slišal majhne ostre ter kratke zvoke, ki sploh niso bih podobni zvokom bobnov.

Rydell se je spomnil na japonski ženski hologram - privzdignila je roke in pričela plesati. Na nek način se je zvijala in vrtela, toda ne v ritmu bobnov, pač pa sinhrono, z valovi statike, ki so udarjali naprej in nazaj skozi zvok. Ko se je Rydell spomnil in pogledal debelo žensko, je opazil, da so bile njene oči odprte, roke znotraj njenega plastičnega mufa pa so se premikale.

Nihče drug v gostilni ni obračal pozornosti nanjo, le Rydell in ženska v invalidskem vozičku. Rydell se je naslonil na točilni pult, opazoval hologram, kako pleše, in se spraševal, kaj naj naredi sedaj.

Warbabyjev popis je bil takšen: najbolje bi bilo, če bi dobil očala in dekle, potem druga najboljša stvar bi bila očala, samo dekle brez ocal pa je bilo vsekakor na tretjem mestu, vendar vseeno obvezno, če se ne bi dalo narediti ničesar boljšega.

Josiejina glasba je še zadnjič utihnila in zdrsnila proč, hologramski ples pa se je končal. Iz nekaj parov miz se je zaslišalo pijano ploskanje in Josie je nekoliko prikimala z glavo, kot da bi se jim želela zahvaliti.

Najhujša stvar, je pomislil Rydell, se je skrivala v dejstvu, da je bila Josie stlačena v tisti invalidski voziček in da ni bila ravno preveč dobra v upravljanju hologramske naprave. Ob tem se je spomnil na slepca v Knoxvilleu, ki je ves dan sedel v parku ter brenkal po starodavni narodni kitari. Bil je pač slep in imel je staro kitaro, vendar se mu niti sanjalo ni, kako se nanjo igra. Poleg tega pa je izgledalo, da tudi napredoval ni nič kaj prida. Vse skupaj enostavno ni bilo pravično.

Poleg mize, kjer je sedela Chevette Washington, je vstalo nekaj ljudi. Rydell se je hitro usedel tja in prinesel s seboj pivo, ki si ga je prislužil, ker se je odkrižal Posranega Eddija. Še vedno ni bil dovolj blizu, da bi razumel, kaj se pogovarjajo, lahko pa je vseeno poskusil. Poskušal si je izmisliti kakšen način, da bi pričel pogovor, toda vse skupaj je izgledalo precej brezupno. Saj ne da ni spadal v množico, kajti zdelo se mu je, da vsi ti ljudje tako ali tako niso stalne stranke in da so poiskali le zavetje pred dežjem. Stvar je bila v tem, da se mu preprosto sanjalo ni, kakšno je sploh to mesto. Nikakor ni mogel dojeti, kaj pomenijo 'Poznavalski Odpadniki'; po drugi strani pa mu to najbrž ne bi kaj prida pomagalo pri ugotavljanju teme njihovega pogovora. In ne glede na to, o čem so Chevette in njeni prijatelji razpravljali, je izgledalo, kot da pogovor postaja vroč.

Njen fant, je pomislil. V njeni govorici telesa je bilo nekaj, kar je namigovalo na dekle, ki jo je zapustil fant, nekaj pa tudi v fantu, ki se je na vso moč trudil, da bi pokazal, kako mu je vseeno za vse skupaj in da je ona pač bivša ...

Vse skupaj je izgledalo nekako surovo in vsi pogovori so se hitro končali, Rydell pa je pogledal proč od svojega piva ter ugledal poročnika Orlovskega, vampirju podobnega policaja z Oddelka za umore San Francisca v svojem londonskem Fogu z nekakšnim mehkim klobukom na glavi, ki je izgledal, kot da bi bil izlit iz plastike mesnate barve, ter pošastnimi, napol uokvirjenimi očali. Orlovsky je stopil po stopnicah navzdol, nato pa le stal tam in majhni potoki dežja so tekli po robu njegovega od dežja potemnelega plašča, pri tem pa delali majhne lužice okoli njegovih koničastih čevljev. Z eno roko si je odpel svoj plašč.

Spodaj je imel se vedno svoj cm neprebojen jopic, tista roka pa se je sedaj naslonila in pričela počivati na gladkem, pod pritiskom izlitem, olivno rjavosivem kopitu svojega H&Kja s premično cevjo. Rydell je s pogledom iskal tok za značko na najlonski vrvici okoli vratu, vendar ga ni našel.

Vsi v gostilni so gledali Orlovskega.

Orlovsky je preko zgornjega roba svojih očal s pogledom ocenil sobo, pri tem pa si vzel čas in vsem prisotnim navrgel dobro dozo Pohcijskega Pogleda. Glasba, nekakšna čudaška votla tehno stvar, ki je zvenela kot odmevanje bombnih eksplozij v komori, je pričela dobivati drugačen smisel.

Rydell je opazil Josie, žensko na invalidskem vozičku, kako gleda v Rusa z nekakšnim nenavadnim izrazom na obrazu, ki ga Rydell ni mogel razumeti.

Ko je Orlovsky prepoznal Chevette Washington v svojem kotu, je stopil do njene mize, pri tem pa si še vedno vzel čas in poskrbel, da so si tudi vsi ostali v sobi vzeh ta čas. Roko je še vedno imel na puški.

Rydellu je imel občutek, da bi lahko ta Rus vsak čas povlekel puško in jo ustrelil. Izgledal je res tako; toda kakšen pohcaj bi naredil kaj takšnega?

Orlovsky se je sedaj ustavil pred njihovo mizo, ravno prav stran, predaleč, da bi ga lahko prijeli, in dovolj blizu, da bi lahko na dan potegnil tisto svojo puško, če bi to hotel.

Rydellu je bilo všeč, ko je opazil, da je Chevettin fant izgledal, kot da se bo vsak čas podelal v hlače. Tisti s plešo je deloval, kot da bi bil zalit v plastiko, preprosto je bil zmrznjen in z rokami na mizi. Med njegovimi rokami je Rydell ugledal žepni telefon.

Orlovsky se je oklenil dekleta s celotnim tokom svojega Pogleda, obraz brez nasmeha, ki je bil v tisti svetlobi nekakšne sive barve, pa se mu je nagubal. Z robom svojega plastičnega klobuka je ravno prav trznil in velel: "Vstani."

Rydell jo je pogledal in videl, da drhti. Nobenega dvoma ni bilo, da je Rus mislil njo, in ne njuna prijatelja - njenega fanta, ki je izgledal, kot da bo vsak čas izgubil zavest, in tistega moškega z obrito glavo, ki je izigraval kipa.

Chevette VVashington je vstala, pri tem pa se vsa tresla. Majavi leseni stol za njo je padel na tla.

"Ven." Rob klobuka je pokazal na stopnice. Dlakava hrbtna stran njegove dlani je pokrila kopito H&Kja.

Rydell je lahko slišal svoja lastna kolena, ki so škripala od

napetosti. Nagibal se je naprej m se držal za rob mize. Otipal je lahko stare posušene žvečilne pod mizo.

Luči so ugasnile.

Mnogo kasneje, ko se je Rydell trudil, da bi Sublettu razložil, kako je bilo, ko je Josie udarila s svojim hologramom po Orlovskem, je povedal, da je vse skupaj izgledalo nekako tako kot posebni efekti ob koncu filma Raiders of the Lost Ark, tam, kjer so tisti angeli oziroma karkoli že pridrveli ven iz skrinje in napadli naciste.

Toda za Rydella se je vse skupaj dogajalo hkrati. Ko so ugasnile luči, so se ugasnile vse, vsi tisti znaki na stenah, sploh vse, in Rydell je preprosto porinil mizo na stran, ne da bi pri tem karkoli razmišljal, nato pa se vrgel v tisto smer, kjer je stala Chevette. Nato je priletela navzdol okrogla svetloba, pri tem pa se širila iz točke na steni, ki je najbrž označevala zgornji rob tistega NECsvetlobnega znaka. Bila je barve kože tistega holograma, nekako podobna barvi medu ter slonovine, vsa marmornata zaradi temačnih las in oči. Vse skupaj je izgledalo kot hitro previjanje satehtskega meteorološkega posnetka. Vsepovsod okoli tistega Rusa se je pojavila za meter velika krogla. Vrtela se je okoh njegovih glave in ramen, njene oči in usta pa so se odpirali v nemem kriku, vsi lesketajoči in povečani. Vsako oko je za delček sekunde zavzelo velikost celotne krogle in tudi beh zobje so poštah tako veliki; vsak izmed njih je bil velik kot moška dlan.

Orlovsky je udaijal po krogli in to ga je za kratek čas zadržalo, da ni povlekel svoje puške.

Po drugi strani pa je krogla vseeno oddajala dovolj svetlobe in Rydell se je lahko prepričal, da drži Chevette, in ne njenega fanta. Preprosto jo je vzdignil in pozabil na vse, kar so ga učili o pristopih in prisili, nato pa pričel teči proti stopnicam, kakor je pač lahko.

Orlovsky je nekaj zavpil, toda najbrž je bilo v ruščini.

Njegov stric, tisti, ki je v vojsko odšel v Afriko, je rad govoril, da mu je všeč gibanje ženske zadnjice, medtem ko hodi, in da izgleda kot dva majhna ameriška risa v lovski vreči. In to je bila misel, ki se je prikradla v Rydellovo zavest, medtem ko je tekel po stopnicah in pred sabo rinil Chevette Washington, kot da bi bila velika vreča s špecerijo. Toda vse skupaj ni imelo nobene zveze s seksi izgledom.

Imel je srečo, da mu ni polomila reber.

Chevette je vso pot po stopnicah navzgor brcala in tolkla nazaj, ne da bi sploh vedela, kdo jo je zagrabil. Toda on jo je porival tako daleč pred sabo, da je skoraj padel na njo.

Nato se je znašla na zgornjem nivoju ob slabotni luči in gledala v nekakšno plastično strojnico barve otroške vojaške igračke v rokah še enega izmed teh velikih grdih moških v dežnih plaščih, le da ta ni imel klobuka, njegovi mokri lasje pa so bili polizani nazaj s čela in koža na njegovem obrazu je izgledala, kot da bi bila preveč nategnjena.

"Takoj jo izpusti, prekleti kurac," je zakričal moški s strojnico. Imel je naglas iz kakšnega starega grozljivega filma. Ko jo je tisti, ki jo je držal, spustil, se je komaj obdržala na nogah.

"Prekleti kurac," je dejal moški s strojnico, "kaj bi ti sploh rad dosegel?"

"War," je odgovoril tisti, ki jo je zgrabil, nato pa se nagnil naprej in zakašljal. "Baby," je nadaljeval in se vzravnal, zatem pa vztrepetal in s pogledom, uprtim v njo, objel svoja rebra: "Jezus, hudič, ti pa res tolčeš kot nora." Zvenel je ameriško, toda ne z Zahodne Obale. Imel je cenen jopič iz najlona z napol raztrganim rokavom na ramenu, iz katerega je štrlela bela puhasta stvar.

"Če se boš samo premaknil ..." Plastična puška je bila usmerjena naravnost v obraz tega moškega.

"Warbaby, warbaby," je stokal moški, no, vsaj tako je zvenelo, "Warbaby me je poslal, da jo poiščem. On je parkiral tam zadaj, za tistimi rezervoarji, in čaka, da jo pripeljem ven."

"Arkady ..." To je bil tisti s plastičnim klobukom in je prihajal po stopnicah navzgor za moškim, ki jo je zgrabil. Na sebi je imel očala za nočno gledanje, pod robom njegovega klobuka pa je na dan kukala tista smešna srednja cev. V roki je držal nekaj, kar je izgledalo kot miniaturna posoda s sprejem. Nato je nekaj povedal v tistem jeziku. Ruskem? Z majhno posodo je pokazal nazaj proti tistim stopnicam navzdol.

"Če boš uporabljal živčni phn v takšnem zaprtem prostoru," je pojasnil tisti, ki jo je zgrabil, "bo veliko ljudi nastradalo. Kasneje lahko imaš tudi ves čas težave s sinusi."

Moški z zategnjenim obrazom ga je pogledal kot nekaj, kar se je pravkar priplazilo izpod skale. "Ti voziš, kajne?" je vprašal in pomignil moškemu s klobukom, naj odmakne tisto stvar, kakršnakoli je že bila.

"Kavo smo pili skupaj. No, ti si pil čaj. Svobodov, kajne?"

Chevette je na sebi začutila pogled moškega z zategnjenim obrazom, kot da mu ne bi bilo všeč, ker je slišala njegovo ime. Hotela mu je povedati, da je slišala le Rompompom glede na to, kako je govoril ta drugi moški, toda tako mu najbrž res ni bilo ime, ali pač?

"Zakaj si jo zgrabil?" je vprašal moški z zategnjenim obrazom, Rompompom.

"V tej temi bi lahko zbežala, kajne? Nisem vedel, da ima tvoj partner očala za nočno gledanje. Poleg tega pa me je Warbaby poslal, da jo poiščem. Vaju ni omenjal. Pravzaprav so dejali, da vidva sploh ne hodita sem."

Tisti s klobukom je bil sedaj že za njo in ji je za hrbtom obrnil roko navzgor. "Spusti me ..."

"Hej," je vzkliknil tisti, ki jo je zagrabil, kot da bi bilo vse v redu, "to so policaji. Policijska Uprava San Francisca, Oddelek za Umore, prav?"

Rompompom je tiho zažvižgal. "Tepec."

"Policaji?" je vprašala.

"Kot pribito."

To je izzvalo rahlo negodovanje pri Rompompomu.

"Arkady, gremo zdaj. Tisti ničvredneži se trudijo, da bi nam sledili od spodaj ..." Moški s klobukom je povlekel dol svoja očala za nočno gledanje in pričel skakati, kot da mora na stranišče.

"Hej," je vzkliknila, "nekdo je ubil Sammyja. Če ste policaji, me poslušajte! Nekdo je ubil Sammyja Sala!"

"Kdo je Sammy?" je vprašal tisti v raztrganem jopiču.

"Jaz delam z njim! Pri Združenjih. Sammy DuPree. Sammy. Ustrelili so ga."

"Kdo ga je ustrelil?"

"Rydell. Zapri gobec."

"Ona nam hoče povedati, da ima informacije v zvezi z morebitnim umorom, ti pa mi praviš naj zaprem gobec?"

"Da, pravim ti, da zapri ta prekleta usta. Warbaby. On ti bo pojasnil."

23. Šel je in to naredil

Svobodov je vztrajal pri tem, da ga je z lisicami vklenil skupaj s Chevette Washmgton. To so bile lisice Beretta, takšne, ki jih je Rydell nosil na svojih obhodih v Knoxvilleu. Švobodov je

dejal, da on in Orlovsky potrebujeta proste roke, če bi kateri izmed ljudi z mostu doumel, da želijo odpeljati dekle.

Toda če sta jo aretirala, kako to, da ji nista prebrala pravic ali pa ji vsaj povedala, da je aretirana? Rydell se je že odločil, da ne bi nikoli krivo prisegel in povedal, da je slišal kakšno prekleto branje pravic, če bi stvar slučajno pristala na sodišču ter bi bil poklican za pričo. Ta dva Rusa sta bila neumna kavboja, vsaj tako se mu je zdelo; policaja takšne vrste, kakršnih si Akademija ni želela, ko je urila Rydella.

Na nek način pa sta odražala ravno tisto, kar je večina ljudi več ali manj že podzavestno pričakovala od policajev, kakšni naj bi bili in kako naj bi reagirali, za vse to pa je bila kriva mitologija, vsaj tako je zatrjeval neki predavatelj na Akademiji. Nekako tako so v primerih zabarikadiranih talcev poimenovali tudi Sindrom Očeta Mulcahyja. V primerih, ko je nekdo zajel talca, policaji pa so se poskušali odločiti, kaj naj naredijo. Vsi so že videli tisti film o Očetu Mulcahyju, zato so rekli: Ja, saj vem, poiskal bom duhovnika, poiskal bom kriminalčeve starše, odložil bom orožje in vstopil tja notri ter ga pregovoril. In tudi on je tako nekoč šel notri, pa si je dobro opekel zadnjo plat. Pozabil je namreč na predavanja in mislil je, da stvari tudi v resničnem življenju potekajo tako kot v filmu. Stvar pa se lahko razvije tudi drugače, tako da počasi postajaš podoben policajem, ki si jih videl v filmih in po televiziji. Na Akademiji so bili glede tega vsi opozorjeni. Toda na ljudi, kot sta bila Svobodov in Orlovsky, ljudi, ki so prihajali sem iz drugih dežel, so vsi ti mediji najbrž še bolj vplivali. Dovolj je bilo že, če si ju samo pogledal, kako se oblačita.

Hudiča, privoščil si bo dober tuš. Vroč tuš. Notri bo stal toliko časa, dokler ne bo več zdržal ali pa dokler ne bo več tople vode. Nato bo stopil ven in se obrisal v brisačo, zatem pa oblekel čisto novo, popolnoma suho obleko v hotelski sobi, ki jo bo zanj izbral Warbaby. Naročil bo par klubskih sendvičev in vedro z ledom, v njem pa štiri, pet tistih mehiških piv z dolgim vratom, ki so jih pili v L. A.ju. Nato se bo usedel z daljincem in gledal televizijo. Mogoče bo gledal Policaje v Tbžavah. Mogoče bo celo poklical Subletta, se malce pogovoril z njim in mu povedal za noro službo tu gori v Severni Kahforniji. Sublett je vedno delal v pozni nočni izmeni, ker je bil občutljiv na svetlobo, in če je bil to noč prost, je zanesljivo gledal svoje filme.

"Pazi, kje hodiš ..." Potegnila ga je za roko v lisici tako močno, da je skoraj padel. Nameraval je namreč iti po eni strani navpičnega podpornika, ona pa po drugi. "Hej. Oprosti," ji je odgovoril.

Ni ga hotela pogledati. Toda Rydellu se vseeno ni zdela kot nekdo, ki bi se usedel človeku na prsi z rezilom v roki in mu po težji poti izvlekel na plan jezik. No, res pa je imela keramičen nož, ko jo je pretresel Svobodov, poleg tega pa še žepni telefon in tista prekleta očala, za katerimi so se vsi gnali. Izgledala so enako kot Warbabyjeva in bila so v škatli. Rusa sta bila okoli tega res vesela, očala pa so bila sedaj varno spravljena v notranjem žepu neprebojnega jopiča Svobodova.

Nekaj mu je nenehno pravilo, da Chevette tudi prestrašena ni bila na pravi način. Sploh ni oddajala tistih vibracij resničnega strahu, ki ga prepoznaš že po treh dneh službe. Njen strah je bil bolj podoben strahu žrtve, čeprav je že čisto odkrito priznala Orlovskemu, da je ukradla očala. Povedala je, da jih je ukradla na zabavi v tistem hotelu, noč pred umorom. Toda nihče od obeh Rusov ni niti omenil ničesar v zvezi z umorom ah pa Blixom oziroma kakorkoli je že bilo ime tisti žrtvi. Ah pa vsaj krajev. Poleg tega pa je omenjala tudi nekoga, ki naj bi ubil Sammyja, kdorkoli je pač to bil. Mogoče je bil Sammy Nemec. Toda Rusa sta vso stvar preprosto ignorirala in utišala tudi Rydella, Chevette pa je govorila ter se razjezila nanj le še takrat, ko je poskušal zaspati stoje.

Sedaj, ko se je neurje poleglo, je mesto na nek način ponovno oživelo, toda bog si ga vedi, koliko je bila ura, tako da ni ravno veliko ljudi prihajalo na dan in preverjalo nastale škode. Tu in tam so se vedno znova prižigale luči, nekaj ljudi pa je pometalo vodo s tal in ostalih stvari, bilo je tudi nekaj pijancev ter tisti moški, ki je izgledal, kot da je bil na plesalcu, kajti pogovarjal se je sam s sabo sto na uro in jim vztrajno sledil, nato pa je Svobodov na dan povlekel svojo H&K, se obrnil okoh in rekel, da ga bo, tako kot je že včeraj nekoga, zmlel v prekleto mačjo hrano, če ne bo odvlekel svoje zadrogirane riti v Oakland, in možakar je seveda naredil, kot mu je bilo ukazano, pri tem pa je izgledalo, da mu bodo oči vsak čas skočile iz jamic, Orlovsky pa se mu je na ves glas smejal.

Prišli so na malce bolj osvetljen prostor, približno tja, kjer je Rydell prvič ugledal Chevette Washington. Ko je pogledal navzdol, da bi popazil, kje hodi, je spoznal, da ima tudi ona obute črne SWATčevlje, takšne, kot on, z usnjenimi vložki iz leksana.

"Hej," je začel, "hudi čevlji."

Pogledala ga je, kot da je nor, in opazil je, da ji po licu polzijo solze.

Svobodov je na vso moc potisnil cev svojega H&Kja v sklep Rydellove čeljusti, tik pred njegovim desnim ušesom, in zakričal: "Kurbež. Ne pogovarjaj se z njo."

Rydell je pogledal Svobodova postrani, vzdolž vrha puškine cevi. Malce je počakal, vse dokler se mu ni zdelo, da je varno reči prav.

Po tistem ji ni poskušal nič več povedati, niti pogledati je ni upal. Kadar je pomislil, da bi ji vseeno kaj rekel, je raje pogledal Svobodova. Predstavljal si je, da bo najbrž krepko premlatil tega pesjana, ko mu bosta odstranila lisice.

Toda takoj po tistem, ko je Rus izvlekel pištolo iz njegovega ušesa, je Rydell zaznal nekaj za svojim hrbtom. Takrat se mu to ni zdelo ravno pomembno, toda kasneje je vse skupaj dobilo nov pomen: zagledal je velikega medveda z dolgimi lasmi, ki jim je mežikal tam, kjer so stali na svetlobi, iz majhne veže, ki ni izgledala širša od tridesetih centimetrov.

Rydell ni imel nič posebnega proti črncem in priseljencem, vsaj ne tako kot večina ljudi. Pravzaprav je bila to ena izmed stvari, zaradi katerih je bil sprejet na Akademijo, pa čeprav ni imel ravno dobrih ocen v srednji šoli. Opraviti je moral številne teste in vprašalnike, na koncu pa so se odločili, da ni rasist. In res ni bil, pa ne zato, ker bi o tem sploh kaj razmišljal. V vsej tej stvari preprosto ni videl nobenega smisla. Če si rasist, imaš same težave, torej zakaj bi bil takšen? Nihče se ne bo vrnil in živel tam, kjer so živeli včasih, in tudi če bi (kaj takšnega je le medlo predpostavljal), vseeno ne bi bilo nobenih mongolskih ražnjev in mogoče bi celo mi vsi poslušali binkoštni metal, poleg tega pa je tudi Predsednica črnka.

In medtem ko sta s Chevette Washington hodila med tistimi betonskimi protitankovskimi ovirami s priklenjenimi zapestji in mahala z njimi v nekakšni neumni skladnosti maturantskega plesa, je moral Rydell priznati, da je bil tisti trenutek vseeno rahlo razdražen zaradi nekaterih zelo specifičnih črncev ter priseljencev. Warbabyjeva melanholija televizijskega pridigarja mu je šla že na živce; Freddie se mu je zdel, kot bi rekel njegov oče, črnoriti pasji sin; Svobodov in Orlovsky pa sta bila najbrž tisto, kar si je njegov stric, tisti, ki je šel v vojsko, predstavljal pod izrazom kamniti prasec.

Zagledal je Freddija, ki je bil z ritjo naslonjen na sprednji odbijač patriota, glavo pa je premikal v ritmu glasbe iz slušalk. Besedilo ali pa kaj podobnega, ki je drselo okoli robov njegovih športnih copat, je bilo zapisano v rdečih živahnih barvah. Na

jbrž se je pred dežjem usedel v avto, kajti njegova s pištolami porisana srajca in tiste velike kratke hlače niso bih niti najmanj mokri.

Tam je bil tudi Warbaby v svojem dolgem prešitem plašču in navzdol zatlačenem klobuku, ki je bil v višini njegovih VSočal. Izgledal je kot hladilnik, če bi se hladilnik lahko naslanjal na palico.

Sivi neoznačeni tanker tistih dveh Rusov je bil parkiran poleg patriota, robustne gume in tista grafitna mreža za lovljenje nosorogov pa sta naravnost kričali pohcijski avto vsakomur, ki ga je to zanimalo. Rydell je opazil, da je nekatere res zanimalo, saj jih je peščica ljudi na mostu opazovala iz različnih varnih položajev z betonskih plošč in vagonov za hrano, zbitih iz desk. Majhni otroci, par žensk, podobnih Mehikankam, ki so imele na sebi mrežice za lase, kot da bi pripravljale hrano, ter nekaj nevarnih moških v blatnih delovnih oblekah, ki so se naslanjali na lopate in metle. Vsi so samo gledah, njihovi obrazi pa so bih previdno nevtralni; kot obrazi ljudi, ki opazijo policaje na delu in postanejo radovedni.

V ruskem avtu se je nekdo nahajal na sovoznikovem sedežu, upognjen in s privzdignjenimi koleni.

Rusa sta stisnila Rydella in dekle z obeh strani ter ju odvedla ven. Rydell je lahko čutil, da se odzivata na prisotnost množice. Ne bi smela kar tako pustiti svoj avto tam.

Svobodov je iz bližine na nek način škripal med hojo, kriv pa je bil neprebojen jopič pod njegovo srajco, ki ga je Rydell opazil že prej, ko so bih v tisti umazani gostilni. Kadil je eno svojih cigaret Marlboro in pihal oblake modrega dima. Puške sedaj ni imel več na vidiku.

Poleg Warbabyja se je celotnemu prizoru na široko režal Freddie in Rydell bi ga najraje udaril. Warbaby je izgledal žalostno kot vedno.

"Snemite mi te pofukane lisice," je rekel Rydell Warbabyju in privzdignil svoje zapestje, hkrati pa tudi roko Chevette Washington. Množica ljudi je takrat opazila lisice; nastala je burna reakcija, slišali so se glasovi.

Warbaby je pogledal Svobodova. "Jih imaš?"

"Tukaj." Svobodov se je dotaknil prednjega dela svojega Londonskega Foga.

Warbaby je prikimal in pogledal Chevette Washington, nato pa še Rydella. "Dobro." Nato Orlovskemu: "Snemi lisice."

Orlovsky je prijel Rydellovo zapestje in porinil magnetni trak v odprtino na lisicah.

"Pojdi v avto," je Warbaby velel Rydellu.

"Nobenih pravic ji nista prebrala," je začel Rydell.

"Pojdi v avto. Ti samo voziš, se spomniš?"

"Ah je aretirana, g. Warbaby?"

Freddie se je zahihital.

Chevette Washington je porinila svoje zapestje proti Orlovskemu, toda on je že pospravil svoj magnetni trak.

"Rydell," je še enkrat ponovil Warbaby, "takoj pojdi v avto. Midva sva opravila svoje delo."

Sopotnikova vrata na sivem avtu so se odprla. Ven je stopil moški. Na sebi je imel črne kavbojske škornje in dolg črn dežni plašč in imel je ne preveč dolge lase peščene barve. Vzdolž svojih hc je imel globoke brazde od smejanja, kot da bi mu jih nekdo vrezal. Oči svetle barve. Nato se je res nasmehnil in kakšni dve tretjini nasmeha so predstavljale dlesni, eno tretjino pa zobje, z zlatom v kotih nasmeška.

"Ta je bil," je z nekakšnim hripavim glasom zinila Chevette Washington, "on je ubil Sammyja."

In to je bil trenutek, ko je hrust z dolgimi lasmi, tisti v umazani srajci, ki ga je Rydell opazil že prej na mostu, trčil s svojim kolesom naravnost v hrbet Svobodova. Kolo ni bilo običajno, pač pa veliko, staro in rjasto, s torpednimi zavorami in težko jekleno košaro, ki je bila privaljena na sprednjem delu krmila. Ze kolo in košara sta tehtala najbrž kakšnih petdeset kilogramov, potem pa je bilo tu še dodatnih petdeset kilogramov starega železja nametanega v košari, ko se je zaletel v Svobodova. Zgrudil se je z obrazom naprej na sprednji pokrov patriota, Freddie pa je poskočil kot kakšen poparjen maček.

Moški z dolgimi lasmi je pristal na Svobodovu in vsej tisti navlaki, nato pa ga je kot stekel medved prijel za ušesa in pričel udarjati z glavo ob sprednji pokrov. Orlovsky je na dan privlekel svojo H&K, Rydell pa je opazil, da se je Chevette Washington pripognila navzdol in povlekla nekakšno stvar iz zgornjega dela svojega SWATčevlja. Zabodla jo je v hrbet Orlovskemu. Stvar je izgledala kot izvijač. Zarinila se je v nekakšen neprebojen jopič, ki ga je pač imel na sebi, toda sunek ga je vseeno pahnil iz ravnotežja, medtem ko je pritiskal na petelina.

Nič na tem svetu ne zveni kot strehvo brez magazina pri polni avtomatiki iz premičnega ležišča. To ni bil zvok strojnice, pač pa neke vrste uho parajoči podaljšani hrup.

Prvi rafal očitno ni zadel nikogar, toda Chevette Washington se je na vso moč oprijemala njegove roke s puško, Orlovsky pa se je trudil, da bi jo obrnil proti njej. Drugi rafal je poletel v vse smeri proti množici ljudi. Ljudje so pričeli vreščati in pobirati otroke.

Warbabyjeva usta so bila odprta, kot da ne bi mogel verjeti, kaj se dogaja.

Rydell je bil za Orlovskim, ki se je trudil, da bi spet nameril s puško, in takrat, no ja, takrat se je zgodil pač eden izmed tistih trenutkov.

S strani je udaril Rusa, kakšnih deset centimetrov pod kolenom od zadaj, tako da je tretji rafal poletel skoraj naravnost navzgor, Orlovsky pa je padel na tla.

Freddie je poskušal zgrabiti Chevette Washington in najbrž je komaj takrat ugledal izvijač, tako da mu je uspelo le privzdigniti svoj prenosni računalnik z obema rokama. Izvijač je šel naravnost skozenj. Freddie je zakričal in spustil računalnik na tla.

Rydell je pograbil sneto lisico, tisto, ki se je prej oklepala njegovega zapestja, in preprosto povlekel.

Odprl je sopotnikova vrata patriota in jo zvlekel notri takoj za njim. Ko je plezal na voznikov sedež, se mu je odprl čudovit pogled na tistega z dolgimi lasmi, ki je udarjal Svobodov krvav obraz ob sprednji pokrov, pri tem pa so s pokrova skoraj vsakič odleteli kakšni zarjaveli koščki starega železa in navlake.

Ključ. Vžig.

Rydell je ugledal telefon Chevette Washington in škatlo z VSočali, ki so padle ven iz neprebojnega jopiča Svobodova. S pritiskom na gumb je odprl okno in z roko segel naokoli. Nekdo je s streh zbil moškega z dolgimi lasmi, ki je bil na Svobodovu, bum, bum, bum, in Rydell je hitro prestavil v vzvratno, pri tem pa opazil moškega iz policijskega avta, ki je z obema rokama vihtel naokoli majhno pištolo. Tako kot so jih učili na Akademiji. Zadnji konec patriota je v nekaj treščil in Svobodov je padel dol s sprednjega pokrova skupaj z navlako rjastih verig in cevi nenavadnih dolžin. Chevette Washington je poskušala uiti skozi sopotnikova vrata, tako da je z eno roko moral držati lisice, z drugo pa obračati volan. Chevette je spustil le za toliko časa, da je prestavil v prvo in pritisnil na plin, nato pa jo spet zgrabil.

Ko je zavil proti moškemu z velikim nasmeškom, so se sopotnikova vrata sunkovito zaprla in moški je uspel mogoče ustreliti še enkrat, nato pa se je moral hitro umakniti s poti.

Patriota je zanašalo sem in tja v nekaj centimetrih vode, Rydell pa je le za las zgrešil zadnji del velikega oranžnega tovornjaka za smeti, ki je bil parkiran poleg stavbe.

V vzvratnem ogledalu je skozi zadnje okno za sekundo videl nekakšen nenavaden prizor: most, ki se je vzdigoval, kot da bi bil ovit v morsko rastlinje, sive oblake nad njim in Warbabyja, ki je s svojo hromo nogo naredil korak in še enega, nato pa privzdignil svojo palico naravnost do ramena in jo usmeril proti patriotu, kot da bi bila kakšna čudežna palica ali pa kaj podobnega.

