Prvo -poglavje ODKRITJE HRANIVA

I

Sredi devetnajstega stoletja se je v tem našem čudovitem svetu prvič pojavil bujno rastoč razred nekih ljudi, ljudi, ki so se povečini nagibali k starikavosti, ljudi, ki jim pravimo, in sicer zelo pravilno, »naravoslovci« kljub njihovemu živemu odporu proti tej označbi. Do te besede čutijo tolikšen odpor, da jo iz stolpcev mesečnika »Narava«, ki je bil od vsega začetka njihovo izrazito in značilno glasilo, prav tako skrbno preganjajo, kakor bi bila to ona druga beseda, ki je v Angliji osnova vsakega res slabega jezika. Toda široko občinstvo in njegov tisk vesta to bolje, in »naravoslovci« so in ostanejo, a če se kdo njih kakorkoli proslavi, postane »pomemben naravoslovec«, skrajna naslova, ki jim ju damo, pa sta »odličen naravoslovec« in »v najširših krogih znani naravoslovec.«

Gotovo sta bila vse te naslove že davno prej zaslužila tako mr. Bensington kakor profesor Redwood, preden sta prišla do tistega čudovitega odkritja, o katerem pripoveduje to poročilo. Mr. Bensington je bil član Royal Society in predsednik združenja kemikov; profesor Redwood je bil profesor fiziologije na Bond Street Collegeu londonskega vseučilišča in večkrat žrtev napadov antivivisekcionistov. Oba sta že od rane mladosti uživala življenje akademske časti.

Seveda sta bila ničemur podobna človeka, taki so vsi pravi znanstveniki. Gledališki igralec najbolj krotkega vedenja razodeva več osebnosti kakor vsa Kraljevska akademija skupaj. Mr. Bensington je bil majhne rasti in zelo zelo plešast; hodil je malo sključen. Nosil je zlate naočnike in platnene čevlje, ki so bili zaradi številnih kurjih očes na mnogo mestih narezani. Profesor Redwood pa je bil po vsem videzu čisto navaden človek. Dokler nista naletela na hrano bogov (tako jo moram imenovati), sta tako odmaknjeno živela od vsega sveta, daje težko tudi kaj malega najti, kar bi mogel bralcu povedati o njiju.

Mr. Bensington sije pridobil ostroge (če smemo o gospodu z narezanimi platnenimi čevlji uporabiti ta izraz) s svojimi sijajnimi raziskovanji o strupenih alkaloidih, profesor Redwood pa je zaslovel -ne spominjam se natanko, zakaj je zaslovel! Vem samo to, daje bil zelo slaven, to je vse. Take stvari se počasi odvijajo. Mislim, da seje izkazal z obsežnim delom o reakcijskih časih s številnimi sfigmo-grafičnimi risbami (dobrodošel je vsak popravek) in z občudovanja vredno novo terminologijo.

Široko občinstvo je ta dva gospoda poznalo zelo malo ali nič. Včasih je videlo na krajih kakor Royal Institution ali v Združenju umetnikov nekoliko mr. Bensingtona, vssg njegovo pordelo plešo, malo ovratnika in suknjiča, ter poslušalo odlomke kakega predavanja ali sestavka, o katerem sije domišljal, da ga bere glasno. In spominjam se, da sem nekoč - nekega opoldneva v minuli preteklosti - ko je zborovala British Association, naletel na sekcijo C ali D ali podobne črke, ki se je bila nastanila v neki krčmi, ter iz gole radovednosti šel za dvema resnima gospema s papirnatimi zavoji skozi neka vrata, ki so imela napis »Billiard«, v sramotno temo, ki jo je zdaj pa zdaj preblisnil samo krog laterne magike z Redwoodovimi risbami.

Gledal sem, kako so se druga za drugo vrstile slike ter poslušal neki glas (o čem je govoril, sem pozabil), in mislim, daje bil glas profesorja Redwooda. Od laterne magike je prihajalo nekakšno brnenje, in slišal sem še neki drug glas, ki meje še zmerom v goli radovednosti zadrževal tam, dokler ni nepričakovano zagorela luč. Tedaj sem opazil, daje ta glas prihajal od žvečenja maslenih kruhkov in česa podobnega, ki sojih prišli tja jest v zaščiti teme ob laterni magiki gospodje Britanskega društva.

A Redwood, se spominjam, je govoril še zmerom dalje, ko je bila luč spet prižgana, in udarjal na mesto, kjer bi morala biti na platnu vidna njegova risba - in bila je vidna, brž ko je spet ugasnila luč. Od takrat se ga spominjam kot čisto navadnega, malce živčnega, temnolasega človeka, ki je zbujal videz, kakor da je zaposlen z nečim drugim in da dela, kar pač dela, samo zaradi nekakšnega nerazumljivega občutka dolžnosti.

Nekoč - v nekdanjih dneh - sem poslušal na neki konferenci vzgojiteljev v Bloomsburyju tudi Bensingtona. Kakor večina odličnih kemikov in botanikov je mr. Bensington govoril zelo apodiktič-no o metodah pouka - Seveda sem prepričan, da bi ga povprečen šolski razred v pol ure pognal v blaznico - in kolikor se še spominjam, je razlagal neko izboljšavo hevristične metode profesorja Armstronga, s pomočjo katere naj bi se povprečen otrok posebno vztrajne temeljitosti ob stroških nekaj tisoč funtov šterlingov za aparate, ob popolnem zanemarjanju vseh ostalih predmetov in ob izključni, samo temu otroku posvečeni pozornosti nenavadno nadaijenega učitelja v desetih ali dvanajstih letih naučil prav toliko kemi je, kolikor sije more kdo nabrati iz katerega tistih dvomljivih priročnikov za nek^j šilingov, ki so bili takrat tako razširjeni...

Kakor vidimo, sta bila zunaj svoje znanosti čisto navadna človeka. Ali, če je že kaj bilo na njiju, je bilo na nepraktični strani vsakdanjega življenja. In tako, boste dejali, je po vsem svetu z vsemi »naravoslovci« kot razredom. Kar je na njih velikega, je njihovim so znanstvenikom v jezo, širokem občinstvu pa skrivnost. Kar na njih ni velikega, je na dlani.

Kar na njih ni velikega, o tem ni nikakega dvoma, nobena človeška skupina ne razodeva tako očitne majhnosti: kolikor pride v poštev občevanje med ljudmi, živijo v nekem tesnem svetu, njihova raziskavanja terjajo neznansko pazljivost in skoraj meniško odmaknjenost od življenja; in kar ostane, ni kdo ve koliko. Če vidi človek kakega čudovitega, plašnega, pokvečenega, sivolasega, samovšečnega, majhnega iznajditelja velikih iznajdb, ki je smešno okrašen s širokim trakom kakega viteškega odlikovanja, ko spremlja tovariše, ali če bere v »Naravi« vpitje na pomoč zaradi »zanemarjanja naravoznanstva«, brž ko gre mimo Royal Society angel počastitve rojstnih dni, ali če posluša kakega neutrudljivega raziskovalca lišajev, ki govori o delu kakega drugega neutrudljivega raziskovalca lišajev, prisilijo take stvari človeka do spoznanja o neomajni majhnosti ljudi.

A kljub temu je kleč znanosti, ki so jo zgradili in jo še gradijo ti mali »znanstveniki«, tako čudovita, tako neznanska, tako polna na pol oblikovanih obljub za silno bodočnost človeka! Zdi se, da ne vedo, kaj delajo! Brez dvoma je pred dolgo časa, ko sije izbral svoj poklic, ko je posvetil svoje življenje alkaloidom in sorodnim spojinam, imel celo mr. Bensington neko temno slutnjo vizije - več kakor samo slutnjo. Kateri mlad mož bi brez takšnega navdihnjenja samo zaradi takih časti in položajev, kakršne more pričakovati »znanstvenik«, izročil svoje življenje takemu delu, kakor to storijo mladi ljudje? Ne, onadva sta morala videti tisto veličastnost, morala sta imeti vizijo, toda tako blizu, da ju je oslepila. Sijaj ju je oslepil, neusmiljeno oslepil, tako da sta ostanek svojega življenja lahko mimo nosila plamenico znanosti - saj bomo videli!

In morda je iskati v Redwoodovi rahli raztresenosti pojasnila -zdaj ne more biti o tem več nikakega dvoma - daje bil med svojimi kolegi drugačen, drugačen vsaj toliko, kolikor je iz njegovih oči še sijalo nekaj vizije.

II

Imenujem jo hrano bogov, to snov, ki stajo sestavila mr. Bensington in profesor Redwood; in če pomislimo, kaj je bila že zmogla in kaj bo še zmogla, tedaj v tem imenu gotovo ni nič pretiravanja. To snov bom torej imenoval tako skozi vso tole pripoved. Toda mr. Bensington bi jo bil hladnokrvno prav tako malo tako imenoval, kakor ne bi bil šel iz svojega stanovanja na Sloane Streetu odet v kraljevski škrlat in z lovorovim vencem na glavi. Ta njegova označba snovi ni bila nič drugega kakor prvi vzklik osuplosti. Snov je imenoval samo v svojem prvem navdušenju in vsega največ kako uro hrano bogov. Potem je odločil, daje to nesmiselno. Ko je prvič pomislil na to stvar, ga je prešinilo nek^j prav kakor spoznanje neznanskih možnosti -dobesedno neznanskih možnosti, toda pri tej vid jemajoči viziji je potem, ko je nekaj časa srepo strmel od osuplosti, zaprl oči, kakor se pač spodobi vestnemu »naravoslovcu«. Pozneje je zvenela označba hrana bogov kar nespodobno vreščeče. Začudil seje sam sebi, daje uporabil ta izraz. Toda kljub temu je ostalo v njem nekaj tistega bistrovidnega trenutka in gaje zdaj pa zdaj spet vzdramilo ...

»Res, veste,« je dejal, si mel roke in se živčno zasmejal, »stvar je nekaj več kakor samo teoretičnega pomena.«

»Na primer« - govoril je zaupljivo, približal obraz čisto blizu profesorjevemu in stišal glas do šepeta - »dala bi se, če jo prav obrnemo, prodati« ...

»Seveda,« je dejal in se odmaknil od profesorja, »kot hranivo. Ali vsaj kot dodatek hrani.«

»Jasno, biti mora okusna. Tega ne moreva vedeti prej, preden je povsem ne izdelava.«

Na kaminski preprogi seje obrnil in skrbno ogledoval razpoke na svojih platnenih čevljih.

»Naziv?« je dejal, vtem ko je na neko vprašanje pogledal kvišku. »Jaz vsaj se nagibam k dobremu, staremu klasičnemu označevanju. Ta - ta dela naravoznanstvo tako spoš Daje mu nadih starinske dostojanstvenosti. Mislil sem ... Ne vem, ali ne boste rekli, daje neumnost . .. heraklejoforbija. Kaj'? Hrana kakega mogočnega Herakleja? Saj veste, lahko bi...«

»Seveda, če mislite, rsgši ne -«

Redwood je razmišljal, gledal v ogenj in ni nič ugovarjal.

»Mislite, da bi šlo?«

»Imenovali bi jo tudi lahko titanoforbijo, veste. Hrana titanov ... Vam ugaja bolj prvi naziv?«

»Ali ste povsem prepričani, da se vam ne zdi malo pre -«

»Ne.«

»Ah! To me veseli.«

In tako sta imenovala snov za časa vsega svojega raziskovanja heraklejoforbijo, tako jo dosledno imenujeta tudi v svojem poročilu - v poročilu, ki ni bilo nikoli objavljeno, ker je nepričakovan razvoj prevrnil vse njune namene. Izdelala sta tri sorodne snovi, preden sta dobila tisto, ki sta si jo bila zamislila, in o njih sta govorila z nazivi he-raklejoforbija I, heraklejoforbija II, heraklejoforbija III. Heraklejoforbijo IV pa imenujem tu - vztrajam pri prvotnem Bensingtonovem nazivu - hrano bogov.

III

Vsega seje domislil mr. Bensington. Ker mu je dal pobudo za to idejo izmed sestavkov profesorja Redwooda kot prispevek k Filozofskim razpravam, seje povsem pravilno prej posvetoval s tem gospodom, preden jo je dalje razpredal. Razen tega je bila vsa stvar kot raziskovanje prav tako fiziološko kakor kemijsko vprašanje.

Profesor Redwood je spadal k tistim znanstvenikom, ki prisegajo na risbe in krivulje. Saj pozna vsak - če je le malo bralca po mojem srcu - tisto vrsto znanstvenega sestavka, ki ga imam v mislih. To je sestavek, ki nima ne repa ne glave, na koncu pa ima pet ali šest pre-ganjenih risb, ki jih lahko razgrneš in ti pokažejo čudne cikcakaste črte, pretiravane strele ali za voj k as te, nerazumljive stvari, ki jim pravijo »razpotegnjene krivulje«, postavljene na ordinate s korenom v abscisah - in še več tega. Človek si nad tem dolgo beli glavo ter konča s sumom, da jih ne razume samo on, temveč da jih ne razume niti pisec. Res pa je, tega se moramo zavedati, da mnogi teh znanstvenikov prav dobro vedo, kaj hočejo povedati njihovi sestavki. Tisto, kar nam povzroča prepreko, je samo pomanjkanje izraza.

Vse se mi zdi, daje Redwood mislil v risbah in krivuljah. In po svojem znamenitem delu o reakcijskih časih (neznanstvenega bralca opominjam, naj samo še malo potrpi in vse bo jasno kakor beli dan) je profesor Redwood začel uporabljati razpotegnjene krivulje in sfigmografije tudi pri rasti, a eden izmed njegovih sestavkov o rasti je dal idejo tudi mr. Bensingtonu.

Vedeti moramo, daje Redwood meril vsake vrste rastočih stvari, mačke, mlade pse, sončne rože, gobe, fižol, grah in (dokler ni temu napravila konec njegova žena) tudi svojega otročiča, ter dokazal, da rast ne poteka z enakomerno hitrostjo, ali, kakor je to prikazal, takole:

temveč skokoma in v presledkih, nekako takole:

in da očitno nič ne raste enakomerno in nenehoma; in kolikor je mogel dognati, ne more nič rasti enakomerno in nenehoma. Bilo je, kakor da si mora vsako živo bitje šele nabrati moči za rast, da raste krepko samo določen čas in mora potem nekaj časa čakati, preden more spet dalje rasti. In Redwood je v zastrtem in veleučenem jeziku zares temeljitega naravoslovca domneval, da potek rasti najbrž zahteva precejšnjo količino neke snovi v krvi, ki se le zelo počasi tvori, ko pa rast porabi to snov, se ta snov zelo počasi nadomesti, ta čas pa mora organizem čakati. To svojo neznano snov je primeijal strojnemu olju. Domneval je, daje rastoča žival kakor lokomotiva, ki more preteči določeno dolgo progo, potem pa jo je treba naoljiti, da more spet dalje teči. (»Toda zakaj ne bi mogli od zunaj oljiti lokomotive?« je dejal mr. Bensington med branjem sestavka.) In vse to, je dejal Redwood z žlahtno skokovitostjo svojega razreda, utegne najbrž osvetliti skrivnost nekaterih brezcevnih žlez. Kakor da bi imele s tem sploh kaj opraviti!

Nekoč pozneje je Redwood odvijal dalje svojo misel. Narisal je kar za cel leksikon risb - ki so bile videti natančno take kakor v vesolje leteče rakete, osišče tega - če je sploh imelo kako osišče - pa je bilo, da se kri mladih psov in mačk ter sok sončnih rož in gob v obdobju, ki ga je imenoval »obdobje rasti«, v razmerju do nekih elementov razlikuje od njihove krvi in soka v dneh, ko skoraj nič ne rastejo.

In ko seje mr. Bensingtonu, ki sije bil risbe ogledal od strani in narobe, začelo jasniti, v čem je ta razloček, je na vso moč osupnil. Saj vidimo, daje ta razloček najbrž izzvala navzočnost tiste snovi, ki jo je bil pred kratkim skušal izločiti pri svojem raziskovanju takih alkaloidov, ki najbolj spodbujajo živčevje. Položil je Redwoodov sestavek na patentni bralni pult, ki je stal v neudobni razdalji od naslanjača, si snel zlate naočnike, dihnil nanje in jih skrbno obrisal.

»Strela!« je dejal mr. Bensington.

Nato sije spet posadil naočnike na nos in se vnovič obrnil k pultu, ki je takoj, brž ko je s komolcem zadel ob njegovo ročico, koketno zacvilil in vrgel raz sebe sestavek na tla z vsemi zdaj raztresenimi in zmečkanimi risbami. »Strela!« je dejal mr. Bensington, ko je s potrpežljivim nespoštovanjem do navad tega kosa pohištva napel svoj trebuh prek stranskega naslona naslanjača, in ko zvezka še zmerom ni mogel doseči, se je spustil na vse štiri, da bi ga prijel. Na tleh se je domislil, da bi snov imenoval hrano bogov ...

Zdaj vidimo, če je imel prav in če je imel prav Redwood, da bi z vbrizgom ali z dodatkom te svoje nove snovi lahko odpravil »obdobje mirovanja«, in namesto, da bi rast takole napredovala:

/-

/

bi morala (če me razumete) potekati takole:

IV

Noč po razgovoru z Redwoodom mr. Bensington skoraj ni zatisnil očesa. Enkrat Seveda se mu je zazdelo, kakor daje zapadel v nekakšno polspanje, a to je bilo samo za trenutek in tedaj je sanjal, da je v zemljo izkopal veliko jamo in zlival vanjo tone in tone hrane bogov, zemlja pa seje napenjala in napenjala, popokale so vse meje držav in Kraljevsko geografsko društvo je bilo kakor veliko združenje krojačev z vsemi člani na delu in podaljševalo ravnik

To so bile Seveda smešne sanje, zato pa bolje izpričujejo duševno vznemirjenost, v katero je zapadel mr. Bensington, in pravo vrednost, ki jo je dajal svoji ideji, kakor vse tisto, kar je govoril in delal, ko je bil buden in pazljiv. Sicer teh sanj ne bi omenjal, zakaj na splošno sem mnenja, da ni prav nič zanimivo, če si ljudje pripovedujejo svoje sanje.

Po čudnem naključju je to noč tudi Redwood nekaj sanjal, in sanjal je tole:

To je bila nekakšna v ognju na dolgi poli prepada narisana risba. In on, Redwood, je stal na nekem planetu pred nekakšno črno tribuno in predaval o tej novi vrsti rasti, ki je bila zdaj mogoča, in sicer pred »Več kakor Kraljevsko institucijo samorodnih sil,« - samorodnih sil, ki so se doslej zmerom celo v rasti ras, držav, planetnih sistemov in vesolij razvijale takole:

In v nekaterih primerih celo takole:

In povsem jasno in prepričevalno jim je razložil, da pridejo te počasne, nazadovalne metode zelo kmalu čisto iz mode z njegovim odkritjem.

Smešno, smešno! A tudi to dokazuje -

Da bi si bilo prve ali druge sanje kakor koli razlagati prek tega, kar sem bil določno povedal, kot pomembne ali preroške, niti malo ne trdim.

Drugo poglavje POSKUSNA FARMA

I

Mr. Bensington je prvotno hotel to snov, brž ko bi jo mogel res dokončno izdelati, preizkusiti na kapeljnih. Take poskuse delamo najprej na kapeljnih; zato pa imamo kapeljne. In sporazumela sta se, da bo poskuse vodil on, ne pa Redwood, zakaj Redwoodov laboratorij je bil prepoln znanstvene navlake in živali, ki so bile potrebne za neko raziskovanje o »dnevnem spreminjanju trkavosti juncev«, nekega raziskavanja, ki je pokazalo nenavadne in vprav presenetljive krivulje - in dokler je trajalo to raziskavanje, niso bili v laboratoriju prav nič zaželeni stekleni lonci s kapeljni.

Ko je mr. Bensington povedal svoji sestrični Jani del tistega, kar mu je ležalo na duši, je brž izjavila svoj »veto« proti naselitvi znatnejšega števila kapeljnov ali podobnih poskusnih bitij v njenem stanovanju. Nič ni imela proti, daje eno sobo v stanovanju uporabljal za namene neeksplozivne kemi je, iz katere, kolikor je zbujala sum, tako ni bilo kaj prida; dopuščala je, daje imel plinsko peč in lijak, pa tudi za prah nepredušno omaro, zavetje pred tedensko nevihto čiščenja, ki se ji ni hotela odreči. In ker je poznala ljudi, vdane pijači, je na njegov pohlep po odlikovanjih v učenih društvih gledala kot izvrsten nadomestek za bolj grobo obliko pokvarjenosti. Toda kakih živalic -»gomazečih«, kakor so morale biti, če so bile živalce žive, in »smrdečih«, če so bile mrtve - teh ni mogla in ni hotela prenašati. Dejala je, daje kaj takega gotovo nezdravo, Bensington pa daje od rojstva bolehen - in daje nesmiselno, če to taji. In ko ji je Bensington skušal pojasniti neznanski pomen tega mogočega odkritja, je dejala, da je vse to prav lepo, toda če privoli, da bo v hiši vse ponesnažil in okužil (in v tem je bila spotika), tedaj je prepričana, da se bo on prvi pritoževal.

Mr. Bensington pa je ne glede na svoja kuija očesa hodil po sobi gor in dol ter ji vztrajno in jezno prigovarjal brez najmanjšega uspeha. Dejal je, da napredku znanosti ne sme biti nič na poti, ona pa je dejala, da je napredek znanosti eno, nekaj drugega pa je imeti v »etažnem« stanovanju kup kapeljnov; dejal je, da bi človek s tako idejo v Nemčiji zatrdno takoj dobil primerno opremljen laboratorij z dvajset tisoč prostorninskih čevljev, ona pa je dejala, daje vesela in bila zmerom vesela, da ni Nemka. On je dejal, da bi si pridobil nesmrtnost, ona pa je dejala, da bi bržkone zbolel, če bi imel v stanovanju, kakršno je njuno, kup kapeljnov. On je dejal, daje gospodar v svoji hiši, ona pa, da gre rajši za vzgojiteljico na kako šolo, kakor da bi skrbela za kup kapeljnov. Nato jo je prosil, naj bo vendar pametna, ona pa gaje prosila, naj bo pameten on in da naj opusti vse to s ka-peljni. Dejal je, da bi njegove ideje lahko bolj spoštovala, ona pa, če smrdijo, da ji tega ni treba. Nato seje spozabil in - nakljub Huxleyevim klasičnim pripombam o sporni stvari - zinil ostro besedo. Beseda sama sploh ni bila tako zelo ostra, toda bila je kar dovolj ostra.

Nato je bila Jana hudo užaljena in moral jo je prositi odpuščanja, toda upanje, da bi kdaj koli mogel v njenem stanovanju na kapeljnih preizkusiti hrano bogov, je ob tej prošnji, naj mu odpusti, za zmerom šlo po vodi.

Torej je moral Bensington iskati drugo pot, kako bi izvršil te poskuse s hranivom, ki so bili potrebni, da bi svetu pokazal svoje odkritje, brž ko bi izločil čisto snov in jo dokončno pripravil. Nek^j dni je razmišljal, da bi kapeljne dal v oskrbo kaki zaupljivi osebi, potem pa, ko je slučajno ugledal podoben oglas v časopisu, se je domislil poskusne farme.

Piščeta! Brž ko je pomislil na poskusno farmo, je že mislil na perutninsko farmo. Iznenada je imel nekakšno vizijo divje rastočih piščancev. V duhu je gledal podobo kurnikov in ograd, zuna njih in še obrobnih ograd, ter dan za dnem večjih kurnikov. Piščeta so tako dostopna, lahko jih je krmiti in opazovati, oskrbuješ in meriš jih, ne da bi se pri tem zmočil, tako da so se mu zdaj kapeljni zazdeli v primeri z njimi divje in neukrotljive pošasti. Zdaj sploh ni mogel razumeti, zakaj ni bil že od začetka mislil na piščeta namesto na kapeljne. Med drugim tudi ne bi bilo prišlo do prerekanja s sestrično Jano. In ko je to predlagal Redwoodu, je bil Redwood čisto njegovega mnenja.

Redwood je izrazil svoje prepričanje, da fiziologi, ki eksperimen-tirajo, zelo veliko greše, ker jemljejo za svoje poskuse toliko nepotrebno majhnih živali. To je prav tako, kakor če bi se v kemiji delalo z nedovoljnimi količinami tvarin: zmote pri opazovanju in uporabi bi bile nesorazmerno velike. Prav zdaj je prvenstvene važnosti, da začno znanstveniki delati z velikim gradivom. Zato dela trenutno vrsto poskusov na Bond Street Collegeu z junci, čeprav je kdaj pa kdaj njihova objestnost kolikor toliko neprijetna študentom in profesorjem drugih predmetov. Toda krivulje, ki jih je dobil, so vse brez izjeme nadvse zanimive in bodo povsem opravičile njegovo izbiro, ko jih objavi. Kolikor zadeva njega, če ne bi bila znanost v Angliji deležna tako mačehovske skrbi, bi nikoli ne delali poskusov z manjšimi živalmi kakor s kiti. Toda bal se je, da je javni ribnik z dovoljnimi sredstvi, ki bi mu to omogočil, za zdaj, vsaj v Angliji, utopična zahteva. V Nemčiji - itd.

Ker je Redwood moral vsak dan opazovati svoje junce, je skoraj vse delo glede izbire in opreme poskusne farme pripadlo Bensingto-nu. Dogovorila sta se, da bo Bensington poravnal tudi vse stroške, vsaj dotlej, dokler ne bi dosegla, da jima država odobri primeren znesek. Tako je menjaval svoje delo v laboratoriju svojega stanovanja s tem, daje po cestah, ki vodijo južno iz Londona, gor in dol iskal primerno farmo, njegovi oprezajoči naočniki, njegova bleščeča se pleša in njegovi raztrgani platneni čevlji pa so lastnike številnih nezaželenih posestev navdajali s praznimi nadami. V več časopisih in v »Naravi« je oglaševal, da bi dobil zanesljivo dvojico (zakonsko), točno, pridno in veščo perutninarstva, ki bi prevzela vse gospodarstvo poskusne farme s tremi orali zemljišča.

Posestvo, ki se mu je zdelo primerno, je našel v Hickleybrowu pri Urshotu v Kentu. Bila je čudovita, majhna, osamljena kmetija v neki dolini, obdani s starimi smrekovimi gozdovi, ki so bili ponoči črni in grozljivi. Na zahodni strani jih je razmikal hrbet sipine. Posest-vece je zoževal suh vodnjak z razpadlim nadstreškom. Hišica je bila neobrasla, več oken je imela razbitih, kolnica pa je opoldne metala črno senco. Kmetija je bila poldrugo miljo oddaljena od zadnje hiše v vasi in njeno samoto je sumljivo pretrgala prav čudna družina.

Posestvo je napravilo na Bensingtona vtis, kakor da odlično ustreza zahtevam znanstvenega raziskovanja. Hodil je po njem in z iztegnjeno roko očrtaval ograde in kurnike. Kuhinja se mu je zdela dovolj prostorna za vrsto valilnic in kokelj, če bi jo le prav malo preuredil. Posestvo je takoj kupil. Na povratku v London seje ustavil v Dunton Greenu in se pogodil z nekima primernima zakoncema, ki sta odgovorila na njegov oglas. In še ta večer mu je uspelo, daje izločil tolikšno količino heraklejoforbije I, ki je zadostovala, da sta bili ti dve pogodbi več kakor upravičeni.

Primerna zakonca, ki jima je bilo usojeno, da bosta pod mr. Bensingtonovim nadzorstvom prva čuvaja hrane bogov na zemlji, sta bila ne le že precej v letih, temveč tudi nenavadno umazana. Tega sicer mr. Bensington ni opazil, ker nič bolj ne uničuje sposobnosti splošnega opažanja kakor življer\je, posvečeno eksperimentalni znanosti. Pisala sta se mr. in mrs. Skinner. Mr. Bensington se je dogovoril z njima v majhni izbi z neprodušno zaprtima oknoma, s pegastim kaminskim zrcalom in z nekai zakrnelimi calceolariiami.

Mrs. Skinner je bila zelo majhna stara ženska brez čepice, umazano sivih las, ki jih je imela trdo počesane nazaj. Obraz je sestajal sprva večidel in zdaj po izgubi zob in brade skoraj izključno samo še iz - nosu. Oblečena je bila v skrilasto sivo obleko (če je sploh bila kake barve), ki je bila na enem mestu pretrgana z rdečo flanelo. Odprla mu je in govorila z njim pridušeno, ga ogledovala okoli in okoli in iznad svojega nosu, ta čas ko je zatrjevala, da se mr. Skinner preoblači. Imela je zob, ki jo je oviral pri govorjenju, in svoje dolge, zgrbančene roke je živčno držala drugo proti drugi. Mr. Bensingtonu je dejala, da je leta in leta redila perutnino ter da zna prav tako dobro ravnati z valilnicami, da, nekoč sta tudi sama postavila perutninarsko farmo, nazadnje pa propadla samo zaradi pomanjkanja vajencev. »Vajenci, potem se splača,« je dejala mrs. Skinner.

Mr. Skinner, ki se je nazadnje le prikazal, je bil človek širokega obraza, govoril je šepetaje in škilil, daje bilo, kakor bi gledal človeku čez glavo. Nosil je razparane copate, ki so izzivali mr. Bensingtonovo naklonjenost, in očitno trpel za pomanjkanjem gumbov. Suknjič in hlače je držal skupaj z eno roko, s kazalcem druge roke pa risal po črno-zlatem namiznem prtu, vtem ko je z enim očesom, ki je visel nad Bensingtonom kakor Damoklejev meč, če smem tako reči, gledal z nekakšnim izrazom žalostne razrešenosti.

»Začet hočte farmo ne zarad kupčije. Nu, gaspud, men je vseen. Egzberimenti! Zlu lepu.«

Dejal je, da lahko takoj odideta na farmo. Tu v Dunton Greenu da tako nima nikakega dela, kvečjemu če kdaj malo pokrojači.

»Tle ni tku elegantn kot sem si biv mislu. In kr zaslužm, ni vredn truda,« je dejal, »pa če vm je prou, de nej prideva...«

Čez teden dni sta bila mr. in mrs. Skinner na farmi ustoličena, pogodbeni tesar iz Hickleybrowna pa si je sladil nalogo, da postavi ograje in kurnike, s sistematičnim presojanjem mr. Bensingtona.

»Prou dost še nisem govoru z nim,« je dejal mr. Skinner. »A tolk sem že spuznou, da je bedak.«

»Zdi se mi, da je malo prismuknjen,« je dejal tesar iz Hick-leybrowa.