Karkoli je že potem švignilo iz Warbabyjeve palice, je razbilo steklo Patriotovega zadnjega okna, Rydell pa je tako močno zavil v desno, da sta se skoraj prevrnila.

"Jezus," je kriknila Chevette Washington, kot da bi govorila v spanju, "kaj delaš?"

Saj ni vedel, toda kaj ni to pravkar storil?

24. Pesem glavnega stebra

Ko so se ugasnile luči, je Yamazaki v temi tipal in iskal svojo torbo. Ko jo je našel, je v njej poiskal žepno svetilko.

Skinner je v belem žarku svetlobe spal z mlahavo odprtimi usti pod odejo in raztrgano spalno vrečo.

Yamazaki je prebrskal nekaj polic nad zložljivo mizo: majhne steklene posode z začimbami, identične posode, polne jeklenih žebljev, starodavni telefon iz bakelita, ki ga je spomnil na izvor glagola v besedni zvezi 'zavrteti številko', koluti lepilnega traku raznih vrst in barv, navoji težke bakrene žice, koščki nečesa, kar ga je spominjalo na ladijski vitel, in nenazadnje tudi kup prašnih dogorelih sveč, ovitih v razpadajoč gumijast trak. Izbral si je najdaljšo svečo, nato pa našel še vžigalnik poleg zelenega gorilnika za kampiranje. Postavil je svečo pokonci na bel krožniček in jo prižgal. Plamen je zaplapolal in ugasnil.

Z ročno svetilko v roki je stopil do okna in ga čvrsto pritisnil ob globoki okrogli okvir.

Sveča je sedaj gorela, plamen pa je še vedno trepetal in valovil zaradi prepiha, ob katerem je izgubil že vsako upanje, da bi ga lahko našel. Vrnil se je k oknu in pogledal ven. Zatemnjen most je bil neviden. Deževalo je skoraj vodoravno na okno in majhne kaplje so skozi razpoke v steklu ter segmente zarjavelega okvirja iz svinca padale naravnost na njegov obraz.

Pri Skinnerjevi sobi se mu je zazdelo, da fimkcionira kot

kamera obscura. Če si odstranil majhno osrednje cerkveno steklo, ostala stekla pa zakril, se je na drugi steni pojavila obrnjena slika.

Yamazaki je vedel, da je glavni steber, osrednje sidrišče mostu, nekoč veljal za eno izmed največjih kamer na luknjico.

V smolnato čmi notranjosti te strukture je svetloba, ki je posijala skozi edino in zelo majhno luknjico, projicirala ogromno sliko podnožja spodnjega nivoja, bližnji stolp in zaliv v okolici. Sedaj je v srcu sidrišča poiskalo zavetišče neznano število bolj vase zaprtih stanovalcev mostu, Skinner pa mu je nekoč svetoval, naj raje ne hodi tja. 'Niti najmanj niso podobni tistim Mansonom v grmovju na Otoku Zakladov, Scooter, toda vseeno je bolje, če jih pustiš pri miru. Saj so v redu ljudje, toda ni jim všeč, če pride kdo na obisk, razumeš, kaj ti hočem povedati?'

Yamazaki je odkorakal do gladkega zavoja kabla, ki je prekinjal tla sobe. Viden je bil le majhen ovalen segment, kot kakšna matematična formula, ki komaj malce pokuka na topološko gladino računalniške predstavitve. Pripognil se je, da bi se ga dotaknil. Opazil je, da je viden segment pološčen s strani drugih rok. Vsak izmed sedemintridesetih kablov, ki je vseboval štiristo dvainsedemdeset žic, se je upiral sili več milijonov ton. Upiral se ji je že prej in upiral se ji je tudi zdaj. Yamazaki je nekaj začutil, nekakšno ogromno in temačno trenutno sporočilo, ki je zadrhtelo skozi gladke preostanke hrbtne grbe. Sigurno je bil to vihar; most sam je bil sposoben znatne mobilnosti; širil in krčil se je v vročini in mrazu; veliki jekleni zobci stebrov so bili potopljeni v trdno podlago izpod zalivskega mulja, podlago, ki se je premikala malce celo v Little Grandeju.

Godzilla. Yamazaki je zadrgetal, ko se je spomnil televizijskih prizorov padca Tbkia. Takrat je bil s starši v Parizu. Sedaj je tam zraslo novo mesto, njegove stavbe pa so dobesedno rasle iz nadstropja v nadstropje.

Svetloba sveče je obsijala Skinnerjevo televizijo, pozabljeno na tleh. Postavil jo je na mizo, nato pa se usedel in si jo ogledal od bližje. Na ekranu ni bilo vidne škode. Preprosto se je ločil od okvirja in je visel na kratkem traku številnih barv. Zvil ga je nazaj v okvir, nato pa s palcema pritisnil ekran z obeh strani. Skočil je nazaj na svoje mesto, toda ah bo še vedno deloval? Pripognil se je, da bi si ogledal majhne gumbe. ON.

Po ekranu so se pričele preganjati apnenčastovijolične diagonale, nato pa so izginile in razkrile odlomek, posnet s kamero na stojalu, v spodnjem levem kotu pa se je prikazal znak

NHK. Harwood Levinov zakoniti naslednik za javne odnose in reklamno kampanjo je danes popoldne zapustil San Francisco, potem ko se je govorilo, da je prebil nekaj dni tu in je zavračal vse komentarje namena svojega obiska.' Dolg obraz, nekako konjski, vendar prikupen, nad vzravnanim ovratnikom dežnega plašča. Velik bel nasmešek. 'Spremljala ga je,' posnetek hodnika sredi letališča iz srednje razdalje. Posnetek vitke ženske s temnimi lasmi, ki je bila ovita v nekakšno razkošno črno obleko, s pet njenih sijočih čevljev pa se je svetilo srebro. 'Maria Paz, medijska osebnost iz Padonije, hčerka filmskega režiserja Carla Paza ...' Ženska, ki je izgledala nesrečna, je izginila, in zamenjali so jo infrardeči posnetki iz Nove Zelandije, kjer so japonske mirovne sile v oboroženih vozilih napredovale proti podeželskemu letališču. '... izgube, ki so jih pripisali barbarski Osvobodilni Fronti Južnega Otoka, medtem pa so v Wellingtonu...' Yamazaki se je trudil, da bi zamenjal kanal, toda ekran je le apnenčastorožnato utripal, nato pa je uokviril portret Shapelyja. Na sporedu je bila BBCjeva dokumentarna drama. Mirna, resna, rahlo hipnotična. Po še dveh neuspelih poskusih iskanja boljšega kanala je Yamazaki pustil angleškemu glasu, da je zatrl veter, zavijanje kablov in škrtanje sten iz vezanega lesa. Svojo pozornost je usmeril k podobni zgodbi, katere konec je bil znan, zgodbi, ki je bila tolažeča — pa čeprav le zaradi svoje gotovosti.

James Delmore Shapely je privabil pozornost AIDSindustrije v zgodnjih mesecih novega stoletja. Star je bil enaintrideset let in se je prostituiral, tako da je bil že kakšnih dvanajst let HlVpozitiven. V času, ko ga je 'odkrila' dr. Kirn Kutnik iz Atlante v Georgiji, je Shapely prestajal zaporno kazen, dolgo dvesto petdeset dni, zaradi ponujanja na cesti (njegov status HIVpozitivne osebe, ki bi mu drugače avtomatsko prinesel še resnejše obtožbe, je bil več kot očitno 'izbrisan'). Kutnikova, ki je bila raziskovalka pri Skupini Sharman, ameriški podružnici farmacevtske družbe Shibata, je pregledovala medicinske podatke v zaporih in iskala posameznike, ki so bih HlVpozitivni že kakšno desetletje ali več in so bili brez simptomov ter z normalnim številom Tcelic (ah pa celo povečanim številom, kot je bilo pri Shapelyu).

Eden izmed osnovnih ciljev Skupine Sharman je bila osredotočenost na možnost izolacije mutirane linije virusa HIV. Ob prerekanju, ah virusi ubogajo zakone naravne selekcije, so številni biologi iz Sharmana predlagali, da je virus HIV v svoji

takrat trenutni genetski obliki zelo smrtonosen. Če se mu dovoli, da se širi nekontrolirano, so se prepirali posamezniki v Sharmanu, potem bi moral virus s 100% smrtnostjo na koncu pripeljati do izumrtja gostiteljev (drugi raziskovalci v Sharmanu so temu nasprotovali z navajanjem dejstva, da dolga inkubacijska doba znatno pripomore k preživetju gostitelja). BBCjevi avtorji so bili zelo previdni pri pojasnjevanju, da je bila ideja lokalizacije nepatogene linije virusa HIV z namenom obvladanja in nevtralizacije smrtonosne vrste izpeljana že pred kakšnim desetletjem, čeprav so 'moralni' vidiki eksperimentiranja na človeških osebah celotno stvar kar precej ovirah. Glavni zaključki te raziskave so nato služili kot podlaga za Skupino Sharman: virus si žeh preživeti, vendar mu to ne uspe, če pokonča gostitelja. Skupina Sharman, katere članica je bila tudi dr. Kutnikova, je nameravala HIVpozitivnim osebam vbrizgati kri, ki so jo izolirah od posameznikov, za katere so verjeli, da so bih okuženi z nepatogeno linijo virusa HIV. Trdih so, da obstaja možnost prevlade nepatogene linije nad patogeno. Rim Kutnik je bila ena izmed sedmih raziskovalcev z nalogo, da locirajo HIVpozitivne posameznike, ki imajo v sebi nepatogeno linijo. Odločila se je, da bo pričela iskati po bazi podatkov o posameznih, ki so se trenutno nahajali v državnih zaporih in so bih dobrega zdravja, poleg tega pa so bih HIVpozitivni vsaj kakšnih deset let. Njena začetna raziskava je prinesla šestinšestdeset možnih kandidatov, med njimi tudi J. D. Shapelyja.

Yamazaki je gledal, kako se je Kutnikova, ki jo je igrala mlada angleška igralka, na nekem dvorišču v Riu spomnila svojega prvega srečanja s Shapelyjem. 'Presenečena sem bila ob dejstvu, da je bilo število njegovih Tcehc tisti dan prek 1200 in da so njegovi odgovori v vprašalniku o zdravju nakazovali, da 'varen seks', kot smo takrat na njega gledali mi, pri njem ni ravno prioriteta. Bil je zelo odprt, zelo iskren, res sila nedolžen človek in ko sem ga tam notri v zaporniški sobi za obiske vprašala o oralnem seksu, je dobesedno zardel. Nato se je zasmejal in rekel, no, rekel je, da 'rad fafa kurca, vendar se mu zdi, da je to zdaj že iz mode' ... Oseba, ki je igrala Kutnikovo, je izgledala, kot da bo tudi sama vsak čas zardela. 'Seveda,' je nadaljevala, 'v tistih dneh nismo ravno razumeli točno vseh možnih načinov prenosa bolezni, kajti, čeprav to zveni zdaj zelo groteskno, takrat ni bilo nobenih pravih raziskav o preciznih mehanizmih prenosa virusa ...'

Yamazaki je ugasnil sprejemnik. Dr. Kutnikova bo pod taktirko Zveznega zakona poskrbela za izpust Shapelyja iz zapora kot prostovoljca za AIDSraziskave. Raziskavo Skupine Sharman bodo nato ovirali fundamentalni kristjani in nasprotovali injiciranju 'HIVokužene krvi' v krvni obtok z AIDSom terminalno obolelih pacientov. Medtem ko bo raziskava vse bolj propadala, bo Kutnikova razkrila klinične podatke, ki namigujejo na trditev, da je nezaščiten seks s Shapelyjem očitno zajezil in izboljšal simptome pri njenih številnih pacientih. Sledila bo čustvena odpoved službe dr. Kutnikove, let v Brazilijo z zbeganim Shapelyjem, radodarno financiranje proti prihajajoči državljanski vojni in tisto, kar bi se na najboljši način lahko opisalo kot skrajno pragmatično atmosfero za raziskavo.

Toda to je bila tako žalostna zgodba.

Bolje bo, če se bo usedel poleg svetlobe, ki jo je oddajala sveča, s komolci na Skinneijevi mizi ter prisluhnil pesmi glavnega stebra.

25. Brez vesla

Znova in znova je ponavljal, da je iz Tennesseeja in da ne potrebuje tega sranja. Ves čas je razmišljala, da bo umrla, glede na to, kako je vozil, poleg tega pa jima bodo kmaluvpričeli slediti tisti policaji ah pa moški, ki je ustrelil Sammyja. Še vedno ni vedela, kaj se je zgodilo, in ali ni bil tisto Nigel, ki se je zaletel v moškega z zategnjenim hcem?

Toda nenadoma je zapeljal z ulice Bryant, zato mu je povedala, naj zavije levo na ulici Folsom, kajti če tisti tepci res prihajajo, potem si je želela biti na Haightu, najboljšem mestu, ki ga je poznala in kjer si se lahko hitro skril, kot je to tudi želela in tako čakala na prvo priložnost. Ta Ford je bil čisto enak tistemu, ki ga je vozil g. Matthews, lastnik podjetja za olajšave v Beavertonu. In saj res, nekoga je poskušala zabosti z izvijačem. Še nikoh prej ni naredila česa takšnega. Potem je razbila tudi računalnik tistega črnca z nenavadno frizuro. In te lisice na njenem levem zapestju z drugo polovico, ki je opletala naokoli na treh členih verige.

Stegnil se je preko in zgrabil odvezan konec lisic. Nekaj je naredil z njim, ne da bi pri tem odtrgal pogled s ceste. Nato ga je spustil. Spet je bil čvrsto zaklenjen.

"Zakaj si naredil to?"

"Da se ne boš zapletla v kakšno stvar in končala pripeta ob kljuko na vratih ah pa obcestni prometni znak ..."

"Snemi jih."

"Nimam ključa."

Zarožljala je z lisicami pred njegovim obrazom. "Snemi jih."

"Porini jih v rokav jopiča. To so Beretta lisice. Zelo dobre so." Zvenel je nekako vesel, ker je lahko o nečem govoril, njegova vožnja pa se je umirila. Imel je rjave oči. Ni bil star, dvajset mogoče. Na sebi je imel ceneno obleko, podobno tisti, ki jo prodajajo na tržnicah, in bil je ves premočen. Njegovi lasje so bili svetlo rjavi in preveč na kratko postriženi, toda ne dovolj na kratko. Opazovala je delovanje njegovih čeljustnih mišic, kot da bi žvečil žvečilni, le da ga ni.

"Kam greva?" ga je vprašala.

"Naj bom preklet, če vem," ji je odgovoril in rahlo pritisnil na plin. "Ti si rekla 'levo' ..."

"Kdo si ti?"

Ošvrknil jo je s pogledom. "Rydell. Berry Rydell."

"Berry?"

"Berry. Berry kot beriberi. Hej, to je pa prekleto velika ulica, vse te luči..."

"Desno."

"Kje naj zdaj..."

"Desno!"

"V redu," je odvrnil in zavil. "Zakaj pa?"

"Haight. Tam je veliko ljudi pozno pokonci in policaji ne hodijo radi tja ..."

"Še lahko tam znebim tudi avta?"

"Za dve sekundi mu obrni hrbet in bo že preteklost."

"Imajo bankomate?"

"Aha."

"No, tule je eden ..." Zapeljal je navzgor in preko robnika, kosi popokanega varnostnega stekla pa so padli proč iz okvirja, kjer je bilo prej zadnje okno. Ona tega sploh ni opazila.

Iz svojega zadnjega žepa je na dan privlekel premočeno denarnico in pričel iz nje vleči kartice. Izvlekel je tri. v"Poskusil bom dvigniti nekaj denarja," je dejal. Pogledal jo je. "Če bi rada skočila ven iz avta in zbežala," skomignil je z rameni, "te ne bom oviral." Nato je segel v žep svojega jopiča in izvlekel ven očala ter Cod^sov telefon, ki ga je pobrala, ko so v Odpadnikih ugasnile luči. Že od Lowella je namreč vedela, da ljudje v težavah potrebujejo telefon, ponavadi najbolj od vsega. Vse skupaj ji je vrgel v naročje, očala tistega tepca in telefon. "Tale je tvoje."

Nato je stopil ven, odkorakal do bankomata in pričel tlačiti kartice vanj. Sedela je tam in opazovala, kako je bankomat počasi lezel iz svojega oklepa. Odpiral se je na poseben način, plašno in previdno, na dan pa so privrele tudi kamere, da bi nadzorovale transakcijo. On je stal ob bankomatu in s prsti tolkel ob strani, usta pa je imel odprta, kot da bi žvižgal, le da ni proizvajal nobenega zvoka. Pogledala je navzdol v škatlo in telefon. Vprašala se je, zakaj preprosto ne skoči ven in zbeži, tako kot ji je rekel že on.

Končno je prišel nazaj in s palcem prešteval sveženj bankovcev, nato pa ga zatlačil v sprednji žep svojih kavbojk ter se usedel v avto. Skozi odprto okno je vrgel prvo kartico proti bankomatu, ki se je vračal v svoj oklep kot kakšen rak. "Sanja se mi ne, kako so jo lahko tako hitro blokirah glede na to, da si porinila izvijač skozi Freddijev prenosni računalnik." Odvrgel je tudi drugo. Nato še zadnjo. Ležale so pred bankomatom, katerega leksenski ščit se je počasi valil navzdol, njihovi majhni hologrami pa so svetih v halogenski poplavi bankomata.

"Nekdo jih bo pobral," je pričela.

"Upam, da res," je odvrnil, "upam, da jih bo pobral in odšel na Mars." Nato je naredil nekaj v vzvratni prestavi z vsemi štirimi pogoni, Ford pa je poskočil navzgor in nazaj na ulico. Avtomobili na ulici so zavijah vstran, zavirali in trobili, usta voznikov pa so bila podobna črnim Ojem. Enemu njenemu delu, kjer je še vedno počival kurir, je bila ta poteza na nek način celo všeč. Tudi njo so na ulicah večkrat presekah. "Sranje," je zinil in porival tisto stvar s prestavami na vse strani, vse dokler ni našel tiste, ki jo je iskal, nato pa sta odpeljala proč.

Lisice so jo drgnile po rdečini, kjer je bil prej tisti rdeči črv. "Kaj si policaj?"

"Ne."

'Varnostnik? Iz hotela?"

"Aa."

"No," je vzdihnila, "kaj pa si potem?"

Po obrazu so mu drsele ulične luči. Izgledalo je, kot da premišljuje o vprašanju. "Preluknjan posran čoln. Brez vesla."

26. Pisani ljudje

Prva stvar, ki jo je Rydell ugledal, ko je na prehodu ulice Haight stopil iz patriota, je bil enoroki in enonogi moški na rolki. Ležal je s trebuhom na deski in se poganjal naprej z nekakšnimi nenavadnimi trzljaji, ki so Rydella spominjali na žabje krake, nabodene na palico. Imel je desno roko in levo nogo, tako da je bil vsaj približno simetričen, vendar na nogi vseeno ni imel stopala. Kot da bi bila za to kriva nekakšna nenavadna osmoza, je bila barva njegovega obraza podobna barvi umazanega betona. Rydell ni mogel ugotoviti, kateri rasi pripada. Njegovi lasje, kolikor jih je sploh še imel, so bili pokriti s črno pleteno kapo, preostanek telesa pa je bil ovit v črno obleko iz enega kosa, ki je bila najbrž sešita iz zaplat čvrste gumijaste zračnice. Ko je pridrsel mimo Rydella čez luže, ki jih je za sabo pustila nevihta, v smeri proti prehodu, je pogledal navzgor in dejal oziroma vsaj Rydellu se je zdelo, da je rekel: "Bi se rad pogovaijal z mano? Če bi se rad pogovarjal z mano, raje zapri svoj prekleti gobec ..."

Rydell je stal pri miru s svojo torbo Samsonite, ki se je gugala, in ga opazoval, vse dokler ni izginil.

Nato je poleg njega nekaj zarožljalo. Bilo je železje na usnjenem jopiču Chevette Washington. "Pridi," je pričela, "tu ni pametno, če se predolgo zadržuješ."

"Si videla tole?" je vprašal Rydell in pomignil s svojo torbo Samsonite.

"Če boš predolgo tu, boš videl še kaj hujšega, kot je to," je odvrnila.

Rydell se je ozrl nazaj proti patriotu. Zaklenil ga je, ključ pa je pustil pod voznikovim sedežem, ker ni želel, da bi bilo vse skupaj videti prelahko, čisto pa je pozabil na zadnje okno. Še nikoh prej ni bil v situaciji, ko bi si dejansko želel, da bi mu ukradli avto.

"Si prepričana, da ga bo kdo vzel?" jo je vprašal.

"Če ne bova izginila od tu, bodo poleg avta vzeh še naju." Pričela je hoditi. Rydell ji je sledil. Stene iz zidakov so bile popisane vse do višine, ki jo je bilo še moč doseči, pisava pa Rydella ni spominjala na noben jezik, ki bi ga poznal, razen mogoče na kletvice, ki so jih ponavadi uporabljali v risanih stripih.

Ravno ko sta stopila izza vogala na pločnik, je Rydell že zaslišal ropotanje patriotovega motorja. Spreletel ga je srh, vse skupaj pa ga je spominjalo na nekakšno zgodbo o duhovih, saj tam zadaj ob avtu prej ni bilo nikogar, poleg tega pa sedaj tudi moškega na rolki ni bilo nikjer več videti.

'Glej v tla," je rekla Chevette Washington. "Ne dviguj pogleda, ko bodo hodih mimo naju, drugače naju bodo ubih ..."

Rydell se je osredotočil na konice svojih črnih SWATčevl

jev. "Še veliko družiš s kradljivci avtomobilov?"

"Ti samo hodi. Ničesar ne govori. Ničesar ne glej."

Zaslišal je patriota, ki je odpeljal iz prehoda in ju dohitel, nato pa jima počasi sledil. Vsakič ko je naredil korak, so njegovi čevlji proizvedli tih klokotajoč zvok. Kaj če je to zadnja stvar, ki se jo zavedaš, preden umreš, ravno nekakšna patetična nevšečnost kot na primer tale tu, ko so tvoji čevlji vlažni in nogavice premočene, ti pa si jih ne boš nikoh uspel preobleči?

Rydell je slišal, kako je patriot končno odpeljal proč, pri tem pa se je šofer bojeval z nepoznanim ameriškim sistemom prestav. Pričel je dvigati pogled.

'Nehaj," je dejala.

"So bili tvoji prijatelji ah kaj?"

"Lowell jih imenuje pirati iz prehoda."

"Kdo je Lowell?"

"Videl si ga v Odpadnikih."

'V tisti gostilni?"

"Ne v gostilni. V klubu."

"Alkohol že strežejo," se je upiral Rydell.

'To je klub. Kraj, kjer se družiš in posedaš."

"Kdo tam poseda? Tale Lowell, kaj tudi on tam poseda?"

'Ja."

"Ti tudi?"

"Ne," je jezno odvrnila.

"Lowell je tvoj prijatelj? Tvoj fant?"

"Rekel si, da nisi policaj. Govoriš pa, kot da bi bil."

"Res nisem," je odvrnil. "Saj lahko vprašaš njih."

"On je samo nekdo, ki sem ga včasih poznala," je rekla.

"Prav."

Pogledala je torbo Samsonite. "Imaš tam notri puško ah kaj podobnega?"

"Suhe nogavice. Spodnje perilo."

Pogledala ga je. "Ne razumem te."

"Saj ti ni treba," je odvrnil. "Saj samo hodiva; ah mogoče veš, kam bi lahko šla? Nekam proč od te ulice?"

"Rada bi si ogledala malo mesa," je povedala debeluhu. Skozi vsako bradavico je imel napeljanih nekaj igračk, ki so izgledale kot patentne ključavnice Yale. Na nek način so ga vlekle navzdol in Rydell jih preprosto ni mogel pogledati. Na sebi je imel nekakšne vrečaste bele hlače z zadrgo, ki je visela nekje do tam, kjer bi morala biti kolena, in pa moder žametni telovnik, ves okrasen z zlatom. Moški je bil velik, mehak m debel ter poln tatujev.

Rydellov stric, tisti, ki je odšel z vojsko v AMko in se ni več vrnil, je imel tudi par tatujev. Najboljšega je imel na hrbtu, velikega vrtinčastega zmaja z rogovi in precej neumnim nasmehom. Dobil ga je v Koreji in vseboval je osem različnih barv, vse pa mu je nanesel računalnik. Rydellu je povedal, kako je računalnik začrtal njegov hrbet in mu pokazal, kako točno bo izgledal tatu, ko bo gotov. Nato se je moral uleči na mizo, robot pa je pričel risati tatu. Rydell si je predstavljal, da je bil robot nekakšen sesalec za prah, vendar z ukrivljenimi rokami iz kroma, ki imajo na koncu igle. Toda stric mu je povedal, da je vse skupaj izgledalo, kot da bi ga potisnih skozi matrični tiskalnik, in moral se je vrniti osemkrat, vsakič za drugo barvo. Toda zmaj je bil res čudovit in vehko svetlejši kot ostali tatuji na stričevih rokah, ameriški orh in pa tovarniški zaščitni znak za motorje harley. Kadar je njegov stric telovadil na dvorišču in dvigoval Rydellovo garnituro uteži Sears, je lahko gledal, kako zmaj na njegovem hrbtu lahno valovi.

Ta debel plešasti moški z utežmi skozi bradavice pa je imel tatuje vsepovsod, razen na dlaneh in na glavi. Izgledalo je, kot da ima na sebi obleko iz tatujev. Vsi so bih različni, toda ameriških orlov ah pa tovarniškega zaščitnega znaka za motorje harley ni bilo videti. Na nek način so se vsi tatuji združevali. Rydellu se je pričelo kar malce vrteti v glavi, zato je dvignil pogled proti stenam, ki pa so bile prekrite še z večjim številom tatujev. Najbrž so bili to nekakšni vzorci, med katerimi si lahko izbiral

Ti si že bila nekoč tu," je rekel moški.

"Ja," je odvrnila Chevette VVashington, "z Lowellom. Še spomniš Lowella?"

Debeluh je skomignil z rameni.

"Moj prijatelj in jaz," je pričela, "bi rada nekaj izbrala ..

"Tvojega prijatelja še nisem nikoh videl," je na skrajno prijazen način dejal debeluh, toda Rydell je vseeno slišal vprašanje v njegovem glasu. Gledal je v njegov kovček.

"Saj je v redu," je odvrnila. "Z Lowellom se poznata. Tudi on je iz Landa."

"Vi ljudje z mosta," je dejal debeluh, kot da bi mu bih všeč ljudje z mosta. "Tista nevihta je bila res grozna, kajne? Upam, da vam ni naredila preveč škode ... Prejšnji mesec smo imeh stranko, ki je s seboj prinesla širokokotno visoko kvalitetno barvno sliko, ki jo ]e želela imeti na svojem hrbtu. Na njej so bili celotna viseča struktura vašega mostu in vse ostalo. Čudovita slika, toda stranka si je želela, da bi ji vrisal tatu, ki bi bil enake velikosti kot slika, toda težava je bila v tem, ker ni bila dovolj široka čez hrbet..." Pogledal je navzgor proti Rydellu. "Na tvojega prijatelja bi pa šla ..."

"Ah je potem ta stranka ostala brez slike?" je vprašala, Rydell pa je začutil tisti nagon, ki žene ljudi, da govorijo in da so vpleteni.

"Naša trgovina Pisani Ljudje nudi celotne usluge," je zatrdil debeluh. "Lloyd je vstavil sliko v grafični stroj, jo rotiral za trideset stopinj, dvignil perspektivo in tatu je sedaj čudovit ... No, torej kaj te zanima? Bi si rada ogledala meso zase ah za tvojega velikega prijatelja?"

"Uh, pravzaprav," je odvrnila Chevette, "iščeva nekaj za oba. Nekaj, kar bi se ujemalo, razumeš?"

Debeluh se je nasmehnil. "To je pa res romantično ..."

Rydell jo je pogledal.

"Kar sem stopita." Debeluh je med hojo na nek način žvenketal in pognal Rydellu strah v kosti. "Vama lahko ponudim čaj? Na moj račun."

"Kaj pa kavo?" je upajoče vprašal Rydell.

"Žal mi je," je odvrnil debeluh, "toda Butch je odšel ob dvanajstih, jaz pa ne znam uporabljati aparata. Lahko pa vama ponudim okusen čaj."

"Ja," se je vmešala Chevette in naganjala Rydella z rahlim zbadanjem svojega komolca, "čaj bo v redu."

Debeluh ju je odpeljal navzdol proti hodniku in v majhno sobo z nekaj zidnimi ekrani in usnjeno zofo. "Samo po vajin čaj skočim," je povedal, nato pa z drsajočimi koraki odžvenketal proč.

"Zakaj si rekla tisto o tatujih, da se morajo ujemati?" Rydell si je ogledoval sobo. Bila je čista. Zidovi so bili prazni. Svetloba je bila slaba in brez senc.

"Zato, ker naju bo pustil sama, ko bova poskušala izbrati ustrezne tatuje, in zato, ker bova potrebovala veliko časa, da se bova odločila."

Rydell je posadil svojo torbo Samsonite na tla in se usedel na zofo. "Torej lahko ostaneva tu?"

"Ja, vse dokler si bova ogledovala meso."

"Kaj je to?'

Privzdignila je majhen daljinski upravljalnik in prižgala enega izmed zidnih ekranov. Pncela je brskati med menuji. Bližnji posnetki tetovirane kože visoke resolucije. Debeluh se je vrnil s parom velikih grobih vrčkov kipečega čaja na majhnem pladnju. "Tvoj je zeleni," je pojasnil Chevette Washington, "tvoj pa mormonski," se je obrnil še proti Rydellu, "to pa zato, ker si želel piti kavo ..."

"Uff, hvala," se je zahvalil Rydell in vzel ponujeni vrček.

"Sedaj pa si vidva vzemita dovolj časa," je rekel debeluh, "in če bosta kaj želela, kar pokličita." Odšel je ven, s pladnjem pod pazduho, in zaprl vrata za seboj.

"Mormonski čaj?" Rydell je poduhal svoj čaj. Nobenega posebnega vonja ni imel.

"Oni ne smejo piti kave. Te vrste čaj pa ima primešan efedrin."

"Droga je notri?"

"Narejen je iz rastline, ki vsebuje nekaj, kar te bo držalo pokonci. Tako kot kava."

Rydell je menil, da je bil čaj tako ali tako prevroč, da bi ga pričel piti. Položil ga je na tla poleg zofe. Dekle na zidekranu je imelo zmaja, nekako podobnega tistemu pri njegovem stricu, le da ga je ona imela na levem boku. Imela je tudi majhen tanek srebrn prstan v zgornjem delu popka. Chevette Washington je brskala dalje, vse do tatuja obraza predsednika Milibanka na veliki preznojeni kolesarski roki, ki je bila narisana v različnih odtenkih sive barve.

Rydell se je kobacal ven iz svojega premočenega jopiča, pri tem pa opazil raztrgano ramo in cenen bel podložek, ki je visel ven. Odvrgel ga je za zofo. "Ti imaš kakšen tatu?"

"Ne," je odvrnila.

"Kako pa se potem spoznaš na to?"

"Lowell," je pojasnila in brskala dalje med slikami, "on ima Gigera."

"Gigera?" Rydell je odprl svojo torbo Samsonite in vzel ven par nogavic, nato pa pričel odvezovati svoje SWATčevlje.

"Tistega slikarja. Tam nekje okoli devetnajstega stoletja. Prava klasika. Biomeh. Lowell ima na hrbtu sliko Gigera z naslovom "N.Y.C. XXIV." Rekla je iks, iks, i, ve. 'To je tako kot to mesto. Črno in temačno delo. Toda želi si tatuje tudi na rokavih, ki bi sodih zraven, zato sva prišla poiskat še kaj od Gigera, kar bi ustrezalo."

"Zakaj se pa ne usedeš?" je vprašal Rydell, "zaradi tebe me že boh vrat." Korakala je naprej in nazaj pred ekrani. Povlekel si je dol svoje premočene nogavice, jih odvrgel v vrečo

Embalažnega Mesta in si obul suhe. Razmišljal je, da nekaj časa še ne bi obul čevljev, toda kaj če bi moral oditi v naghci? Zato si jih je spet obul. Ravno si jih je zavezoval nazaj, ko se je usedla poleg njega.