»Ves zagrizn je u kukušereja,« je dejal mr. Skinner. »Svejta ne-bejsa! Clouk b’ mislu, da zna samu on valit piščeta.«

»Videti je kakor kaka kokoš,« je dejal tesar iz Hickleybrowa, »s svojimi naočniki!«

Mr. Skinner je stopil bliže k tesarju iz Hickleybrowa in začel zaupno govoriti, ta čas ko mu je eno žalostno oko gledalo vas v daljavi, drugo pa se je iskreče in zlobno svetilo.

»Vsak dan bomo moral mert - usako kukuš, je reku. De bo vedu, če res pušten rasteja. Kej, o ... al ne? Usako kukuš - usak dan.«

In mr. Skinner je dvignil roko, da sije z njo pokril usta ter se olikano in nalezljivo zasmejal, pri tem je močno zgrbil ramena- in samo enemu njegovemu očesu ni uspelo, da bi se smejalo z njim. Potem je podvomil, ali je tesar tudi povsem razumel dovtip, ter s predirljivim šepetom ponovil:

»Mert!«

»Ta vam je hujši od prejšnjega najemnika. Naj me obesijo, če ni res!« je dejal tesar iz Hickleybrowa.

II

Eksperimentalno delo je najdolgočasnejše delo na svetu (razen sestavkov v Filozofskih razpravah) in mr. Bensingtonu se je zdelo neskončno dolgo, preden so se njegove prve sanje o neznanskih možnostih uresničile vsaj za drobtinico. Farmo je bil najel meseca oktobra in prišel je maj, ko so se šele pričeli kazati prvi znaki uspeha. Delal je poskuse s heraklejoforbijo I in II in III, toda vsi poskusi so bili brezuspešni. Jezil seje zaradi podgan na poskusni farmi, jezil se nad obema Skinnerjevima. Edina pot, da je Skinneija pripravil do tega, da je storil tisto, kar mu je naročil, je bila, da mu je odpovedal službo. Potem sije Skinner z dlanjo drgnil svojo neobrito brado - bil je zmerom prav čudovito neobrit in vendar mu ni nikoli zrasla brada

- in gledal z enim očesom mr. Bensingtona, z drugim čez njega in dejal:

»Oooh, Seveda, gaspud, če mislte resn ...!«

Toda nazadnje se je uspeh le razodel. In r\jegov glasnik je bilo pismo, napisano v raztegnjeni, sloki mr. Skinneijevi pisavi.

»Novi zarod se je izlegel,« je pisal mr. Skinner, »pa mi nič kaj ne ugaja na oko. Raste neverjetno hitro - čisto drugače kakor tisti, preden ste mi poslali zadnja navodila. Zadnje, ki gaje pobrala mačka, je bilo lepo, tolsto pišče, tile novi pa rastejo kakor osat. Kaj takega še nisem videl. Kavsajo tako krepko in zmerom že kar iznad korita, da jim nikoli ne morem dati natančnega obroka, kakor ste mi veleli. Pravi velikani so in tudi tako žro. Kmalu bomo potrebovali nove piče, zakaj takega žretja človek še ni videl pri piščancih. Večji so kakor bantamske kokoši. Če pojde tako dalje, bodo nekaj prav posebnega za sejem, tako so lepi. Zadnjo noč sem se hudo prestrašil, mislil sem, da se jih je lotila mačka, ko pa pogledam skozi okno, bi lahko prisegel, da sem jo videl lesti pod žico v ogrado. Piščanci so bili trudni in lačni kljuvali po tleh, ko sem prišel tja, toda o mački ni bilo sledu. Dal sem jim pest zrna in vratca dobro zaprl. Rad bi vedel, ali naj jih še dalje tako krmim, kakor ste mi naročili. Krma, ki ste jo zmešali, bo kmalu pošla, sam pa ne bi rad mešal nove zaradi nesreče z narastkom. Z najboljšimi željami od naju obeh in s prošnjo, da nam še nadalje izkazujete čast s svojo naklonjenostjo

Vaš globoko vdani Alfred Neuiton Skinner.«

Tisto proti koncu pisma se nanaša na mlečni narastek, v katerega je zašlo nekoliko heraklejoforbije II, kar je imelo za oba Skin-neija boleče in skoraj usodne posledice.

Toda mr. Bensington, ki je bral med vrsticami, je videl v tej bujni rasti dosežen svoj davno zaželeni cilj. Naslednje jutro je stopil iz vlaka na postaji Urshot, v potni torbi pa je nosil v treh kositrnih škatlah zapečateno hrano bogov, ki bi je bilo dovolj za vse piščance v Kentu.

Bilo je jasno in lepo jutro proti koncu meseca maja in mr. Bensingtonova kurja očesa so bila toliko boljša, daje sklenil iti peš skozi Hickleybrow na svojo farmo. Do nje je bilo tri in pol milje hoda skozi park in vas in potem med zelenimi jasami hickleybrowskih dobrav. Drevesa so bila vsa posejana z zelenimi lisami pozne pomladi, žive meje so bile polne kamelic in plavic, gozd pa je bil posut s hijacintami in škrlatnimi orhidejami. Od vsepovsod je bilo slišati glasno žvrgo-lenje ptic, petje drozgov, kosov, škijančkov in mnogo drugih, v enem izmed toplih kotov loke pa seje vil pas praproti, kjer je švigala in skakala rumenkasta divjad.

Te stvari so mr. Bensingtonu povrnile nekdanje in že pozabljene veselje do življenja; v duhu je gledal svetlo in veselo bodočnost, ki so mu jo obljubljale nade njegovega odkritja, in bilo mu je, kakor da mora zdaj res doživeti najsrečnejši dan svojega življenja. In ko je pred ogrado, oblito s soncem, sedel na kupu peska v senci smrek in gledal piščance, site od piče, ki jo je bil zmešal zanje, te velikanske in neokretne piščance, večje kakor marsikatera kokoš, ki je poročena in ima svojo družino, pa še zmerom rastoče, še zmerom pokrite s prvim, mehkim, rumenim perjem (po hrbtih se jim je vila lahno rjavkasta lisa), tedeg je zares vedel, da je prišel njegov najsrečnejši dan.

Na mr. Skinnerjevo prigovarjanje je šel v ogrado, ko pa so ga piščanci nekajkrat kavsnili skozi razpoke čevljev, je stekel spet ven in pošasti ogledoval skozi žično mrežo. Oči je približal tik mreže in gledal njihovo početje, kakor da ni bil še nikoli videl kakega piščanca.

»Kakšni bodo, ko dorastejo, si človek ne more predstavljati,« je dejal mr. Skinner.

»Veliki kakor konji,« je dejal mr. Bensington.

»Skoraj,« je dejal mr. Skinner.

»Od ene perutnice bi se moglo nasititi več ljudi!« je dejal mr. Bensington. »Potem jih bo moč rezati na kose kakor volovsko meso.«

»Pa saj ne bodo zmerom takole rasli,« je dejal mr. Skinner.

»Ne?« je odvrnil mr. Bensington.

»Ne,« je dejal mr. Skinner. »Poznam to. Sprva zelo hitro rastejo, potem pa bodo nehali rasti, verjemite! Prav gotovo!«

Oba sta nekaj časa molčala.

»To je stvar vzreje,« je skromno dejal mr. Skinner.

Mr. Bensington je iznenada uprl vanj svoje naočnike.

»V drugi ogradi sva jih vzredila skoraj prav tako velike,« je dejal mr. Skinner in s svojim zdravim očesom pobožno gledal kvišku ter se malo našopiril: »Jaz in moja žena.«

Mr. Bensington je napravil svoj običajni obhod po posestvu, a se je kmalu vrnil k novi ogradi. Bilo je tudi, to moramo vedeti, tam veliko več, kakor je bil kdaj koli pričakoval. Pot znanosti je tako zavita in počasna; po jasnih obljubah in preden pride do uporabnosti, so zmerom leta in leta zapletenega dela, tukaj pa - tukaj se je hrana bogov izkazala v manj kakor letu dni preizkušanja! Zdelo seje, daje tega preveč - preveč. Tisto odloženo upanje, ki je dnevna hrana znanstvene domišljije, ni hotelo biti več del njega! Tako vsaj se mu je zdelo takrat. Spet in spet seje vračal pred ogrado in buljil v te svoje presenetljive piščance.

»Pomisliva malo,« je dejal. »Stari so deset dni. In v primeri z navadnimi piščanci so, mislim - šestkrat do sedemkrat večji...«

»Čas je, da dobiva večjo plačo,« je mr. Skinner dejal ženi. »Tako je zadovoljen, da sva piščance spravila v zadnjo ogrado k piči - tako zadovoljen.«

Zaupno seje sklonil k njej. »Misli, daje prejšnja piča,« je dejal izza roke in se pridušeno zasmejal iz grla.

Mr. Bensington je bil ta dan res srečen človek. Nič ni bil razpoložen, da bi grajal to in ono na farmi. Sončni dan je v še ostrejši luči razodeval zakoncev Skinner vse hujšo zanikrnost, kakršne še ni bil videl. Toda njegove pripombe so bile nadvse prizanesljive. Ograje mnogih ograd so bile pokvarjene, on pa se je povsem zadovoljil s po-j asnilom, ko mu je mr. Skinner razložil, da dela to »neka lisica ali pes ali nekaj takega«. Mr. Bensington gaje opozoril, da valilnica ni očiščena.

»Ni, gospod,« je prekrižanih rok dejala mrs. Skinner, vtem ko se je bedasto smejala pod svojim nosom. »Kaže, daje še nisva utegnila počistiti, še zmerom ne, odkar sva tukaj...«

Šel je v breg, da sije ogledal nekaj podganjih lukenj, ki so terjale, kakor je zatrjeval mr. Skinner, podganjo past - Seveda so bile nenavadno velike - in opazil je, da je soba, kjer so hrano bogov mešali z moko in otrobi, v prav sramotnem neredu. Skinneijeva sta spadala k ljudem, ki im^jo posebno ljubezen do počenih skled in starih ročk, konservnih škatel in podobne ropotije, s katero so bila tla prav posuta. V enem kotu je gnil velik kup jabolk, ki so ostala Skinneiju, na žeblju pod stropnim naklonom pa je viselo več zajčjih kož, s katerimi je hotel preizkusiti svojo nadarjenost kot krznar. (»S kožami in podobnim znam tako precej dobro ravnati,« je dejal Skinner.)

Mr. Bensington je Seveda nad tem neredom vihal nos, vendar ni delal nepotrebnega hrupa in celo, ko je videl, kako se osa masti v loncu, do polovice polnim heraklejoforbije IV, je samo krotko dejal, da je bolje, če to hranivo zapre zaradi vlage, kakor da ga tako izpostavlja zraku.

In že ni več mislil na te reči ter pripomnil - ker mu je že nekaj časa rojilo po glavi: - »Mislim, Skinner - veste, enega teh piščancev bom zaklal - za poskušnjo. Mislim, da ga zakoljemo popoldne. Vzel ga bom s seboj v London.«

Bil je videti, kakor da še gleda v enega izmed loncev, in si snel naočnike, da bi jih osnažil.

»Rad bi imel,« je dejal, »zelo rad bi imel nekakšno relikvijo - nekakšen spomin - od tega nenavadnega zaroda na ta nenavadni dan.«

»Mimogrede,« je dejal, »menda vendar ne dajete tem piščancem kakega mesa?«

»O! ne, gaspud,« je dejal Skinner, »zagutavlam vas, da znava vse predobr ravnat z usake vrste perutnina, deb mogla kej tacga storit.«

»Ali pa je tudi čisto res, da pomij od kosila — zdi se mi, da sem videl zajčje kosti ležati v zadnjem kotu ograde —«

Toda ko sta prišla tja in sijih ogledala, sta videla, da so bile tisto večje kosti mačke: bile so zelo čisto in do golega okljuvane.

III

»To ni nikako pišče,« je dejala mr. Bensingtonova sestrična Jana.

»No, mislim, da bom spoznala piščanca, če ga vidim,« je razburjeno dejala mr. Bensingtonova sestrična Jana.

»Prvič je za piščanca prevelik, vrhu tega pa lahko čisto natanko vidimo, da to ni nikak piščanec.«

»Kar zadeva mene,« je dejal Redwood, ki seje nerad dal zavesti Bensingtonovima v to presojanje, »moram priznati, glede na dokazila —«

»O! Če tako začenjate,« je dejala mr. Bensingtonova sestrična Jana, »namesto da bi kot pameten človek odprli oči —«

»Da, ampak res, miss Bensington -!«

»O, kar nadaljujte!« je dejala sestrična Jana. »Vi moški ste vsi enaki.«

»Glede na vsa dokazila spada gotovo pod označbo - brez dvoma je nenavadno velik in hipertrofičen -tem bolj, ker seje izlegel iz jc^ca navadne kokoši - da, mislim, miss Bensington, priznati moram - kolikor mu moremo dati kako ime, ga moramo imenovati piščanec.«

»Mislite, da je piščanec?« je dejala sestrična Jana.

»Mislim, da je piščanec,« je dejal Redwood.

»Kakšen nesmisel!« je dejala mr. Bensingtonova sestrična Jana in: »O!« zroč proti Redwoodovi glavi, »z vami se ne bom več prerekala.« Nenadno seje obrnila, šla iz sobe in zaloputnila za seboj vrata.

»Zvalil se mi je kamen s srca, da ga zdaj tudi sam vidim, Bensington,« je dejal Redwood, ko je zamrl odmev zaloputnjenih vrat. »Čeprav je tako velik.«

Ne da bi mu bil mr. Bensington količkaj prigovarjal, je sedel v nizki naslanjač pri kaminu in začel priznavati stvari, ki bi bile drzne celo za neznanstvenika. »Vem, očitali mi boste, da sem se prenaglil, Bensington,« je dejal, »toda stvar je v tem, pred kakim tednom dni sem dal malo tega - ne veliko - toda nekoliko - v otročičkovo stekleničko.«

»Toda če bo zdaj —!« je vkliknil mr. Bensington.

»Vem,« je dejal Redwood in pogledal velikanskega piščanca v skledi na mizi.

Bilo je to in ono. »Ubogi malček je bil vsak dan težji. .. strašna zaskrbljenost. Winkles, strašen bedak ... eden mojih prejšnjih učencev... vse zaman ... mrs. Redwood ... Winkles uživa njeno popolno zaupanje ... S^j veste, utelešena trma-prepričljiv . . . Meni nič ne zaupajo, Seveda... Poučil sem Winklesa... Jaz skoraj ne smem v otroško sobo ... Nekaj sem moral ukreniti... Smuknil sem vanjo, ko je dojilja zajtrkovala ... poiskal stekleničko.«

»Toda malček bo rasel,« je dejal mr. Bensington.

»Raste. Zadnji teden je pridobil poldrugi funt. Morali bi slišati Winkesa. To je vzreja, je dejal.«

»Strela! To pravi tudi Skinner!«

Redwood je spet pogledal piščanca. »Težava je v tem, da ne vem, kako bi nadaljeval,« je odvrnil. »Samega me ne puste v otroško sobo, ker sem nekoč skušal dobiti krivuljo rasti Georgine Phyllis. -Saj veste - in kako naj mu dam drugi obrok -«

»Ali morate?«

»Dva dni je vpil - vsekakor ne more več živeti ob navadni hrani. Zdaj potrebuje več.«

»Povejte to Winklesu.«

»K vragu pa še Winkles!« je dejal Redwood.

»Pregovorite Winklesa in mu dajte za otroka prašek —«

»Nazadnje bom to moral storiti,« je dejal Redwood, si s pestjo podprl brado in strmel v ogenj.