Odpela si je svoj jopič in ga slekla, prosto viseče lisice Beretta pa so pri tem rahlo zarožljale. Rokavi njene enostavne črne bluze so bih odrezani proč s škarjami, njene nadlahti pa so bile gladke in blede. Nagnila se je proti robu zofe in odložila svoj jopič, pravzaprav ga je nekako naslonila ob steno, usnje je bilo dovolj čvrsto, da je obstalo v tej obliki, rokavi pa so spolzeli navzdol, kot da bi cel jopič počasi zaspal. Tudi Rydell si je želel, da bi lahko tako zaspal. Sedaj je imela daljinski upravljalnik v svoji roki.

"Hej," je rekel Rydell, "tisti moški v dežnem plašču, tisti, ki je ustrelil..." Hotel je reči tisti, ki je ustrelil velikega moškega z dolgimi lasmi na kolesu, vendar ga je zgrabila za zapestje, lisice so spet zarožljale.

"Sammyja. Ustrelil je Sammyja, tam gori pri Skinnerju. On ... Hotel je očala in Sammy jih je imel in ..."

"Počakaj. Počakaj malo. Očala. Vsi hočejo očala. Tisti moški jih hoče, Warbaby jih hoče ..

"Kdo je pa Warbaby?"

"Ogromen črnec, ki je prestrelil zadnje steklo na avtu, ki sem mu ga jaz ukradel. To je Warbaby."

'Kaj misliš, da jaz vem, kakšna očala so to?"

"Kaj ne veš, zakaj se vsi podijo za njimi?"

Namenila mu je tak pogled, kot če bi nekdo pogledal psa, ki mu je ravnokar povedal, kako je bil danes dober dan, da je ves njegov denar porabil na eno edino loterijsko srečko.

"Začniva znova," je predlagal Rydell. "Povej mi, kje si dobila očala?"

"Zakaj bi ti povedala?"    v

Premislil je. "Zato, ker bi bila sedaj že mrtva, če jaz prej ne bi izvedel tistega umazanega neumnega sranja."

Premislila je. "No, prav," je dejala.

Mogoče je bilo res kaj v mormonskem čaju tistega debeluha, mogoče pa je Rydell preprosto prečkal tisto točko utrujenosti, kjer se nekaj časa vse skupaj vrti okoh tebe, nato pa se pričneš počutiti, da si v določenih pogledih bolj buden kot kdajkoh prej. Vse skupaj se je končalo tako, da je Rydell srebal svoj čaj in jo poslušal. Ko je Chevette zabredla v svojo življenjsko zgodbo tako globoko, da je pozabila prestavljati slike tatujev na zadekranu, jih je začel prestavljati on.

Ko je vse skupaj postavil v pravilen vrstni red, je izvedel, da je Chevette dekle iz Oregona, ki nima nobene družine in je prišla sem v San Francisco, nato pa se je preselila na most s tistim starcem, ki je zvenel malce zmešano in ki je imel okvaijen kolk ter je potreboval nekoga za pomoč. Nato je dobila službo in po San Franciscu vozila naokoh kolo ter dostavljala pošiljke. Rydell se je srečal s kurüji še iz časov svojih obhodov v središču mesta Knoxville, ker jim je moral ves čas pisati kazni zaradi vožnje na pikniku in prometnih prekrškov, kurüji pa so se mu radi na vso moč upirali. Res pa je bilo, da so lahko s pridnim delom zaslužili precej denaija. Sammy, za katerega je rekla, da je bil ustreljen, pravzaprav umorjen, je bil tudi kurir, črnec, ki jo je vpeljal v Združenja, kjer je delala.

In tudi zgodba o tem, kako je ukradla očala iz žepa tistega moškega sredi nekakšne velike pijane zabave, v kateri se je slučajno znašla, tam gori v Morriseyu. Tudi ta zgodba ni imela ne repa ne glave. In to ni bila tista vrsta zgodbe, ki si jih ljudje radi izmišljajo. Saj očala niso kar zlezla v njeno roko ali pa kaj takega, pač pa jih je preprosto ukradla, spontano in samo zato, ker je tisti moški stal pred njo in ji je šel na živce. To je bila majhna kraja, toda na koncu se je pokazalo, da so očala dragocena.

Po njenem opisu je kaj hitro spoznal, da je tisti tepec tam gori iz Morisseya pravzaprav taisti moški s kubansko kravato, v Nemčiji rojen državljan Kostarike, ki mogoče niti ni bil zvezda pomo filma, ki ga je prek faksa dobil Warbaby in katerega sta preiskovala Svobodov in Orlovsky. Če sta ga sploh preiskovala.

"Sranje," je vzkliknil sredi nečesa, kar mu je želela povedati.

"Kaj je?"

"Nič. Kar govori naprej ..."

Rusa sta bila pokvarjena in tega se je dobro zavedal. Bila sta pokvarjenca z Oddelka za Umore in dal bi roko v ogenj, da tega primera pravzaprav sploh nista preiskovala. Z besedičenjem sta uspela na mesto zločina privabiti Warbabyja in vdrla v računalnik na njihovem oddelku, vse ostalo pa je bila le velika krinka za njega, Rydella, najeto pomoč. In kaj je že bilo tisto, kar je nekoč povedal Freddie, da sta DatAmenka in IntenSecure v osnovi pravzaprav isto podjetje?

Toda Chevette Washington je z velikim zanosom govorila naprej tako kot včasih, ko ljudje začnejo govoriti in pustijo, da iz njih privre na dan celotna zgodba. Chevette je razlagala o Lowellu, tistemu z lasmi in ne zv obrito glavo, ki je bil na nek način ter za krajši čas njen fant. Če si imel denar, je lahko Lowell z računalniki delal čuda in to jo je na nek način strašilo, ker je ves čas govoril o policajih ter kako mu ni treba skrbeti zanje. Rydell je prikimal, avtomatsko preletel še nekaj slik s tatuji -tam je bila gospa z rožnatimi nageljni, ki so nekako sledili njeni bikini liniji - v resnici pa je poslušal zgodbo, ki se je odvijala nekje v njegovi glavi. Torej Hemandez je bil v IntenSecureu, Morrisey je bil v IntenSecureu, Warbaby je bil v IntenSecureu, Freddie je povedal, da sta DatAmerika in IntenSecure pravzaprav isto ...

"... poželenja ..."

Rydell je pomežiknil. Na zidekranu je bil suh moški s tatujem žalostnega J. D. Shapelyja na prsih. Toda vsak bi bil žalosten, če bi mu iz oči rasle prsne dlake. "Kaj?"

"Republika. Republika Poželenja."

"Kaj je z njo?"

"Zaradi tega Lowell govori, da ga policaji ne bodo več nadlegovali, toda jaz sem mu povedala, da je poln sranja."

"Hekerji," je odvrnil Rydell.

"Niti ene moje besede nisi poslušal."

"Ne," se je zlagal Rydell, "ne, to ni res. Poželenje. Republika. Povej mi to še enkrat, prosim."

Vzela je daljinski upravljalnik, prebrskala do obrite glave s soncem na temenu in planeti, ki so krožili navzdol vse do vrha njegovih ušes, do roke s kričečimi usti na dlani ter nog, prekritih z modrozelenimi luskami kakšnega stvora. "Rekla sem," je ponovila, "da Lowell teži, kako je povezan z Republiko Poželenja in kako lahko tam z računalniki naredijo, karkoli pač hočejo, in če se ga bo kdo lotil, bo že dobil svoje."

"Hudiča," je bil presenečen Rydell. "Vidiš kdaj te ljudi?"

"Njih nikoh ne vidiš," mu je odgovorila, "vsaj ne v živo. Z njimi se lahko pogovarjaš preko telefona. Ali pa z očali, in to je najbolj divje."

"Zakaj?"

"Zato, ker izgledajo kot jastogi ah pa kakšno podobno sranje. Ah pa kot kakšna televizijska zvezda. Nekaj pač. Toda ne vem, zakaj ti zdaj govorim te stvari."

"Zato, ker bom v nasprotnem primem zaspal in potem se ne bova morala odločiti, ali bova vzela stvore na nogi ali pa rožnate nageljne?"

"Sedaj si ti na vrsti," je dejala in sedela pri miru, vse dokler ni začel govoriti.

Povedal ji je, da je iz Knoxvillea in kako se je vpisal na Akademijo ter da je vedno gledal oddajo Policaji v Tbžavah. Ko je bil policaj, je enkrat skoraj sam pristal na tej oddaji. Nato so ga pripeljali v Los Angeles, ker niso želeli, da bi jim Odrasli Preživeli od satanizma ukradli gonilno silo, nato pa so na vrsto prišli umori Pookey Beara in takrat so počasi izgubili zanimanje zanj, tako da se je moral zaposliti pri IntenSecureu ter pričel voziti Puškoglava. Povedal ji je o Sublettu in skupnem življenju s Kevinom Tarkovskym v hiši na Marta Visti, nato pa nekako preskočil Republiko Poželenja in noč, ko je s Puškoglavom zapeljal v hišo Schonbrunnovih v soteski Benedict. Nato je omenil še Hemandeza, ki ga je obiskal to jutro, pa čeprav se* ta obisk zdaj zdi oddaljen več let, in mu povedal, da bi lahko prišel sem in prevažal g. Warbabyja. Nato jo je zanimalo, kaj zasledovalci sploh počnejo, zato ji je pojasnil kaj naj bi počeli, in nato še, kaj pravzaprav v resnici počnejo, tako se je vsaj njemu zdelo, in odvrnila mu je, da ji tile zasledovalci nič kaj preveč ne dišijo.

Ko je končal, ga je le gledala. "To je vse? Tako si prišel sem?"

"Ja," je odvrnil, "najbrž res."

"Jezus," je rekla. Na nek način je zmajala z glavo. Oba sta gledala, kako je preko ekrana zdrsnilo še nekaj tatujev, ki so bih poslikani preko celotnega telesa, in eden izmed njih je bil poln krožnih vzorcev kot kakšne šablone na stari plošči z integriranim vezjem. "Tvoje oči," je pričela in sredi stavka zazehala, "so kot dve luknjici od urina sredi snega."

Na vratih se je zaslišalo trkanje. Malce so se odprla in nekdo, toda ne moški, ki je med hojo žvenketal, je vprašal: "Sta si že izbrala risbo? Henry je odšel domov ..

"Torej, zelo težko se je odločiti," je odvrnila Chevette Washington, "tako veliko jih je in midva bi res rada izbrala pravo."

"Je že v redu," je zdolgočaseno povedal glas. "Kar iščita naprej." Vrata so se zaprla.

"Naj vidim tista očala," je prosil Rydell.

Nagnila se je preko in vzela svoj jopič. Na plan je potegnila škatlo z očali in telefon. Ponudila mu je očala. Škatla je bila narejena iz nekakšne črne snovi, tanke kot jajčna lupina ter čvrste kot jeklo. Odprl jo je. Očala so izgledala čisto enaka kot tista Warbaby]eva. Veliki cmi okviri in tudi leče so bile sedaj čme. Bila so nenavadno težka, veliko bolj, kot bi si lahko mislil.

Chevette Washington je odprla številčnico na telefonu.

"Hej," je dejal Rydell in se dotaknil njene roke, "takoj bodo izsledili tvojo številko. Če boš klicala ah pa se celo pogovarjala, bodo prišli sem v približno desetih minutah."

"Te številke še nimajo," mu je pojasnila. 'To je en izmed Codesovih telefonov. Vzela sem ga z mize, ko so ugasnile luči."

"Kaj nisi rekla, da ponavadi ne kradeš stvari?"

"No," je pričela, "če ga je imel Codes, je bil najbrž že prej ukraden. Codes nabavlja telefone od ljudi v mestu, nato pa Lowell dobi nekoga, ki jih predela in jim spremeni številke." Pritiskala je po številčnici in si pritisnila majhen telefon ob uho. "Mrtev je," je potožila in skomignila z rameni.

"Daj sem," je dejal Rydell in si snel očala ter jih posadil v svoje naročje, nato pa prijel telefon. "Mogoče se je zmočil ah pa se je razmajala baterija. S čim pa ta tvoj stari Codes sploh odkupuje telefone?" Z nohtom na palcu je zdrsnil po zadnji strani telefona in iskal mesto, kjer bi se ga dalo odpreti.

"Torej," je odvrnila, "z robo."

Odprl je pokrov. Ugledal je tesno zvito majhno vrečko, ki je bila zatlačena poleg baterije in jo je odrivala proč od kontaktov. Vzel jo je ven in jo odvil. "Roba?"

"Aha."

"Takšna roba."

"Aha."

Pogledal jo je. "Če je tole 4Tiobuskalin, potem je to nadzorovana substanca."

Pogledala je v vrečkico sivega praška, nato pa še njega. "Toda saj nisi več policaj."

"Saj ne jemlješ tega, kajne?"

"Ne. No, enkrat ali dvakrat. Lowell je včasih jemal."

"Torej ne jemlji tega, kadar sem jaz v bližini, ker sem že večkrat videl, kakšen učinek ima. Prijazni normalni ljudje so nekajkrat vzeh to robo in se jim je čisto utrgalo." Potrepljal je vrečko. "Tule je dovolj tega sranja, da bi uničilo vsaj šest ljudi, in to tako močno, da ne bi mogla veijeti." Podal ji je vrečkico in prijel telefon, pri tem pa se trudil, da bi namestil baterijo v pravilen položaj.

"Bi verjela," je odvrnila, "saj sem videla, kaj se je zgodilo z Lovvellom ..."

"Signal imaš," je povedal. "Koga bi rada poklicala?"

Malce je pomislila, nato pa je vzela telefon in ga sunkovito zaprla. "Mislim, da nikogar."

"Tisti starec ima telefon?"

"Ne," je odvrnila in povesila svoja ramena. "Bojim se, da so tudi njega ubili. Zaradi mene ..."

Rydell se ni mogel spomniti ničesar, kar bi lahko rekel na to. Bil je preveč utrujen, da bi pritiskal na daljinca. Na zidekranu se je pojavila roka nekega moškega in na njej slika zvite zastave Konfederacije. Tako kot doma. Pogledal jo je. Niti približno ni izgledala tako utrujeno kot on. Ta je bilo najbrž zato, ker je bila mlada. Vsekakor je upal, da ni bila na kakšnem ledu ali pa plesalcu. Ali pa je mogoče še vedno bila v šoku. Povedala je, da so ubili Sammyja, poleg tega pa jo je skrbelo še za dva druga moška. Očitno je poznala tudi moškega, ki je vrgel kolo na Svobodova, toda še vedno ni vedela, da je bil tudi on ustreljen. Čudno, kaj vse človek prezre sredi pretepa. Kakorkoli že, Rydell ni videl nobenega razloga, da bi ji moral to povedati zdaj, ravno zdaj.

"Poskusila bom poklicati Fontaina," je rekla in znova odprla telefon.

"Koga?"

"Fontaine Skinnerju popravlja elektriko in podobne reči." Odtipkala je številko in si prislonila telefon na uho.

Zaprl je oči in glava mu je tako močno padla nazaj na zofo, da se je skoraj zbudil.

27. Po nevihti

"Po urinu smrdi," je obtožujoče dejal Skinner in zbudil Yamazakija iz sanj, v katerih je stal poleg J. D. Shapelyja na velikanski temačni ravnini pred črno in neskončno steno, popisano z imeni umrlih.

Yamazaki je dvignil glavo z mize. Soba je bila temačna. Skozi cerkevno okno je pronicala svetloba.

"Kaj delaš tu, fant?"

Yamazakija sta bolela zadnjica in spodnji del hrbta. "Nevihta," je povedal, še vedno napol zaspan.

"Kakšna nevihta? Kje je dekle?"

"Odšla je," mu je odgovoril Yamazaki. "Kaj se ne spomnite? Loveless?"

"O čem pa govoriš?" Skinner se je s težavo oprl na en komolec, pri tem pa brcal proč odeje in spalno vrečo, njegov sivi neobriti obraz pa je bil ves spacen od gnusa. "Kopel potrebujem. Svežo obleko."

"Loveless. V gostilni me je našel. Prisilil me je, da sem ga pripeljal sem. Mislim, da mije prej, ko sem vas zapustil, sledil..."

"No, v redu. Zapri gobec, prav?"

Yamazaki je zaprl usta.

"Sedaj potrebujeva veliko vode. Vroče. Najprej za kavo, nato pa še malo, da se bom lahko umil. Znaš uporabljati Colemanovo peč?"

"Kaj?"

"Tisto zeleno stvar tamle z rdečo cisterno spredaj. Pojdi tja in pretresi cisterno, jaz pa ti bom povedal, kako moraš načrpati vodo."

Yamazaki je vstal in zatrepetal zaradi bolečine v hrbtu, nato pa se odmajal proti zeleno pobarvani kovinski škatli, ki mu jo je s prstom pokazal Skinner.

"Spet se je odšla porivat s tistim svojim ničvrednim prijateljem. Vse skupaj je brez koristi, fant..."

Stal je na Skinnerjevi strehi in hlačnice so mu prhutale v lahnem vetrcu, ki niti približno ni več namigoval na včerajšnjo nevihto, pri tem pa si je ogledoval mesto, oprano v nenavadni kovinski svetlobi, koščki njegovih sanj pa so mu še vedno nejasno krožili v glavi ... Shapely je spregovoril z njim in njegov glas je bil podoben glasu Elvisa Presleya. Povedal mu je, da je odpustil svojim morilcem.

Yamazaki je strmel v navpičen transameriški trn, ojačan z oporniki, ki so jih dodah šele po Little Grandeju, pri tem pa napol poslušal glas iz sanj. 'Saj niso znah bolje, fant...'

Skinner je spodaj preklinjal, medtem ko se je umival z vodo, ki jo je Yamazaki ogrel s pomočjo Colemanove peči.

Yamazaki je pomislil na svojega mentorja v Osaki.

'Vseeno mi je," je izdavil Yamazaki v angleščini, San Francisco pa mu je bil priča.

Celotno mesto je bilo Thomasson. Mogoče je bila Thomasson vsa Amerika.

Kako bi lahko kaj takega razumeli v Osaki, v Tokiu?

"Ej! Ti tam na strehi!" je nekdo zaklical.

Yamazaki se je obrnil in na vrhu zamotanega kompleksa nosilcev, ki so držah zgornji del Skinnerjevega dvigala, zagledal suhega črnca. Na sebi je imel debel plašč iz tvida in pleteno kapo.

"Je vse v redu tam gori? Kako je, Skinner?"

Yamazaki je okleval in se spomnil na Lovelessa. Če ima Skinner ali pa tisto dekle sovražnike, kako naj bi jih sploh prepoznal?

"Ime mi je Fontaine," je povedal moški. "Chevette me je poklicala in me prosila naj pridem sem in preverim, če je Skinner prestal nevihto. Jaz skrbim za njegovo električno napeljavo in dvigalo ter podobne reči."

"Sedaj se umiva," mu je odvrnil Yamazaki. "Zaradi nevihte je postal... zmeden. Izgleda, da se ne spomni kaj dosti."

"Čez kakšne pol ure bosta imela spet elektriko," je pojasnil moški. "Želim si, da bi lahko isto rekel za svoj okoliš. Izgubili smo štiri transformatorje. Nevihta nam je nakopala pet trupel in kolikor jaz vem še vsaj dvajset ranjenih. Je Skinner pristavil kavo?"

"Da," je povedal Yamazaki.

"Sedaj bi mi prav prišla skodelica kave."

"Da, seveda," je odvrnil Yamazaki in se sklonil. Črnec se je nasmehnil. Yamazaki se je skobacal navzdol skozi loputo. "Skinnersan! Tu je moški z imenom Fontaine. Kaj je vaš prijatelj?"

Skinner se je tlačil v porumenelo debelo spodnje perilo. "Nekoristna baraba. Še vedno nimamo elektrike ..."

Yamazaki je odklenil loputo na tleh in jo sunkoma odprl. Čez čas se je na dnu lestve prikazal Fontaine z eno obdrgnjeno platneno torbo v vsaki roki. Prvo je postavil na tla, drugo pa si je zavihtel na rame ter se pričel vzpenjati.

Yamazaki je natočil preostanek kave v najčistejšo skodelico.

"Celica z gorivom se je pokvarila," je povedal Skinner, Fontaine pa je medtem skozi loputo pred sabo rinil torbo. Skinner je bil sedaj oblečen v najmanj tri ponošene flanelaste srajce, katerih konci so bili neenakomerno zatlačeni za pas starodavnih volnenih vojaških hlač.

"Že delamo na tem, šef," je odvrnil Fontaine, vstal in si poravnal svoj plašč. "Hudo nevihto smo preživeli."

"Kar Scooter pravi ..." je nadaljeval Skinner.

'Torej ne laže ti, Skinner. Hvala." Fontaine je vzel ponujeno skodelico vroče črne kave in pričel pihati. Pogledal je Yamazakija. "Chevette je povedala, da je mogoče lep čas ne bo nazaj. Veš kaj o tem, Skinner?"

Yamazaki je pogledal Skinnerja.

"Brezkoristno," je pričel Skinner. "Spet je odšla k tistemu malopridnežu."

"Nic ni rekla o tem," je dejal Fontaine. "Sploh ni kaj veliko govorila. Toda če je ne bo tu, potem boš potreboval nekoga, ki bo skrbel zate."

"Saj lahko sam skrbim zase," je rekel Skinner.

"Saj vem, šefe," mu je zatrdil Fontaine, "toda v tvojem dvigalu tam dol je zažganih kar nekaj naprav. Potreboval bom več dni, da ga spet popravim, če pri tem upoštevam tudi delo, ki ga imam drugje. Potreboval boš nekoga, ki bo plezal gor in dol po klinih, da ti bo prinašal hrano in ostale stvari."

Yamazaki je pomežiknil.

"Saj res." Fontaine je dvignil svoje obrvi proti Yamazakiju. "Boš ti ostal tu gor in skrbel za g. Skinneija?"

Yamazaki je pomislil na svoje najeto stanovanje v tisti visoki viktorijanski stavbi, njegovo črno marmornato kopalnico, ki je bila večja od njegovega samskega doma v Osaki. Pogledal je najprej Fontaina pa Skmneija in nato še nazaj. "Počaščen bom, če bom lahko ostal poleg SMnnersana, če me seveda želi."

"Naredi, kar hočeš," je izjavil Skinner in pričel s težavo slačiti rjuhe s svoje žimnice.

"Chevette mi je povedala, da si najbrž tu gor," je dejal Fontaine. "Nekakšen fant z univerze ..." Postavil je svojo skodelico na mizo in se nagnil naprej, da je odložil zraven še torbo z orodjem. "Rekla je, da vaju mogoče skrbi zaradi nepovabljenih gostov." Odpel je dve zaponki na torbi in jo odprl. Tam notri so se svetlikali orodje in navoji izolirane žice. Vzel je ven nekaj povitega v oljnato cunjo, pogledal in se prepričal, da ga Skinner ne opazuje, nato pa zatlačil tisto stvar za steklene posode na polici nad mizo.

"Precej prepričani smo lahko, da sedaj nekaj dni ne bo prišel nihče sem gor, ki ga ne bi poznah," je povedal Yamazakiju in znižal svoj glas. "Toda tisto tam gori je 38 Special, s šestimi metki vdrtih konic. Če jo boš slučajno uporabil, mi naredi veliko uslugo in jo vrzi stran, prav? Roba je, uh," Fontaine se je zarežal, "sumljivega porekla."

Yamazaki je pomislil na Lovelessa. Pogoltnil je slino.

"Še boš znašel tu gori?" je vprašal Fontaine.

"Da," mu je odvrnil Yamazaki, "da, hvala vam."

28. Avtodom

Bilo je že pol enajstih, ko sta končno morala nazaj na cesto in še takrat le zato, ker je Laurie, ki ga je Chevette poznala od

prvič, ko je prišla sem, povedal, da se bo vsak čas prikazal upravnik Benny Singh in da ne moreta več ostati v tisti sobi, še zlasti ne, ker je njen prijatelj spal, kot da bi omedlel ali pa kaj podobnega. Chevette je rekla, da razume, in se zahvalila.

"Če boš videla kaj Sammyja Sala," je še povedal Laurie, "ga pozdravi v mojem imenu."

Chevette je žalostno prikimala in pričela tresti Rydellove rame. Zagodrnjal je in se poskušal otresti njene roke. "Zbudi se. Oditi morava."

Ni mogla verjeti, da mu je povedala vse te stvari, toda nekomu je preprosto morala povedati, drugače bi še znorela. Saj ne, da ji je s pripovedovanjem njena zgodba postala kaj bolj jasna in ker je ta Rydell na vse skupaj dodal še svojo plat, je vse skupaj postalo samo še manj jasno. Novica, da je nekdo šel in umoril tistega tepca, se ji preprosto ni zdela resnična, toda če je vseeno bila, se je znašla v večjem sranju kot kdajkoh prej.

"Zbudi se!"

"Jezus ..usedel se je in si pomel oči.

"Oditi morava. Upravnik bo kmalu tu. Moj prijatelj te je pustil spati nekaj časa."

"Kam bova pa šla?"

Chevette je že razmišljala o tem. "V Cole, preko Držaja. Tam oddajajo sobe na uro."

"To so Hoteli?"

"Ne ravno," je odvrnila. "To je za ljudi, ki potrebujejo posteljo za kratek čas."

Segel je za zofo in iskal svoj jopič. "Poglej to," je zagodrnjal in potiskal prste v razpoko na rami. "Včeraj je bil še čisto nov."

Soseščine, ki so bile večinoma žive ponoči, so zjutraj na nek način izgledale veliko hujše. Celo berači so v teh jutranjih urah izgledah hujši; tako kot tisti moški tam z ranami, tisti, ki se je trudil, da bi prodal polovico konzerve z omako za špagete. Na široko se mu je izognila. Obhodila sta še kak blok ah dva in že sta pričela srečevati jutranjo gnečo izletnikov, ki so bih namenjeni v Park Skywalker; v gneči sta bila bolj zavarovana, vendar v gneči je bilo tudi več policajev. Skušala se je spomniti, če so renta-policaji v Skywalkerju tudi del IntenSecurea, tistega podjetja, o katerem je govoril Rydell.

Spraševala se je, če je Fontaine odšel do Skinnerja, tako kot ji je obljubil. Ni želela povedati preveč po telefonu, zato je najprej rekla le, da bo za nekaj časa odšla proč, in če bi Fontaine lahko odšel do Skinnerja ter pogledal, kako je z njim, in mogoče tudi, kako je s tistim japonskim študentom, ki je zadnje čase veliko pri njem. Ibda Fontaine je že po njenem glasu ugotovil, da je zaskrbljena, zato jo je na nek način prisilil, da mu je priznala, kako jo skrbi za Skinnerja in da bodo tja gor mogoče prišli neznanci ter ga nadlegovali.

"Saj ne misliš na ljudi z mosta," je vprašal in odvrnila je, da ne, toda to je bilo tudi vse, kar je lahko rekla v zvezi s tem. Razgovor je za nekaj sekund utihnil in v ozadju je lahko slišala prepevati enega izmed Fontainovih otrok. Zvrgolel si je eno izmed tistih afriških pesmi z nekakšnim nenavadnim cmokanjem v grlu. "No prav," je Fontaine končno izdavil, "naredil bom to zate." Chevette je hitro rekla hvala in prekinila. Fontaine je Skinnerju delal veliko uslug. O tem ni nikoh govoril s Chevette, toda zdelo se mu je, da Skinnerja pozna že celo življenje ah pa vsaj tako dolgo, kolikor časa je že na mostu. Takšnih ljudi je bilo veliko in Chevette je vedela, da se Fontaine lahko dogovori z ljudmi, ki bodo pazili na stolp in tudi na dvigalo. Pazili na tujce. Ljudje na mostu so delali takšne usluge drug drugemu in Fontainu so bili vedno dolžni usluge, saj je bil eden izmed glavnih električarjev na mostu.

Sedaj sta korakala mimo pekarne, ki je imela od zunaj nekakšno železno kletko, zvarjeno iz odpadnega materiala, notri pa si se lahko usedel za majhno mizico in spil kavo ter pojedel kakšno pecivo. Zaradi vonja po jutranji peki je Chevette skoraj omedlela od lakote. Razmišljala je že, da bi bilo dobro, če bi šla notri in vrgla kak ducat kosov peciva v vrečko, mogoče tudi malce topljenega sira, ko je Rydell posadil svojo roko na njeno ramo.

Obrnila je glavo in zagledala velik svetleč bel avtodom, ki je ravno zavil na Haight in zapeljal proti njima. Približno nekaj takšnega si lahko videl tudi, ko so se bogati stari ljudje vozili nazaj v Oregon, pravzaprav je bil to cel konvoj, s seboj pa so prevažali ladje na prikolicah, majhna terenska vozila in motorje, ki so viseli zadaj kot kakšni rešilni čolni. Ponoči so se ustavljali v posebnih šotoriščih, ki so imeli vsepovsod naokoli bodečo žico, pse in znake z napisom

PREPOVEDAN PREHOD.

Rydell je strmel v ta avtodom, kot da ne bi mogel verjeti, in sedaj se je ustavil točno poleg njega, stara gospa s sivimi lasmi pa je s pritiskom na gumb odprla okno in se nagnila z voznikovega sedeža ter dejala, "Mladi mož! Oprostite, toda jaz sem Danica Elliot in mislim, da sva se spoznala včeraj na avionu iz Burbanka."

Danica Elliot je bila upokojena gospa iz Altadena, tam spodaj na jugu Kalifornije, v San Francisco pa je priletela z istim avionom kot Rydell, da bi premestila svojega moža v drugo kriogeno enoto. No, ne ravno svojega moža, pač pa njegove možgane, ki so bili zamrznjeni, ko je umrl.

Chevette je že slišala, da ljudje počnejo te stvari, toda nikoli ni razumela, zakaj to sploh počnejo, in več kot očitno tudi Danica Elliott tega ni razumela. Toda vseeno je prišla sem, da bo vrgla denar proč, kakor je sama rekla, in premestila možgane svojega moža Davida v dražjo enoto, ki bo držala njegove možgane zmrznjene v lastni majhni kapsuli, ne pa tako kot prej, ko so se prevračali sem in tja skupaj z zmrznjenimi možgani drugih ljudi v veliki kapsuli. Chevette se je zdela res prijazna gospa, ki pa ni in ni znala nehati govoriti o tej stvari, tako da je čez čas Rydell samo še vozil in kimal s svojo glavo, kot da posluša, Chevette, ki ga je usmeijala, pa je bila večinoma pozorna na mapo sredi zaslona na armaturni plošči RVja, poleg tega pa je budno pazila tudi na policijske avte.

Gospa Elliot je poskrbela, da so možgane njenega moža premestili že včeraj zvečer in povedala je, da je postala malce čustvena, zato se je odločila, da bo najela tale avtodom ter se odpeljala nazaj v Altadeno, brez naglice, in da bo uživala v izletu. Težava je bila v tem, ker ni poznala San Francisca, avtodom pa je najela to jutro nekje na šesti aveniji, nato pa se izgubila, ko je iskala avtocesto. Končala je tako, da je krožila po Haightu, ki se ji po njenih lastnih besedah ni zdel ravno vama soseska, po drugi strani pa je bil vseeno zelo zanimiv.

Prosta lisica je znova in znova silila ven iz rokava Skinnerjevega jopiča, toda ga. Elliot je bila preveč zaposlena z govorenjem, da bi jo opazila. Rydell je vozil, Chevette je bila v sredini, ga. Elliot pa je bila na sopotnikovi strani. Avtodom je bil japonski in spredaj je imel tri sedeže, ki jih je bilo moč prilagoditi s stikali, imeli pa so tudi naslonjala za glavo z vgrajenimi zvočniki.

Gospa Elliot je povedala Rydellu, da se je izgubila, in ga prosila, da jo pelje do mesta, kjer bi lahko prišla na avtocesto za Los Angeles. Rydell jo je najprej kakšno minuto le neumno gledal, nato pa zmajal z glavo in odgovoril, da bo to storil z veseljem in da je tale gospodična poleg njegova prijateljica Chevette, ki dobro pozna mesto, on pa je Berry Rydell.