Bensington je nekaj časa stal in božal perje na prsih piščanca-velikana. »To bodo velikanski ptiči,« je dejal.

»Bodo,« je dejal Redwood še zmerom zroč v ogenj.

»Tako veliki kakor konji,« je dejal Bensington.

»Večji,« je dejal Redwood. »Saj prav to je!«

Bensington seje obrnil od poskusnega piščanca. »Redwood,« je dejal, »tile ptiči povzroče senzacijo.«

Redwood je pokimal v ogenj.

»In, gromska strela!« je dejal Bensington, vtemko sejezbliskom v naočnikih nenadno ozrl. »Tudi vaš otrok.«

»Prav na to mislim,« je dejal Redwood.

Naslonil se je vznak, vzdihnil, vrgel na pol pokajeno cigareto v ogenj in potisnil roke globoko v hlačne žepe. »Pravkar premišljujem

o tem. Tale heraklejoforbija bo v uporabi še čudežna snov. Kako je moral piščanec rasti —!«

»Fantek, ki takole raste,« je počasi dejal mr. Bensington in se ob teh besedah zastrmel v piščanca.

»Samo to rečem!« je dejal Bensington. »Velik bo.«

»Dajal mu bom vse manjše količine,« je dejal Redwood. »Ali pa mora to storiti Winkles.«

»Skoraj preveč tvegan poskus.«

»Zelo tvegan.«

»In vendar, veste, moram priznati. - Prej ali slej bo le moral poskusiti kak dojenček.«

»O, z nekim bomo stvar preizkusili - prav gotovo!«

»Seveda,« je dejal Bensington, se približal, stopil na kaminsko preprogo in si snel naočnike, da jih je osnažil.

»Preden sem videl te piščance, Redwood, mislim, da še sploh nisem bil začenjal - misliti na najneznatnejšo izmed možnosti tega, kar delamo. Sele zdzg se mi začenja jasniti. .. morebitne posledice ...«

In še zmerom je bil mr. Bensington, kar si lahko mislimo, daleč od tega, da bi si mogel predstavljati, kolikšen sod smodnika požene ta zažigalna vrvica v zrak.

IV

To je bilo v začetku meseca junija. Bensingtona je nekaj tednov zadrževal resen imaginaren katar, da ni mogel obiskati poskusne farme, pač pa je opravil kratek obisk, ki je bil potreben, Redwood. Ko se je vrnil, je bil oče, ki je bil videti še bolj zaskrbljen kakor pred odhodom. Nato je poteklo sedem tednov nenehne rasti.. .

In potem so začele razsajati ose.

Bilo je konec junija in skoraj teden dni prej so ušle kokoši v Hickleybrowu, ko je bila usmrčena prva velika osa. Poročilo o tem je bilo objavljeno v več časnikih, toda ne vem, ali gaje bral mr. Bensington, še manj, ali je spravljal te ose v zvezo s splošno zanikrnostjo na poskusni farmi.

Zdaj skoraj ne more biti več dvoma o tem, daje tačas, ko je mr. Skinner krmil mr. Bensingtonove piščance s heraklejoforbijo IV, nekaj os prav tako pridno - morda še bolj pridno - nosilo isto zmes prvemu poletnemu osjemu zarodu v peščenih sipinah onstran sosednega smrekovega gozda. In povsem neizpodbitno je, daje ta prvi zarod ob tem hranivu prav tako rasel in se debelil, kakor mr. Bensing-tonovi piščanci. V naravi osje, da dorastejo prej, kakor domača perutnina - da, od vseh bitij, ki so - zaradi velikodušne zanikmosti obeh Skinneijevih - bila deležna dobrot, s katerimi je mr. Bensington obsipaval svoje kokoši, so bile ose prve, ki so v svetu imele neko pomembnost.

Neki varuh divjadi, po imenu Godfrey, na posestvu podpolkovnika Ruperta Hicksa pri Maidstoneu, je srečal prvo teh pošasti, o kateri poroča zgodovina, in imel srečo, da jo je ubil. Bredel je po do kolen visoki praproti prek jase v bukovem gozdu, ki prepleta loko podpolkovnika Hicksa, in prek rame je nosil puško - na svojo srečo dvocevno puško - ko je ugledal prvo žival. Letela je, pripoveduje, od sonca sem, tako daje ni mogel takoj razločno videti, in med letenjem je puhala »kakor kak avtomobil«. Priznava, da gaje bilo strah. Žival je bila očitno tako velika ali še večja od čuka in njegovemu veščemu očesu se je moral grozljivo neptičji zdeti njen let in zlasti meglovito brenčanje njenih kril. Lahko si mislim, da se mu je k nagonu samoobrambe pridružila dolgoletna navada, ko je, kakor pravi, »ustrelil naravnost v sredo«.

Posebnost tega doživljaja je gotovo vplivala na njegovo točno merjenje; vsekakor je precej zgrešil in žival je za trenutek padla z jez nim »sssss«, ki je takoj izdal oso, potem pa seje spet dvignila in vse njene proge so se bleščale v soncu. Pravi, da se je zagnala proti njemu. Vsekakor je ustrelil iz druge cevi na manj kakor dvajset metrov, odvrgel puško, stekel nekaj korakov in se sklonil, da se ji je umaknil.

Po njegovem mnenju je letela mimo njega v pičli razdalji enega metra, padla na tla, se spet dvignila, morda kakih trideset metrov daleč spet padla in se s trzajočim telesom prekopicnila, vtem ko je v zadnjem smrtnem boju iztegovala in umikala želo. Še enkrat je ustrelil iz obeh cevi, preden se ji je upal približati.

Ko je izmeril žival, je videl, da meri prek razpetih peruti sedemindvajset col in pol, želo pa je bilo dolgo tri cole. Spodnji del trupa je bil skratka odstreljen, toda razdaljo od vrha glave do žela je cenil na osemnajst col - kar že neka] pomeni. Njene oči so imele velikost našega pennyja.

To je prvi izpričani pojav teh velikanskih os. Dan zatem seje neki kolesar s spuščenimi pedali peljal med Se venoakom in Tonbrid-geom po griču navzdol in toliko da ni povozil drugo teh velikanskih živali, ki je lezla prek ceste. Ko je kolesar privozil mimo, seje ustrašila in vzletela s šumom vodne žage. V trenutku razburjenja je kolesar zapeljal na pločnik, in ko se je mogel ozreti, je osa letela prek gozda kvišku proti Westerhamu.

Ko je nekaj časa negotovo vozil, je kolo zavrl, sestopil - tresel se je tako hudo, daje pri tem padel prek kolesa in sedel kraj poti, da bi si opomogel. Namenjen je bil v Ashford, toda ta dan ni prišel dalj kakor do Tonbridgea ...

Zatem ni bilo po čudnem naključju ničesar več slišati, da bi bil kdo videl kako oso velikanko. Prebral sem vremenska poročila teh dni in videl, daje bilo oblačno in mrzlo vreme in da so bile krajevne plohe, kar utegne morda pojasniti ta molk. Potem, četrtega dne se je zableščalo sinje nebo in posijalo zlato sonce, hkrati pa je prišel tolikšen izbruh os, kakršnega svet še ni videl.

Koliko velikih os seje prikazalo tisti dan, ni moč natanko ugotoviti. O njih je najmanj petdeset poročil. Bila je tudi ena žrtev, neki branjevec, ki je eno teh pošasti našel v zaboju s sladkorjem in jo prenagljeno napadel z lopato, ko je vzletela. Za trenutek jo je pobil na tla in tako gaje pičila skozi čevelj, ko je drugič udaril po njej in jo presekal na dvoje. Od obeh je bil on prvi mrtev .. .

Najbolj dramatičen od vseh petdesetih primerov, kjer so se prikazale, je bil gotovo tisti z oso, ki je okoli poldneva obiskala Britanski muzej, vtem ko je z jasnega neba napadla enega neštetih golobov, ki zobljejo na dvorišču tega poslopja, ter zletela z njim na obstenski zidec, daje v miru pogoltnila svojo žrtev. Nato je nekaj časa lezla po strehi muzeja, se skobacala skozi vrhnje okno v kupolo čitalnice, nekaj časa brenčala sem in tja - med obiskovalci je nastala panika in nazadnje našla drugo okno, skozi katero je izginila ob nenadni tišini ljudi.

Večina dnigih poročil pripoveduje o njihovem miinoletu ali da se tu in tam spuste na tla. Na Aldington Knollu se je razpršila neka izletniška družba in osa je pojedla vse slaščice in vso marmelado. V bližini Withstabla pa je neka teh os raztrgala psička na kose . . .

Po cestah so tega večera odmevali glasovi prodajalcev časnikov, ki so na prvih straneh z največjimi črkami pisali o »osah velikankah v Kentu«. Razburjeni uredniki in pomožni uredniki so po polžastih stopnicah tekali gor in dol in vpili nekaj o »osah«. Profesor Redwood, ki je ob petih prišel iz svojega collegea na Bond Streetu, razvnet od razburljivega obravnavanja v njegovem odboru o cenah plemenskih telet, je kupil večerni list, kmalu povsem pozabil junce in odbor teina vrat na nos ujel izvoščka ter se odpeljal na Bensingtonov dom.

V

Bensingtonovo stanovanje, tako se mu je zdelo, je bilo - pod izključitvijo vsakega drugega razumnega bitja - popolnoma v oblasti mr. Skinnerja in njegovega glasu, če je kakor koli moč imenovati njega ali njegov glas razumno bitje.

Glas je bil zelo hrupen in pogrgraval v legah strahu. »Povsem nemogoče je, da bi še ostala, gospod. Doslej sva ostala, ker sva upala, da bo bolje, pa je bilo samo zmerom slabše, gospod - vzrok niso samo ose, gospod - tam so tudi velike strigalice, gospod - tako velike, gospod.« (Pokazal je vso svojo roko in še kake tri cole debelega, umazanega zapestja.) »Mrs. Skinner dobiva od tega že skoraj napade, gospod. In pekoče koprive pri hlevih, gospod, te tudi rastejo, gospod, in ovijalke, ki smo jih bili vsejali pri greznici, gospod - te so ponoči pognale svoje vitice skozi okno in mrs. Skinner skoraj zgrabile za noge, gospod. To je vaša piča, gospod. Kamor koli smo jo stresli, gospod, čeprav še tako malo, vse raste tam bolj divje, gospod, da si tega nikoli ne bi bil mogel misliti. Niti en mesec ne moreva več ostati tam, gospod. In če naju do smrti ne opikajo ose, gospod, n^ju zaduše ovijalke, gospod. Ne morete si predstaviti, gospod - če ne pridete tja in si ogledate stvar, gospod —«

Svoje zdravo oko je uprl na polico nad Redwoodovo glavo. »Kako naj vemo, če niso že tudi podgane zrasle, gospod. Dneve in dneve sva se bala strigalic, ki sva jih videla - veliki kakor morski raki-dve, gospod - in kako strašno rastejo ovijalke, in brž ko sem zaslišal ose brž ko sem jih zaslišal, sem vedel, kaj to pomeni. Nič nisem izgubljal časatprišiti je bilo treba samo še gumb, ki sem ga izgubil, in prišel k vam. Se v tem trenutku, gospod, sem kakor nor od strahu. Saj ne vem, ali se ni tačas kaj zgodilo mrs. Skinner, gospod. Ovijalke rastejo kakor kače prek vse hiše, gospod - bog mi pomagaj, morali bi jih samo videti, gospod, pa bi jim skočili s poti! - in strigalice so vse večje in večje, in ose —. Niti vreče nimam, gospod - če bi se kaj zgodilo, gospod!«

»Toda kokoši,« je dejal mr. Bensington. »Kako je s kokošmi?«

»Do včeraj sva jih krmila, bog naj mi pomaga,« je dejal mr. Skinner. »Toda davi si nisva več upala, gospod. Hrup zaradi os je bil -strašen, gospod. Priletele so - kar v rojih, gospod. Velike kakor kokoši. Ženi pravim, pravim, prišij mi samo še nekaj gumbov, ji pravim, zakaj brez teh ne morem iti v London, ji pravim, moram k mist-ru Bensingtonu, pravim, da mu razložim stvar. Ti pa ostani v tejle sobi, dokler se ne vrnem, pravim, in imej kar moč trdno zaprta okna, ji pravim.«

»Če ne bi bila tako prekleto nesnažna —« je dejal Redwood.

»O, ne recite tega, gospod,« je dejal Skinner. »Ne zdaj, gospod. Ko sem tako zaskrbljen zaradi mrs. Skinneijeve, gospod! O, prosim, nikar gospod! Nimam srca, da bi se z vami prepiral. Bog naj mi pomaga, gospod, res! Venomer moram misliti na podgane - kako naj vem, ali se niso lotile mrs. Skinner tačas, ko se mudim tukaj?«

»In niti ene same mere nimate o vseh teh čudovitih rastnih krivuljah!« je dejal Redwood.

»Tako sem razburjen, gospod,« je dejal mr. Skinner. »Ko bi vedeli, kaj sva morala prenesti - jaz in moja žena! Ves zadnji mesec. Nisva vedela, kaj naj tam zunaj storiva. S kokošmi in strigalicami in z ovijalkami. Ne vem, ali sem vam povedal, gospod - ovijalke ...«

»Vse to ste že nama povedali,« je dejal Redwood. »Vprašanje je, Bensington, kaj naj storimo?«

»Kaj naj storimo?« je dejal mr. Skinner.

»Vrnite se k mrs. Skinner,« je dejal Redwood. »Same tam vendar ne morete pustiti vso noč.«

»Ne same, gospod, same ne pustim. Tega ne bi storil, pa če bi bilo tam deset mrs. Skinnerc. Mister Bensington —«

»Neumnost,« je dejal Redwood. »Ponoči bodo ose mirovale. Strigalice pa vam pojdejo s poti -«

»A podgane?«

»Podgan tam sploh ni,« je dejal Redwood.

VI

Najhujši strah mr. Skinneija je bil odveč. Mrs. Skinner ni vztrajala na svojem mestu.

Proti enajsti uri so začele ovijalke, ki so bile vse jutro mirne, rasti, lesti prek okna in zatemnjevati sobo, in čim bolj je bilo temno, tem jasneje je spoznavala mrs. Skinner, da bo njen položaj kmalu nevzdržen. In tačas, ko je bil mr. Skinner z doma, je spoznala tudi to, daje mnogo let živela. Nekaj časa je gledala skozi okno, zastrto z nihajočimi ovijalkami, šla nato zelo previdno pred vrata spalnice, jih odprla in prisluhnila.

Vse seje zdelo mirno in tako je mrs. Skinner privzdignila krilo in skočila v spalnico. Tam je najprej pogledala pod posteljo in se potem zaklenila. Nato se je z metodično urnostjo izkušene ženske začela pripravljati na odhod in zavijati svoje reči. Postelja še ni bila postlana, soba pa je bila potresena 5 kosi ovijalk, ki jih je bil obsekal mr. Skinner, daje prek noči mogel zapreti okno. A tega nereda ji ni bilo mar. Reči je zavila v čisto rjuho. Zavila je vanjo vse svoje obleke, tudi žameten suknjič, ki gaje Skinner nosil v svojih boljših dneh, zavila je lonec z vkuhanim sadjem, ki ga še ni bila načela, to pa je že bilo vse, kar je smela vzeti. Toda zavila je tudi dve nepredušno zaprti škatli heraklejoforbije IV, kiju je bil mr. Bensington prinesel ob svojem zadnjem obisku. (Bila ni nikaka tatica, dobra žena - toda bila je stara mati in srce ji je krvavelo, ko je morala gledati, kako tratijo zaradi tolpe prekletih piščet tako krasno hrano za rast.)

In ko je vse te reči povezala, sije na glavo dala klobuk, odložila predpasnik, prevezala dežnik z novo podvezo, dolgo posluškovala pri vratih in oknu, odprla vrata in izvršila izpad v nevarnosti polni svet. Dežnik je stiskala pod pazduho, v skrivljenih in odločnih rokah pa je držala culo. Na glavi je imela svoj najboljši nedeljski klobuk in :>ba makova cveta, ki sta sredi med njegovim razkošjem trakov in biserov povzdigovala njeno glavo, sta se zdela prav tako prežeta z istim drhtečim pogumom kakor ona.

Črte okoli nosu je imela nabrane od odločnosti. Bilo ji je dovolj tega življenja. Te obupne samote! Skinner naj gre kamor hoče.

Sla je skozi prednja vrata, a ne zato, ker je bila namenjena v Hickleybrow (njen cilj je bil Cheasing Eyebright, kjer je prebivala njena poročena hči), temveč zato, ker so bila zadnja vrata neprehodna zaradi ovijalk, ki so besno rasle, odkar je bila blizu njihovih korenin prevrnila posodo s hranivom. Nekaj časa je prisluškovala in potem skrbno zaprla prednja vrata.

Na hišnem vogalu seje ustavila in oprezovala na vse strani.. .

Dolga peščena brazgotina na griču za smrekovim gozdom je označevala gnezdo os velikank, in to je opazovala z vso resnobo. Jutranje izletanje in priletanje je minilo, prav ta čas ni bilo opaziti nobene ose, in razen nekega glasu, ki je bil komaj toliko zaznaven kakor parna žaga v pogonu med smrekami, je bilo vse tiho. Opazila ni tudi nobene strigalice. Doli v zelniku se je Seveda nekaj gibalo, a tisto je bilo prav tako lahko mačka, ki je zalezovala ptiče. To je nekaj časa opazovala.

Napravila je nekaj korakov okoli vogala, ugledala ogrado s piščanci velikani in se spet ustavila. »Ah!« je vzdihnila in ob pogledu nanje zmajala z glavo. V tem času so bili visoki kakor noji, toda trup so imeli Seveda veliko obilnejši - sploh so bili večji. Zdaj so bile tam same kokoši, vsega pet, ker so dva petelina zaklali. Ko je videla, kako so potrti, je oklevala. »Uboge živalce!« je dejala in položila culo na tla. »Vode nimajo. In že štiriindvajset ur niso dobili nič pod kljun! Spričo takega teka, kakršnega imajo!« Pritisnila sije enega izmed koščenih prstov na ustnice in se posvetovala sama s seboj.

Potem pa je to umazano, staro ženšče storilo neki\j, kar se mi zdi kot nekakšno herojsko dejanje usmiljenja. Culo in dežnik je pustila sredi opečne steze, šla k vodnjaku, zajela nič manj kakor tri polna vedra vode za prazno korito piščancev, in ko so se vsi gnetli okoli njega, je prav na tiho odprla vrata ograde. Nato je bila neverjetno gibčna, pobrala culo in dežnik, splezala prek žive meje na zadnji strani vrta, ubrala pot prek bujnih travnikov (da se je ognila osjemu gnezdu) ter se s težavo vzpenjala po ovinkasti stezi proti Cheasing Eyebrightu.

Sopla je po griču navzgor ter se spet in spet ustavila, daje odložila culo in strmela dol na majhno kmečko hišo kraj smrekovega gozda. In ko je nazadnje že blizu vrha daleč v daljavi zagledala tri različne ose, kako so se težko spuščale, ji je to zelo pomagalo na njeni poti.

Kmalu je prišla z ravninskega sveta v visoko sotesko (tam se ji je zdelo bolj varno) in hitela gor proti Hickleybrow Combeu k sipinam. Tam ob vznožju sipin, kjer ji je veliko drevo dajalo videz zaščite, je nekaj časa počivala ob ograji.

Potem spet zelo odločno dalje ...

Predstavljate si jo, upam, z njeno belo culo, kako hiti kakor nekakšna pokončna črna mravlja pod vročim soncem poletnega dne po ozki, beli stezi zdolž rebrastih sipin. Pešačila je in pešačila za svojim odločnim, neutrudljivim nosom, mak na klobuku seje neprenehoma tresel in njeni čevlji so bili bolj in bolj beli od sipinskega prahu. Topa - top - topa - top je bilo slišati njene korake v vroči tišini dneva, in trmasto, nepoboljšljivo se ji je skušal izmuzniti dežnik, ki gaje tiščala k sebi s komolcem. Ustno gubo pod nosom je imela našobljeno s skrajno odločnostjo, in spet in spet je dejala dežniku, naj se popravi, ali pa je maščevalno sunila trdno zavezano culo. V časih pa so se ji v pričakovanem prepiru s Skinneijem šepetaje zganile ustnice.

Daleč v daljavi, milje in milje daleč sta neopaženo rasla iz meglene sinjine neki zvonik in grič ter vse razločneje označevala mirni kot, kjer je zaščiten od hrupa sveta ležal Cheasing Eyebright in mislil malo ali nič na tisto belo culo, v kateri je bila skrita heraklejoforbija, ki sije tako vztrajno prizadevala, da pride v urejen dom.

VII

Kolikor sem mogel dognati, so prišle kokoši okoli treh popoldne v Hickleybrow. Njihov prihod je moral biti zelo živahen, čeprav ni bilo nikogar na cesti, ki bi jih bil videl. Obupno vpitje malega Skel-mersdalaje moralo biti prvi znak, da seje zgodilo nekaj nenavadnega. Miss Durgan, poštna uradnica, je kakor navadno stala pri oknu in videla kokoš, ki je zgrabila nesrečnega otroka, divje tekla s svojo žrtvijo po cesti navzdol, njej za petami pa še dve kokoši. Saj poznate tisti vzmetni korak emancipirane, atletske, moderne kokoši! Saj poznate neupogljivo vztrajnost lačnega petelina!

Najbrž ta prizor ni povsem presenetil miss Durgan. Kljub vsemu mr. Bensingtovemu zabičevanju, da o stvari ne sme nihče črhniti besedice, se je po vasi že tedne in tedne govorilo o velikih piščancih, ki jih redi mr. Skinner.

»Sveta nebesa!« je vzkliknila. »To sem pričakovala.«

Zdi se, da je morala biti zelo prisebna. Takoj je pograbila zapečateno vrečo s pismi, ki bi jih morala odposlati v Urshot, in planila iz hiše. Skoraj v istem trenutku se je doli v vasi prikazal mr. Skel-mersdale s škropilnico v roki, ki jo je držal za vrat, in bil smrtno bled. In Seveda je takoj vsa vas kakor bi mignil planila na prage in okna.

Podoba, ki jo je dajala na cesti miss Durgan z vso hick-leybrowsko pošto enega dne v roki, je zmedel kokoš, ki je držala v kljunu malega Skelmersdala. Za trenutek ni vedela, kaj naj bi storila, potem pa seje obrnila k odprtim vratom Fulcheijevega dvorišča. Ta trenutek je bil usoden. Druga kokoš jo je ostro napadla, z dobro namerjenim kljunom pograbila otroka in skočila čez zid na vrt župnišča.

»Kokodajsk, koko - kokodajsk, kokokodajsk!« je vreščala tretja kokoš, ki jo je bila krepko zadela škropilnica, katero je vrgel vanjo mr. Skelmersdale, in divje sfrfotala čez hišo mrs. Gluejeve in dalje na doktorjevo polje, tačas ko je ostanek teh gargantuanskih ptic zasledoval po župniščni trati kokoš, ki je nosila otroka.

»Sveta nebesa!« je vzkliknil župnik, ali celo nekaj še bolj možatega (kakor trdijo nekateri), vihtel svoje kriketno kladivo, vpil in tekel pred vsemi drugimi za podečimi se kokošmi.

»Stoj, kokla koklasta!« je vzkliknil župnik, kakor da bi bile kure velikanke nekaj čisto vsakdanjega.

Ko pa je potem spoznal, da jih ne bo mogel uloviti, je z vso silo in voljo zagnal kladivo, ki je zletelo v mični krivulji komaj za čevelj od glave malega Skelmersdala in dalje skozi šipo novega rastlinjaka!

V lepi, novi rastlinjak župnikove žene!

To je kokoš prestrašilo. Vsakega bi prestrašilo. Spustila je svojo žrtev v lovorov grm (izpod katerega sojo kmalu potegnili razmršeno, toda, razen njenih manj nežnih oblačilc, nepoškodovano), zamahnila s peruti in zlezla na streho mr. Fulcherjevega hleva, se udrla skozi slabše pritrjene strešnike in strmoglavila tako rekoč iz neskončnosti v zamišljeni mir hromega mr. Bumpa - ki je, o tem ni zdaj več najmanjšega dvoma, to pot prvič in zadnjič v svojem življenju brez vsakršne pomoči tekel skozi ves svoj vrt in nazaj v hišo, kjer je takoj spet zapadel v krščansko vdanost in popolno odvisnost svoje žene .. .

Drugi igralci kriketa so ostale kokoši pognali skozi župnikov zelenjavni vrt na doktorjevo njivo, kjer se jim je nazadnje pridružila tudi peta kokoš, ki je po brezuspešnem poskusu, da bi prišla po kuma-rični gredi na dvorišče mr. Witherspoona, brezupno kokodakala.

Vse kaže, da so nekaj časa postavale po kokošji navadi, malo brskale in zamišljeno kokale, potem je ena izmed njih kavsnila po doktorjevem ulju, nato pa so zaporedno, sunkovito, poskakujoče krenile prek polj proti Urshotu in Hickleybrowska cesta jih ni več videla. V bližini Urshota so res naletele na primerno krmo v podobi repne njive in nekaj časa z največjim tekom kljuvale repo, dokler jih ni doletela njihova slava.

Neposredni glavni učinek tega presenetljivega vdora ptic velikank v območje človeškega duha je bila nenavadna strastnost do vpitja in dirjanja in metanja predmetov. V kratkem času so bili zbrani skoraj vsi za boj sposobni moški Hickleybrowa, in celo nekaj dam, vsi oboroženi s čudovito zbirko pripomočkov za pretepanje, suvanje in metanje od daleč. Podili so kokoši v Urshot, kjer je bila pravkar kmečka veselica, in Urshot jih je sprejel kot glavno točko tega srečnega dne. Pri Findon Beechu so začeli streljati nanje, toda sprva samo s puško na šibre. Seveda so mogli ptiči tolikšne velikosti brez škode prenesti neomejene količine svinčenih zrnc. Nekje v bližini Se venoaka so se razpršile, ena izmed njih pa je pri Tonbridgeu skrajno razburjena bežala malo pred nočnim ekspresom in vzporedno z njim - na veliko začudenje vseh, ki so sedeli v njem.

Proti polšesti uri je neki lastnik cirkusa v Tonbridge Wellsu zelo spretno ujel dve teh velikank. Zvabil ju je v kletko, ki je bila prazna po smrti vdovelega velbloda, s tem daje vanjo nametal kolačev in kruha.

VIII

Ko je nesrečni Skinner ta večer v Urshotu stopil iz vlaka, se je že skoraj zmračilo. Vlak je imel zamudo, vendar ne prehudo zamudo

- in mr. Skinner ni mogel iti mimo postajnega načelnika, ne da bi o tem spregovoril nekaj besed. Morda so se mu zazdele oči postajnega načelnika, kakor da na nekaj preže. Po najkrajšem oklevanju in z zaupno kretnjo roke kraj svojih ustje vprašal, ali se je danes »kaj« zgodilo.

»Kaj pravite?« je dejal postajni načelnik, mož krepkega, ukazovalnega glasu.

»Ose. Da ona svoiat.«

»Nismo kar nič utegnili misliti na ose,« je ljubeznivo dejal postajni načelnik. »Imeli smo preveč opraviti z vašimi prekletimi kokošmi.« In nato je povedal mr. Skinneiju novico o kokoših, kakor če razbiješ kakemu političnemu nasprotniku okensko šipo.

»Gotovo ste kaj slišali o mrs. Skinner?« je vprašal Skinner sredi toče izstrelkov pojasnil in opazk.

»Brez skrbi!« je dejal postaj n i načelnik - kakor bi neka] vedel.

»Moram poizvedeti, kaj je z njo,« je dejal mr. Skinner, vtem ko seje umaknil iz območja prepričljivega posploševanja o odgovornosti glede prepitanih kokoši.. .

Ko je šel skozi Urshot, gaje poklical neki apnar iz rudnika pri Hankeyu in vprašal, ali išče svoje kokoši.

»Ali niste nič slišali o mrs. Skinner?« je vprašal.

Apnar - čigar podrobnejši odgovor nas ne zanima - je dal duška svojemu večjemu zanimanju za kokoši...

Bilo je že temno - vsaj tako temno, kakor more biti temna jasna junijska noč v Angliji - ko je Skinner - ali vsaj njegova glava - prišel v krčmo »Pri veselem vozniku«, in dejal:

»Halo! Ali ste kaj slišali tisto o zgodbi z mojimi kokošmi, kaj?«

»O, če smo!« je dejal mr. Fulcher. »No, del tiste zgodbe seje udrl skozi streho mojega hleva, neko drugo poglavje pa je napravilo luknjo v gnojno gredo pastorjeve žene - oh, oprostite - razbilo rastlinjak.«

Skinner je vstopil. »Rad bi si malo privezal dušo,« je dejal, »vroč džin z vodo.« In vsi so mu začeli pripovedovati o kokoših.

»Kaj ne poveste!« je dejal Skinner.

»Ali niste nič slišali o mrs. Skinner, k^j?« je vprašal po kratkem molku.

»Ne, nič!« je dejal mr. Witherspoon. »Nanjo nismo mislili. Na nikogar izmed vaju nismo mislili.«

»Kaj danes niste bili doma?« je vprašal čez enega izmed vrčev Fulcher.

»Če jo je kateri izmed teh vražjih ptičev kavsnil,« je začel mr. Witherspoon in prepustil njihovi domišljiji vso grozo brez pomoči. ..

Ob tej uri se je družbi zazdelo, da bi bil zanimiv zaključek tega dogodkov polnega dneva, če bi odšla s Skinnerjem in pogledala, ali seje kaj zgodilo mrs. Skinnerjevi. Človek nikoli ne ve, kakšno srečo utegne imeti, če so nesreče v naletu. Toda Skinner, ki je stal pri točilni mizi in pil svoj vroči džin, je zamudil odločilni trenutek, vtem ko je z zdravim očesom gledal reči za točilno mizo, drugo oko pa imel uprto v neskončnost.

»Zdi se, da danes nikjer ni bilo opaziti os, kajne?« je vprašal, kakor da mu tega niti malo ni mar.

»Bilo je dovolj dela z vaškimi kokošmi,« je dejal Fulcher.

»Mislim, da so zdaj vsekakor šle domov,« je dejal Skinner.

»Kaj - kokoši?«

»Pravzaprav sem bolj mislil na ose,« je dejal Skinner.

In potem je vprašal nekako z izrazom previdnosti, ki bi v teden dni starem dojenčku zbudi sum, vtem ko je večji del besed, ki jih je izbiral, tehtno poudarjal:

»Zdi se mi, da še nihče ni slišal k^j o kakih drugih velikih živalih, ki se klatijo okoli, kaj? O velikih: psih ali mačkah ali čem podobnem? Zdi se mi, če so mogoče velike kokoši in velike ose —«

Zasmejal seje z dobro igranim izrazom človeka, ki mlati prazno slamo.