Gospa Elliot je pripomnila, da je Chevette lepo ime.

In sedaj so se že vozili iz San Francisca, Chevette pa je domnevala, da bo Rydell poskušal pregovoriti gospo Elliot, če bi se lahko peljala z njo še naprej. Chevette je lahko razmišljala samo še o tem. Kmalu so že zavih ven iz ulice in odpeljali stran od moškega, ki je ustrelil Sammyja, in proč od Warbabyja ter tistih ruskih policajev in vse skupaj se ji je zdelo precej dobra ideja, zato se je takoj počutila malce bolje, če je pri tem zanemarila svoj želodec, ki je zaradi lakote grozil, da bo pojedel sam sebe.

Rydell je peljal mimo gostišča Notinven Burger in Chevette se je spomnila, kako je tisti fant z imenom Franklin, ki ga je poznala tam gori v Oregonu, vzel zračno puško in streljal na napis Notinven Burger in odstrelil črki B in R, tako da je pisalo le še NOTINVEN URGE (op. p. urge = potreba). To je povedala tudi Lowellu, toda njemu se ni zdelo smešno. Sedaj se je spomnila tudi, kaj vse je povedala Rydellu o Lowellu, stvari, zaradi katerih bi Lowell znorel, če bi izvedel, poleg tega pa je bil Rydell zelo blizu policaju. Toda motilo jo je, ker se je Lowell prejšnjo noč tako čudno obnašal. Tam je sedel, ves frajerski in poln zvez, poznanstev ter podobnih stvari, ko pa mu je povedala, da je v težavah in da je nekdo ravnokar ustrelil Sammyja Sala ter da bo sedaj gotovo preganjal še njo, pa sta s Codesom le sedela tam in gledala drug drugega, kot da bi jima bila ta zgodba vsako minuto manj všeč, in ko je na sceno prikorakal tisti ogromni prekleti pohcaj v dežnem plašču, sta izgledala, kot da se bosta vsak čas podelala v hlače.

Sama si je kriva. Nobenemu njenemu prijatelju Lowell ni bil ravno všeč, Skinner pa ga je sovražil, že ko ga je zagledal. Rekel je, da ima Lowell svojo glavo tako globoko v lastni riti, da bi lahko še malce splezal vanjo in izginil v celoti. Toda v resnici še nikoh prej ni imela fanta, vsaj ne takšnega, in na začetku je bil zelo prijazen do nje. Ko vsaj ne bi začel jemati plesalca, ki je zelo hitro prebudil idiota v njem, nato pa še ta Codes, ki mu ni bila nikoh všeč in je prepričal Lowella, da je ona le nekakšno podeželsko dekle. Jebi ga.

Veš", je pričela, "če ne bom kmalu česa pojedla,

se mi zdi, da bom umrla."

In gospa Elliot je takoj dvignila prah okoh tega in zahtevala, da Rydell takoj ustavi ter kupi nekaj za Chevette, nato pa se je pričela še opravičevati, ker se ni že prej spomnila, da bi ju vprašala, če sta že zajtrkovala.

"No," je rekel Rydell in mrko pogledal v ogledalo sprednjega stekla avtodoma, "jaz bi se res rad izognil prometni gneči zaradi kosila ..."

"Oh," je odvrnila ga. Elhot. Nato se je razvedrila. Chevette, draga, če boš stopila v zadnji del avtodoma, boš našla hladilnik. Prepričana sem, da so v izposojevalnici z avtomobili poskrbeli tudi za kakšen prigrizek. Skoraj vedno se spomnijo na to."

Chevette je ponudba zvenela odlično. Odpela si je varnostni pas in se prerinila med svojim sedežem in sedežem gospe Elhot. Tam so bila majhna vrata in ko je vstopila, so se prižgale luči. "Hej," je vzkliknila, "tu zadaj je cela majhna hiša ..."

"Uživaj!" je zaklicala ga. Elhot.

Ko je zaprla vrata za seboj, so luči še vedno gorele. Še nikoh prej ni videla notranjosti avtodoma in najprej je pomislila, da je tu notri skoraj toliko prostora kot v Skmnerjevi sobi, poleg tega pa je vsaj desetkrat bolj udobno. Vse je bilo sivo, siva preproga, siva plastika, siva imitacija usnja. Za hladilnik se je izkazalo, da je majhen in srčkan ter vgrajen v pult, notri pa je bila košara, ovita v plastiko in zavezana s trakom. Odvila je plastiko in notri je bilo nekaj vina, majhnih koščkov sira, jabolko, hruška, keksi in nekaj tabhc čokolade. V hladilniku sta bili tudi kokakola in ustekleničena voda. Usedla se je na posteljo in pojedla sir, kup keksov, tablico čokolade iz Francije ter popila steklenico vode. Nato je preizkusila televizijo, ki je imela povezavo s tründvajsetimi kanali.

Ko je zaključila, je odvrgla prazno steklenico, raztrgan papir in ostale smeti v majhen koš za odpadke, vgrajen v steno, ugasnila televizijo, si sezula čevlje in se ulegla nazaj na posteljo

Bilo je malce čudno, ko se je raztegnila na postelji v majhni sobi, ki se je premikala, pravzaprav sploh ni vedela, kam, in se spraševala, kje bo jutri tak čas.

Tik preden je utonila v spanec, se je spomnila, da ima v žepu svojih hlač še vedno zatlačeno Codesovo vrečkico plesalca. Dobro bi bilo, da bi se je čimprej znebila. Plesalca je bilo toliko, da bi jo strpal v zapor, in tega se je dobro zavedala.

Razmišljala je o tem, kakšen občutek imaš, ko ga vzameš, in kako čudno je, da ljudje porabijo ves svoj denar, da bi se tako počutili.

Želela si je, da Lowellu ne bi bil všeč ta občutek.

Zbudila se je, ko se je ulegel poleg nje, avtodom pa se je še vedno premikal. Zavedala se je, da se je moral pred tem ustaviti. Luči so bile ugasnjene.

"Kdo vozi?" je vprašala.

"Ga. Armbruster."

"Kdo?"

"Ga. Elliot. Ga. Armbruster je bila moja učiteljica, ki ji je bila zelo podobna."

"Kam pa pelje?"

"Proti Los Angelesu. Povedal sem ji, da bom spet prevzel krmilo, ko se bo utrudila. Povedal sem ji tudi, naj naju ne prebuja, ko bomo prečkali državno mejo. Če jim bo takšna gospa povedala, da ne prevaža kakšnih poljedelskih pridelkov, ji bodo najbrž verjeli, ne da bi preverjali notranjost avtodoma."

"Kaj pa, če bodo?"

Bil je dovolj blizu nje na ozki postelji, da je lahko začutila, ko je skomignil z rameni.

"Rydell?"

"Kaj?"

"Kako to, da imamo tudi ruske policaje?"

"Kako to misliš?"

"Če gledaš na televiziji kakšno policijsko oddajo, je vsaj polovica tistih velikih policajev Rusov. Ali pa tista dva možaka tam zadaj na mostu. Od kod vsi ti Rusi?"

'Torej," je pričel, "na televiziji rahlo pretiravajo s to organizacijo, to pa zato, ker ljudje radi gledajo takšne oddaje. Resnica pa je takšna, da se kaj hitro znajdeš v situaciji, ko Rusi vodijo večino mafijskih poslov, in zato potrebuješ tudi nekaj ruskih policajev ..." Slišala je, kako je zazehal. Začutila je, ko se je pretegnil.

"Kaj so vsi taki kot tista dva, ki sta prišla v Odpadnike?"

"Ne," je odgovoril. "Pokvarjeni policaji vedno obstajajo, tako pačje..."

"Kaj bova naredila, ko prideva v Los Angeles?"

Ni ji odgovoril in čez nekaj časa je pričel smrčati.

29. Zapuščen trgovski center

Rydell je odprl od. Vozilo se ni premikalo.

Privzdignil je Timex do svojega obraza in pritisnil na gumb za osvetlitev. 3:15 zjutraj. Chevette Washington je bila zvita poleg njega v svojem motorističnem jopiču. Zdelo se mu je, kot da spi poleg kosa stare prtljage.

Prevračal se je po postelji toliko časa, dokler ni našel žaluzije na oknu in jo malce privzdignil. Zunaj je bilo tako temačno kot notri.

Sanjal je, da je v petem razredu gospe Armbruster, v osnovni šoli Oliver North. Vsak čas naj bi jih spustih domov, zato ker so prek Mreže Učenja izvedeli, da po Kansas Cityju razsaja gripa in da je nevarno, če bi otroke iz Virginije in Tennesseeja ta teden obdržali v šoli. Vsi so imeh na sebi enake bele papirnate maske, ki so jih sestre tisto jutro pustile na njihovih sedežih. Gospa Armbruster je ravnokar razložila pomen besede pandemičen. Poppy Markoff, ki je sedela poleg njega in je že takrat imela velike grde dojke, je sčvekala gospe Armbruster, da je njen oče povedal, kako te lahko gripa iz Kansas Cityja ubije v zelo kratkem času, približno tako hitro, kolikor potrebuješ do avtobusne postaje. Gospa Armbruster, ki je imela na sebi svojo masko, mikropomo iz lekarne, je nadaljevala z besedo panika in jo želela povezati z besedo pandemičen zaradi istega korena, toda takrat se je Rydell prebudil.

Usedel se je na posteljo. Bolela ga je glava in loteval se ga je prehlad. Gripa iz Kansas Cityja. Mogoče celo Mokola mrzlica.

"Ne bodi paničen," si je dejal.

Toda na nek način je imel takšen občutek.

Vstal je in z rokami pretipal do prednjega dela avtodoma. Tam je bilo malce svetlobe, ki je prihajala izpod vrat. Našel je kljuko. Narahlo je odprl vrata.

"Lep pozdrav." Zlato v kotih nasmeha. Oglata mala avtomatska pištola, ki je bila naperjena v Rydellovo oko. Zavrtel je sopotnikov sedež okoh in ga poveznil nazaj. Svoje škornje je imel na srednjem sedežu. Luči na stropu so bile zelo slabotne.

"Kje je ga. Elliot?"

"Gospa Elliot je že šla."

Rydell je odprl vrata do konca. "Dela za vas?"

"Ne," je odgovoril moški. "Ona dela za IntenSecure."

"Dali so jo na avion, da bi me zasledovala?"

Moški je skomignil z rameni. Rydell je opazil, da se pištola niti malo ni premaknila, ko je premaknil ramena. Na sebi je imel kirurške rokavice in isti dolgi plašč, ki ga je imel na sebi že takrat, ko je stopil ven iz avtomobila tistih dveh Rusov, plašč, ki je bil podoben avstralski delovni halji, izdelani iz črnega mikropomega materiala.

"Kako je vedela, da naju lahko pobere v tistem salonu za tetovaže?"

"Tudi Warbaby mora biti dober v kakšni stvari. Za tabo je poslal še nekaj ljudi, ki so te zasledovali."

"Nobenega nisem videl," je priznal Rydell.

"Saj tudi ne bi smel."

"Povej mi," je vprašal Rydell, "si ti ubil tistega Blixa tam gori v hotelu?"

Moški ga je pogledal preko cevi pištole. Tako majhen kaliber navadno ne pomeni ravno velike nevarnosti, zato je Rydell domneval, da so metki na nek način najbrž predelani. "Ne vem, kakšno povezavo ima to s tabo," je dejal.

Rydell je malce pomislil. "Videl sem sliko umora. Ti mi preprosto ne izgledaš tako nor."

"To je moj posel," je odvrnil.

Aha, je pomislil Rydell, kot da bi upravljal z električno napravo za cvrtje krompirčka. Na desni strani vrat sta bila hladilnik in pomivalno korito, zato je vedel, da se v to smer ne more premakniti. Če bi se premaknil v levo, bi moški najbrž preprosto ustrelil skozi pregradno steno in po vsej verjetnosti zadel še dekle.

"Niti pomisli ne na to."

"Na kaj?"

"Na herojska dela. Policijsko sranje." Umaknil je noge s srednjega sedeža. "Naredi naslednje. Počasi. Zelo. Splezaj na voznikov sedež in postavi svoje roke na volan. V smeri kazalca ob devetih in ob dveh. Nato jih drži pri miru. Če jih boš premikal, te bom ustrelil izza tvojega desnega uhlja. Toda ti tega ne boš slišal." Imel je nekakšne vrste počasen in enakomeren ton, ki je Rydella spominjal na veterinarja, ki se pogovarja s konjem.

Rydell je storil, kot mu je bilo ukazano. Zunaj ni mogel videti ničesar. Sama tema in odsev luči na stropu. "Kje sva?" je vprašal.

"So ti všeč trgovski centri, Rydell? Imate tam v Knoxvilleu kakšne trgovske centre?"

Rydell ga je pogledal postrani.

"Poglej naprej, prosim."

"Ja, imamo trgovske centre."

"Tfemu se ni ravno dobro godilo."

Rydell je stiskal penasto prevleko na volanu.

"Pomiri se."

Rydell je slišal, kako je s peto svojega čevlja udaril po pregradni steni. "Gospodična Washington! Dobro jutro, gospodična Washington! Bodite tako dobri in se prikažite."

Rydell je zaslišal dvojni udarec, ko se je prebudila iz spanca in poskušala skočiti kvišku, a se je z glavo udarila v strop in padla s postelje. Nato je ugledal odsev njenega bledega obraza v vetrobranu. Videl je, kako je zagledala moškega in pištolo.

Ni bila kričeče vrste. "Ti si ustrelil Sammyja Sala," je dejala.

"Ti pa si me hotela scvreti z elektriko," ji je odvrnil moški, kot da bi si lahko privoščil šale na njen račun. "Pridi ven in se obrni, nato pa zajahaj srednjo polico. Zelo počasi. Tako ja. Sedaj pa se nagni naprej in skleni roke na sedežu.

Končala je poleg Rydella, z nogami na obeh straneh police z inštrumenti ter z obrazom obrnjena nazaj, kot da bi vozila kakšen načičkan motor.

Moški s pištolo je sedaj imel le petcentimetrski lok, znotraj katerega je lahko oba ustrelil v glavo.

"Hočem, da si slečeš jopič," ji je ukazal, "in zato boš morala odmakniti roke s sedeža^ Poskušaj imeti vsaj eno roko ves čas na sedežu. Vzemi si dovolj časa."

Ko si je slekla jopič do te mere, da ga je lahko otresla s svoje leve rame, je padel preko nog moškega.

"So tu notri kakšne votle igle," je vprašal, "ah pa kakšna rezila in podobne nevarne reči?"

"Ne," mu je odvrnila.

"Kaj pa kakšni električni polnilci? Tu se nisi ravno izkazala."

"Samo očala tistega tepca so tu in telefon."

"Vidiš, Rydell," je rekel, "'tepec'. Tako si ga bodo zapomnili. Brez imena. Še en tepec brez imena ..." S prosto roko je brskal po žepih jopiča. Na dan je privlekel škatlo in telefon ter ju odložil na oblazinjeno ploščo z inštrumenti. Rydell je imel sedaj obrnjeno glavo in ga je opazoval, čeprav mu je bilo ukazano, da tega ne sme. Spremljal je dlan v rokavici, ki je z občutkom odprla škatlo in vzela ven črna očala. To je bil edini trenutek, ko ga tiste oči niso opazovale. Ogledal si je namreč očala, in še to je trajalo le eno sekundo.

"To so ta očala," je pripomnil Rydell. "Sedaj jih imaš."

Roka jih je položila nazaj v škatlo in jo zaprla. "Res je."

"Kaj pa sedaj?"

Nasmeh je izginil. Ko se je popolnoma skril, je izgledalo, kot da sploh nima ustnic. Nato se je vrnil, še širši in močno pretiran.

"Misliš, da bi mi lahko prinesla kokakolo iz hladilnika? Vsa okna in vrata tam zadaj so zapečatena."

"Kokakolo bi rad?" Kot da mu ni verjela. "Ustrelil me boš, ko bom vstala."

"Ne," je odvrnil, "ni nujno, zato ker bi res rad kokakolo. Moje grlo je precej suho."

Obrnila je glavo, da bi pogledala Rydella, oči pa je imela od strahu široko odprta.

"Prinesi mu kokakolo," je dejal Rydell

Zlezla je dol s police z inštrumenti in se prebila v ozadje, tam do vrat, kjer je bil hladilnik.

"Glej naprej," je moški opomnil Rydella. Rydell je v odsevu videl, kako se je prižgala lučka hladilnika in za trenutek ujel tudi Chevette, ki je počepnila.

"Ddietno ah navadno?" je vprašala.

"Dietno," ji je odvrnil, "prosim."

"Klasično ali brezkofeinsko?"

"Klasično." Proizvedel je majhen zvok, za katerega je Rydell pomislil, da bi lahko bil smeh.

"Nobenih kozarcev ni."

Spet ta zvok. "Kar pločevinko mi prinesi."

"Malce je umazana," je pojasnila, "rroka se mi trese ..."

Rydell je pogledal na stran in videl, kako je moški vzel rdečo pločevinko, ob strani pa je na tla kapljala rjava kokakola. "Hvala. Sedaj lahko slečeš hlače."

"Kaj?"

"To črne hlače, ki jih imaš na sebi. Samo dol jih potegni, počasi. Nogavice so mi pa všeč. Obdržal jih bom."

Rydell je ujel izraz na njenem obrazu, ki je odseval v črnem vetrobranu, nato pa opazil, kako je nenadoma postal brezizrazen. Nagnila se je naprej in s težavo slačila tesne hlače.

Sedaj pa se vrni na pohco z inštrumenti. Tako, ja. Točno tako kot prej. Naj si te ogledam. Bi ti tudi rad pogledal, Rydell?"

Rydell se je obrnil in jo ugledal, kako je čepela, njene gole noge pa so bile gladke in mišičaste. Ob svetlobi luči na stropu so izgledale mrtvaško blede. Moški je naredil dolg požirek kokakole, preko roba pločevinke pa je opazoval Rydella. Postavil jo je na ploščo z inštrumenti in si z zadnjim delom rokavice obrisal usta. "Ni slaba, ha, Rydell?" in pokimal proti Chevette Washington. "Jaz bi rekel, da je kar nekaj potenciala v njej."

Rydell ga je pogledal.

"Kaj te to moti, Rydell?"

Rydell ni odgovoril.

Moški je proizvedel zvok, ki bi lahko bil smeh. Nato je popil še malo kokakole. "Kaj misliš, da sem užival, ko sem moral obdelati tistega posranca na tak način, Rydell?"

"Ne vem."

"Misliš pa, da sem. Saj vem, da misliš, kako neznansko sem užival. In res je, res sem užival. Toda veš, v čem je razlika."

"Razlika?"

"Pri njem nisem imel trdega, ko sem ga ubil. V tem je razlika."

"Si ga poznal?"

"Kaj?"

"Hočem reči, ali si to naredil iz kakšnih osebnih razlogov?"

"Oh, najbrž bi res lahko rekel, da sem ga poznal. Poznal sem ga. Poznal sem ga tako, kot ne bi smel poznati nikogar, Rydell. Vedel sem vse, kar je naredil. Ponoči sem se pripravljal k spanju in poslušal njegovo dihanje. Na koncu sem lahko že po načinu dihanja vedel, koliko jih je stisnil."

"Stisnil?"

"Pil je. Srb. Saj si bil policaj, kajne?"

"Ja."

"Si moral kdaj nadzorovati koga, Rydell?"

"Nikoh nisem prišel tako daleč."

"Smešna reč je tole nadzorovanje. Potuješ z njimi, oni pa te ne poznajo. Ne zavedajo se, da si poleg. Oh, mogoče se jim samo zdi. Domnevajo, da si tam. Toda sanja se jim ne, kdo si ti. Včasih jih zalotiš, ko si ogledujejo nekoga, recimo v preddverju hotela, in dobro veš, kako mislijo, da si to ti, tisti, ki jih zasleduje. Toda nikoh nisi ti. In ko jih zasleduješ več mesecev, jih počasi tudi vzljubiš."

Rydell je opazil, kako je napeto belo stegno Chevette Washington rahlo zadrhtelo.

"Toda kasneje, ko preteče še nekaj mesecev, po dvajsetih poletih, dveh ducatih hotelov pa se vsa stvar prične obračati v drugo smer ..."

"In niso ti več všeč?"

"Ne. Niso. Počasi začneš čakati, da bodo enkrat zamočili. Čakati začneš, da bodo izdali zaupanje. Kajti kurirjevo zaupanje je grozna stvar. Grozna stvar."

"Kurirjevo?"

"Poglej jo, Rydell. Ona že ve. Tudi ona je kurirka, pa čeprav zgolj prevaža zaupne papirje po San Franciscu. Zaupajo ji, Rydell. Podatki postanejo fizična stvar. Ona jih prevaža. Kajne, da jih prevažaš, ljubica?"

Bila je negibna kot kakšna sfinga, z globoko zakopanimi prsti v sivo tkanino srednjega sedeža.

"In takšno je moje delo, Rydell. Jaz nadzorujem kurirje. Opazujem jih. Včasih jim ljudje kaj ukradejo." Popil je kokakolo do konca. "Ib ljudi pobijem. To je pravzaprav najboljši del

mojega posla. Si že bil kdaj v San Joseu, Rvdell?"

"Na Costa Rici?"

"Tako je."

"Nikoli."

"Ljudje tam znajo živeti."

"In ti delaš za tiste podatkovne banke," je vprašal Rydell.

"Jaz nisem rekel tega. Najbrž je to rekel nekdo drug."

"Tudi on je delal za njih," je nadaljeval Rydell. "Tista očala je nesel nekomu iz Costa Rice, ona pa jih je vzela."

"Vesel sem bil, ko jih je vzela. Zelo vesel. Bil sem v sobi poleg njegove. Vstopil sem skozi vrata, ki so povezovala obe sobi. Predstavil sem se. Spoznal je Lovelessa. Prvič. Zadnjič." Pištola se ni niti malo zatresla. Potem pa se je pričel praskati po glavi z dlanjo v rokavici. Praskal se je, kot da ima bolhe ah pa kaj podobnega.

"Lovelessa?"

"Moje nom. Nom de thing." Nato je sledilo dolgotrajno brbljanje in Rydellu se je zdelo, da govori v španščini, ujel pa je le nombre de nekaj. "Misliš, da je ozka, Rydell? Meni osebno so všeč ozke."

"Ti si Američan?1

Na Rydellovo vprašanje mu je glava na nek način čisto malo trznila vstran in tudi njegove oči so za trenutek izgubile fokus, toda hitro so se vrnile nazaj, jasne kot s kromom prevlečena plast okoh cevi njegove pištole. 'Veš, kdo je ustanovil banke, Rydell?"

"Karteli," je odgovoril Rydell, "Kolumbijci."

"Tako je. Nekje v osemdesetih so pripeljali prve specialne sisteme v Srednjo Ameriko, da bi koordinirali svoje pošiljke. Nekdo je moral oditi tja dol in namestiti tiste sisteme. Vojna z drogami, Rydell. Pa tudi veliko Američanov na obeh straneh je tam doli."

"Torej," je odgovoril Rydell, "sedaj pa raje proizvajamo svoje lastne droge tu gori, kajne?"

"Toda v Srednji Ameriki imajo banke. Sedaj sploh ne rabijo več poslov z drogami. Sedaj imajo tisto, kar je včasih imela Švica. Pri njih je še zadnji kraj, kjer lahko ljudje shranjujejo stvari, ki jih ne bi več mogh shranjevati nikjer drugje na svetu."

"Ti mi izgledaš nekoliko premlad, da bi lahko pomagal sestavljati takšen sistem."

"Moj oče. Ti poznaš svojega očeta, Rydell?"

"Seveda." No, na nek način že.

"Jaz ga nikoli nisem poznal. Zaradi tega sem potreboval velikov terapije."

Še sreča, da je pomagalo, je pomislil Rydell. "Warbaby, kaj tudi on dela za te podatkovne banke?"

Na čelu moškega so se nabrale kaplje znoja. Obrisal si jih je s hrbtno stranjo roke, v kateri je držal pištolo, in Rydell je lahko videl, da je pištola zopet skočila v svoj osnovni položaj, kot da bi jo tja vlekel magnet.

"Prižgi žaromete, Rydell. Saj je v redu. Daj levo roko proč od volana."

"Zakaj?"

"Zato, ker boš umrl, če tega ne storiš."

"Zakaj torej?"

"Samo prižgi jih, prav?" Znoj mu je polzel v oči.

Rydell je dvignil levo dlan z volana, prižgal žaromete, nato pa še dvakrat kliknil, da so posvetile dolge luči. Dva snopa svetlobe sta udarila v steno mrtvih trgovin, mrtvih znakov s prahom na plastiki. Na enem napisu, ki je ležal pred levim snopom svetlobe, je pisalo: LUKNJA.

"Zakaj bi kdorkoli poimenoval svojo trgovino s takšnim imenom?" je vprašal Rydell.

"Še poigravaš z mojo glavo, Rydell?"

"Ne," mu je odvrnil Rydell, "samo ime je nenavadno. Čeprav te trgovine zdaj res izgledajo kot kakšne luknje ..."

"Warbaby je samo najeta pomoč, Rydell. IntenSecure ga pripelje, kadar se stvari zapletejo. In zapletejo se, vedno se zapletejo."

Parkirani so bih sredi nekakšne tržnice v trgovskem centru, trgovine pa so bile prekrite z deskami in njihova okna premazana z belilom. Center je bil v podzemlju ah pa je bil prekrit s streho. 'In zato, ker je ukradla očala iz hotela, ki ga je nadzoroval IntenSecure, so pripeljali kar Warbabyja?' Rydell je pogledal Chevette Washington. Izgledala je kot ena tistih kromiranih stvarčic na prednjem delu starinskih avtomobilov, le da je po stegnu imela kurjo kožo. Nič kaj toplo ni bilo tu notri in Rydell je pomislil, da so konec koncev najbrž res v podzemlju.

'Veš kaj, Rydell?"

"Kaj?"

"Niti sanja se ti ne o vsem skupaj. Naj ti razlagam sto let, pa še vseeno ne boš razumel situacije. Zadeva je za nekoga kot si ti, preprosto prevelika, da bi jo razumel. Ti ne znaš razmišljati v takšnih situacijah. IntenSecure pripada podjetju, ki ima v lasti informacije, zapisane v tistih očalih."

"Singapur," je pripomnil Rydell. "Singapur ima v lasti DatAmeriko, kajne?"

"Tbga ne moreš dokazati, Rydell. Tega še Kongres ne bi mogel dokazati."

"Poglej tiste podgane tamle ..."

"Poigravaš se z mojo glavo ..

Rydell je opazoval zadnjo od treh podgan, ki so izginile v trgovino z imenom Luknja. Notri so prišle skozi razmajano ventilacijsko cev ali pa nekaj podobnega. Skozi luknjo. "Ne. Videl sem jih."

"Ti je že padlo na pamet, da sedaj ne bi bil tu, če se tisti prekleti Lucius Warbaby prejšnji mesec ne bi vozil s kotalkami?"

"Kako to?"

"Razbil si je koleno. Warbaby si razbije koleno, zato ne more voziti, in ti se znajdeš tu. Razmisli o tem. Kaj ti to pove o kapitalizmu pozne faze?"

"Kaj mi pove o čem?"

"Vas na tisti policijski akademiji ničesar ne naučijo?"

"Seveda nas," je odvrnil Rydell, "veliko stvari." Pri tem pa si je mislil: učijo nas, kako se je treba pogovaijati z norcem, če si njegov talec, le da je imel Rydell težave, ker se ni mogel spomniti, kaj so že povedali. Pustite jih, naj govorijo, in ne prepirajte se preveč oziroma nekaj takega. "Kako to, da so podatki v tistih očalih naredili takšen preplah?"

"Ponovno bodo zgradili San Francisco. Praktično iz temeljev. Tako kot v Tbkiu. Začeli bodo z gradnjo mreže sedemnajstih kompleksov znotraj že obstoječe infrastrukture. Kot osnova jim bodo služile osemdeset nadstropij velike zgradbe; pisamiškostanovanjske, trgovinskostanovanjske. Popolnoma samozadostne. Imele bodo parabolične reflektorje različnih dometov in parne generatorje. To bodo modeme zgradbe, stari; goltale bodo svoje lastne odpadke."

"Kdo bo goltal odpadke?"

"Zgradbe. Gojili jih bodo, Rydell. Nekaj takega počnejo zdaj v Tokiu. Tako kot tisti tunel za megleve."

"Sončnice," je pripomnila Chevette Washington, nato pa izgledala, kot da ji je žal za pripombo.

"Nekdo je gleda 1..." Zasvetili so se zlati zobje.

"Uh, hej ..." Drži se tiste metode pogovora z oboroženim norcem.

"Ja?"

"In v čem je torej težava? Če hočejo to narediti, ne vem, zakaj bi jim branih."

"Težava," je odgovoril Loveless in si pričel odpenjati srajco, "je v tem, ker mesto, kot je San Francisco, ve o tem, kam se hoče razviti ah pa kam bi se hotel razviti, približno toliko kot ti. Ta pa je zelo malo. Obstajajo ljudje, na milijone jih je, ki bi ugovarjali že samemu dejstvu, da takšen načrt sploh obstaja. Potem pa je tu še posel z nepremičninami ..."

"Nepremičninami?"

"Poznaš tri najpomembnejše stvari, ki jih moraš pretehtati pri vsakem nakupu nepremičnine, Rydell?" Lovelessova prsa, brez dlak in umetno obarvana, so se lesketala v znoju.

"Tri?"

'Lokacija," je našteval Loveless, "lokacija in lokacija."

"Ne razumem."

"In tudi nikoli ne boš. Toda ljudje, ki vedo, kje kupovati, ljudje, ki so videli stopinje padajočih stolpov, oni bodo to razumeli, Rydell. Vse bodo razumeli."

Rydell je premislil. "Pogledal si v očala, kajne?"

Loveless je prikimal. "V Mexico Cityju. Pustil jih je v svoji sobi. Nikoh ne bi smel narediti česa takšnega."

"Tada tudi ti ne bi smel pogledati?" Vprašanje mu je preprosto zdrsnilo na dan.

Lovelessova koža je bila sedaj že čisto preznojena, kljub hladu. Izgledalo je, kot da je njegov celoten hmbični sistem preprosto odpovedal. Znova in znova je mežikal ter si brisal znoj iz oči. "Jaz sem naredil svoje delo. Končal sem ga. Več poslov. Leta in leta. Tudi moj oče. Ti nisi videl, kako živijo tam doh. Okrog poslopij imajo ograjene prostore. Ljudje tu gori nimajo pojma, kaj lahko naredi denar, Rydell. Sploh se ne zavedajo, kaj je pravi denar. Ljudje v poslopjih z ograjenimi prostori živijo kot bogovi. Nekateri izmed njih so stari preko sto let, Rydell ..." V kotičkih Lovelessovega nasmeška so bili madeži nekakšne bele stvari, ki so Rydella v mislih odpeljali nazaj v stanovanje Turveyevega dekleta, kako se je zazrl v Turveyeve oči, in takrat se mu je posvetilo, kaj je naredila Chevette.

V kokakolo, ki mu jo je prinesla, je stresla celotno vrečkico plesalca. Ni ji uspelo vsega stresti v pločevinko, zato je razlila nekaj kokakole na vrh in splaknila ter premešala še preostanek.

Sedaj je imel srajco odpeto že čisto do konca, temna tkanina pa je bila zaradi znoja še temnejša. Njegov obraz je postajal vse bolj rdeč.

"Loveless ..." je pričel Rydell in sanjalo se mu ni, kaj bo rekel, toda takoj zatem je Loveless zakričal z nekakšnim visokim tankim nečloveškim glasom, kot kakšen zajec, ki se je z nogo ujel v žico, in pričel z ročajem svoje pištole tolči po tesnem pasu svojih kavbojk, kot da se tam nahaja nekaj strašnega, nekaj, kar mora pokončati. Vsakič, ko je udaril po pasu, se je pištola sprožila in napravila luknjo v tleh, prekritih s preprogo, veliko kot kovanec za pet dolarjev.

Chevette Washington je skočila dol s police z inštrumenti in preko srednjega sedeža, kot da bi bila privezana na elastične trakove, nato pa odvihrala v kabino tam zadaj.