Toda obrazi ljudi iz Hickleybrowa so zadobili snujoč izraz. Ful-cher je bil prvi, ki je njihovim zgoščujočim se mislim dal trdno obliko besed.

»Mačka proti kokošim —« je dejal Fulcher.

»Tako!« je dejal Witherspoon. »Mačka proti kokošim.«

»Moral bi biti tiger,« je dejal Fulcher.

»Več kakor tiger,« je dejal Witherspoon.

Ko je nazadnje šel mr. Skinner po samotni pešpoti prek zorečega polja, ki loči Hickleybrow od mračne, smrečno temne kadunje, kjer so se velikanske ovijalke v tišini borile s poskusno farmo, je pešačil sam.

Ljudje so ga razločno videli štrleti na obzorju pred toplo, jasno neskončnostjo se vernega neba - zakaj tako daleč ga je sledilo zanimanje javnosti - in potem utoniti v noč, v neko temo, iz katere, tako se zdi, nikoli več ne pride. Šel je - v neko skrivnost. Do današnjega dne ne ve nihče, kaj se mu je pripetilo, ko je prekoračil greben. Ko so se pozneje, prisiljeni od lastne domišljije, oba Fulcherja in Witherspoon vzpenjali po griču in gledali za njim, gaje bila že povsem pogoltnila noč.

Vsi trije možje so stali drug ob drugem.

Iz gozdne teme, ki jim je skrivala farmo, ni prišel najmanjši glas.

»Vse v redu,« je dejal mladi Fulcher po daljšem molku.

»Nikake luči ne vidim,« je dejal Witherspoon.

»Od tu je ni mogoče videti.«

»Soparno je,« je dejal starejši Fulcher.

Takole so nekaj časa preudarjali.

»Če bi bilo kaj narobe, bi se vrnil,« je dejal mladi Fulcher. To se je zdelo tako jasno in odločilno, daje stari Fulcher dejal »no«, in nato so se vsi trije vrnili domov in šli spat - vendar moram priznati, zamišljeno.

Neki pastir pri Hucksterjevi farmi je ponoči slišal nekakšno cviljenje, ki gaje prisodil lisicam, zjutraj pa je našel eno svoje jagnje mrtvo, odvlečeno na pol pota proti Hickleybrowu in deloma požrto .. .

Najbolj čudno pri vsem tem je popolna izginitev vsakršnih neizpodbitnih ostankov Skinneija!

Mnogo tednov pozneje so našli pod zoglenelimi razvalinami poskusne farme nekaj, kar bi prav lahko bilo ali ne bilo človeška lopatica, na nekem drugem mestu ruševin pa dolgo kost, ki je bila močno oglodana in prav tako dvomljiva. Ob ograji priti Eyebrightu so našli stekleno oko, kakršnemu seje moral Skinner zelo veliko zahvaliti za svoj osebni čar. Bolščalo je v svet s prav istim neprepričljivim izrazom razrešenosti, z istim resnobnim otožjem, ki je bilo hkrati odrešenje njegovega sicer svetovljanskega bistva.

Po temeljitem iskanju krog in krog ruševin so našli kovinaste obročke in zoglenele prevleke dveh platnenih gumbov, tri cele koščene gumbe in enega tiste kovinske vrste, ki so prišiti na manj vidnih mestih človeške obleke. Te ostanke so odločilne osebe spoznale kot dokaz uničenja in razpršitve nekega Skinneija, toda po svojem neomajnem prepričanju in glede na njegovo značilno idiosinkrazijo moram priznati, da bi mi bilo ljubše manj gumbov in več kosti.

Stekleno oko je Seveda po vsem videzu imelo naj večjo dokazil -no moč, toda ali je bilo res mr. Skinneijevo - niti mrs. Skinner sama ni vedela zagotovo, ali je bilo ono drugo negibno oko iz stekla - tedaj je njegovo tekoče ijavo barvo nekaj spremenilo v vesel in samozavesten sinji blesk. Tista lopatica je skrajno dvomljiv dokaz in rad bi jo videl v družbi oglodanih lopatic nekaterih navadnih domačih živali, preden bi ji priznal, da je človeška.

In kje so bili na primer Skinneijevi čevlji? Mar si moremo misliti, da bi spričo tako perverzne in nenavadne požrešnosti podgan lete požrle samo polovico jagnjeta, Skinneija pa snedle s kožo, kostmi, z zobmi in s čevlji vred?

Izprašal sem toliko ljudi, kolikor sem jih le mogel, ki so Skinner-ja bolj natanko poznali, a bilo ni niti enega, ki bi si mogel predstavljati, da bi Skinnerja sploh moglo kaj požreti.

Kakor mi je zatijeval neki bivši mornar v pokoju, stanujoč v eni izmed hiš mr. W. W. Jacobsa v Dunton Greenu, je Skinner spadal v tisto vrsto ljudi, ki so nekako oprezno ljubosumni nase in kakršni niso redki v tistih krajih, v vrsto ljudi, ki so »nekako naplavljeni«, a kar zadeva življenjsko silo, »sposobni samo toliko, da pogase ogenj«. Dejal je, da bo Skinner prav tako varen na kakem splavu kakor kje drugje. Mornar v pokoju je še dostavil, da noče reči nič slabega o Skinneiju; dejstva so dejstva. In še to je dejal mornar v pokoju, da se da rajši zapreti, kakor pa da bi mu obleko napravil Skinner. Te pripombe gotovo ne osvetljujejo Skinnerja kot kdo ve kako prijetnega človeka.

Da bom čisto odkrit do bralca, ne verjamem, da seje še kdaj vrnil na poskusno farmo. Mislim, da seje dolgo oklevaje potikal po poljih okoli Hickleybrowa in ko se je začelo potem tisto cviljenje, je iz svojih težav izbral smer najmanjšega odpora v neznano.

In v neznanem, bodisi v tem ali kakem drugem neraziskanem svetu, je trdovratno in neizpodbitno ostal do današnjega dne.

Tretje poglavje PODGANE VELIKANKE (7 m)

1

Drugo noč po izginitvi mr. Skinnerja je bil zdravnik iz Pod-brournea s svojim kolesljem še pozno na poti blizu Hankeya. Bil je vso noč pokonci in nekemu nepomembnemu državljanu pomagal priti na ta čudni svet, po opravljeni dolžnosti pa se v precej dremavem razpoloženju peljal domov. Bilo je okoli dveh po polnoči in vzhajal je stari mesec. Poletna noč seje shladila in na zemlji je ležala nizka, belkasta megla, ki je rečem dajala nejasno podobo. Bilje čisto sam - njegov kočijaž je bolan ležal v postelji - in na obeh straneh ni bilo videti drugega kakor tekočo skrivnost živih mej, ki so tekle skozi rumeno svetlobo njegovih svetilk, in slišati ni bilo drugega kakor pe-ketanje njegovega konja in škripanje koles njegovega voza z odmevom iz živih mej. Njegov konj je bil prav tako zanesljiv kakor on sam in se ni čuditi, da je zadremal...

Kdo ne pozna tistega stanja, ko človek počasi zaspi takole sede in mu niže in niže kloni glava, tistega kinkanja v ritmu koles, ko mu potem pade na prsi, in nenadnega prebujenja, ko prestrašeno šine kvišku.

Topa-top, top-top.

Kaj je bilo to?

Doktorju seje zazdelo, kakor daje bil čisto blizu zaslišal tenko, vreščavo cviljenje. V trenutku seje povsem vzdramil. Konju je dejal nekaj besed nezaslužene graje in pogledal okoli sebe. Skušal se je pregovoriti, da je bil slišal oddaljen vzkrik lisice - ali pa morda mladega z^jca, ki ga je ujela podlasica.

Šš, šš, šš, topa top, šš — ...

Kaj je bilo to?

Čutil je, kako se mu razvnema domišljija. Skomignil je z rameni in dejal konju, naj potegne. Prisluškoval je, toda slišal ni nič nenavadnega.

Ali pa res ni bilo nič nenavadnega?

Imel je občutek, kakor da gaje bilo pravkar nekaj oprezujoče pogledalo čez živo mejo, čudna, velika glava. Z okroglimi uhlji! Pogledal je ostro tja, a ni mogel ničesar opaziti.

»Neumnost,« je dejal.

Potolažil se je z mislijo, da ga je napadla nekakšna mora, prav nalahno je z bičem udaril konja, mu prigovarjal in spet oprezoval prek žive meje. Sij njegove svetilke pa je skupaj z meglo dajal stvarem nejasno podobo, da ni mogel ničesar razločiti. Domislil se je, je dejal, da ne more biti ničesar tam, sicer bi se bil konj plašil pred tistim. A kljub temu so ostali njegovi čuti živčno budni.

Potem je čisto razločno zaslišal nekakšno mehko topotanje z nogami, ki ga je zasledovalo po cesti.

Tega ni hotel verjeti svojim ušesom. Ozreti se ni mogel, zakaj pot je prav tukžg bila zelo vijugasta. Udaril je konja in spet pogledal v stran. Potem pa, ko je pramen iz njegove svetilke skočil prek nizkega dela žive meje, je čisto razločno videl hrbet neke - neke velike živali

- kakšne živali, ni mogel reči - ki je tekla v naglih, krčevitih skokih.

Pravi, daje mislil na stare pravljice o čarovnijah - tista stvar pa ni bila niti malo podobna nobeni živali, kolikor jih pozna, in iz strahu pred strahom svojega konja je krepkeje stisnil vajeti. Čeprav je izobražen človek, priznava, da seje vprašal, ali bi tisto moglo biti nekaj, česar njegov konj ne vidi.

Pred ry im so se v vzhajajočem mesecu bliže in bliže pomikali obrisi sence malega trga Hankeya, tolažilno, čeprav ni bilo videti v njem niti ene luči. Počil je z bičem in še enkrat prigovarjal konju, potem pa so kakor strela bile nad njim podgane!

Vozil je pravkar mimo neke ograje in v tem trenutku je skočila prva podgana na pot. Žival je skočila iz nedoločnosti v žarko svetlobo nadenj; ostri, lakotni, okroglooki obraz, dolgi trup, ki je bil zaradi gibanja videti pretirano večji, in kar mu je zlasti zbudilo pozornost, so bile rožnate prednje plavne noge pošasti. Kar se mu je takrat moralo zdeti najbolj grozno, je bilo to, da ni imel pojma, daje žival ena tistih bitij, ki jih je poznal. Zaradi njene velikosti je ni spoznal kot podgano. Konj je odskočil, ko je žival skočila predenj na cesto. Tesno ulico so zbudili pokanje biča in doktorjevi vzkliki, da se je hrupno vznemirila. Vsa stvar je iznenada vzkipela.

Topa-top, tresk, top.

Zdi se, da je doktor v koleslju vstal, zavpil nekaj konju in z vso močjo z bičem udaril po gnusobi. Podgana seje zvila in se ob njegovem udarcu kar neverjetno mirno umaknila - v svitu svetilke je lahko videl, kako se ji je kožuh nagrbančil pod bičem - in bičal je spet in spet, ne da bi pomislil še na kakega drugega preganjalca in ga opazil, ki ga je bil dohitel na drugi strani ceste.

Spustil je vajeti in pogledal nazaj, kjer je za seboj odkril tretjo podgano, ki ga je zasledovala ...

Konj seje z vso silo pognal naprej. Koleselj seje iztiril. Blazno minuto morda seje zdelo, da se mora v divjih skokih vse razleteti...

Bila je samo dobra sreča, da se konj ni zgrudil ne prej ne pozneje kot prav v Hankeyu, ko je drvel mimo hiš.

Kako se je zgrudil, nihče ne ve, ali se je spotaknil ali ga je bila podgana na desni res od spodaj navzgor zgrabila z enim svojih trgajočih ugrizov (popadala je z vso težo svojega telesa); doktor pa je odkril šele v opekar jevi hiši, da je ugriznila tudi njega; a nikakor se ni mogel spomniti, kdaj gaje ugriznila, toda ugriznila gaje, pa še hudo

- bilje dolg vsek, podoben vseku dvojnega tomahavka, s katerim mu je iz rame iztrgala dva vzporedna trakova mesa.

Trenutek je stal pokonci v koleslju, v naslednjem je skočil na cesto, in čeprav ni čutil, sije hudo zvinil gleženj, ter besno tolkel po tretji podgani, ki je bila skočila naravnost vanj. Le malo se spominja skoka, ko je moral z voza skočiti čez kolo, vtem ko seje prevračal koleselj, tako vročično zmeden je sprejemal naglo vrsteče se dogodke. Sam sem mnenja, da se je konj splašil, ko ga je podgana vnovič ugriznila v vrat, skočil je v stran in potegnil voz za seboj; doktor pa je čisto nagonsko skočil z njega. Ko seje koleselj prevrnil, je razneslo svetilko in iznenada je žar gorečega olja, snop belih plamenov razsvetlil boj.

To je bilo prvo, kar je videl opekar.

Slišal je bil peketanje konja, ko seje pripeljal doktor, in - čeprav se doktor tega nič ne spominja - njegovo vpitje. Hitro je skočil iz postelje in ko je to storil, zaslišal strašen tresk, s ceste pa je skozi okno, ko je dvigal zastor, posijal svit ognja. »Bilo je svetleje kakor podnevi,« pravi. Stal je z vrvco zastora v roki in strmel skozi okno na grozljivo spremenjeno znano mu cesto. Okoli ognja je plesala črna doktorjeva postava s švigajočim bičem. Na pol zakrit od ognja pa se je konj silovito otresal podgane z vratu. V temi pred pokopališčnim zidom so se svetile oči neke druge pošasti. Tretja - gola, strašna, črna kepa z rdeče osvetljenimi očmi in mesnordečimi rokami - se je nemirno oprijemala zidu, na katerega je bila skočila ob blisku, ko je razneslo svetilko.

Kdo ne pozna koničaste podganje glave, tistih obeh ostrih zob, tistih neusmiljenih oči. Videti skoraj šestkrat večjo in še večjo zaradi teme in strahu in muhavosti sem in tja švigajočega plamena, je moral biti opekaiju - ki je še bolj spal kakor bedel - pogled nanjo ne malo grozen.

Potem je doktor izkoristil priložnost, trenutek, ki mu gaje naklonil svetli sij plamenov, izginil opekaijevim očem in že z debelim koncem svojega biča trkal ob njegova vrata ...

Opekar ga ni hotel spustiti v hišo, preden ni prižgal luči.

Mnogo ljudi je zaradi tega grajalo moža, toda dokler ne bom vedel, da sem pogumnejši, oklevam, da bi se jim pridružil.

Doktor je vpil in zbijal...

Opekar pravi, daje doktor jokal od stahu, ko so se nazadnje odprla vrata.

»Zapahnite,« je dejal doktor, »zapahnite« - več ni mogel reči: »Zapahnite vrata.« Hotel je pomagati, pa je bil samo v napoto. Opekar je zapahnil vrata in doktorje moral za nekaj časa sesti na stol zraven ure, preden je mogel iti gor ...

»Ne vem, kakšne pošasti so to!« je večkrat ponovil. »Ne vem, kakšne pošasti so to!« - in močno poudarjal »so«.

Opekar bi bil šel po viski, toda doktor ni hotel ostati sam, ko pa je gorela samo brljava sveča.

Trajalo je dolgo, preden gaje mogel opekar pripraviti do tega, da je šel gor ...

Ko je ogenj ugasnil, so se podgane vrnile, poiskale mrtvega konja, ga odvlekle v ilovnico in žrle, dokler se ni pričelo svitati, pa še takrat se jih nihče ni upal motiti. ..

I

Redwood je šel naslednje dopoldne proti enajsti uri k Bensing-tonu, v roki je imel »posebne izdaje« treh večernikov.

Bensington je iz obupnega razglabljanja nad pozabljenimi stranmi najbolj kratkočasnega romana, ki gaje mogel najti izposojevalec knjig v Brompton Roadu, dvignil glavo.

»Kaj novega?« je vprašal.

»Pri Charthamu pičena dva človeka.«

»Zakaj nam niso dovolili, da bi izkadili gnezdo. Prav res. Sami so krivi.«

»Seveda so sami krivi,« je dejal Redwood.

»Ali ste kaj slišali o prodaji farme?«

»Mešetar je velik bahač in stiskač,« je dejal Redwood. »Trdi, da se nekdo zanima za hišo - to dela zmerom, veste - in noče razumeti, da se mudi. ,Gre za kri in življenje,1 sem dejal,,razumete?' Na pol je zaprl oči in odvrnil: ,Zakaj ne daste potem še tistih dvesto funtov?' Rajši bi živel v svetu samih razdraženih os, kakor da imam opraviti z zazidano omejenostjo tega strupenega gada. Hotel bi —«

Umolknil je, ker je čutil, da bi se taka izrečena misel kaj lahko skazila zaradi svoje povezanosti.

»To bi bilo preveč zahtevano,« je dejal Bensington, »da bi katera od os —«

»Osa ima o javnih koristih prav tako malo pojma - kakor hišni meštar,« je dejal Redwood.

Nekaj časa je govoril o mešetaiju in temu podobnih ljudeh v tistem krivičnem in nerazumnem smislu, ki mu kakor koli že zapade toliko ljudi, kadar govore o tem kupčijskem računu (»Izmed vseh norih stvari v tem našem norem svetuje po mojem mnenju najbolj nora ta, da od kakega doktorja ali vojaka zahtevamo čast, pogum in sposobnost kot nekaj samo po sebi umevnega, odvetniku ali mešetarju pa ne samo da dovolimo, temveč od njega celo pričakujemo, da brž pokaže svojo bedasto lakomnost, umazanost, reakcionarnost in predrznost —« itd.) - nato je zelo olajšano stopil k oknu in strmel v cestni promet.

Bensington je najbolj napeti roman, ki gaje mogel dobiti, položil na mizico, ki je nosila njegovo električno svetilko. Prste desnice in levice je zelo skrbno sklenil in jih pogledal.

»Redwood,« je dejal, »ali veliko govore o nama?«

»Ne toliko, kolikor bi pričakovati.«

»Ali naju sploh nič ne napadajo?«

»Niti malo. Pa tudi o tem ne pišejo, kaj je ukreniti, kakor si sam zamišljam. Pisal sem Timesu, veste, in vso stvar razložil.«

»Vzemimo Daily Chronicle,« je dejal Bensington.

»In Times je priobčil dolg uvodnik o stvari - zelo učen, dobro pisan uvodnik s tremi primeri Timesove latinščine - status quo je eden izmed njih in bere se kakor mnenje nekega neosebnega nekoga naj-večje pomembnosti, ki trpi za influenčnim glavobolom in govori in govori, ne da bi imel od tega vseo malo olajšanja. Če bere človek med vrsticami, veste, je precej jasno, kaj misli Times, namreč, daje bilo brez koristi stvar omalovaževati in da je treba takoj nekaj storiti (nekaj nedoločnega, Seveda). Sicer še več nezaželenih posledic -Timesova angleščina - veste, za več os in pikov. Vseskozi diplomatski članek.«

»Medtem pa se razširja ta rast na vse mogoče ostudne stvari.«

»Seveda.«

»Rad bi vedel, ali je imel Skinner prav s tistimi velikimi podganami —«

»O, nikar! To bi bilo preveč,« je dejal Redwood.

Stopil je k Bensingtonovemu stolu.

»Mimogrede,« je dejal z lahno znižanim glasom, »kako gleda ona

--«

Pokazal je na zaprta vrata.

»Sestrična Jana! Ona o tem nič ne ve. Te stvari ne povezuje z nama in noče brati člankov. Ose velikanke!« pravi, »nimam toliko potrpljenja, da bi brala časopise.«

»To je sreča, « je dejal Redwood.

»Domnevam - mrs. Redwood —?«

»Ne,« je dejal Redwood, »prav zdaj se dogaja - z otrokom ima strašne težave. Saj veste, stvar se nadaljuje.«

»Raste?«

»Da. V desetih dneh je pridobil dva in tri četrtine funta. Tehta skoraj dvaindvajset funtov. In star je šele šest mesecev! Seveda zbuja to malo bojazni.«

»Zdrav?«

»Močan. Dojilja hujša, ker tako močno sesa. In vse mu je Seveda hitro premajhno. Vse je treba napraviti novo, obleko in vse. Otroškemu vozičku - bil je prelahek - se je zlomilo kolo. Dečka so morali pripeljati domov na ročnem mlekarskem vozičku. Da, truma radovednežev ... In Georgino Phyllis smo morali položiti spet v zibelko, njega pa v njeno posteljo. Mati - je Seveda vsa zaskrbljena. Sprva ponosna je hotela hvaliti Winklesa. Zdaj ne več. Čuti, da stvar ne more biti zdrava. Saj veste.«

»Mislim, da bi mu dajali manjše količine.«

»Sem poskusil!«

»In ni pomagalo?«

»Tuli. Že po navadi je vpitje otrok glasno in nič veselo; to je tako urejeno v korist vrsti - toda odkar dobiva heraklejoforbijo —«

»Mm,« je dejal Bensington in z večjo vdanostjo kakor doslej ogledoval svoje prste.

»Stvar mora priti prej ali slej na dan. Ljudje bodo slišali o tem otroku, ga spravili v zvezo z najinimi kokošmi in tako dalje in o vsem bo zvedela moja žena. .. Kako bo to speljala, niti malo ne slutim.«

»Težko je,« je dejal mr. Bensington, »napraviti kak načrt - brez dvoma.«

Snel si je naočnike in jih skrbno osnažil.

»To je spet eden tistih primerov,« je dejal, »o tem, kar se neprenehoma godi. Mi - če si smem dovoliti to besedo - znanstveniki -mi znanstveniki delamo Seveda zmerom za neki teoretični izsledek

- za čisto teoretični izsledek. Toda časih sprožimo sile - nove sile. Mi jih ne bi smeli voditi-kdo drug pa jih ne more. Praktično, Redwood, stvar nama je vzeta iz rok. Mi damo tvarino —«

»Oni,« je dejal Redwood s kretnjo proti oknu, »jo pa okušajo.«

»Kolikor pride to razburjenje v Kentu v poštev, me nič ne mika, da bi se dalje mučil.«

»Če naju ne mučijo oni.«

»Čisto prav. In če hočejo onegaviti z odvetniki in gobezdači, z zakonitimi ovirami in važnimi obziri do nekega bedastega reda, dokler ne udomačijo nekaj novih vrst velikanskega mrčesa - - Stvari so bile zmerom zmešane, Redwood.«

Redwood je napravil po zraku vijugasto, zankasto črto.

»Trenutno naju najbolj zanima vaš deček.«

Rechvood se je obrnil, se ustopil pred Bensingtona in strmel v svojega sodelavca.

»Kaj mislite o njem, Bensington? Vi morete gledati stvar bolj objektivno kakor jaz. Kaj naj storim z njim?«

»Krmite ga dalje.«

»S heraklejoforbijo?«

»S heraklejoforbijo.«

»In potem bo rasel.«

»Kolikor morem presoditi po kokoših in osah, bo rasel do višine petintrideset čevljev - vse pa v razmerju —«

»In kaj naj potem stori?«

»To,« je dejal mr. Bensington, »je prav tisto, kar dela stvar tako zanimivo.«

»K vragu, slišite! Pomislite na njegovo obleko. - In ko bo odrasel,« je dejal Redwood, »bo osamljen Gulliver v svetu pritlikavcev.«

Mr. Bensington je pomenljivo pogledal čez zlati rob naočnikov.

»Zakaj osamljen?« je dejal in še bolj skrivnostno ponovil: »Zakaj osamljen?«

»Pa menda vendar ne mislite —«

»Pravim,« je dejal mr. Bensington s samovšečnostjo človeka, ki se domisli dobre, pomembne besede: »Zakaj osamljen?«

»In mislite, da bi lahko še druge otroke —?«

»Ne mislim nič drugega kakor svoje vprašanje!«

Redwood je začel hoditi po sobi.

»Seveda,« je dejal, »lahko bi — Toda potem! Kam pridemo?«

Bensington je očitno užival svojo vzvišeno duhovno sprostitev. »Kar me od vsega najbolj zanima, Redwood, je misel, da bodo možgani v njegovi glavi, kolikor morem presoditi, prav tako petintrideset čevljev nad našimi. . . Kaj pa je?«

Redwood je stal pri oknu in strmel v časopisni lepak na nekem vozu, ki je drdral po cesti navzgor.

»Kaj pa je?« je ponovil Bensington in vstal.

Redwood je glasno vzkliknil.

»Kaj je?« je vprašal Bensington.

»Pošljite po kak časopis,« je dejal Redwood in šel k vratom.

»Zakaj?«

»Pošljite po časopis. Nekaj - Nisem dobro videl - Velikanske podgane -!«

»Podgane?«

»Da, podgane. Skinner ima le prav!«

»Kaj mislite?«

»Kako, hudiča, naj to vem, preden nimam časopisa. Velike podgane! Gromska strela! Rad bi vedel, ali so ga požrle!«

Iskal je svoj klobuk in se odločil, da odide brez klobuka.

Ko je zmerom preskakovaje po eno stopnico pritekel dol, je zdolž ceste zaslišal mogočno vpitje sem in tja tekajočih prodajalcev časopisov, ki so imeli svoje veselje.

»Strašen dogodek v Kentu - strašen dogodek v Kentu. Doktorja... obžrle podgane. Strašen dogodek - strašen dogodek - podgane

- obžrle velikanske podgane. Vse podrobnosti - strašen dogodek.«

III

Cossar, znani inženir, ju je ugledal na dohodu k stanovanjskim hišam: Redwood je držal še vlažni časopis, Bensington je stal na prstih in bral prek njegove roke. Cossar je bil širokopleč mož koščenih, neelegantnih udov, ki so se čisto slučajno držali na primernih mestih njegovega trupa, in z obrazom, podobnim skulpturi, nad katero je kipar že takoj v začetku obupal, da bi jo kdaj dokončal. Nos je ostal ši-rokooglat, spodnja čeljust pa je štrlela nad zgornjo. Dihal je slišno. Le malo ljudem seje zdel prikupen. Lasje so mu ležali popolnoma tangencialno, glas pa, ki mu je prizanašal, je bil visok in imel navadno prizvok bridkega protesta. Ob vsaki priložnosti je nosil siv žaket in cilinder. Z velikansko rdečo roko je segel v brezdanji hlačni žep, plačal kočijaža in odločno sopeč prihajal po stopnicah navzgor s časopisom v roki, ki gaje držal v sredi kakor snop Jupitrovih strel.

»Skinner?« je dejal Bensington, ne da bi se zmenil za njegovo prihajanje.

»O njem ni besede,« je dejal Redwood. »Najbrž so ga požrle. Oba. Strašno. Ej! Cossar!«

»Je to vajina kaša?« je vprašal Cossar in vihtel časopis. - »No, zakaj potem ne končata s to rečjo?« Se ne da potlačiti? - Da bi kupila gnezdo?« je vzkliknil. »Kakšna neumnost! Požgita ga! Saj sem vedel, da sta mojstra skazi. Kaj morata storiti? No - to, kar vama svetujem.

- Vidva! Storiti? No! Pojdita po cesti navzgor, Seveda k puškaiju. Čemu? Zaradi pušk. Da - samo ena prodajalna je tam. Kupita osem pušk! Pušk! Ne takih za slone- ne! Prevelike. Nikakih vojaških pušk

- premajhne. Recita, recita - da bosta ustrelila bika. Recita, osem takih pušk za streljanje bivolov! Razumeta? A? Podgan? Ne! Kako, hudiča, naj oni to vzamejo? ... Zakaj mi potrebujemo težo. Kupita čim-več streliva. Nikakih pušk brez streliva - Ne! Pripeljita vse s kočijo v - kam? Urshot? Torej Charing Cross. Tja vozi vlak - No, prvi vlak, ki vozi po drugi uri. Mislita, da bosta to zmogla? Prav. Lovske dovolilnice? Kupite jih osem na pošti, Seveda. - Vi - Bensington. Ali imate telefon? Imate. Poklical bom telefonično pet mojih fantov iz Ea-linga. Zakaj pet? Ker je to pravo število! - Kam hočete oditi, Redwood? Po klobuk? Neumnost. Vzemite mojega! Vi potrebujete puško, človek, ne klobuka! Imate s seboj denar? Dovolj? Lepo. Dotlej.

- Kje je telefon, Bensington?«

Bensington se je poslušno obrnil in vodil.

Cossar je telefoniral in spet obesil slušalko. »Potem ostanejo še ose. Zanje poskrbita žveplo in soliter. Povsem jasno. Sadrna malta. Vi ste kemik. Kje lahko dobim na tone žvepla v prenosljivih Vrečah? Čemu? No, bog prizanesi mojemu srcu in duši! - Zato Seveda, da iz-kadimo gnezdo! Mislim, da mora biti žveplo, a? Vi ste kemik. Najbolje žveplo, a?«

»Da, mislim, da žveplo.«

»Kaj boljšega ni? - Prav. To je vaše delo. Priskrbite toliko žvepla, kolikor morete. - Soliter? Da bo gorelo. Kam poslati? Charing Cross. Naravnost. Poskrbite, da bodo naročilo tudi izvršili. Spremljajte ga. Še kaj?«

Za trenutek je pomislil.

»Sadrna malta - sadre - da zamažemo gnezdo - luknje - veste. To bom jaz oskrbel.«

»Koliko?«

»Koliko kaj?«

»Žvepla.«

»’t ton. Razumeli?«

Bensington sije popravil naočnike z roko, ki seje tresla od odločnosti. »Velja,« je dejal odsekano.

»Imate denar v žepu?« je vprašal Cossar.

»K vragu s čeki. Morda vas ne poznajo. Plačajte v gotovini. Jasno. Kje je vaša banka? Lepo. Ustavite se spotoma in dajte si odšteti štirideset funtov - bankovcev in zlato.«

Spet premišljevanje. »Če prepustimo stvar državnim organom, razcefrajo ves Kent,« je dejal Cossar. »Ali - je še kaj? Ne! Ej!«

Svojo velikansko roko je iztegnil proti nekemu vozu, ki je brž pokazal krčevito vnemo, da bi mu ustregel. (»Voz, gospod?« je dejal kočijaž. »Samo ob sebi umevno,« je odgovoril Cossar); in Bensington je še zmerom brez klobuka stekel po stopnicah dol, daje sedel v voz.

»Mislim.,« je dejal z roko na usnjenem sedežu in nenadno pogledal v okna svojega stanovanja, »da bi moral sestrični Jani povedati --«

»Za to boste imeli več časa, ko se vrnete,« je dejal Cossar, vtem ko gaje s svojo velikansko roko, ki mu jo je bil napel prek hrbta, potisnil v voz ...