Loveless je otrpnil in drgetal, kot da bi se vsak atom v njegovem telesu zaustavil in pričel krožiti znotraj nekakšne orbite za prvo pomoč. Nato se je nasmehnil, ker je mogoče končno ubil tisto stvar v pasu svojih kavbojk, znova zakričal, nato pa pričel streljati skozi vetrobran. Vse, kar se je Rydell lahko spomnil, so bile besede učitelja, ki je povedal, da ob prekomernem odmerku plesalca PCP izgleda, kot če bi vrgel aspirin v kokakolo. V kokakolo.

Po glasu sodeč je tudi Chevette VVashington postajala vse bolj nora. Na vso moč se je trudila zapustiti avtodom skozi zadnja vrata.

"Sto let so stari, ti prekleti kurd," je povedal Loveless, pri tem pa na nek način ihtel. Izvlekel je prazen magazin in vstavil novega, "in še vedno vse dobivajo ..."

"Tam zunaj," je zakričal Rydell. "Pri Luknji..."

"Kdo?"

"Svobodov," je odvrnil Rydell in upal, da bo trik uspel.

Metki so prihajali na plan tako kot gumijaste kocke pri ropotaču. Pri tretjem izstrelku se je Rydell nagnil naprej, izklopil ključavnico na vratih in preprosto padel ven. S hrbtom je priletel na pločevinke in nekaj, kar se je čutilo kot plastične čaše. Nato se je prevalil. Valil se je še naprej, vse dokler ni ob nekaj trčil.

Tisti majhni metki so delali velike luknje v pobeljenem steklu mrtvih trgovin. Velik del je v celoti in s hrupnim treskom padel na tla.

Slišal je Chevette Washington, ki je tolkla po zadnjih vratih avtodoma, in želel si je, da bi jo lahko ustavil.

"Hej! Loveless!"

Streljanje je prenehalo.

"Svobodov je zadet, stari!"

Chevette je že vedno razbijala. Jezus.

"Prvo pomoč potrebuje!"

Na rokah in kolenih ter oprt ob nekakšen nizek, s ploščicami obložen vodnjak, ki je smrdel po kloru in smeteh, je Rydell ugledal Lovelessa, ki se je plazil dol z voznikovega sedeža, njegov obraz in prsi pa so bili spolzki ter bleščeči. Možakar je bil izurjen najbrž tako temeljito, se je posvetilo RydeUu, da je premagoval celo učinke, ki mu jih je zadajal plesalec. Še vedno se je namreč premikal kot te naučijo v FATTSu, s pištolo v obeh dlaneh, napol v počepu, z gladkimi premiki proti potencialnim smerem streljanja.

Chevette pa se je še vedno trudila, da bi se prebila skozi plastično satovje oziroma karkoli pač, iz česar je bila narejena zadnja stena avtodoma. Nato je Loveless v tisto smer ustrelil nekaj metkov in kar naenkrat je prenehala.

30. Karneval duš

Ob štirih se je Yamazaki spustil po klinih, po katerih se je prejšnjo noč v temi vzpenjal z Lovelessom.

Fontaine je izginil dvajset minut pred vrnitvijo elektrike in kljub Skinnerjevemu protestiranju odnesel s sabo tudi ogromno vrečo umazanega perila. Skinner je porabil celoten dan za razvrščanje in prerazporejanje vsebine zelene torbe za orodje, tiste, ki jo je prevrnil, ko je iskal škarje za železo.

Yamazaki je opazoval starčeve roke, ki so se dotaknile vsakega orodja in ga obrnile, ter si pri tem predstavljal, da je videl, kako je vanje pritekla nekakšna trenutna moč oziroma namen ah pa mogoče le spomini na opravila, ki so se jih lotile že večkrat, jih opustile ah pa izvedle do konca. "Orodje lahko vedno prodaš," je govoril Skinner, mogoče Yamazakiju, mogoče samemu sebi. "Nekdo ga bo vedno kupil. Toda potem ga vedno spet rabiš, točno tiste kose, ki si jih prodal." Yamazaki ni poznal angleških besed za večino orodij, veliko pa jih tudi še nikoli ni videl. 'Tvrtalnik' je dejal Skinner in privzdignil svojo pest, med njegovim kazalcem in sredincem pa je grozeče štrlela tovarniško izdelana in porjavela jeklena konica. "Tole je zelo priročna stvarca, Scooter, toda večina ljudi jo še nikoli ni videla."

"Kakšen pa je njen namen, Skmnersan?"

"Z njo lahko razširiš okroglo luknjo. Če jo pravilno uporabljaš, ostaja luknja tudi naprej lepo okrogla. Narejena je za kovinske plošče, toda uporabljati jo je moč tudi v plastiki in sintetiM. Karkoli tankega in dovolj čvrstega. Le za steklo ni."

"Veliko orodja imate, Skmnersan."

"Ibda nikoli se ga nisem naučil uporabljati."

"Kaj niste tole sobo sami naredili?"

"Si že kdaj gledal pravega tesarja pri delu, Scooter?"

"Enkrat, ja," je odvrnil Yamazaki in se spomnil demonstracije na festivalu, črnih letečih rezil, vonja po razrezani cedri. Spomnil se je svežega lesa, kremastega in brezhibnega. Gradila se je čajna hiša, ki je stala v času festivala. "Les je v Tbkiu zelo redek, Skinnersan. Tam ne boš videl, da bi vrgli kaj proč, niti najmanjših koščkov."

"Tudi tu ni tako lahko pridi do njega," je odvrnil Skinner, pri tem pa se z robom dleta drgnil po jagodici palca. Kaj je pri tem mislil na Ameriko, San Francisco, most? "Včasih smo sežigali lesne odpadke, še preden smo dobili elektriko. Mestu to ni bilo nič kaj všeč. Slabo je bilo za zrak, Scooter. Sedaj tega ne počnemo več."

"Ste do tega sklepa prišli s kakšnim soglasjem?"

"Samo zdrava pamet..Skinner je potisnil dleto v masten platnen tok in ga previdno odložil v zeleno škatlo.

Sprevod se je po zgornjem nivoju premikal proti San Franciscu in Yamazaki je takoj obžaloval, ker je pustil svoj prenosni računalnik v Skinnerjevi sobi. To je bil prvi dokaz javnega rituala, ki ga je videl tukaj.

V ozkem, ograjenem prostoru je bilo nemogoče gledati na sprevod drugače kot na redosled udeležencev, ki so hodih v paru ah pa sami, vendar vseeno je bil to sprevod, pravzaprav nekakšen pogreb ah pa spominska svečanost. Najprej so prišli mimo otroci, na hitro jih je preštel sedem, in hodih so eden za drugim, oblečeni v razcapane ter s pepelom posipane obleke. Vsak otrok je imel na sebi masko iz prebarvanega mavca, ki je zelo očitno prikazovala Shapelyja. Sprevod, ki je sledil otrokom, pa ni bil nič kaj pogreben; nekohko jih je celo poskakovalo, presrečnih zaradi pozornosti, ki so je bili deležni.

Yamazaki, ki je bil namenjen, da kupi vročo juho, se je ustavil med tovornim vozom, polnim knjig, in stojnico s pticami v kletkah. Tam se je počutil rahlo nelagodno, kot da ne spada sem, pod pazduho pa je stiskal termovko, ki je imela obliko, na katero se je moral še navaditi. Če je bil to res pogreb, potem najbrž zahteva tudi kakšno posebno gesto, kakšno držo, ki bi jo moral privzeti? S pogledom je ošvrknil prodajalko knjig, visoko žensko v mastni srajci iz ovčje kože in s sivimi lasmi, ki so bih zadaj spleteni v vozel, preboden z dvema rožnatima plastičnima kitajskima paličicama.

Njena roba, ki so jo v osnovi sestavljale porumenele, mehko vezane knjige v različnih stopnjah razgradnje; vsaka knjiga pa je bila v prozorni plastični vrečki, je bila razstavljena na vozu pred njo. Ko je zagledala otroke, zamaskirane v Shapelyja, je z glasnim kričanjem pričela ponujati svojo robo; kričala je nenavadne fraze, za katere je predvideval, da so bile najbrž naslovi: "Dolina lutk, Krvavi poldnevnik, Veščine motorne žage ..."Yamazaki, ki je bil presenečen nad nenavadno ameriško poezijo, je bil že skoraj povsem prepričan, da bi kupil Veščine motorne žage'. Toda takrat je zopet utihnila in tudi on je zagledal otroke.

Sedaj -v njenem obnašanju ni bilo več ničesar, kar bi namigovalo, da sprevod od nje pričakuje kaj več kot tisto stopnjo njene pozornosti, ki jo je izbrala sama. Opazil je, da je avtomatično preštevala svojo robo, ko je opazovala, kako so šli mimo otroci, njene roke pa so se premikale nad knjigami v vrečkah.

Lastnik stojnice s pticami, bled moški s previdno negovanimi črnimi brki, se je praskal po trebuhu, na obrazu pa je imel nežen in prazen izraz.

Za otroki je prišlo pet plesalcev v kostimih okostnjakov, ki so spominjali na La Noche de Muerte, Yamazaki pa je hitro opazil, da jih je bilo nekaj zamaskiranih le na pol, njihovi mikropomi respiratori pa so bih oblikovani tako, da so bih podobni režečim čeljustim lobanj. Očitno so bih to najstniki, ki so se tresh ob nekakšni notranji glasbi kuge in kaosa. V zraku je bilo čutiti močan tok erotike in silovitosti nad črnimi in s kostmi obarvanimi stegni ter belimi risanimi medenicami, napackanimi preko ozkih ritnic. Ko so plešoči okostnjaki drveli mimo, je eden izmed njih z ostrim pogledom ter modrimi najstniškimi očmi nad črnimi in preoblikovanimi nosnicami belega respiratorna pričel strmeti v Yamazakija.

Nato sta prišli dve veliki postavi, črnca, ki sta imela z grdo sivkasto rjavo barvo prebarvan obraz in sta bila našemljena v kirurga v svetlo zelenem ogrinjalu ter dolgih rokavicah iz škrlatnega lateksa. Mogoče sta predstavljala zdravnike, pretežno bele, ki jim ni uspelo rešiti številnih ljudi še pred Shapelyjevim prihodom, ah pa sta na nek način namigovala na brazilska bio-medicinska podjetja, ki so tako uspešno in donosno nadzirala Shapelyjevo preobrazbo iz nepismene moške prostitutke v prečudovit vir? Za njima je prišlo prvo izmed trupel, povezano in ovito v številne sloje plastike mlečne barve, ležalo je na tu izdelani cizi z dvema kolesoma, namenjeni za prevažanje tovora ali pa večje količine hrane. Cize, ki so bile začasno opremljene z ozkimi paletami iz vezanega lesa, so spredaj in zadaj usmerjali moški in ženske brez kakšnih posebnih kostumov, Yamazaki pa je vseeno opazil, da ne gledajo ne levo ne desno ter da nočejo pogledati gledalcev v oči.

'Tamle je Nigel," je pripomnila prodajalka knjig, "najbrž je naredil tudi cizo, na kateri ga peljejo stran."

"To so žrtve nevihte?" je drzno vprašal Yamazaki.

"Nigel že ne," mu je odgovorila ženska. Ko je zagledala, da je tujec, je zožila oči. "Ne s tistimi luknjami v telesu ..."

Vseh skupaj je bilo sedem, vsak na svoji cizi, nato pa še moški in ženska v identičnih papirnatih pajacih, ki sta nosila litografijo Shapelyja, sestavljeno iz številnih ploščic. Bil je to eden izmed tistih osladnih portretov z velikimi očmi in vdrtimi lici, ki je Yamazakiju ves čas puščal občutek rahlega gnusa.

Nato je na vrsto prišla majhna, rdeča in skakajoča podoba. Morda je bil to hudič brez repa in brez rogov, ki je plesal z ogromno puško, starodavno AK47, ki že dolgo ni imela več kopita, njen magazin pa je bil zaradi lesa ves obdrgnjen. Nekoč je bil v celoti potopljen v rdeč lak, enak lak, ki so ga imeli na dlaneh vsi, ki so bili v sprevodu.

Yamazaki je vedel, ne da bi sploh vprašal, da rdeči plesalec predstavlja način, s katerim se je Shapely poslovil, kot nekakšna strašanska temeljna neumnost, ki čaka v jedru vseh stvari.

"Skinnersan?" Prenosni računalnik je bil pripravljen. "Danes sem videl sprevod. Trupla so odnašali z mosta. Mrtve zaradi nevihte."

"Tu jih ne morejo obdržati. TUdi v vodo jih ne smejo vreči. Mesto pri tem vztraja. Zato jih peljejo na upepelitev. Nekateri ljudje pa se ne strinjajo z ognjem in svojce raje zakopljejo na Otoku Zakladov. Glede na to, kakšni ljudje živijo na tem otoku, se človek vpraša, če ima pokopavanje sploh kakšen smisel."

"V sprevodu se je veliko stvari nanašalo na Shapelyja in njegovo zgodbo."

Skinner je prikimal preko svoje majhne televizije.

"Otroci so bili našemljeni kot J. D. Shapely, dva črnca sta

bila pobarvana v bela zdravnika, potem je bil tu še Shapelyjev portret ..."

Skinner je zagodrnjal. Nato je z oddaljenim glasom rekel: "Že veliko časa je preteklo, odkar sem videl zadnji sprevod."

"Na koncu pa je bila na vrsti še majhna rdeča podoba. Plesala je. Z jurišno puško."

"Aha." Skinner je prikimal.

Yamazaki je aktiviral funkcijo prepisovanja na svojem prenosnem računalniku.

Jaz ga nisem nikoh dpbil, veš. Od njega, mislim. Tisti njegov del se nahaja zdaj v vseh. Pri svoji starosti nisem več videl smisla za to, poleg tega pa nisem nikoli odobraval medicine. Izkazalo pa se je, da tudi tiste druge vrste nisem dobil, pa ne da nisem imel dovolj priložnosti za to. Ti pa si premlad, da bi se spomnil, kako je bilo. Oh, saj vem, dobro vem, kako vsi mislite, da živite v vseh časovnih obdobjih hkrati, vsi dogodki po vrsti se beležijo za vas, vi pa jih lahko kadarkoli ponovno predvajate. Vse je digitalno. Vendar to je tudi vse, kar je: posnetki. Zaradi njih še vseeno ne veš, kako sem se počutil, ko sem gledal, kako so se trupla kopičila. Tukaj ni bilo tako hudo kot na Tajskem, v Afriki, Braziliji. Jezus, Scooter. Tista stvar nas je res preganjala. Toda zelo zelo počasi, kot kakšen počasni posnetek. Takšni so ti retrovirusi. Nekdo, ki je imel še staro stvar, zaradi katere je tudi umrl, mi je nekoč povedal, da mi vsi živimo v nekakšnem čudaškem majhnem časovnem žepu, kjer veliko ljudi misli, da malce seksa že ne bo nikogar spravilo v grob, niti žensk ne. No, saj razumeš, ženske so bile v skrbeh vsakič, ko so seksale, saj so lahko zanosile in nato umrle med porodom ah pa med splavom, ko so se želele znebiti otroka, no, kakorkoli že, življenje za njih ni bilo nikoh več enako. Tada v tistem žepu tam so obstajala zdravila za marsikaj, pravzaprav za vse, tudi cepiva za druge stvari, za takšne stvari, ki so včasih spravile v grob veliko ljudi. Ta so bili časi, Scooter. In nato pride na plan ta stvar, ki je vse skupaj spet spremenila nazaj. In drseli smo proti letu 2000, sranje je bilo vsepovsod, v Evropi so divjale državljanske vojne, AIDS pa nas je ves čas spremljal. Veš, da so se trudili krivdo prevaliti na pedre in celo na CIO. Dejali so, da je za vse skupaj kriva nekakšna ameriška vojaška trdnjava v Marylandu. Izjavljali so celo, da so za izbruh krivi ljudje, ki so ga porivali v rit zelenim opicam. Prisežem pred Bogom. Veš, kdo je bil kriv v resnici? Ljudje. Preprosto preveč jih je

bilo, Scooter. Leteli so po vsem svetu in hodili sem ter tja. Lahko si prekleto prepričan, da si hitro lahko staknil kakšno bakterijo. Vsak kraj na tem prekletem planetu je samo par ur oddaljen od drugega. In nato se pojavi ta ubogi Shapely, ki ima v sebi mutirano linijo. Linijo, ki ne ubija. Sploh ti ne naredi ničesar hudega, le staro vrsto poje za zajtrk. Vsega tistega sranja, da je bil Shapely Jezus, pa nisem nikoli jemal resno, Scooter. Mislim, da tudi Jezus ni bil Jezus.

"Je ostalo še kaj kave?"

"Načrpal bom spet peč."

"Nakapljaj malce olja Tri v enem v tisto luknjo poleg ročice za bat, Scooter. Tam notri je usnjeno tesnilo. Z oljem ga zmehčaš."

31. Voznikova stran

Prvega metka ni videla, toda na svoji poti je najbrž zadel žico ah pa kaj podobnega, saj se je prižgala luč. Drugega je že videla oziroma vsaj luknjo, ki jo je naredil v plastiki, prevlečeni z ustrojeno kožo. Nekaj znotraj nje se je ustavilo in o metkih se je naučila sledeče: eno sekundo ni luknje, naslednjo pa že je. Vmes ni ničesar. Vidiš lahko, kako se stvar zgodi, ne moreš pa opazovati, kako se dogaja.

Nato se je spustila na roke in kolena in se pričela plaziti. Kar takole stoje seveda ni mogla čakati na naslednji metek. Ko je spet vstala pri vratih, je zagledala svoje črne hlače, ki so zmečkane ležale na tleh poleg ključev na sivi plastični ploščici, prevlečeni z ustrojeno kožo. Iz mesta v tleh, kamor je priletel metek, se je širil nekakšen vonj. Mogoče se je zasmodila tudi preproga, kajti opazila je lahko, da so robovi lukenj ožgani in nekako stopljeni.

Sedaj ga je lahko slišala, kako je kričal nekje zunaj, ves hripav in votel ter preganjan s strani odmevov. Zadržala je dih. Kričal je, da so (kdo?), prodali Hunnis Millbank, sedaj pa bodo prodah še Sončnico. Če je prav slišala.

"Tam spodaj, pri vratih. Voznikova stran."

Bil je Rydell, vrata na tisti strani pa so bila odprta.

"Ključe je pustil notri," mu je odvrnila.

"Mislim, da je odšel tja dol, kjer so bila včasih pribežališča Zidov Sanj."

"Kaj pa, če se vrne?"

"Najbrž se bo res vrnil, če bova še dolgo tu. Bi lahko zlezla tja gor in mi podala ključe?"

Prebila se je skozi vrata ter med sedeži. Pri odprtih vratih je zagledala Rydellovo glavo. Pograbila je ključe in jih vrgla na stran, ne da bi sploh kaj pogledala. Nato je vzela hlače in zdrvela nazaj, pri tem pa se spraševala, če bi lahko zlezla v hladilnik ob skrčenju svojih nog.

"Zakaj se ne uležeš na tla tam zadaj ..." Njegov glas je prihajal z voznikovega sedeža.

"Uležem?"

"Tako bo tvoja senca najmanjša."

"Ha?"

"Streljati bo začel. Ko naredim tole ..." Zvok prižiganja motorja. Steklo je odpadalo stran od svežih lukenj v vetrobranu, zato se je hitro vrgla na tla. Avtodom se je nagnil nazaj, nato pa ostro zavil. Slišala je lahko, kako je tolkel po nadzorni plošči in se trudil najti ustrezno funkcijo. V zraku so bili novi metki in vsak je bil oster in jasen, kot da bi nekdo vihtel in udarjal z nevidnim kladivom ter tako skrbel za ritem.

Rydell je najbrž usmeril avtodom tako, kot si je želel, kajti takoj zatem je izvedel tisto reč z zavorami in prenosi, ki jo radi počnejo fantje iz Oregona.

Takrat je spoznala, da kriči. Nobenih besed ah pa česa podobnega, le kričala je.

Nato sta zavila tako močno, da ju je skoraj vrglo na streho, in Chevette je pomislila, da avtodomi najbrž niso narejeni za hitro vožnjo. Sedaj sta se premikala še hitreje in čutiti je bilo, da se peljeta v hrib.

"Hudiča," je slišala reči Rydella z grozljivo običajnim glasom, nato pa sta udarila v vrata ah pa zapornico in vse skupaj jo je spominjalo na dogodek, ko je poskušala izvesti težaven skok v parku Lafayette in kasneje so ji morali znova in znova razlagati, kako je pristala na glavi, in vsakič ko so ji povedali, je spet pozabila.

Spet je bila v Skinneijevi sobi in v National Geographicu je brala, da se je Kanada razdelila v pet pokrajin. Pila je mrzlo mleko iz kartona in jedla čips. Skinner je ležal v postelji s televizijo in gledal eno tistih oddaj o zgodovini, ki mu je bila všeč. Govoril je, kako so v času njegovega življenja zgodovinski filmi postajah vse boljši in boljši. Na začetku so se filmi odvijah prehitro in so bili čmobeh, vojaki pa so letali naokoh, kot da bi imel mravlje v hlačah, slika je bila polna zrnc  na nebu so bile številne praske. Nato pa so se filmi počasi upočasnili in igralci so se premikali tako, kot bi se v resnici. Postali so barvni, zrnca pa vse bolj fina in celo prask na nebu ni bilo več. Toda vse skupaj je bilo še vedno sranje, je dejal, kajti vse ostale stvari so bile le približek, zamisel nekoga, kako naj bi vse skupaj izgledalo v resnici, rezultat določene odločitve, pritisk na določen gumb. Toda še vedno je bil to hit, je povedal, tako kot če bi prvič slišal peti Billie Holiday brez tistega pokanja in žvenketanja v ozadju.

Chevette si je v mislih predstavljala, da je bil Billie Holiday moški in tudi najbrž podoben Elvisu, z bleščicami na obleki, vendar takrat ko je bil ta še mlad in ne tako debel.

Skinnerju je bila zgodovina zelo všeč. Vse skupaj se je zlivalo in pretvarjalo v plastiko. Tada če ji je kaj povedal, je rada pokazala, da ga posluša, drugače je lahko bil več dni čisto tiho. In tako je tudi sedaj dvignila pogled proč od revije in slike deklet, ki so mahale z modrobelimi zastavami Republike Quebec ter tam na robu Skinnerjeve postelje ugledala svojo mater, vso čudovito in žalostno, a na nek način utrujeno. Tako je izgledala vsakič, ko je prišla iz službe in je na obrazu še vedno imela ličilo.

"Prav ima," je rekla Chevettina mama.

"Mama?"

"O zgodovini, kako so jo spremenili."

"Mama, ti..."

"Saj vsi to počno, ljubica. Ta ni kakšna nova stvar. Težava je le v tem, da so filmi dohiteli spomine, in to je vse."

Chevette je pričela jokati.

"ChevetteMarie," je dejala njena mati s tistim enolični glasom, nekje iz daljne preteklosti, "znova si si poškodovala glavo."

32. Fallonville

"Kako dobro si že rekel, da poznaš tega možakarja?" je vprašala.

Rydellov SWATčevelj je zdrobil kakšen majhen košček varnostnega stekla vsakič, ko je pritisnil na zavoro. Če bi imel čas in metlo, bi vse skupaj počistil. Situacija pa je bila takšna, da je s kosom rjaste cevi, ki jo je našel ob cesti, z vso močjo izbil preostali del vetrobranskega stekla navzven, drugače bi prometna policija videla luknje in bi ga ustavila. Še sreča, da je imel vložek v čevlju. "Z njim sem delal v L. A.ju," ji je odvrnil in pritisnil na zavoro, da bi se izognil koščkom gum prikolice tovornjaka, ki so ležali na črnem asfaltu dvopasovne ceste kot oguljena koža kakšnih pošasti.

"Spraševala sem se, če se bo tudi on pokazal za takšnega, kot se je gospa Elliot. Tudi za njo si rekel, da jo poznaš."

"Nje nisem poznal," je pojasnil Rydell, "srečal sem jo na letalu. In če je na nek način podtaknjen tudi Sublett, potem je pa cel svet ena sama zarota." Skomignil je. 'V tem primeru me lahko začne skrbeti tudi zaradi tebe." Namesto da bi ga recimo skrbelo, če sta se Loveless ah pa gospa Elliot potrudila in podtaknila sledilno napravo v avtodomu ah pa če ju ta trenutek opazuje Zvezda Smrti in če ju tu lahko sploh najde? Govorilo se je, da lahko Zvezda Smrti prebere naslovne vrste v časopisu ah pa glede na odtis v zemlji prepozna vrsto in velikost čevljev, ki si jih imel na sebi.

Nato se je pred žarometi nenadoma pojavil lesen križ, visok kakšne štiri metre, na njem pa je v vodoravni smeri pisalo VKLJUČI SE, z vrha dol pa so se spuščale besede V NJEGOV NESMRTNI PROGRAM. Tam, kjer bi morala biti Jezusova glava, je bila pribita stara zaprašena prenosna televizija in izgledalo je, da je v njen ekran nekdo ustrelil metek kalibra 0.22.

"Izgleda, da se približujeva," je pripomnil Rydell.

Chevette Washmgton je zagodrnjala. Nato je popila malce vode, ki sta jo dobila na bencinski črpalki Shell in ponudila steklenico še njemu.

Ko se je prebil ven iz tistega trgovskega centra, je imel občutek, da se skoraj gotovo nahajata poleg kakšne velike avtoceste. Od zunaj je bil trgovski center videti le kot nizka ruševina na soncu ogorelih zidakov, okna pa so bila prekrita s ploščami iz tistega res grdega reciklimega materiala, stisnjenega pod visoko temperaturo, ki so ga pridobivah iz sesekljanih odpadkov, barve en dan starega izbljuvka. S cvilečimi gumami je zapeljal okoli velikega praznega parkirnega prostora, na poti pa se mu je znašlo le nekaj mrtvih podgan in starih žimnic. Končno je našel izhod skozi ogrado iz verig.

Tada tam ni bilo nobene avtoceste, samo nekakšna zapuščena štiripasovna stranska cesta, in izgledalo je, da je Loveless poslal metek tudi v navigacijski sistem, kajti mapa je obstala na središču mesta Santa Ana in se ni premikala, pri tem pa je tudi rahlo migetala. Kraj, kjer se je nahajal, mu je dal občuteknekakšnega propadlega obrobnega mesta, enega tistih, ki so utonili, ko je padel Evrodenar.

Chevette Washington je bila zvita poleg hladilnika in z zaprtimi očmi. Ni mu odgovarjala. Bal se je, da je Loveless poslal kakšen metek tudi v njo, hkrati pa se je zavedal, da si sedaj ne more privoščiti postanka, vse dokler ne bo med njima in trgovskim centrom napravil vsaj nekaj razdalje. Poleg tega na njej ni videl nobene kivi.

Končno je pripeljal do bencinske črpalke Shell. Zaradi oblike tistih kovinskih reči tam gori na drogovih, ki so podpirali napise, je takoj ugotovil, da je črpalka Shellova. Vrata moškega stranišča so bila odtrgana s tečajev; ženska vrata pa so bila zaklenjena z verigo in žabico. Nekdo je z avtomatskim orožjem obdelal aparat s pijačo, vsaj tako je izgledalo. Rydell je obrnil avtodom ter zapeljal na drug konec, tam pa ugledal zares staro počitniško prikolico Airstream. V čisto podobni prikolici je živel tudi sosed njegovega očeta. Poleg hibachija je klečal moški z loncem v rokah. Poleg njega sta sedela dva črna labradorca in ga ves čas opazovala.

Rydell je parkiral, preveril, ah Chevette Washington še diha, in stopil ven iz avtodoma. Odkorakal je proti moškemu poleg hibachija, ki je sedaj že vstal in si brisal dlani v hlačnice svojega rdečega pajaca. Na sebi je imel staro rumenkasto ijavo ribiško kapo s približno petnajst centimetrov dolgim ščitnikom, ki je štrlel naravnost navzven. Konci njegovega okrasnega našitka Shell na pajacu so bile že obrabljeni in zbledeli.

"Ravno si se izgubil," je pričel moški, "ah pa imaš kakšen drug problem?" Rydellu se je zdelo, da je star vsaj sedemdeset let.

"Ne gospod, nobenih problemov ni, res pa je, da sem se izgubil." Rydell je pogledal črna labradorca. Pogledala sta ga nazaj.

"Tista vaša psa ne izgledala ravno vesela, da me vidita."

"Nista navajena gledati tujcev," mu je odvrnil moški.

"Res je, gospod," je prikimal Rydell. "Najbrž res ne."

"Tudi mačk imam nekaj. Ravno zdaj jih hranim s suhimi odpadki. Včasih ulovijo tuch kakšnega ptiča, mogoče celo miš. Praviš torej, da si se izgubil?"

"Da, gospod. Zdajle še tega ne vem, v kateri zvezni državi se nahajava."

Moški je pljunil na tla. "Dobrodošel v prekleti klub, sinko. Ko sem bil tvojih let, je bila vse to Kalifornija, tako kot je želel tudi sam Bog. Sedaj pa so mi povedali, da je Južna, toda veš, kaj je v resnici?"

"Ne, gospod. Kaj?"

"En velik kup konjskega dreka. Podobno kot tista ženska, ki kampira v Beli Hiši." Snel si je ribiško kapo in razkril nekaj srebrno belih rakastih brazgotin. Z robcem, ki je bil poln mastnih madežev, si je obrisal čelo, nato pa poveznil kapo nazaj. "Praviš torej, da si se izgubil, kajne?"

"Da, gospod. Moja mapa je pokvarjena."

"Znaš brati papirnato?"

"Da, gospod. Znam."

"Kaj, za hudiča, si je pa ona naredila z glavo?" pogledal je mimo Rydella.

Rydell se je obrnil in zagledal Chevette Washington, ki se je nagibala preko voznikovega sedeža in ju gledala.

"Takšno pričesko ima," mu je pojasnil Rydell.

"Preklet naj bom," je odvrnil moški. "Drugače bi lahko prav dobro izgledala."

"Da, gospod," je odvrnil Rydell.

,rVidiš škatlo Izbrane Pšenice tam? Misliš, da bi mi lahko stresel čašo tistega v vodo, ko bo zavrela?"

"Da, gospod."

"Torej poiskal vama bom karto. Skeeter in Whitey pa ti bosta delala družbo."

"Da, gospod ..."

PARADIŽ, JUŽ. KALIFORNIJA

KRŠČANSKA SKUPNOST

TRI MILJE

KAMPIRANJE NI DOVOLJENO

BETONSKE PODLOGE

VSI PRIKLJUČKI

SODOBNA VARNOSTNA OPREMA

BREZPLAČNO PLAVANJE

LICENČNA KRŠČANSKA DNEVNA NEGA(DRŽAVA JUŽ. KAL.)

327 TELEVIZIJSKIH KANALOV

Nad tem se je dvigal še višji križ, ki pa je bil zvarjen iz rjastih železniških tračnic. Predstavljal je nekakšen okvir, poln starih televizij, njihovi mrtvi zasloni pa so bih vsi obrnjeni proti cesti.

Chevette Washington je sedaj že spala, tako da je zamudila ta prizor.

Rydell se je spomnil, kako je uporabil Codesov telefon, in poklical Sublettovo številko v L. A.ju, nato je zaslišal nekakšno nenavadno zvonjenje, zaradi katerega je skoraj odložil, toda izkazalo se je, da je bil klic le prevezan, kajti Sublett je dobil dopust in odšel k svoji materi, ki se je slabo počutila.

"Hočeš red, da si v Teksasu?"

"V Paradižu, Berry. Mama je zbolela, ker se je morala preseliti v Južno Kalifornijo."

"Paradižu?"

Sublett mu je pojasnil kje je to, Rydell pa sije medtem ogledal karto, ki jo je dobil od moškega na Shellovi črpalki.

"Hej," je dejal Rydell, ko se mu je približno sanjalo, kje je Paradiž, "kaj praviš, če bi se pripeljal k tebi na obisk?"

"Sem mislil, da imaš službo tam v San Franciscu."

"Torej vse ti bom povedal, ko pridem tja."

"Veš, da tu govorijo, da sem izdajalec?" Sublett ni zvenel preveč vesel zaradi tega.

"Kaj?"

"Izdajalec. Zato ker sem pokazal mami tisti Cronenbergov film. Tisti Videodrom, se spomniš? Oni pa so dejali, da je to Hudičev film."

"Jaz pa sem mislil, da bi morali imeti vsi ti stari filmi v sebi Boga."

"Tudi takšni filmi so, ki jih je naredil sam Hudič, Berry. No, tako vsaj pravi častitljivi Fallon. Pravi, da je vse Cronenbergove filme naredil Hudič."

"Kaj je tudi on v Paradižu?"

"O, bog, ne," je odvrnil Sublett, "on je v tistih tunelih, nekje pri Kanalskih otokih, med Anglijo in Francijo. Poleg tega pa jih ne sme zapustiti, ker potrebuje zatočišče."

"Pred čim?"

"Tbksasom. Ah veš, kdo je izkopal tiste tunele, Berry?"

"Kdo?"

"Hitler, s pomočjo sužnjev."

"Tbga pa nisem vedel," mu je odvrnil Rydell, pri tem pa si predstavljal majhnega plahega možica s črnimi brki, ki stoji na

skali ter vihti velik bič.

Prikazal se je še en znak, ki pa niti približno ni bil tako profesionalen kot prvi. Na par deskah je bilo s črnim sprejem napisano:

STE PRIPRAVLJENI NA VEČNOST?

ON ŽIVI! HOČETE TUDI VI?

GLEJTE TELEVIZIJO

"Glejte televizijo?" Sedaj se je zbudila.

"Torej," je pričel Rydell, "pristaši Fallona verjamejo, da je Bog na nek način tam. Mislim na televiziji.'

"Bog je na televiziji?"

"Ja. Nekje v ozadju oziroma nekaj takega. Sublettova mati pripada tej veri, toda Sublett se je nekoliko oddaljil."

"Torej potem gledajo televizijo in prosijo, ah kaj?"

"No, mislim, da je vse skupaj bolj podobno meditaciji, razumeš? Večinoma gledajo vse tiste stare filme in upajo, da bo duh preprosto stopil vanje, če jih bodo videli dovolj ter jih gledali dovolj dolgo."

'Tam gori v Oregonu smo odkrili arijske nazarence," je dejal. "To je bila prva Jezusova cerkev Odraslih Preživelih. Takoj ko so te zagledali, so te ustrelili."

"Slabe novice," se je strinjal Rydell, avtodom pa se je vzpenjal preko malega grebena, "te vrste kristjani ..." Nato je tam spodaj zagledal Paradiž, ves osvetljen s številnimi lučkami na stebrih.

Sodobna varnostna oprema, ki so jo oglaševali, je bila pravzaprav sestavljena le iz navojev bodeče žice, ki je obkrožala kakšen aker in pol. Rydell je dvomil, da je bila res pod napetostjo, vseeno pa je lahko na približno vsake tri metre opazil alarm, tako da bi bila žica lahko učinkovita tudi brez elektrike. Na mestu, kjer je vstopala cesta, je bila postavljena nekakšna črna stražarnica z zapornico, toda izgledalo je, da varuje le kakšen ducat tabornikov, počitniških prikolic in napol improviziranih ladij, ki so stale na betonski podlagi okoli nečesa, kar je izgledalo kot staromodni radijski stolp, ki so ga obložili s celim kupom satelitskih krožnikov, tistih majhnih dragih krožnikov, ki so na nek način izgledah podobni velikim sivim plastičnim navadnim slezom. Nekdo je zajezil potok, da bi ustvaril umetno jezerce

za kopanje, toda potok sam je bil še najbolj podoben neki vrsti industrijskega odtoka, okoli katerega niti žuželk ne bi našel, kaj šele ptice.

Vseeno pa je bilo mesto osvetljeno. Ko sta se peljala po pobočju navzdol, je lahko zaslišal brnenje velikih generatorjev.

"Jezus," se je zgrozila Chevette VVashington.

Rydell je ustavil poleg lesene koče in s pritiskom na gumb odprl okno na avtodomu, vesel, ker je še vedno deloval. Moški v sijočem oranžnem jopiču iz volne in ustrezajoči kapi je stopil ven, v rokah pa je imel neke vrste puško na šibre in magazin iz kovinskega okvirja. "Privatna posest," je povedal in gledal proti mestu, kjer bi se moral nahajati vetrobran. "Kaj pa se je zgodilo z vašim vetrobranom, gospod?"

"Jelen," se je vmešala Chevette Washington.

"Prišla sva na obisk k našim prijateljem, Sublettovim?" je pojasnil Rydell in upal, da bo lahko zamotil stražarja, še preden bo opazil luknje od metkov. "Saj naju pričakujejo, le pokličite jih."

"Ne morem ravno reči, da sta podobna kristjanom."

Chevette VVashington se je na nek način nagnila preko Rydella in ostro pogledala stražarja. "Ne vem zate, brat moj, toda midva sva arijska nazarenca in prihajava iz Eugena. Če bi imeli tu notri kakšne umazane ljudi ah pa kakšne rasne mešance, sploh ne bi hotela vstopiti. Dandanes so izdajalci rase vsepovsod."

Stražar jo je pogledal. "Če sta nazarenca, kako potem, da nista obrita po glavi?"

Dotaknila se je sprednjega dela svoje nore frizure, kratkega koničastega dela. "Ti mi boš najbrž še to povedal, da je bil Jezus Žid. Kaj ne veš, kaj to pomeni?"

Sedaj je izgledal že malce več kot le malo zaskrbljen.

'Tule so nam vstavili tudi posvečene žeblje. Mogoče se ti bo zdaj posvetilo."

Rydell je videl stražarja, kako je kolebal, nato pa pogoltnil slino.

"Hej, dobri človek" se je vmešal spet Rydell, "kaj boš poklical Sublettove ah ne?"

Moški se je vrnil nazaj v leseno kočo.

"Kaj si sploh govorila o žebljih?" je vprašal Rydell.

"Nekaj, kar mi je nekoč povedal Skinner," je odvrnila. "Preplašil me je."

Dora, Sublettova mati, je pila kokakolo in mehiško vodko. Rydell je že videl, da ljudje pijejo nekaj takega, toda nikoli pri sobni temperaturi. TUdi kokakola je bila že brez mehurčkov, kajti skupaj z vodko jo je kupila v tistih velikih plastičnih steklenicah v veleblagovnici in izgledalo je, da ima vse skupaj že lep čas doma. Rydell se je odločil, da mu tako ali tako ni bilo ravno do pijače.

V dnevni sobi Dorine prikolice sta bila še zofa in naslanjač, ki sta se ujemala. Dora se je ulegla v naslanjač, privzdignila noge ter dejala, da je to dobro za njeno cirkulacijo, Rydell in Chevette Washmgton pa sta se usedla drug poleg drugega na zofo, ki je bila bolj podobna sedežu za zaljubljence. Sublett se je usedel na tla in pokrčil kolena skoraj do svoje brade. Na stenah in majhnih okrasnih policah je bilo veliko stvari, kljub temu pa je bilo vse skupaj zelo čisto, najbrž zaradi Sublettovih alergij, je pomislil Rydell. Stvari je bilo res veliko: spominske plošče, slike, kipci in podobne reči, za katere je Rydell predvideval, da so najbrž tisti molitveni robčki. Tam je bil tudi ploščat hologram častitljivega Fallona, ki je tako kot vedno spominjal na oposuma, vendar bolj na zagorelega oposuma, ki je bil mogoče celo na plastični operaciji. Tam je bila tudi glava J. D. Shapelyja v naravni velikosti, ki Rydellu ni bila všeč, ker se mu je zdelo, da ga oči povsod spremljajo. Večina najboljših stvari je bila nekako razvrščena v skupine okoli televizije, ki je bila velika in svetleča, toda še vedno tista staromodna, še preden so začeli izdelovati tiste prave, velike in ravne zaslone. Sedaj je bila prižgana ter je prikazovala čmobel film, zvok pa je bil izklopljen.

"Ste prepričani, da ne boste ničesar popili, g. Rydell?"

"Ne, gospa, hvala," je odvrnil Rydell.

"Joel ne pije. On ima alergije. Saj veste."

"Da, gospa." Rydell sploh ni vedel, kako je Sublettu ime.

Sublett je imel na sebi čisto nove bele hlače iz bombažnega blaga, belo srajco, bele bombažne nogavice ter ponošene bele papirnate bolniške copate.

'Vedno je bil bolj občutljiv fant, g. Rydell. Spomnim se, ko je nekoč sesal ročaj velikega kolesa svojega prijatelja. Usta so mu tako otekla, kot bi jih nekdo povlekel od znotraj navzven."

"Mama," je posegel vmes Sublett, "saj veš, kaj je zdravnik rekel glede tega, da premalo spiš in da moraš več počivati."

Gospa Sublett je zavzdihnila. "Da, torej, Joel, saj vem, da bi se radi vi, mladci, še sami kaj pogovorili." Poškilila je proti

Chevette Washington. "Res škoda zaradi tvojih las, dragica. Drugače pa si res luštkana in boš videla, da bodo tudi lasje spet lepo zrasli. Nekoč sem poskušala prižgati ogenj na tistem plinskem štedilniku, ki smo ga imeli tam doh v Galvestonu, to je bilo takrat, ko je bil Joel še otrok, tako občutljiv je bil, in tista peč je kar eksplodirala. Jaz sem si ravno naredila trajno, dragica, in potem, no ..."

Chevette Washington ni dejala ničesar.

Mama," je spet začel Sublett, "saj veš, da si že popila svojo pijačo ..."

Rydell je gledal Subletta, ki je odpeljal staro gospo v posteljo.

'Jezus Kristus," je zgroženo vprašala Chevette Washington, "kaj je narobe z njegovimi očmi?"

"Samo na svetlobo je občutljiv," je odvrnil Rydell.

"Grozno je, res."

"Niti mravlje ne bi pohodil," jo je potolažil Rydell.

Sublett se je vrnil in pogledal sliko na televiziji, nato pa zavzdihnil in jo ugasnil. "Saj veš, da ne smem zapustiti prikolice, Berry?"

"Kako to?"

"Zato, ker sem izdajalec. Pravijo, da bi lahko pokvaril zborovanje že samo s svojo prisotnostjo." Usedel se je na rob naslanjača, da se mu ne bi bilo treba nasloniti.

Mislil sem, da si se znebil Fallona, ko si prišel v L. A."

Sublett je bil v zadregi. "Torej mama je zelo bolna, Berry, in ko sem prišel sem, sem jim povedal, da bom še premislil. Rekel sem jim, da bom meditiral ob televiziji in podobno." Ovijal je svoje dolge blede roke. "Nato so me ujeli, ko sem gledal Videodrom. Si že kdaj videl Deborah Harry, Rydell?" Sublett je zavzdihnil in rahlo zatrepetal.

"Kako so te pa ujeli?"

"Stvari imajo tako urejene, da lahko nadzorujejo, kaj kdo gleda."

"Kako to, da se sploh nahajajo ravno tu?"

Sublett se je s prsti zakopal v svoje suhe lase slamnate barve. "Tbžko je reči, toda jaz mislim, da je vse skupaj povezano z davčnimi težavami častitljivega Fallona. Večina stvari, ki jih zadnje čase naredi, je povezana z davki. Tvoj posel v San Franciscu se ni obnesel, Rydell?"

"Ne," mu je odvrnil Rydell, "ni se."

"Mi boš povedal, zakaj?"

Rydell je dejal, da bo.

"Jaz mislim, da je poslal en metek tudi skozi nekaj, kar je povezano s prekletim gretjem," je zagodrnjal Rydell. Spet sta bila nazaj v avtodomu, izven ograje.

"Všeč mi je tvoj prijatelj," je odvrnila.

"Meni tudi."

"Ne, mislim, da mu res ni vseeno, kaj se bo zgodilo s tabo. Skrbi ga zate."

"Pojdi v posteljo," je dejal. "Jaz bom spal spredaj."

"Toda vetrobrana ni več. Zmrznil boš."

"Ne skrbi zame."

"Spi tu zadaj. Saj sva že spala tako. Je že v redu."

Zbudil se je v temi in prisluhnil zvoku njenega dihanja in škripanju trdega starega usnjenega jopiča, ki je ležal preko njemh ramen.

Sublett je prisluhnil njegovi zgodbi, včasih pokimal, tu in tam postavil kakšno vprašanje, njegove zrcalne leče pa so odražale majhne konveksne podobe Rydella in Chevette, ki sta sedela na sedežu za zaljubljence. Na končuje le tiho zažvižgal in dejal, "Berry meni se zdi, da si se znašel v težavah. Velikih težavah."

Sedaj je bil res v težavah.

Rydell je spustil svojo roko navzdol, pri tem pa se po nesreči dotaknil tudi njene. Potipal je izboklino od svoje denarnice v zadnjem žepu hlač. Ves denar, ki ga je imel, je bil tam, in tudi bančna kartica Wellington Ma je bila tam oziroma kar je pač ostalo od nje. Zadnjič ko je pogledal, je bila počena na treh mestih.

'Velikih težavah," je ponovil v temi, Chevette Washington pa je privzdignila rob svojega jopiča in se na nek način privila bližje, njeno dihanje pa je ves čas ostalo nespremenjeno in vedel je, da še vedno spi.

Ležal je tam, razmišljal in čez nekaj časa se mu je porodila zamisel. Najbolj nora zamisel, kar jih je kdajkoh imel.

"Tisti tvoj fant," jo je nagovoril sredi majhne kuhinje v prikolici Sublettove mame, "tisti Lowell?"

"Kaj je z njim?"

"Imaš mogoče njegovo številko, na katero bi ga lahko poklicala?"

Preko koruznih kosmičev je nalila mleko. Bili so to tiste vrste kosmiči, narejeni iz praška. Imeli so nekakšen prozoren kredast izgled. Sublettova mati je imela le to vrsto. Sublett je bil alergičen na mleko. "Zakaj?"

"Mislim, da bi se rad pogovoril z njim glede določene stvari."

"Glede katere stvari?"

"Glede določene stvari, pri kateri bi mi lahko pomagal. No, vsaj mislim, da bi mi lahko."

"Lowell? Lowell ti ne bo pomagal. Lowellu dol visi za vse."

"Torej," je odvrnil Rydell, "zakaj mi preprosto ne pustiš, da bi sev pogovoril z njim?"

"Če mu poveš, kje sva, ah pa če bo klic izsledil s pomočjo cdmreže, naju bo prijavil. Torej prijavil bi naju, če bi vedel, da naju iščejo."

"Zakaj pa?"

"Takšen pač je." Toda nato je podala Rydellu telefon in njegovo številko.

* "k -k

'Hej, Lowell?"

"Kdo, za hudiča, je to?"

"Kak’ si kaj?"

"Kdo ti je dal mojo ..."

"Ne odlagaj slušalke."

"Poslušaj ti prekl..."

"PUSF, Oddelek za umore."

Slišal je lahko, kako je Lowell povlekel cigareto. "Kaj si rekel?" je vprašal.

"Orlovsky. PUSF, Oddelek za umore, Lowell. Velik frajer z veliko pofukano puško? Takrat je vstopil v tisti bar. Še spomniš? Tik preden so ugasnile luči. Jaz pa sem bil tam pri točilnem pultu. Pogovarjal sem se s Posranim Eddijem."

Lowell je naredil še en dim, po zvoku sodeč plitvejšega. "Jaz ne vem, kaj bi ti..."

"Saj ti ni treba vedeti. Pravzaprav lahko zdajle takoj prekineš, Lowell.. Toda če to narediš, se lahko posloviš od življenja. Videl si namreč, da je Orlovsky vstopil v bar zaradi dekleta, kajne Lowell? Videl si ga. On pa tega ni želel. V baru ni bil zaradi kakšnega PUSFposla, Lowell. Tja je vstopil zaradi lastnih interesov. Orlovsky je hudičevo pokvarjen policaj, Lovvell. Pokvarjen kot rak."

Tišina. "Ne vem, o čem govoriš."

"Potem pa le prisluhni, Lowell. Poslušaj me. Če ne boš poslušal, bom povedal Orlovskemu, da si ga videl. Dal mu bom tvojo številko. Podal mu bom tudi tvoj opis in tudi opis tvojega kolega z obrito glavo. Povedal mu bom, da si govoril o njem. In veš, kaj bo naredil, Lowell? Prišel bo tja in ti odpihnil glavo, to bo naredil. In nikogar ne bo, da bi ga lahko ustavil. Oddelek za umore, Lowell. Nato bo lahko preiskoval lasten umor, če bo želel. Orlovsky je težka živina, Lowell, to ti moram povedati."

Lowell je nekajkrat zakašljal. Nato si je očistil grlo. "Tole je šala, kajne?"    V

"Ne slišim te, da bi se smejal."

"Prav," je odvrnil Lowell, "recimo, da je vse res. In kaj zdaj? Kaj hočeš ti?"

"Izvedel sem, da poznaš ljudi, ki lahko uredijo stvari. Z računalniki in podobno." Slišal je lahko, kako si je Lowell prižgal novo cigareto.

"Torej," je rekel Lowell, "na nek način."

"Republika Poželenja," je bil odločen Rydell, "hočem, da jih poiščeš, da mi bodo naredili uslugo."

"Brez imen," je hitro povedal Lovvell. "Veliko skenerjev je, ki iščejo vzorce v množici pogovorov ..."

"Njih. Njih, prav? Hočem, da poiščeš njih, da bodo naredili nekaj zame."

"Stalo te bo," je odvrnil Lowell, "in ne bo poceni."

"Ne," je zaključil Rydell, "tebe bo stalo."

Pritisnil je na gumb, ki je prekinil zvezo. Pusti staremu Lowellu malce časa za premislek; mogoče bo poiskal Orlovskega v imeniku državnih uslužbencev in preveril, če je notri tudi Oddelek za umore. Zaprl je pokrov majhnega telefona in se vmil v prikolico. Sublettova mati je imela klimatsko napravo naravnano na kakšni dve stopnji preveč.

Sublett je počival na sedežu za zaljubljene. Njegova bela obleka je dajala vtis, da je pleskar ah pa štukater oziroma kaj podobnega, le da je bila preveč čista. 'Veš, Berry razmišljam, da bi bilo bolje, če bi se vrnil nazaj v Los Angeles."

"Kaj pa tvoja mati?"

"Gospa Baker je sedaj tu, iz Galvestona. Leta in leta so bih sosedje. Sedaj lahko za mamo skrbi gospa Baker."

"Ti gre tisto izdajalsko sranje na živce?"

"Seveda mi gre," j§ odvrnil Sublett in se obrnil, da bi pogledal hologram Fallona. "Še vedno verjamem v Gospoda, Berry, in

vem, da sem videl njegov obraz v medijih, tako kot nas uči tudi častitljivi Fallon. Res sem ga videl. Toda prisežem, da bi vse ostalo lahko bila tudi čista zafrkancija." Sublett je izgledal, kot da bo vsak trenutek pričel jokati. Srebrne oči so švigale sem in tja, na koncu pa so se srečale z Rydellovimi. "In tudi o IntenSecureu sem razmišljal, Berry. O tistem, kar si mi povedal včeraj. Ne vem, kako naj se vrnem tja nazaj na delo in jim oprostim vse te stvari, ki si mi jih povedal. Mislil sem, da vsaj malo pomagam in varujem ljudi pred številnimi hudobijami tega sveta, Beny, toda sedaj vem, da delam le za podjetje brez kakršnihkoli moralnih načel."

Rydell je stopil čez kuhinjo, da bi si od bližje ogledal mohtvene robčke. Spraševal se je, kateri izmed njih naj bi odvračal proč AIDS. "Ne," ga je končno potolažil, "vrni se nazaj na delo. Saj ti varuješ ljudi. Ta del je resničen. Pa tudi za hrano moraš zaslužiti, Sublett."

"Kaj pa ti?"

"No, kaj jaz?"

"Našli te bodo in te ubili, Berry. Tebe in njo."

"Najbrž bi tudi tebe, če bi izvedeli, kaj sem ti povedal. Ne bi smel narediti tega, Sublett. To je eden izmed razlogov, da se morava s Chevette odpeljati proč. Če bova šla, ne bo več nobenih težav zate in za tvojo mamo."

"Torej," je pričel Sublett, "jaz ne delam več za njih, Berry. Toda tudi jaz moram od tod. Preprosto moram."

Rydell je pogledal Subletta ter ga na nek način zagledal v popolni IntenSecure opremi z Glokom in takrat se mu je porajala tista velika nora zamisel, ki ga je v celoti pretresla, hkrati pa razkrila številne nove zorne kote gledanja na situacijo. Toda ne smeš vplesti še njega, je pomislil Rydell, to preprosto ne bi bilo prav.

"Sublett," je Rydell čez kakšno minuto slišal reči samega sebe, "stavim, da imam zate poslovno ponudbo, o kateri še nisi razmišljal."

"Kakšna poslovna ponudba je to?"

'Velike težave."

33. Prenosni računalnik

riž

spužva za pranje

metla

tekoče čistilo

vreča za spanje

gorivo za peč

olje/tesnilo

Sedaj spi. Riž s curryjem iz tajskega vozička. Sprašuje, kam je šlo dekle. Povedal sem mu, da se je Fontaine pogovarjal z njo, vendar ne ve, kje je in zakaj. Pištola na polici. Upira se mi, da bi se je dotaknil (hladna, težka, smrdi po olju, temno modra barva je tam spodaj na obeh straneh cevi in okoh razbrazdanih segmentov bobna obrabljena do srebrno sive podlage ? 'SMITH&WESSON' Thomasson). Nocoj je spet govoril o Shapeiyju.

Vse skupaj, to, da so ga takole preobrazili, je eno veliko žalostno sranje, Scooter. Vedno isto sranje, znova in znova. Vedno se najdejo takšni ljudje in človek se sprašuje, kako lahko te preklete religije vzdržijo toliko časa in kako pravzaprav sploh nastanejo. Mogoče bo tudi on nekoč postal takšen in kakšni pofukani norci bodo tam zunaj pobijali ljudi zanj ah pa bodo govorili, da pobijajo zanj. Včasih so bili takšni tisti pripadniki Križanega Jezusa, ki sploh niso govorih, razen ob ponedeljkih, takrat pa so odkopali tudi vsak po eno lopato zemlje iz svojih grobov, Scooter. Vsake toliko časa so se spravili na enega izmed njih, za katerega so mislih, da se je vanj naselil duh, in ga preprosto križah, pomagali pa so si s tistimi posebnimi kromiranimi žeblji, ki so jih imeli vsi pri sebi v usnjenih torbicah okoh vratu, usnje pa je moralo biti ustrojeno iz kože nerojene ovce. Hudiča, ti so bili še bolj nori od tistih, ki so v roke dobili njega, Scooter. Na koncu so se znebili vseh. Po letu 1998 ni bilo več nobenih sekt.

34. Beg iz Paradiža

"Katodna cev, dragica," je dejala gospa Sublett, 'Talitha Morrow, Tbdd Probert, Gary Underwood. 1996." Ležala je v naslanjaču, preko čela pa je imela poveznjeno mokro krpo za pomivanje. Bila je iste modre barve kot njeni copati, in tudi ti so bili iz frotirja.

"Ifega filma še nisem videla," je odvrnila Chevette in listala po reviji, kjer je pisalo samo o častitljivem Fallonu. Tam je bila tudi slika bivše igralke, Gudrun Weaver, ki je nekje na odru objemala Fallona. Če bi se obrnil naokoli, je pomislila Chevette, bi njegov nos segal komaj do njene prsnice. Izgledal je, kot da bi mu pod kožo vbrizgali kakšen rožnat vosek; imel je najbolj grozne lase, kar jih je kdajkoh prej videla. Še najbolj so bili podobni kratki lasulji, toda izgledalo je, kot da bo vsak trenutek vstala in odkorakala proč.

"Celoten film je o televiziji," je pojasnila gospa Sublett, "zato je še posebej pomemben za Čerkev."

"In za kaj se gre?"

'Talitha Morrow je novinarka, Tbdd Probert pa bančni ropar. Ibda on je dober ropar, ker potrebuje denar le zato, da bi plačal transplantacijo srca za svojo ženo. Carrie Lee. Še je spomniš? Ib je njena zrela vloga, dragica. No, Gary Underwood je Talithin bivši mož, toda še vedno jo zelo pogreša. Pravzaprav ima, kako se že temu reče, erotomanijo in ves čas razmišlja samo o tem, dragica, na koncu pa se spremeni v čisto zlo. Najprej ji pošilja nekakšne razsekane lutke barbik; nato ji pošlje mrtvega belega zajca, na koncu pa še moderno spodnje perilo s krvavimi madeži ..."

Chevette je pustila staro gospo, da je govorila. Na nek način jo je preprosto izklopila, tako kot je včasih izklopila tudi svojo mater. Spraševala se je, zaradi česa sta Rydell in Sublett tako razburjena. Nekaj sta naklepala; šepetala sta v kuhinji.

Opazovala je muho, ki je brenčala okoli predmetov, zloženih na policah gospe Sublett. Izgledala je počasna, kot da bi bila prezračevalna naprava le prehuda zanjo.

Spraševala se je, če ji ni Rydell slučajno pričel postajati všeč. Mogoče je bila stvar le v tem, ker se je oprhal in obril ter oblekel sveža oblačila iz svojega na pogled bedastega kovčka. Obleka je bila popolnoma identična tisti, ki jo je imel na sebi že prej. Mogoče ni nikoh nosil ničesar drugega. Ibda morala je priznati, da je imel v tistih kavbojkah srčkano ritko. Sublettova mama je dejala, da izgleda kot Ibmmy Lee Jones v mlajših letih. Kdo je bil Tommy Lee Jones? Mogoče pa ji je bil všeč zato, ker se ji je zdelo, da se bo najbrž maščeval Lowellu. Včasih je mislila, da je še vedno zaljubljena v Lowella oziroma nekaj podobnega, toda sedaj ni bila več, niti najmanj ne. Ko Lowell le ne bi nikoh začel uživati plesalca. Pomislila je na Lovelessa in kako se je spremenil, ko mu je v kokakolo stresla celo vrečkico plesalca. Vprašala je Rydella, če je bilo dovolj, da ga ubije, in Rydell je odvrnil, da ne. Povedal pa ji je, da ga je vseeno dovolj in da bo zaradi njega nekaj ur noro zadet, ko se bo spravil k sebi, ga bo pa vse bolelo. Nato je vprašala Rydella, zakaj je Loveless naredil kaj takšnega, torej zakaj se je tolkel s pištolo po trebuhu. Rydell se je na nek način popraskal po glavi in odvrnil, da mu ni čisto jasno, vendar se mu zdi, da je imelo njegovo obnašanje nekakšno povezavo s tem, kar je plesalec povzročil njegovemu živčnemu sistemu. Povedal je, da je nekje slišal, kako plesalec med drugim povzroča tudi priapizem. Vprašala ga je, kaj to pomeni. Torej, je pojasnil, to je takrat, ko je moški preveč stimuliran. Nič kaj veliko ni vedela o tem, res pa je, da je imel Lowell občasno kot opeka trde erekcije, ki niso in niso hotele izginiti. Toda vse bi bilo lepo in prav, pa tudi motilo je ni, vendar težava je bila v tem, ker je postal tudi zelo nesramen do nje, tako da jo je s svojim grdim besedičenjem večkrat globoko užalil, in to kar pred ljudmi, s katerimi se je družil, ljudmi kot Codes. Kakorkoli že, nič več časa ni želela potratiti z razmišljanjem o tem, kaj je imel Rydell pripravljeno za Lowella. Skrbelo pa jo je za Skinnerja, če je v redu in če kdo skrbi zanj. Sedaj jo je bilo na nek način strah, da bi poklicala Fontaina; vsakič, ko je klical Rydell, jo je skrbelo, da ju bo kdo izsledil ali pa kaj podobnega. Če je pomislila na svoje kolo, je postala žalostna. Prepričana je bila, da ga je do sedaj že nekdo vzel. Nič kaj rada ni tega priznala, toda zaradi kolesa se je na nek način počutila skoraj tako žalostno kot zaradi smrti Sammyja. In Rydell je dejal, kako se mu zdi, da je mogoče ustreljen tudi Nigel.

"In potem," je govorila Sublettova mati, "je Gaiy Underwood padel skozi okno. In nato je priletel na eno od tistih ograj ... Ograj s konicami na vrhu."

"Hej, mama," se je vmešal Sublett, "Chevette že ušesa bohjo zaradi tebe."

"Samo o filmu Katodna cev ji govorim," je izpod krpe za pomivanje odvrnila gospa Sublett.

"1996," je uganil Sublett. "Rydell in jaz jo nekaj potrebujeva." Sublett ji je pomignil, naj mu sledi nazaj v kuhinjo.

"Mislim, da zanjo ni ravno najbolj pametno, če gre ven, Berry," je povedal Rydellu. 'Vsaj ne podnevi."

Rydell je sedel za majhno plastično mizo, kjer je prej zajtrkovala. "No, ti tudi ne smeš ven, Sublett, zato ker si izdajalec. Jaz pa res ne bi rad bil tam sam, vsaj ne z glavo prilepljeno na eno tistih videoslušalk. Mogoče bodo prišli njegovi starši. Mogoče bo kaj slišal."

"Kaj jih ne moreš poklicati kar preko navadnega telefona, Berry?" Sublett je zvenel nesrečno.

"Ne," mu je odvrnil Rydell, "ne morem. Njim to ni všeč. On mije rekel, da se bodo vsaj pogovarjali z mano, če jih bom poklical preko videoslušalk."

"V čem je problem?" je vprašala Chevette.

"Sublett pozna tu prijatelja, ki ima par videoslušalk."

"Buddy," je pripomnil Sublett.

"Tvoj prijatelj?" je vprašala.

"Buddy mu je ime," je pojasnil Sublett, "toda tista VSočala, videoslušalke in podobne reči, vse to je v nasprotju s cerkvenimi zakoni. Častitljivemu Fallonu je bilo razodeto, da je navidezna resničnost Hudičevo sredstvo, kajti ko se enkrat pričneš ukvarjati s temi stvarmi, ne gledaš več dovolj televizije ..."

"Saj ne verjameš v to," je dejal Rydell.

'Tudi Buddy ne verjame," je odvrnil Sublett, "toda njegov oče mu bo zavil vrat, če bo našel VSopremo, ki jo ima pod posteljo."

"Ti ga samo pokliči," se je odločil Rydell, "in mu povej tisto, kar sem jaz povedal tebi. Dvesto dolarjev gotovine plus čas klica in stroški.

"Ljudje jo bodo opažih," je rekel Sublett in njegov plah srebrn pogled se je ozrl proti Čhevette, nato pa nazaj k Rydellu.

"Kako to misliš, 'opažih'?"

"Torej tvoja frizura je kriva," je pojasnil Sublett. "Preveč nenavadna je zanje, to ti lahko z gotovostjo zatrdim."

"In sedaj, Buddy," se je Rydell obmil proti fantu, "ti bom dal teh dvesto dolarjev. Kdaj si že rekel, da se bo vrnil tvoj oče?"

"Dve uri ga še ne bo," je odvrnil Buddy, glas pa se mu je tresel od živčnosti. Denar je vzel, kot da bi bilo nekaj na njem. "Pomaga pri izlivanju novih temeljev za celice z gorivom, ki jih bodo s pomočjo cerkvenega megatransporterja pripeljali iz Phoenixa." Buddy je ves čas gledal v Chevette. Na sebi je imela slamnat klobuk, ki je bil last Sublettove mame, z velikim ohlapnim robom in par nekakšnih res nenavadnih sončnih očal za stare gospe z hmonasto rumenimi okvirji in lečami, ki so ob straneh na hitro zavijale navzgor. Chevette se je trudila in se mu nasmihala, vendar vse skupaj ni kaj prida pomagalo.

"Vi ste Joelovi prijatelji, kajne?" Buddy je imel zelo kratko frizuro, vendar ni bil obrit do konca, v ustih pa je imel nekakšno pripravo, ki naj bi izravnala njegove zobe. Adamovo jabolko je imel veliko kot eno tretjino svoje glave. Opazovala je, ko se je pomikalo gor in dol. "Kaj ste iz L. Alja?"

"Tako je," mu je odvrnil Rydell.

"Jaz ... jaz bi ttudi šel tja," je priznal Buddy.

"Lepo," je dejal Rydell. "To je korak v pravi smeri, le verjeti moraš vanj. Sedaj pa počakaj tam zunaj, tako kot sem ti rekel, in povej Chevette, če bo kdo prišel."

Buddy je zapustil svojo majhno sobico in zaprl vrata za sabo. Chevette se je zdelo, da tu ne stanuje nihče, ki bi bil Buddyjevih let. Vse skupaj je bilo preveč urejeno, vsi tisti postelji Jezusa in Fallona. Zasmilil se ji je. Bila je v zaprtem prostoru, kjer je bilo vroče, in pogrešala je klimatsko napravo Sublettove mame. Snela je tisti klobuk. v

"V redu," je pričel Rydell in privzdignil plastično čelado, "usedi se na posteljo in potegni vtikač ven, če naju bodo motih." Buddy je videoslušalke že vklopil zanju. Rydell se je usedel na tla in si na glavo posadil čelado, tako da ni mogla več videti njegovih oči. Nato si je nataknil eno tistih rokavic, s katerimi zavrtiš številko in premikaš stvari tam notri.

Opazovala je njegov kazalec v tisti rokavici, ki je tipkal po tipkovnici, katere seveda ni bilo tam. Nato je prisluhnila njegovemu pogovoru z računalnikom telefonskega podjetja glede dolžine in kritja stroškov po koncu pogovora.

Potem je ponovno privzdignil roko. "Evo ga," je rekel in pričel pritiskati številko, za katero je povedal, da mu jo je dal Lowell, njegovi prsti pa so mahali po praznem zraku. Ko je končal, je napravil pest, nato malce pomahal z njo in na koncu spustil dlan z rokavico proti tlom.

Nekaj sekund je le sedel, čelada pa se je malce vrtela naokoli, kot da bi si tam notri ogledoval stvari, nato pa se je nehala premikati.

'V redu," je z malce nenavadnim glasom rekel, vendar ne njej, "je kdo tam?"

Chevette je začutila, da so se ji naježili lasje na vratu.

"Oh," je izdavil, medtem ko se je obračala čelada, "jezus ..."

35. Republika Poželenja

Rydell se je rad igral v Sanjskih Stenah, ko je bil še otrok v srednji šoli. V osnovi je šlo za japonska zabavišča, ki pa so bila nameščena na različnih lokacijah, največkrat v kakšnih starejših trgovskih centrih. Kdaj pa kdaj so bila celo na krajih, kjer so bile včasih kinodvorane ah pa stare veleblagovnice. Nekoč je obiskal eno takšno zabavišče, ki so ga zgradili v starem kegljišču; vse skupaj je bilo zelo dolgo in ozko in kadar si se premikal preveč hitro, so se vse stvari okoh tebe na nek način popačile.

Obstajalo je veliko različnih načinov igre, v Knoxvilleu pa je bilo najbolj popularno streljanje, kjer si dobil te pištole in nato streljal na razhčne zločince, oni pa so streljali nazaj, na koncu pa si izvedel še rezultat. Bilo je na nek način podobno FATTSU na Akademiji, vendar le s polovično resolucijo. In tudi barve ni bilo nobene.

Toda Rydellu je bilo najbolj všeč, ko je lahko preprosto vstopil notri in na nek način ustvaril ter izoblikoval predmete iz čiste praznine, pravzaprav iz oblaka točk ah poligonov oziroma karkoli so že bih, hkrati pa je lahko videl tudi, kaj počnejo drugi ljudje in mogoče celo združil svoje predmete skupaj z njihovimi, če sta obe strani tako želeli. Zaradi tega je bil precej v zadregi, kajti izgledalo je, da kaj takšnega počnejo večinoma dekleta. In dekleta so vedno izoblikovala nekakšne samoroge in mavrice ter podobne reči, Rydell pa je rad ustvarjal avtomobile, nekakšne sanjske avte, kot da bi bil arhitekt, ki prihaja z Japonske in bi lahko zgradil vse, kar si žeh. Ko je končal, je lahko vse skupaj stiskal s tiskalnikom v barvah ah pa celo naredil kaseto, če je svojo strukturo animiral. Čisto na koncu se je vedno našlo nekaj deklet, ki so izvajale plastične posege na svojih lastnih slikah in delale majhne korekture svojega obraza in las. In kadar se jim je kakšen poseg še posebej posrečil, so ga vedno natiskale.

Rydell je bil ponavadi bližje vhodu in oblikoval mreže zelene luči okoh okvirja, ki ga je narisal, nato pa preko tega polagal še barve in teksture, da bi videl, kako izgledajo različne kombinacije.

Toda ko je preko videoslušalk vstopil v prostor Republike Poželenja, se je spomnil občutka, ki te preplavi ob tem početju, in tudi prostora okoh Sanjskih Sten. In to je bila nenavadna reč, kajti če si dvignil pogled s tistega, kar si počel, tam res ni bilo ničesar; no, vsaj ničesar posebnega. Toda ko si to počel, ustvarjal svoj avto oziroma kaj podobnega, se te je vedno polastil nenavaden občutek, da se nagibaš navzven, preko roba sveta, prostor onkraj pa se na nek način izgublja v večnosti.

In imel si občutek, da pravzaprav ne stojiš na tleh stare kinodvorane ah pa kegljišča, temveč na nekakšni ravnini ah pa mogoče plošči iz stekla, hkrati pa te je prevzemal občutek, da se plošča za tvojim hrbtom razteza še milje in milje, brez pravega konca.

Ko je prenehal gledati slogan telefonskega podjetja in se je naenkrat znašel tam zunaj na tisti stekleni ravnini, je rekel le 'oh', kajti videl je lahko njene meje in videl je tudi, da je plošča preprosto visela na nivoju, okoli in nad njo pa je bil oblak oziroma megla, ki ni vsebovala nobene in hkrati je vsebovala vse barve, ki so na nek način prekipevale. Tam so se nahajale tudi podobe, večje od nebotičnika, večje od česarkoli, in njihove prsi so bile poravnane z robovi steklene plošče, tako da se je Rydell počutil kot kakšen hrošč ah pa majhna igračka.

Ena podoba je bila dinozaver, pravzaprav T. Rex s kratkimi sprednjimi nogami, le da se je končala z nečim, kar je bilo zelo podobno dlanem. Druga podoba je spominjala na kip, vsaj tako je izgledalo, ah pa kakšno pošastno naravno tvorbo, polno razpok in vdolbin, ki pa je imela obliko moškega s široko glavo in dreadloki, obraz je bil sproščen, veke pa napol zaprte. Ibda bil je v celoti iz kamna in prekrit z mahom, dreadloki pa so bili nekako zloženi skupaj ter narejeni iz velikanskih kupov skrilavca.

Nato se je obrnil. Zagledal je še tretjo podobo in izustil le 'jezus.'

Tudi to je bila podoba, prav tako velika, toda v celoti sestavljena iz televizij, gibljive slike pa so vse hkrati vijugale in se pačile. Izgledalo je, da le s težavo zadržujejo formo, ki so jo privzele; formo, ki bi lahko bila moški ah pa tudi ženska. Zabolele so ga oči, če si je želel od blizu pogledati kakšen del celotne podobe. Bilo je, kot da bi hotel gledati milijon televizijskih kanalov hkrati in tudi hrup se je zlival s podobe kot nekakšen velik slap, pravzaprav je bilo to sikanje, ki ni spominjalo na zvok.

"Dobrodošel v Republiki," je spregovoril dinozaver z glasom čudovite ženske. Nasmehnil se je in njegovi zobje slonokoščene barve so izgledah kot v celoti izrezljani templji. Rydell se je trudil, da bi si ogledal rezbarije; za sekundo so bile res ostre, nato pa se je nekaj zgodilo.

"Nimaš tretjine valovne dolžine, ki jo potrebuješ," je pripomnila gora z dreadloki z glasom, ki ga nekako pričakuješ od gore. "Nahajaš se v prostoru KTel ..

"Lahko bi izključili emulator," je predlagala stvar iz televizij, njen glas pa se je ločil od šumenja slapov.

"Ne trudi se," je odvrnil dinozaver. "Mislim, da tole ne bo ravno dolg pogovor."

"Tvoje ime," je vprašala gora.

Rydell je okleval.

"Davčna številka," je vprašal dinozaver in zvenel je zdolgočaseno. Rydell je iz neznanega razloga pomislil na svojega očeta, ki je vedno govoril o tem, kaj je davčna številka pomenila včasih in kaj pomeni zdaj.

"Ime in številka," je vztrajala gora, "ah pa gremo."

"Rydell, Stephen Beny," in nato serija številk. Komaj je izgovoril zadnjo številko in že je dinozaver rekel: "Torej bivši policaj."

"Oh, groza," je odvrnila gora, ki je Rydella ves čas na nekaj spominjala.

"Torej," je dejal dinozaver, "precej trajno bivši, bi rekel. Potem je delal za IntenSecure."

"In tu se je zbodel," se je vmešala gora in privzdignila roko, da bi pokazala proti Rydellu, le da je roka pravzaprav spominjala na te velike granitne rakove klešče, prekrite z lišaji. Izgledalo je, da so klešče zakrile polovico neba, kot vesoljska ladja. "Si potegnil kratko?"

"Krajše ne bi mogel, če vprašate mene," se je vmešala nevihta televizij. "Izgleda, da si pridobil celotno Lowellovo pozornost, Rydell. On pa nam ni povedal niti tega, kako ti je ime."

"Saj ne ve," je pojasnil Rydell.

"On še svoje riti od luknje v zemlji ne loči, ha, ha," je pripomnila gora in spustila klešče, njen glas pa je postal parodija na vzorec Rydellovega glasu. Rydell se je trudil, da bi si dodobra ogledal njene oči; še preden se mu je izmuznilo gorišče, je ugledal preblisk mirnih modrih mlak, valujočih praproti ter nekakšno poskakovanje rumeno rjavega glodalca. "Ljudje, kot je Lowell, si zamišljajo, da mi potrebujemo njih bolj, kot oni nas."

"Povej, kaj bi rad, Stephen Berry," je vprašal dinozaver.

"Nekaj se je zgodilo tam gori v Benedict Canyonu ..."

"Da, da," ga je prekinil dinozaver, "ti si bil šofer. Kaj ima to opraviti z nami?"

V tistem trenutku se je Rydellu posvetilo, da je lahko dinozaver oziroma najbrž kar vsi prebral vse zapisnike o njem, ki obstajajo do tega trenutka. Polastil se ga je nenavaden občutek. "Vse moje stvari prebirate," je dejal.

"In nič kaj zanimive niso," mu je odvrnil dinozaver. "Benedict Canyon?"

'Vi ste to naredili," je rekel Rydell.

Gora je privzdignila obrvi. Od vetra okleščeno grmovje se je zatreslo in na tla so padli kamni, vendar na samem robu Rydellovega pogleda. "Res je to, da tega nismo naredili mi, ne ravno mi. Mi bi izbrali bolj elegantno pot."

"Ibda zakaj ste to storili?"

'Torej," je pojasnil dinozaver, "če bi rad to pripisal komu oziroma če misliš, kako je nekdo povzročil, da se ta stvar izpelje, potem je najbolje, če si ogledaš moža od gospe, ki je takrat vložil tudi zahtevo za ločitev. Zahtevo, ki temelji na zelo trdni podlagi, vsaj tako izgleda."

"Torej ji je on podtaknil? Nastavil ji je vrtnarja in vse skupaj?"

"Lowell bo moral tole dobro pojasniti, se mi zdi," je pripomnila.

"Še vedno nam nisi povedal, kaj želiš, Rydell." To je prišlo s strani televizijske spake.

"Podobno uslugo. Da jo opravite. Hočem, da naredite nekaj takšnega. Zame."

"Lowell," je povedala gora in zmajala s svojo glavo, polno dreadlokov. Rydell je na robu svojega pogleda ugledal kaskado skrilavca. Na oddaljenem pobočju se je dvignil prah.

'Takšne vrste usluga je nevarna," je začel dinozaver. "Nevarne usluge so pa zelo drage in ti nimaš nobenega denarja, Rydell."

"Kaj pa, če bi vse skupaj plačal Lowell?"

"Lowell," je prišlo s strani prostranega praznega obraza, popačenega zaradi podob, "dolguje nam."

"No, prav," je odvrnil Rydell, "saj vas slišim. In mislim, da poznam nekoga, ki bi vam lahko plačal." Niti v to ni bil prepričan, če je to eno navadno sranje ah ne. "Toda morah mi boste prisluhniti. Poslušati mojo zgodbo."

"Ne," ga je odsekala gora in Rydell se je spomnil, na koga ga je spominjala ...; na tistega moškega, ki ga včasih vidiš v zgodovinskih oddajah, tistega, ki je izumil videoslušalke oziroma nekaj takega, "in če Lowell misli, da je tam zunaj edini zvodnik, bo moral premisliti še enkrat."

In nato so pričeli bledeti ter razpadati na koščke, Rydell pa je vedel, da jih izgublja.

"Počakajte," je rekel. "Ah kdo od vas živi v San Franciscu?"

Dinozaver se je prikazal nazaj. "In tudi če bi?"

"Torej," je odvrnil Rydell, "vam je všeč San Francisco?"

"Zakaj sprašuješ?"

"Zato, ker se bo v celoti spremenil. Obdelali ga bodo tako, kot sedaj obdelujejo Tokio."

"Tokio?" je vprašala nevihta televizij, ki se je sedaj vračala v obliki velikanske krogle, podobne hologramu Poznavalskih odpadnikov. "Kdo ti je povedal to?"

Sedaj se je vrnila tudi gora. "Za nas po novem ni več veliko prostora v Tbkiu ..

"Povej nam," je zahteval dinozaver.

In Rydell jim je povedal.

Ko si je snel čelado, je poveznila na glavo klobuk, toda v roki je še vedno držala tista sončna očala. Samo gledala ga je.

"Mislim, da vsega skupaj nisem kaj prida razumela," je pričela. Slišala je lahko le njegov del pogovora, toda proti koncu je večinoma govoril on. "Toda mislim, da si čisto preprosto zmešan."

"Mogoče sem res," ji je pritrdil.

Nato se mu je izpisal čas in račun za klic. Porabil je ravno ves denar, ki ga je še imel.

"Ni mi jasno, zakaj so povezah klic prek Pariza," se je vprašal.

Ona si je posadila očala nazaj in zmajala z glavo.

36. Prenosni računalnik (2)

S strehe te škatle na vrhu stolpa je mesto obsijano s soncem. Loputa je odprta. Slišati je Skinnerja, ki razvršča in sortira svoje stvari. Škatla iz kartona se počasi polni s stvarmi, ki jih bom odnesel dol, k prodajalcem razhčmh stvari, ki imajo svoje dobrote razstavljene na odejah ah pa na mastnih kvadratnih starih platnih. Osaka je daleč proč. Veter prinaša zvoke kovanja kladiva, pesem. Skinner je to jutro vprašal, če sem videl ščuko v akvariju Steiner.

Ne.

Ne premika se, Scooter.

Si prepričan, da je Fontaine povedal samo to? Tada našel je njeno kolo? Ta ni dobro. Brez njega ne bi mogla zdržati tako dolgo. Tista stvar stane celo bogastvo. Od znotraj je iz papirja. Japonskega konstrukcijskega papirja, kako se mu že reče? Nobene koristi, Scooter. Sranje, saj to je tvoj jezik. Pozabljaš ga hitreje kot mi ... Cev je iz papirja, nato jo ovijejo z aramidom oziroma nekakšno podobno stvarjo. Ne, svojega kolesa ne bi nikoh zapustila. Tisti dan, ko ga je prinesla domov, ga je barvala tam doli tri ure z lažno ijo, si lahko misliš? Lažno rjo, Scooter. Pa tudi s starimi cunjami ga je ovila in z zračnicami. Tako, da ne bi izgledal nov. Torej vse skupaj je bolj pametno, kot če bi ga samo zaklenila, res je bolj pametno. Veš, kako bi odlomil ključavnico iz kriptona, Scooter? S pomočjo Volvo dvigalke. Volvo dvigalka se prilega v ključavnico, kot da bi bila narejena za to. Porineš jo enkrat ali dvakrat in hopla. Toda tistih ključavnic ne uporabljajo več. Nekateri ljudje pa jih še vedno imajo. Ena izmed njih je tam gori, poleg tvoje glave, saj jo boš opazil... Enkrat sem jo preprosto našel. Oni so jo hoteli s cizo odpeljati tja do konca in jo prepustiti mestu. Rekli so, da bo mrtva, še preden ji bodo sneh to ključavnico. Povedal sem jim, da lahko odfukajo. Odvlekel sem jo sem gor. Takrat sem lahko še naredil kaj takšnega. Zakaj? K vragu naj gre. Zato. Če vidiš, da nekdo umira, ah boš šel mimo njega, kot da ga gledaš na televiziji?

37. Mesto stoletja

Chevette ni vedela, kaj naj si misli o Los Angelesu.

Zdelo se ji je, da so tiste palme nenavadne. Na poti v mesto se je Sublettov električni avto namreč ustavil za velikim belim tovornjakom, ki je imel zadaj napisano ŽIVE INŠTALACIJE, NANOTRONSKE VEGETACIJE, in iz njega so štrleh ven vrhovi tistih lažnih palm, oviti v plastiko.

Nekoč je vse to videla že na televiziji, skupaj s Skinneijem, kako so postavljah ta drevesa, da bi nadomestili tiste, ki jih je pokončal virus, nekakšen mehiški virus. Na nek način so bili podobni zalivskim sončnicam oziroma tistemu, kar sta povedala Rydell in Sublett o Korporaciji Sončnica in o njenih načrtih glede San Francisca; to so bile stvari, ki so nekako rasle, toda le zato, ker so bile narejene iz številnih majhnih naprav. V eni oddaji, ki si jo je ogledala s Skinnerjem, so govorih, da so ta drevesa izdelana na način, ki omogoča vsem vrstam ptic in podganam gnezdenje v njihovih krošnjah, prav tako kot pri drevesih, ki so umrla. Skinner ji je povedal, da se je s svojim džipom v L. A.ju nekoč zaletel v pravo palmo in da je na tla padlo približno deset podgan ter pristalo na strehi, nato pa so nekaj časa le stale tam, vse dokler se niso prestrašile in zbežale proč.

Vsekakor se ni počutila tako kot v San Franciscu. Mesto ji je vzbudilo dvojni občutek. Po eni strani se ji je zdelo, da je vse skupaj le kup stvari, ki so naključno nametane vse povprek, po drugi strani pa ji je mesto dajalo občutek, da je res ogromno, z gorovjem nekje v ozadju ter da okoli njega teče nekakšna energija in razsvetljuje stvari. Mogoče se ji je zdelo tako, ker so prispeli tja ponoči.

Sublett je imel majhen bel euroavto z imenom montxo. To je vedela zato, ker je morala ves čas vožnje od Raja gledati v znamko avta na armaturni plošči. Sublett je povedal, da se rima z besedo pončo. Narejen je bil v Barceloni in lahko si ga preprosto priključil na hišno napetost in ga pustil, dokler se ni napolnil. Na avtocesti ni dosegel kaj več kot petinšestdeset kilometrov na uro, toda Sublett zaradi svojih alergij ni hotel voziti nič drugega. Rekla je, da je lahko srečen, ker obstajajo električni avtomobili; odvrnil ji je, kako zelo je bil zaskrbljen zaradi elektromagnetnih polj in raka ter podobnih reči.

Njegovo mamo so pustih pri gospe Baker, da je po televiziji gledala film Vesoljski lovec. Zaradi njega sta bili obe zares razburjeni, kajti povedali sta, da je to prvi film Molly Ringwald. Zaradi takšnih podobnih stvari sta se vedno razburili in Chevette se nikoli niti sanjalo ni, o čem govorita.

Rydell je vedno več časa prebil na telefonu, tako da so se morah ustaviti kar dvakrat in kupiti nove baterije, ki jih je plačal Sublett.

Nekako jo je motilo, ker se ji ni več veliko posvečal. In spet sta spala na isti postelji, v sobi v hotelu, toda nič se ni zgodilo, čeprav je Sublett spal zunaj v svojem montxu s podrtimi sedeži.

Rydell je počel samo še to, da se je pogovarjal s tistimi v Republiki Poželenja, ki jih je poznal Lovvell, vendar prek stacionarnega telefona, in poskušal je puščati tudi sporočila na telefonski tajnici nekega tujca. Gospoda Moma oziroma nekaj takega. Maa. Toda zdelo se mu je, da sporočil nihče ne dobi, zato je spet poklical Republiko Poželenja ter znova in znova ponavljal celotno zgodbo, vse kar se jim je pripetilo. Enkrat so zgodbo tudi posneli in nato naj bi jo prenesli na telefonsko tajnico tega g. Maa. Rydell je dejal, da bodo posnetek prenesli tako, da na tajnici ne bo nobenih drugih sporočil. Rekel je, da bo to privabilo njegovo pozornost.

Ko so prišli v L. A. in nato najeli še sobo v hotelu, je bila Chevette malce razburjena, ker je že od nekdaj želela najeti sobo tudi sama. To pa zato, ker se je njena mati imela vedno lepo, kadar je odšla v hotel, vsaj tako je izgledalo. Vendar hotel je bil še najbolj podoben kampu brez počitniških prikolic, s tistimi majhnimi betonskimi zgradbami, ki so bile razdeljene v manjše sobe, in tam so bili tudi tujci, ki so pekli na žaru v posebnem prostoru, nekakšnemu staremu bazenu. Sublett se je zaradi tega res močno razjezil in povedal, da ne prenaša ogljikovodikov, toda Rydell ga je potolažil, da je to le za eno noč. Nato je Rydell stopil do tujcev in se z njimi malce pogovoril. Ko se je vrnil, je pojasnil, da so Tibetanci. Tudi na žaru so dobro spekli, toda Sublett je ravnokar pojedel nekakšno hrano iz trgovine, ki jo je prinesel s seboj, ustekleničeno vodo in tiste rumene tablice, ki so bile še najbolj podobne milu, nato pa je odšel spat v svoj montx.

In sedaj je bila tu ter vstopala v zgradbo, ki se je imenovala Mesto Stoletja II, zraven pa se je trudila, da bi izgledala, kot da je prišla zato, ker mora oddati pošiljko. Skozi zgradbo se je vse do vrha vila nekakšna zelena stvar, podobna dojki na treh nogah. Lahko je bilo videti, do kje je segala, zato ker so bile stene večinoma iz nekakšnega stekla. Zgradba je bila največja stvar naokoli; nikjer ji ni bilo videti konca. Rydell jo je poimenoval Kepa.

Zgradba je bila tudi zelo razkošna, na nek način podobna Kitajski četrti, notri pa so stanovah ljudje, ki jih je ponavadi moč srečati v finančnih četrtih ah pa v trgovskih centrih.

Na sebi je imela svoje značke in tudi v hotelu se je dobro oprhala, toda zgradba ji je vseeno pričela vlivati strah. Notri so bila vsa ta drevesa, ki so se ovijala okoh nekakšne gigantske votle noge, vse skupaj pa je razsvetljevala nenavadna filtrirana svetloba, ki je prihajala z obeh strani. Stopila je na pomične stopnice, dolge kakšno miljo, ki so se dvigale in dvigale, okoh nje pa so bili vsi ti ljudje, ki so najbrž spadah sem. Rydell je povedal, da so bila okoh drugih dveh nog tudi dvigala in da so se dvigala pod kotom, podobno kot dvigalo do Skinnerja. Toda Sublettov prijatelj je povedal, da na ta dvigala ponavadi pazi več ljudi, zaposlenih pri IntenSecure.

Vedela je, da se nekje za njo nahaja Sublett, oziroma tako so se vsaj dogovorih, še preden jih je Rydell pustil pred vhodom. Vprašala ga je, kam gre, in odvrnil je le, da si mora izposoditi svetilko. Pričel ji je postajati zares všeč. To jo je na nek način mučilo. Spraševala se je, kakšen bi bil, če ne bi bil v takšni situaciji. Nato pa se je vprašala, kakšna bi bila ona, če ne bi bila v takšni situaciji.

On in Sublett sta delala za podjetje IntenSecure, ki je varovalo to zgradbo, Sublett pa je poklical še prijatelja in ga povprašal, kako močno je varovanje. Odgovoril mu je na tako kompleksen način, kot da bi želel novo službo v podjetju. Toda z Rydellom sta izračunala, da bi ona lahko vstopila, še zlasti če bi ji on sledil in jo usmerjal.

Glede Subletta jo je motilo to, da se je obnašal, kot da dela samomor ah pa kaj takšnega. Ko se je vključil v program, Rydellov načrt, je izgledalo, kot da se je otresel vseh drugih stvari. Ves čas je govoril o svojem izdajalstvu, o tistih filmih, ki so mu bih všeč in o nekom z imenom Cronenberg. Bil je nenavadno hladnokrven, kot nekdo, ki je prepričan, da bo umrl; izgledalo je, da se je na nek način že sprijaznil s tem, le da se je že vedno jezil zaradi svojih alergij.

Zelena svetloba. Dvigala se je skozi votlo nogo.

V hotelu so ji naredili paket. V njem so bila očala. Naslovljen je bil na Karen Mendelsohn.

Zaprla je oči in si dejala, da bo Bunny Malatesta skakal po njeni glavi, če ne bo dostavila tega paketa, in nato je pritisnila na gumb.

"Prosim?" Bil je to en izmed računalnikov.

"Združenja Kurirjev, za Karen Mendelsohn."

"Pošiljka?"

"Podpisati mora prevzem."

"Pooblaščen sem, da prevzemam pošiljke s kodami... "

"Njena roka. Njeno roko moram videti. Vdeti moram, kako bo podpisala. Razumeš?"

Tišina. "Narava pošiljke?"

"Kaj misliš, da jih odpiram ah kaj?"

"Narava pošiljke?"

"Torej," je nadaljevala Chevette, "na njej piše 'Zapuščinsko Sodišče', iz San Francisca je in če ne boš odprl vrat, g. Čarovnik, se bo vrnila z naslednjim poletom nazaj."

"Prosim, počakajte," je odvrnil računalnik.

Chevette si je ogledala rastline v lončkih poleg vrat. Bile so velike in izgledale so resnične. Vedela je, da za njimi stoji Sublett, toda ni ga mogla videti. Med koreninami ene rastline je nekdo ugasnil cigareto.

Vrata so se malce odprla. "Prosim?"

"Karen Mendelsohn?"

"Kaj je?'

"Združenja Kurirjev, San Francisco. Boste podpisali za tole?" Le da tam ni bilo nič, nobene pošiljke za podpis.

"San Francisco?"

"Tako piše."

Vrata so se odprla še malce bolj. Tam je stala ženska temnih las v dolgi sveth frotirasti halji. Chevette je videla, da preverja značke na Skinnerjevem jopiču. "Ne razumem," je izdavila Karen Medelsohn. "Mi pošiljamo vse preko GlobExa."

"Oni so prepočasni," ji je odgovorila Chevette, takrat pa je izza rastline stopil Sublett in na sebi je imel črno uniformo. Chevette je videla svoj odsev v njegovih kontaktnih lečah, ki se je na sredini nekako ukrivljal.

"Ga. Mendelsohn," je zagodrnjal, "bojim se, da imamo tule težave z varnostjo."

Karen Mendelsohn ga je gledala. "Varnostjo?"

"Ne razburjajte se preveč," ji je odvrnil Sublett. Posadil je svojo dlan na Chevettino rame in jo vodil v sobo mimo Karen Mendelsohn. "Situacija je pod nadzorom. Hvala za sodelovanje."

38. Čudežna milja

Wally Divac, Rydellov srbski stanodajalec, mu pravzaprav ni želel posoditi svetilke, toda Rydell je lagal in obljubil, da mu bo pri IntenSecureu priskrbel nekaj veliko boljšega in prinesel zraven, ko mu bo vrnil svetilko. Mogoče enega tistih teleskopskih pendrekov z brezžičnimi električnimi konicami, je dejal; torej nekaj resnega, profesionalnega in mogoče napol ilegalnega. Wally je bil neke vrste ljubitelj policajev. Rad si je zamišljal, da pripada policiji. Tako kot večina ljudi tudi on ni ravno razlikoval med resnično policijo in podjetjem kot IntenSecure. Spredaj na dvorišču je imel tudi enega tistih znakov z napisom 'oborožen odgovor' in Rydellu je bilo všeč, da ni pripadal IntenSecureu. Wally si ni mogel ravno privoščiti takšnih uslug in tudi njegov avto je bil rabljen, čeprav je zanj rad povedal, da je bil avto le predhodno v lasti, kot da bi bil prvi lastnik le nekakšen sluga, katerega naloga je bila ukrotiti in pripraviti avto zanj.

Hiša, v kateri je živel, je imela plastične stene otroško modre barve, ki so na nek način spominjale na prebarvan les, in eno tistih lažnih trat, ki so izgledale bolj resnične od Astroturfa. Imel je tudi hišo na Mar Visti in še nekaj drugih hiš. Njegova sestra se je priselila sem leta 1994, nato pa je prišel še on, da bi se znebil vseh težav, ki so ga pestile doma. Nikoli mu ni bilo žal. Dejal je, da je ta dežela res čudovita, le da spuščajo notri veliko preveč priseljencev.

"Kakšen avto pa voziš?" je vprašal na stopnicah prenovi

jenega Craftsmana, dva bloka nad Melroseom.

"Montxa," mu je odvrnil Rydell. "Iz Barcelone. Električen je."

'V Ameriki živiš," je rekel, njegovi sivi lasje pa so bili pazljivo polizani nazaj z njegovega razbrazdanega čela. "Zakaj voziš tak avto?" Njegov brezhiben BMW je počival na dvorišču; porabil je pet minut, da je izklopil vse alarme in mu posodil svetilko. Rydell se je spomnil na božični dan v Knoxvilleu, ko so novi vokitokiji na Oddelku za Droge sprožili vsak avtoalarm znotraj kroga desetih milj.

"Torej," je pojasnil Rydell, "nič ne onesnažuje okolja."

"To je slabo za tvojo deželo," je spet ugovarjal Wally. "Vse je v imidžu. Američan bi moral voziti avto, na katerega bi bil ponosen. Bavarski avto. Ah pa vsaj japonskega."

"Tole ti bom vrnil, Wally." Privzdignil je veliko črno svetilko.

"In še nekaj. Tako si rekel."

"Ne skrbi za to."

"Kdaj boš plačal stanarino na Mar Visti?"

"Kevin bo poskrbel za to." Spravil se je v majhen montx in pognal zamašnjak. Sedel je tam in se zaradi sunkov rahlo zibal, avto pa je počasi pridobival na brzini.

Wally je pomahal in skomignil z rameni, nato pa se vrnil v svojo hišo ter zaprl vrata. Rydell ga ni še nikoh videl brez tistega tirolskega klobuka.

Ogledal si je svetilko in razbral, kje se nahaja varovalka. Ni bila ravno velika, toda njemu se je zdelo, da nekaj le mora imeti. In poleg tega stvar še smrtonosna ni bila. Puške na ulici ni bilo tako težko kupiti, toda danes si res ni želel imeti orožja pri sebi. Kadar je bila vključena puška, si moral odslužiti večjo kazen.

Nato se je odpeljal nazaj proti Kepi in na križiščih vozil zelo previdno, hkrati pa se trudil, da bi se držal cest, ki so imele pasove tudi za električna vozila. Vzel je Chevettin telefon in pritisnil na gumb za ponovno klicanje. Poklical je številko vozlišča v Utahu, tisto številko, ki mu jo je v Raju dal Jedec Bogov. Jedec Bogov je bil tisti, ki je izgledal kot gora oziroma je tako vsaj trdil. Rydell ga je vprašal, kakšne vrste ime je to. Odvrnil mu je, da je čistokrvni Blood Indijanec. Rydell je nekako dvomil v to.

Noben od njihovih glasov ni bil resničen, vse skupaj je bilo digitalno. Jedec Bogov bi lahko bil tudi ženska ah pa trije različni ljudje. Lahko pa bi bili vsi trije, ki jih je videl tam, le ena oseba. Pomislil je na žensko v invalidskem vozičku sredi gostilne Poznavalski Odpadniki. To bi lahko bila ona. Lahko bi bil kdorkoli. To je bila tista pošastna stvar glede hekerjev. Slišal je, da številka vozlišča v Utahu kliče. Jedec Bogov je vedno privzdignil sredi petega zvonjenja.

"Prosim?"

"Raj," je odvrnil Rvdell.

"Richard?"

"Nixon."

"Vse stvari za vas imamo že pripravljene, Richard. Samo en majhen krik je potreben in bomo napadli."

"Že veste, kakšna je cena?" Svetloba se je spremenila. Nekdo je trobil, jezen zaradi nezmožnosti montxa, ki ni bil sposoben izvesti ničesar podobnega pospeševanju.

"Petdeset," je dejal Jedec Bogov.

Petdeset tisoč dolarjev. Rydell je trznil. "Prav," je odvrnil, "to je pošteno."

"Bolje zate," mu je zatrdil Jedec Bogov. "Mi lahko poskrbimo tudi, da boš precej nesrečen v zaporu. Pravzaprav lahko poskrbimo, da boš zelo nesrečen v zaporu. Spodnja meja podkupovanj je tam nižja."

In stavim, da imaš kar precej prijateljev tam, je pomislil Rydell. "Kakšen bo po vaši oceni odzivni čas po mojem klicu?"

Jedec Bogov je rignil na dolgo in namenoma. "Hiter. Deset, največ petnajst. Mi smo vse skupaj pripravili tako, kot smo se pogovarjali. Vaši prijatelji se bodo posrali. Toda pazi, da nam ne boš v napoto. To bo nekaj, kar še nikoli prej nisi videl. Ravnokar smo sestavih čisto novo enoto."

"Upam," je odvrnil Rydell in prekinil zvezo.

Parkirnemu strežniku je dal številko Kareninega stanovanja. Po vsem tem res ne bo več nobene razlike. Svetilko je imel zatlačeno zadaj za hlačami, pod jopičem iz bombaža, ki mu ga je posodil Buddy. Najbrž je pripadal njegovemu očetu. Buddyju je obljubil, da mu bo pomagal poiskati stanovanje, ko bo prišel v L. A. Na tihem je upal, da Buddy tega nikoh ne bo storil, kajti predstavljal si je, da otrokom kot Buddy uspe prepešačiti le kakšno ulico proč od avtobusne postaje, ko jih v roke že dobi kakšen hiter mestni grabežljivec, in takrat je videti le še sled avtomobilskih koles ter zobe in Buddyja že ni več. Toda po drugi strani je moral pomisliti tudi na to, kako bi se počutil, če bi bil on v Buddyjevi koži, tam zadaj v svoji en krat dva metra veliki spalnici znotraj prikolice, obkrožen s posterji Fallona in Jezusa; kako bi na skrivaj uporabljal VRočala, ko oče ne bi gledal. Kako bi se konec koncev sploh počutil, če ne bi vsaj poskušal zbežati? In tu se je moral res prikloniti Sublettu, ker je uspel zbežati proč kljub vsem tistim svojim alergijam.

Skrbelo ga je za Subletta. Bilo je precej noro, da ga je v takšni situaciji skrbelo za kogarkoli, toda Sublett se je vedel, kot da bi že bil mrtev ah pa kaj podobnega. Premikal se je od ene stvari k drugi, kot da nič ni bilo važno. Edina stvar, ki je zvabila še kaj življenja iz njega, so bile alergije.

In Chevette tudi, Chevette Washington, le da ga je pri njej skrbela bela koža njenega hrbta tik nad pasom tistih čmih kolesarskih hlač, ko je bila zvita v klobčič na postelji poleg njega. Kako si jo je znova in znova želel dotakniti. In kako so njene dojke štrlele v srajci, ko se je zjutraj usedla, in tisti majhni čmi kodri las pod njenimi rameni. In ta trenutek, ko je korakal proti rjavkasto oranžnem kavomodulu poleg podnožja pomičnih stopnic in se mu je pravokotna glava Wallyjeve svetilke barve popra zažirala v hrbtenico, je vedel, da mogoče ne bo imel druge priložnosti. V pol ure bo mogoče že mrtev ah pa na poti v zapor.

Naročil je dvojno kavo z mlekom ter jo plačal z zadnjim drobižem, ki ga je imel, nato pa pogledal na svoj Timex. Deset do treh. Ko je prejšnjo noč iz hotela poklical Warbabyjev prenosni telefon, mu je ta povedal, da ob treh.

Jedec Bogov mu je dal to številko. Jedec Bogov je lahko prišel do vsake številke.

Warbaby je zvenel res žalostno, ko je zaslišal njegov glas. Kot da bi bil razočaran. "Kaj takšnega pa res nismo pričakovali od tebe, Rydell."

"Oprostite, g.Warbaby. Kriva sta tista pofukana Rusa. In pa tudi tisti prekleti kavboj, Loveless. V moj posel se je zapletel."

"Mislim, da res ni potrebe za opolzke pripombe. Kdo ti je dal to številko?"

"Hemandez mi jo je dal že enkrat prej."

Tišina.

"Očala sem dobil, g.Warbaby."

"Kje si?"

Chevette Washington ga je gledala iz postelje. "V Los Angelesu. Mislil sem, da bi bilo najbolje, če se čimbolj oddaljim od tistih dveh Rusov."

Premolk. Mogoče je Warbaby položil dlan preko slušalke. Nato pa: "Mislim, da lahko razumem tvoje vedenje, čeprav ne morem reči, da ga odobravam ..

"Lahko pridete sem in jih vzamete, g.Warbaby? Nato pa nekako zgladiva najine nesporazume?"

Daljši premolk. "No, Rydell," žalostno, "nočem, da bi pozabil, kako razočaran sem nad tabo, toda to bi res lahko naredil, da."

"Toda samo vi in Freddie, kajne? Nihče drug."

"Seveda," mu je odvrnil Warbaby. Rydell si je predstavljal, kako Warbaby gleda Freddieja, ki je udarjal po kakšnem novem prenosnem računalniku in sledil njegovemu klicu. Najprej je prišel do cehčnega vozla v Oaklandu, nato pa še do spremenjene številke.

"Jutri bodite tu, g. Warbaby. Poklical vas bom na isto številko in vam povedal, kam morate priti. Ob treh. Točno."

"Mislim, da si se prav odločil, Rydell," ga je potolažil Warbaby.

"Upam, da res," je odvrnil Rydell, nato pa prekinil.

Sedaj je pogledal na svoj Timex. Naredil je majhen požirek kave. Ura je bila tri. Točno tri. Na pult je položil kavo in na dan privlekel telefon. Pričel je tipkati Warbabyjevo številko.

Potrebovali so dvajset minut, da so prišli do tja. Prišli so v dveh avtomobilih iz različnih smeri; Warbaby in Freddie sta se pripeljala v črnem Lincolnu z belim satelitskim krožnikom na strehi in za volanom je sedel Freddie, nato pa sta se pripeljala še Svobodov in Orlovsky v kovinsko sivi ladi sedan, za katero je Rydell predvideval, da je izposojena.

Gledal je, kako so se srečah vsi štirje, nato pa stopili na trg pod Kepo, mimo tistih kinetičnih kipov in naravnost proti najbližjemu dvigalu; Warbaby, ki je izgledal žalostno kot vedno, pa se je naslanjal na palico. Na sebi je imel isti plašč olivne barve in Stetson, Freddie pa je bil oblečen v veliko srajco z veliko rožnate barve in imel pod roko prenosni računalnik. Rusa iz Oddelka za umore sta nosila sivo obleko podobne barve in strukture kot lada, ki sta jo vozila.

Počakal je kar nekaj časa, da bi videl, če se bo prikazal tudi Loveless, nato pa pričel tipkati tisto številko v Utahu.

"Jezus, pomagaj," je dejal in štel, kolikokrat je že zazvonilo.

"Je vaša kava dobra?" ga je vprašal osrednjeazijski fant v kavnem modulu in ga pogledal v oči.

"Dobra je," mu je odvrnil Rydell in takrat se je oglasil Jedec Bogov.

"Prosim?"

"Raj."

"Je to Richard?"

"Nixon. Tukaj so. Štirje, toda brez Smeška."

"Tvoja dva Rusa, Warbaby in njegov pomočnik?"

'Tako je."

"Tistega drugega pa ni."

"Nikjer ga ne vidim ..."

"Njegov opis je tako ah tako v paketu. V redu, Rydell. Opravimo to." Klik.

Rydell je potisnil telefon v žep svojega jopiča, se obrnil in hitro stopil proti pomičnim stopnicam. Fant v kavnem modulu je najbrž pomislil, da je navsezadnje res nekaj narobe s tisto kavo.

Jedec Bogov in njegovi prijatelji, če niso vsi skupaj bih le ena oseba, recimo kakšna blazna stara gospa tam gori na pobočju Oaklanda z nekaj milijoni dolarjev vredno opremo in do konca pokvarjenim vedenjem, so Rydellu dajali občutek, da so polni sranja. Če si jim verjel, ni bilo ničesar, česarar ne bi mogh narediti. Toda če so bih res tako močni, kako potem, da so se takole skrivah in služili denar s kriminalnimi dejanji?

Rydell je na Akademiji prisostvoval nekaj predavanjem iz računalniškega kriminala, toda vse skupaj je bilo precej suhoparno. Predavali so o njegovi zgodovini, kako so bih hekerji včasih le nekakšni pametni fantki, ki so se zafrkavah s telefonskimi podjetji. Gostujoči federalni policaj je povedal, da je bilo v osnovi vsako kriminalno delo, ki se je včasih imenovalo 'bel ovratnik', sedaj tako ah tako računalniški kriminal, kajti ljudje v pisarnah so ves čas delali z računalniki. Toda tu so bila še vedno tudi druga kriminalna dela, ki si jih lahko imenoval računalniški kriminal na star način, kajti običajno so vsebovala profesionalne kriminalce, ki so nase še vedno gledah kot na hekerje. Federalni policaj jim je povedal, da javnost hekerje še vedno primerja z nekakšno romantično stvarjo, nekako tako, kot da bi recimo otroci premaknili poljsko stranišče. Na njih gledajo kot na kakšne hudomušne pobaline. Povedal jim je, da včasih veliko ljudi sploh ni opazilo, da obstaja poljsko stranišče, ki ga je moč premakniti, vse dokler niso zabredli v kup sranja. Rydellov razred se je ubogljivo zasmejal. Toda tega dandanes ni več, je dejal federalni policaj; sodobni heker je zdaj približno tako romantičen kot kombinacija plačanega morilca iz kakšnega bivšega policijskega odreda in razbojnika na plesalcu. In tudi veliko težje ga je uloviti, čeprav si lahko vedno računal, da jih boš ulovil še nekaj, potem ko si enega našel in ga malo stisnil. Toda večinoma so bili razvrščeni v celice, celice pa so sestavljale večje skupine in največkrat si lahko ulovil največ pripadnike ene same celice; ti pa preprosto niso vedeli, kdo je v drugih celicah, hkrati pa so se tudi na vso moč trudili, da tega ne bi izvedeli.

Jedec Bogov in njegovi prijatelji, kolikor jih je pač bilo ah pa jih tudi ni bilo, so najbrž sestavljali takšno celico, eno izmed številnih enot znotraj mreže, ki so jo klicali Republika Poželenja. In če bodo res opravili tisto stvar zanj, potem bodo to naredili zaradi treh stvari: sovražili so zamisel, da bi ponovno zgradili San Francisco, saj jim je bila všeč obstoječa infrastruktura z vsemi luknjami, ki jih je vsebovala, potem zato, ker so od njega zahtevah precejšnjo vsoto denarja, ki ga ni imel, in navsezadnje še zato, ker so si izmislili nekaj, kar ni do sedaj naredil še nihče. In najbrž je bila zadnja točka tista, ki jih je zares spravila v pogon, potem ko so se odločili, da mu bodo pomagali.

In sedaj, ko se je vzpenjal po stopnicah mimo vseh teh ljudi, ki so tu živeli in delali, pri tem pa se trudil, da ne bi pričel teči, je Rydell spoznal, da le stežka veijame Jedcu Bogov ter njegovim prijateljem, ki so trdih, da bodo opravili tisto, za kar so dejali, da lahko. Če pa jim to ne bo uspelo, no, v tem primeru bo nafukal.

Ne, je dejal samemu sebi, saj bodo. Morajo. Nekje v Utahu se je sedaj obračal krožnik in se usmerjal proti obali, proti kalifornijskemu nebu. Iz njega pa so prihajali ven ti paketi, ne paketki kot jim je pravil Jedec Bogov, paketki signalov. Prihajali so iz mesta, kjer se je nahajal Jedec Bogov in njegovi prijatelji.

In nekje visoko nad Kepo, nekje nad celotnim L. A.jem je krožila Zvezda Smrti.

Rydell se je izognil moškemu s srebrnimi lasmi v beli teniški obleki in stekel navzgor po stopnicah. Ven je prišel izpod bakrene dojke. Tam se je nahajala majhna dvorana, kjer so ljudje prihajali ven in noter. Tam je bil tudi vodomet, voda pa je drsela navzdol po velikih zlizanih zelenih steklenih ploščah. Opazil je Rusa; njuna velika siva hrbta sta se približevala belim stenam kompleksa, kjer se je nahajalo Karenino stanovanje. Warbabyja in Freddieja ni videl nikjer.

"Sranje," je dejal in vedel, da stvar ni delovala ter da ga je Jedec Bogov nategnil in s tem obsodil Chevettg Washington, Subletta in celo Karen Mendelsohn na propad. Še enkrat se je preveč zaletel, pri tem pa se zmotil. Zadnjič se je takole zmotil.

Toda potem so se skozi dolgo razpoko v steklu prikazale nekakšne stvari, malce južno od igrišč za rokomet, in Rydell še nikoli ni videl česa takšnega. Bilo jih kar veliko, okoh deset ah pa ducat, in vse so bile črne. Bile so skoraj neshšne ter na nek način so preprosto lebdele. Kar drsele so. Igralci na igriščih so se ustavili, da bi jih opazovali.

Bili so to helikopterji, vendar premajhni, da bi koga prevažah. Bih so manjši od najmanjšega mikroletala. Njihova oblika je spominjala na krožnik. Na sebi so imeli francoske Aerospatiale topovske platforme, podobne tistim, ki jih je bilo moč videti v poročilih iz Mexico Cityja, in Rydell je predvideval, da jih nadzorujejo iz KSNPN, Komunikacijskega Sistema za Nujno Poveljniško Nadzorovanje, ki je imel v lasti tudi Zvezdo Smrti. En izmed njih je priletel kakšnih pet metrov nad njegovo glavo in videl je lahko skupino cevi nekakšnega topa ali pa sistema za izstreljevanje raket.

"Hudiča," je zaklel Rydell in pogledal navzgor v prihodnost oboroženega odgovora.

"NUJEN POLICIJSKI PRIMER. OSTANITE MIRNI."

Nekje v bližini dvorane je pričela kričati ženska. Kričala je znova in znova, kot kakšna mehanična stvar.

"OSTANITE MIRNI."

In večinoma so res vsi ti obrazi obrazi stanovalcev te visoke zgradbe, njihove čeljusti so bile čvrste, mehka obleka pa je prhutala v plešočem prepihu.

Rydell je pričel teči.

Stekel je mimo Svobodova in Orlovskega. Gledala sta v tri helikopterje, ki so se zdaj nahajali veliko nižje in se jima zelo očitno približevali. Usta obeh Rusov so bila odprta, napol uokvirjena očala Orlovskega pa so izgledala, kot da bodo vsak trenutek padla narazen.

"Z LICEM NA TLA ZDAJ. ALI PA STRELJAMO."

Toda stanovalci, vitki in večinoma plavolasi, so le nepremično stali ter gledah z loparji v rokah ah pa temnimi gladkimi papirnatimi vrečkami iz trgovskega centra. Gledah so helikopterje. Gledah so Rydella, ki je stekel mimo njih, njihovi pogledi pa so bili rahlo radovedni in nenavadno ostri.

Stekel je mimo Freddija, ki je že ležal na granitnem pločniku in delal tisto, kar so od njega zahtevah helikopteri. Roke je dvigal nad glavo, vmes pa je držal svoj prenosni računalnik.

"OSTANITE MIRNI."

Nato je zagledal Warbabyja, ki je leno sedel na klopi iz litega železa, kot da bi bil tam že celo večnost, ter preprosto opazoval, kako življenje teče dalje. Tudi Warbaby je zagledal njega.

"NUJEN POLICIJSKI PRIMER."

Njegova palica je bila poleg njega, naslonjena ob klop. Pobral jo je, leno in namenoma, tako da je Rydell bil že prepričan, da ga bo odpihnil.

"OSTANITE MIRNI."

Toda Warbaby, ki je izgledal žalostno kot vedno, je preprosto privzdignil svojo palico do roba svojega Stetsona, kot da bi želel salutirati.

"ODVRZITE PALICO."

Zaslišal se je ojačan glas SWATpolicaja, ki se je skrival doli v utrjenih podzemnih nivojih Vzhodne Mestne Dvorane. Preko opreme za telenavzočnost je upravljal s svojim majhnim Aerospatialom. Warbaby je počasi skomignil z rameni, nato pa odvrgel svojo palico.

Rydell je še vedno tekel naravnost skozi odprta vrata in navzgor proti vratom Karen Mendelsohn. Bila so napol odprta, poleg njih pa sta stali tako Karen kot tudi Chevette Washington. Njune oči so izgledale, kot da bodo vsak trenutek skočile ven iz jamic.

"Noter!" je zavpil.

Samo gledale so ga.

"Pojdite noter!"

Poleg vrat je bilo nekaj velikih rastlin v rjavkasto oranžni posodi, ki mu je segala nekako do pasu. Zagledal je Lovelessa, ki se je prikazal izza posode in privzdignil svojo majhno pištolo; Loveless je imel na sebi srebmkast športni plašč, njegova leva roka pa je bila v ruti pestovalki; njegov obraz je bil prelepljen z mikropornimi obliži, ki niso bih ravno ustrezne barve, tako da je izgledal, kot da bi bil gobav ah pa kaj podobnega. Smehljal se je s tistim nasmeškom.

"Ne!" je zakričala Chevette Washington, "ti prekleti morilec!"

Loveless je obrnil pištolo in jo pridržal kakšnih trideset centimetrov od njene glave, Rydell pa je opazil, da je izginil njegov nasmeh. Brez njega je Loveless izgledal, kot da sploh ne bi imel ustnic.

"OSTANITE MIRNI," so jih znova in znova opozarjali helikopterji, Rydell pa je prijel za rob Wallyjeve svetilke.

Loveless ni imel priložnosti, da bi povlekel petelina in Rydell je moral priznati, da je bilo to res impresivno, ib, kar je naredil tisti živčni plin, je bilo še najbolj podobno Sublettovi alergični reakciji, le da je bil plin hujši in veliko hitrejši.

"Ti nori, nori, tepec," je znova in znova ponavljala Karen Mendelsohn, njene oči pa so bile zatekle, kot da bi se sprehodila mimo roja sršenov. Ona in Chevette sta obe ujeh delček živčnega plrna in Sublett je bil tako zaskrbljen zaradi preostankov plina, da se je zaprl v stranišče Kareninega stanovanja in ni hotel več na plan. "Ti nori, prekleti idiot. Še sploh zavedaš, kaj si storil?"

Rydell je samo sedel v enem od njenih belih retroagresivnih naslanjačev in poslušal tiste helikopterje, ki so kričali zunaj. Kasneje, ko je vse skupaj prišlo na plan, so izvedeli, da je Republika Poželenja pretentala Warbabyja in ostale ter jih predstavila kot plačance, ki razstreljujejo zgradbe in delajo za Sonorsko Separatistično Fronto, v Kareninem stanovanju pa je bilo dovolj močnega eksploziva, s katerim bi razstrelili tisto bradavico z dojke vse do Malibuja. Obdelah so tudi scenarij glede zavzemanja kakšnih talcev, tako da bi zagotovili SWATpolicajem lažji vstop, če bi bilo to potrebno. Ibda ko je tja prispel resnični antiteroristični oddelek, bi bilo zelo napeto, če Karen ne bi bila odvetnica za oddajo Policaji v Težavah. V oddelku so bili res jezni policaji, ki so na začetku postajah še bolj jezni, nato pa je izgledalo, da Pursleyevi ljudje poznajo načine, s katerimi so jih pomirili.

Smešno pa je bilo to, da policijska postaja L. Aja nikoh ni hotela priznati, da bi kdorkoli vdrl v Zvezdo Smrti. Znova in znova so trdili, da je prek nje stekel samo telefonski klic. Te zgodbe so se močno oprijeli; za njih je bila očitno tako pomembna, da so bili na koncu koncev pripravljeni pri veliko drugih stvareh pogledati skozi prste.

Toda ko je sedel tam in poslušal Karen, hkrati pa počasi pričel dojemati, da je res tiste vrste ponoreh idiot, ki je všeč njej, je ves čas razmišljal o Narodni Umetnosti Nočne More in o tisti ženski tam, kako ji je bilo že ime, ter upal, da se dobro drži, kajti Jedec Bogov je potreboval številko iz L. Aja, ki jo je moral pripeti v svoj lažni podatkovni paketek, številko, s katere je prišlo opozorilo glede plačancev. Rydell mu ni hotel dati Kevinove številke, nato pa je v svoji denarnici našel številko Nočne More, zapisano na koščku revije People, in kasneje jo je dal Jedcu Bogov.

Nato je prišla Chevette z otečenim obrazom zaradi živčnega plina ter ga vprašala, če stvar deluje ah pa so spet zabredli v sranje. In povedal ji je, da deluje in da niso zabredli v sranje, toda takoj zatem so vstopih policaji in stvar spet ni bila v redu, potem pa se je prikazal Aaron Pursley s približno tolikim številom odvetnikov, kot je bilo pohcajev, na koncu pa še Wellington Ma v mornarskem jopiču z zlatimi gumbi.

Rydell ga je tako končno le spoznal.

"Vedno mi je v veselje spoznati stranko osebno," je pričel Wellington Ma in stresel njegovo dlan.

"Veseli me, da sem vas spoznal, g. Ma," je odvrnil Rydell.

"Ne bom vas vprašal, kaj ste naredili z mojo telefonsko tajnico," se je čudil VVellington Ma, "toda upam, da tega ne boste štorih še enkrat. Vendar, vaša zgodba je res čudovita."

Rydell se je spomnil na Jedca Bogov in tistih petdeset tisoč, nato pa upal, da Ma in Karen ne bosta jezna zaradi tega. Toda najbrž res ne bosta, kajti Aaron Pursley je že dvakrat povedal, da bo celotna zadeva večja od tiste s Pookey Bearom, Karen pa je ves čas govorila, kako telegenična (op. p. primerna za televizijo) je Chevette, in omenjala je tudi njeno mladost ter kako si bo Chrome Koran polomil vse zobe, da bi lahko posnel glasbo.

Wellington Ma je podpisal pogodbo s Chevette in tudi s Sublettom, vendar v njegovem primeru je moral poriniti papirje v stranišče, kajti Sublett še vedno ni želel priti na plan.

Iz tistega, kar je povedala Karen, je lahko Rydell doumel, da ji je Chevette več ah manj povedala celotno zgodbo, medtem ko sta jo skupaj s Sublettom zadrževala v stanovanju in ji preprečila, da bi pritisnila enega izmed varnostnih gumbov IntenSecure. Karen je očitno vedela že vse o tistih VSočalih ter kako prek njih predvajaš posnetek, tako da je večino časa počela ravno to, in sedaj je vedela tudi vse v zvezi s Korporacijo Sončnica. Znova in znova je govorila Pursleyu, da je to res prava bomba, ker lahko vpletejo tudi pofukanega Codyja Harwooda, če bodo znah potegniti prave karte, bo tudi ta baraba že končno potegnil kratko.

Rydell nikoh ni imel priložnosti, da bi si preko očal ogledal to zadevo.

"G. Pursley?" Rydell se je na nek način nagnil proti njemu.

"Prosim, Berry?"

"Kaj se bo zgodilo zdaj?"

"Torej," je pričel Pursley in se uščipnil v kožo pod nosom, "vi in vaša dva prijatelja boste aretirani ter odpeljani v pripor."

"Res?"

Pursley je pogledal svojo veliko zlato uro. Okoli številčnice je bila okrašena zvdiamanti, imela pa je tudi velik kos turkiza na obeh koncih. "Čez kakšnih pet minut. Poskrbeli smo, da bo prva tiskovna konferenca okoh šestih. Vam to ustreza ah bi raje prej jedli? Lahko uredimo, da vam oskrbovalci prinesejo hrano."

"Toda kaj nas ne bodo aretirali?"

"Poroštvo, Beny. Ste že slišali za poroštvo? Vsi skupaj boste zunaj že jutri zjutraj." Pursley se mu je nasmehnil.

"Ali bo z nami vse v redu, g. Pursley?"

"Berry," je odvrnil Pursley, "v težavah ste, fant moj. Policaj. In to pošten policaj. V težavah. V globokem, spektakularnem, in prosim, tole moram reči, herojskem sranju." Potrepljal je Rydella po ramenu. "Policaji v Težavah so tu za vas, fant moj, in naj vam zagotovim, da bomo vsi skupaj dobro prišli skozi."

Chevette je dejala, da ji zapor zveni čisto v redu, in prosila, če lahko pokliče nekoga pod imenom Fontaine v San Francisco.

"Pokličete lahko, kogar želite, ljubica," ji je odvrnila Karen ter brisala njene oči z robčkom. "Pogovor bodo posneh, toda tudi mi bomo dobili kopijo. Kako je bilo ime vašemu prijatelju, tistemu črncu, ki so ga ustrelili?"

"Sammy Sal," je povedala Chevette.

Karen je pogledala Pursleya. "Najbolje bi bilo, da pokličemo Jacksona Galea," je rekla. Rydell se je spraševal, zakaj, kajti Jackson Gale je bil tisti novi čmec, ki je igral v filmih, narejenih za televizijo.

Nato je k njemu stopila Chevette, ga objela, se stisnila k njemu v celoti in ga na nek način pogledala izpod tiste svoje nore frizure. In Rydellu je bila všeč, pa čeprav je imela smrkav nos in v celoti rdeče oči.

39. Proslava na sivi dan

V soboto zjutraj, petnajstega novembra, po četrti noči, ki jo je preživel s Skinnerjem, se je Yamazaki, ki je imel na sebi ogromen in ogrinjalu podoben karirast jopič, dodobra zakrpan in z vonjem po vosku, spustil z rumenim dvigalom, da bi posloval s trgovci z artefakti. S seboj je prinesel škatlo iz kartona in v njej več velikih kosov okamenehh drv, levi rog jelenovega samca, petnajst zgoščenk, viktorijansko promocijsko novost v obliki rebrastega porcelanskega vrčka z vgraviranimi črkami '0X0' in od vlage nabreklo kopijo Kolumbijske Zgodovine Književnosti Združenih Držav.

Prodajalci so polagah na plan svojo robo, jutro pa je bilo železno sivo in vlažno. Yamazaki je bil hvaležen za izposojeni jopič, katerega žepi so bili napolnjeni s staro žagovino in majhnimi kovinskimi koščki brez imen. Spraševal se je, kakšen naj bi bil pravilen pristop k prodajalcem, toda na koncu so iniciativo prevzeh kar oni in se pričeli gnesti okoh njega s Skinnerjevim imenom na njihovih ustnicah.

Okamenela drva so dosegla najboljšo ceno, nato vrček in zatem še osem zgoščenk. Na koncu je prodal vse, razen zgodovine književnosti, ki je bila močno plesniva. Postavil jo je na vrh kupa smeti, njene modre platnice pa so bile zaradi slanega zraka močno ukrivljene. Z denarjem, ki je imel zvitega v dlani, je pričel iskati staro gospo, ki je prodajala jajca. Poleg tega pa sta potrebovala tudi kavo.

"Kako je kaj s starcem, Scooter?"

"Vedno pogosteje sprašuje po dekletu ..."

"V zaporu je, tam doh v L. A.ju," mu je razložil Fontaine.

'V zaporu?"

"Danes zjutraj je bila izpuščena s poroštvom. No, tako je vsaj rekla včeraj zvečer. Ravno sem bil na poti tja, da ti dam tole." Iz žepa je izvlekel telefon in ga podal Yamazakiju. "Ona ve za to številko. Samo ne kliči preveč domov, me slišiš?"

"Domov?"

"Na Japonsko."

Yamazaki je pomežiknil. "Ne bom. Razumem ..."

"Ne vem, kaj je počela od takrat, ko nas je zadela tista nevihta, toda bil sem preveč zaposlen, da bi razmišljal o tem. Elektriko smo dobili nazaj, toda še vedno imam nujen primer poškodbe, ki ga ni do sedaj nihče prijavil. Ulovil sem v sredo zjutraj in povlekel iz tistega, kar je ostalo od nekakšnega rastlinjaka. Pravzaprav se je nahajal nekje pod vajino kočo. Ne vem, če se je udaril z glavo ah kaj, toda znova in znova prihaja k sebi, nato pa spet pada v nezavest. Vitalni znaki so dobri, tudi kosti niso polomljene. Ob strani ima opeklino, ki bi jo lahko povzročil metek, nekakšen vroč naboj ..."

"Kaj ga nočete odpeljati v bolnico?"

"Ne," je odvrnil Fontaine, "tega ne počnemo, razen če nas prosijo ali pa če bi v nasprotnem primeru umrli. Veliko nas ima dober razlog, da ne zahajamo na takšne kraje, kot je bolnica, kjer bi nas prevevali preko računalnika in podobne reči."

"Ah," je dahnil Yamazaki, pri tem pa upal, da je bilo to obzirno.

"Res 'ah'," mu je pritrdil Fontaine. "Najbrž so ga prej našh kakšni otroci in mu vzeh denarnico, če jo je imel. Toda on je velik zdrav črnec in konec koncev ga bo nekdo že prepoznal.

Kako le ne bi, ko pa ima tisto puščico skozi glavico."

"Da," je odvrnil Yamazaki, ne da bi razumel tisto na koncu,

"jaz imam še vedno vašo pištolo."    .

Fontaine je pogledal naokoh. "No, če misliš, da jo več ne potrebuješ, jo samo vrzi proč. Telefon bom pa nekoč potreboval nazaj. Kako dolgo se boš pa pravzaprav še zadrževal tu?"

"Jaz ... jaz ne vem." Povedal je resnico.

"Boš danes popoldan tu, da si ogledaš parado?"

"Parado?"

"Petnajsti november je. Shapelyjev rojstni dan. To moraš videti. Parada je na nek način podobna zadnjemu dnevu karnevala. Veliko mladih ljudi odvrže svojo obleko, toda danes ne vem, kako bo z vremenom. No, se vidiva. Pozdravi Skinnerja v mojem imenu."

"Adijo, bom," je odvrnil Yamazaki in se nasmehnil, ko je Fontaine odšel naprej, mavrica njegove kvačkane kape pa je poskakovala nad glavami množice.

Yamazaki je odšel proti prodajalcu kave, pri tem pa se spomnil na pogrebni sprevod, plešoče škrlatne podobe z rdeče prebarvanimi puškami. Puška je bila simbol Shapelyjeve smrti.

Shapelyjev umor, nekateri so celo dejali žrtvovanje, se je zgodil v Salt Lake Cityju. Njegovih sedem morilcev, močno oboroženih fundamentalistov, pripadnikov bele rasistične sekte, ki je še več mesecev po umoru na letališču delovala v podzemlju, je bilo že vedno v zaporu v Utahu, čeprav sta dva izmed njih kasneje umrla zaradi AEDSa, ki sta ga najbrž dobila v zaporu, nato pa odločno zavračala virusno linijo, ki je bila patentirana pod Shapelyjevim imenom.

Med sojenjem so ostali tiho, njihov vodja pa je izjavil samo to, da je bila bolezen božje maščevanje nad grešniki in nečistimi. Vitki možje z obritimi glavami in s praznimi, neizprosnimi očmi so bili božji strelci in takšni bodo tudi ostali na vseh zgodovinskih posnetkih, za vedno.

Toda Shapely je bil zelo premožen, ko je umrl, je pomislil Yamazaki ter stopil v vrsto za kavo. Mogoče je bil celo srečen.

Videl je lahko, kako je proizvod njegove krvi zavrl pot v pogubo. Sedaj so bile tudi drugačne bolezni, toda živo cepivo, ki so ga vzgojili iz Shapelyjeve linije, je rešilo na milijone ljudi.

Yamazaki je obljubil samemu sebi, da bo opazoval Shapelyjevo parado za rojstni dan. Spomnil se bo prinesti s seboj tudi svoj prenosni računalnik.

Stal je v vonju sveže zmlete kave in čakal, da pride na vrsto.