»Bistra dečka,« je pripomnil Cossar, ko sta se Bensington in Redwood odpeljala, »toda niti sledu iniciative. Sestrična Jana, res! Poznam jo. K vragu s temi sestričnami Janami! Dežela je okužena z njimi. Bojim se, da bom vso noč prebedel in gledal, kaj delata, kar čisto natanko vesta, da bi že davno morala storiti. Rad bi videl, ali ju taka dela raziskavanje, sestrična Jana ali kaj drugega?«

Pregnal je ta mračni problem, nekaj časa z uro v roki premišljeval in odločil, da še utegne iti v restavracijo nekaj malega pojest, preden nakupi sadre in jo pripelje v Charing Cross.

Vlak je odpeljal pet minut po tretji in prispel petnajst minut pred četrto uro v Charing Cross, kjer je bil Bensington zapleten v hud prepir z dvema policistoma in s kočijažem zunaj, Redwood pa v prtljažnem oddelku zaradi svojega streliva v tehnične težave. Vsak je trdil, da ničesar ne ve in da nima nikakega pooblastila, kakor delajo to radi uradniki South Eastern Railwaya, kadar primejo koga, ki se mu mudi.

»Skoda, da ne moremo postreliti vseh teh ptičev in še neksg povrhu,« je pripomnil Cossar in vzdihnil. Toda za take osnovne stvari je bilo premalo časa in tako je švignil mimo teh neznatnejših pričkanj , iz nekega temnega skrivališča potegnil nekaj, kar je utegnilo biti, ali ne, postajni načelnik, hodil z njim po postelji, vtem ko gaje trdno držal in ukazoval v njegovem imenu, hitro z vsemi in vsem opravil ter bil že zunaj postaje, še preden se je ta uradnik povsem zavedel storjenih prekrškov najsvetejših običajev in postajnega reda.

»Le kdo je to bil?« je dejal visoki uradnik, vtem ko si je gladil roko, ki jo je bil držal Cossar, gubal čelo in se smehljal.

»Bilje gentleman, gospod,« je dejal neki nosač, »o tem ni dvoma. On in vsa družba so se pripeljali v prvem razredu.«

»No, naj je kdor koli - njega in njegovo kramo smo dovolj hitro odpravili,« je dejal visoki uradnik, vtem ko sije v občutku, zelo podobnem zadovoljstvu, drgnil roko.

In ko seje nevajen dnevne svetlobe rnežikaje počasi vračal v tisto častitljivo utrdbo, v katero se višji uradniki Charing Crossa zatekajo pred nadležnim občinstvom, se je še zmerom smehljal spričo svoje tako nevsakdanje odločnosti. To je bilo kljub otrplosti njegove roke zelo povzdigujoče razodetje njegovih možnosti. Želel je, da bi to videlo nekaj tistih prekletih pisarskih kritikastrov Železniške uprave.

IV

Ob petih popoldne je ta čudoviti Cossar brez vsakršne vidne naglice odpeljal vse stvari za svoj boj z uporniško rastjo iz Urshota in bil na poti v Hickleybrow. Dva soda parafina in tovor suhih bukovih drv je kupil v Urshotu; iz Londona pa so prišle debele vreče žvepla, osem velikih lovskih pušk s strelivom, tri lahke puške s šibrami za ose, ena sekira, dva kljunasta sekača, ena rovača in tri lopate, dva zvitka vrvi, nekaj steklenic piva, sodavice in viskija; velik zavoj podganjega strupa in zaloga suhe hrane za tri dni. Vse te reči je nadvse poslovno odpravil z enim oglarskim in enim senenim vozom, samo osem pušk s strelivom je skril pod klop voza, s katerim naj bi se odpeljali Redwood in tistih pet izbranih fantov, ki so na Cossaijev poziv prišli iz Ealinga.

Cossar je vse to delo vodil z nepremagljivim izrazom nečesa povsem vsakdanjega kljub dejstvu, daje ves Urshot živel zaradi podgan v paničnem strahu in je bilo treba zato vse voznike posebej plačati. V Urshotu so bile zaprte vse trgovine in ceste skoraj prazne, če pa je potrkal na kaka vrata, se je navadno odprlo okno. Zazdelo se mu je, daje oprav ljanje poslovnih zadev skozi okno čisto upravičena in običajna metoda. Nazadnje sta on in Bensington dobila »Pri rdečem levu« voz in se odpravila na pot, da prehitita tovor. To jima je uspelo kmalu za razpotjem in tako sta prišla prva v Hickleybrow.

Bensington, ki je s puško med koleni sedel na vozu zraven Cos-saija, je kazal v r\jem že dolgo prebujajočo se osuplost. Vse, kar sta storila, je bilo brez dvoma, kakor je trdovratno zatrjeval Cossar, samo ob sebi umevno, samo —! V Angliji stori človek tako redkokdaj k^j samo ob sebi umevnega. Pogledal je od nog svojega soseda kvišku njegove drzno oblikovane roke, ki so držale vajeti. Cossar očitno še ni bil nikoli kočijažil in vozil je v črti nsymanjšega odpora po sredi ceste navzdol v brez dvoma samo ob sebi umevni, a gotovo nenavadno svojevrstni svetlobi.

»Zakaj ne delamo vsi tako, kar je samo ob sebi umevno?« je premišljeval Bensington. »Kako lep bi bil svet! Rad bi na primer vedel, zak^j toliko stvari ne storim, o katerih dobro vem, da so pravilne -stvari, ki bi jih rad storil. Ali smo vsi taki, ali je to pri meni nekaj posebnega?« Poglobil se je v temačno razmišljevanje o volji. Mislil je na zapletene, organizirane ničnosti vsakdanjega življenja in v nasprotju z njimi na preproste, otipljive stvari, kijih je treba opraviti, na sladke, sijoče stvari, ki nam jih nikoli ne dajo izvršiti neki neverjetni vplivi. Sestrična Jana? Opazil je, da ima sestrična Jana v tem vprašanju velik pomen in da je ta njen pomen nekako prenapet in dušeč. Zakaj neki mora človek pravzaprav jesti in piti in spati in ostati neoženjen, se ogibati te poti in one poti, vse to pa samo iz spoštovanja do sestrične Jane? Postala je simbolična, ne da bi zato nehala biti nerazumljiva!

V oči sta ga zbodli ograja in steza, ki sta se vili prek polja, ter ga spomnili tistega svetlega dne, ki je minil šele tako pred kratkim časom, v njegovem občutju pa že bil tako daleč, dneva, ko je šel v Urshot na poskusno farmo, da bi videl piščance velikane ...

Usoda se z nami igra.

»Brr, brr,« je dejal Cossar. »Naprej.«

Bilo je vroče popoldne brez najmanjše sapice in pota so bila na debelo pokrita s prahom. Ljudi je bilo malo zunaj, toda divjad seje mimo pasla v ogradah. Malo pred Hickleybrowom sta ugledala dve veliki osi, ki sta pustošili kosmuljin grm, tretja pa je lezla gor in dol zdolž majhne branjarije ob vaški cesti in skušala najti vhod. Notri v mraku je bilo videti branjevca, ki je s prastaro puško v roki opazoval njeno početje. Kočijaž velikega voza je ustavil pred krčmo »Pri veselem vozniku« in Redwoodu javil, daje opravil svoj del posla. Temu prepiru sta se hitro pridružila voznika oglarskega in senenega voza. Trdila nista samo to, temveč se tudi branila, da bi konji vozili dalje brez njiju.

»Velike podgane so kakor mrtve na konje,« je ponavljal voznik oglarskega voza.

Cossar je brž spregledal položaj.

»Poberite reči z velikega voza,« je dejal in eden njegovih ljudi, velik, plavolas strojnik, je ubogal.

»Dajte mi tistole puško,« je dejal Cossar.

Stopil je med voznike.

»Da bi vozili dalje, vas ne potrebujem,« je dejal. »Govorite, kar hočete, toda ti konji so nam potrebni.«

Vozniki so ugovarjali, on pa je govoril dalje.

»Če nas poskusite napasti, bom v silobranu streljal v vaše noge. Kor\ji pojdejo dalje.«

S tem je bil zanj pripetljaj odpravljen.

»Sedite na seneni voz,« je dejal čokatemu, mišičastemu, majhnemu človeku.

»Boon, vi vzemite oglarski voz.«

Oba voznika sta se togotila na Redwooda.

»Vidva sta opravila svojo dolžnost do delodajalcev,« je dejal Redwood. »Počakajta tule v vasi, dokler se ne vrnemo. Grajal vaju ne bo nihče, ker imamo puške. Ne bili bi radi krivični ali celo nasilni, toda stvar je nujna. Če se konjem kaj zgodi, bom plačal; brez skrbi.«

»Tako je prav,« je dejal Cossar, ki je redkokdaj kaj obljubil.

Veliki osebni voz so pustili v vasi, ljudje pa, ki se niso peljali, so šli peš. Vsak je imel prek rame obešeno puško. Za angleško podeželsko cesto je bila to nadvse nenavadno majhna odprava, podobna družbi Yankeejev, ki je v starih dobrih indijanskih časih romala na Zahod.

Vzpenjali so se po cesti, dokler niso na vrhu kraj ograje ugledali poskusne farme. Tam so srečali majhno gručo ljudi s puško ali nečim podobnim - v njej sta bila oba Fulcheija - pred ostalimi pa je stal neki tujec iz Maidstona in si posestvo ogledoval skozi operno kukalo.

Ti ljudje so se obrnili in gledali Redwoodovo družbo.

»Kaj novega?« je vprašal Cossar.

»Ose letajo neprenehoma ven in noter,« je dejal stari Fulcher. »Ne morem videti, ali kaj prinašajo.«

»Ovijalke so zdaj že med smrekami,« je dejal mož z daljnogledom. »Davi jih še ni bilo tam. Kar vidno rasto.« . —

Potegnil je iz žepa robec in skrbno obrisal leče daljnogleda.

»Zdi se mi, da ste namenjeni tja dol?« je Skelmersdale tvegal vprašanje.

»Ali hočete iti z nami?« je dejal Cossar.

Bilo je videti, da Skelmersdale okleva.

»To bo trajalo vso noč.«

Skelmersdale je povabilo odklonil.

»Podgane?« je vprašal Cossar.

»Enaje bila davi gori v smrekah - mislimo, daje lovila zsgce.«

Cossar je mahedral dalje, da bi dohitel svojo družbo.

Bensington, ki sije izpod roke ogledoval poskusno farmo, je zdaj lahko presodil moč hraniva. Njegov prvi vtis je bil ta, daje hiša manjša, kot sije bil mislil, veliko, veliko manjša, drugi vtis pa ugotovitev, da se je vse rastlinstvo med hišo in smrekovim gozdom izredno povečalo. Streha nad vodnjakom je samo še gledala iz travnih šopov, visokih dobrih osem čevljev, ovijalke pa so ovijale dimnike in mahale s svojimi togimi viticami proti nebu. Njihovi cveti so dajali podobo živorumenih lis, ki so bile vsaka zase razločno vidne na to miljo razdalje. Prek debelih žičnih mrež ograde kokoši velikank se je ovil velik, zelen kabel in iztezal svoja polžasta zavita listna stebla okoli dveh prosto sto ječih smrek. Več kakor polovico tako visoke so bile koprive, ki so rasle za kolnico.Ves pogled je spominjal, ko so prišli bliže, bolj na vpad pritlikavcev v lutkovno hišico, ki je stala v zanemarjenem kotu velikega vrta.

Videli so, daje v osirju živahno prihajanje in odhajanje. V zraku nad rdečeijavo rebrijo griča za smrekovim gozdom seje zvijal roj črnih teles in zdaj pa zdaj je katero njih z neverjetno hitrostjo šinilo proti nebu in se izgubilo na kdo ve kakšen lov. Njihovo brenčanje je bilo slišati več kakor miljo daleč od poskusne farme. Ena izmed teh ru-menoprogastih pošasti seje spustila proti njim in nekaj časa krožila,

v tem ko jih je opazovala s svojimi izbočenimi očmi, toda spet odletela po brezuspešnem Cossarjevem strelu. Doli v nekem kotu polja proti desni jih je več lezlo prek nekaj grčastih kosti, najbrž ostankov jagnjeta, ki so ga bile podgane uplenile na Hucksterjevi kmetiji. Konji so se zelo vznemirili, ko so prišli bliže tem živalim. V vsej družbi ni znal nihče voziti s konji in so morali vsakemu konju dodeliti moža, da gaje vodil in opogumljal.

Ko so prišli k hiši, niso opazili nobene podgane, in razen rastočega in padajočega »vsssSSS« iz osirja ni nič motilo tišine.

Odvedli so konje na dvorišče in eden Cossarjevih ljudi, ki je videl odprta vrata - ves srednji del vrat je bil izglodan - je šel v hišo. Sprva ga ni nihče pogrešal, ostali so se ukvaijali s sodi parafina, a pr

vi znak, ki so ga dobili, da se je ločil od njih, je bil pok njegove puške in žvižg krogle. »Pok, pok!« Ustrelil je iz obeh cevi in prva krogla, kakor se zdi, je šla skozi sod žvepla, izbila iz bolj oddaljenega dna deščico in napolnila zrak z rumenkastim prahom. Redwood je bil svojo puško obdržal v roki in ustrelil v nekaj sivega, ki je zletelo mimo njega. Za trenutek je videl široko zadnjico, dolgi luskinasti rep in dolge podplate zadnjih nog podgane, ter ustrelili iz druge cevi. Ko je pošast zginila za vogalom, je videl, kako se je zgrudil Bensington.

Nato je nekaj časa bil vsak zaposlen s svojo puško. Kake tri minute je bilo življenje na poskusni farmi zelo malo vredno in ozračje je pretresalo stresanje. V svojem razburjenju Redwood ni pomislil na Bensingtona, zapodil se je v zasledovanje, kar ga iznenada trešči ob tla plaz zdrobljene opeke, malte, sadre in zgnitih letev, ki so zletele nanj, ko je ena izmed krogel predrla zid.

Znašel se je spet sedeč na tleh s krvavimi rokami in ustnicami, okoli njega pa je bilo vse čudno tiho.

Potem je zaslišal iz hiše tanek glas:

»He-ej!«

»Hej!« je zavpil Redwood.

»Hej tam!« je odgovoril glas.

In nato:

»Fantje, ali jih imate?«

Redwoodu se je povrnil nekakšen občutek za prijateljske dolžnosti.

»Ali je mr. Bensington ranjen?« je vprašal.

Človek v hiši ga ni dobro slišal.

»Nikogar ni grajati, razen mene,« je dejal glas v hiši.

Redwoodu je bilo že bolj jasno, daje najbrž ustrelil Bensingtona. Pozabil je, da ima porezan obraz, vstal in šel nazaj, daje ugledal Bensingtona, ki je sedel na tleh in si drgnil ramo. Bensington je pogledal čez naočnike.

»Dali smo jim popra, Redwood,« je dejal in nato: »Hotela je skočiti čezme in me vrgla na tla. Toda pokazal sem ji ogenj iz obeh cevi in, strela, kako mi je zmesarila ramo!«

Na pragu seje prikazal neki moški.

»Jaz sem jo zadel enkrat v prsi, enkrat v bok,« je dejal.

»Kje sta vozova?« je vprašal Cossar, ki se je prikazal v goščavi listov velikanskih ovijalk.

Na Redwoodovo presenečenje se je pokazalo, prvič, da ni bil nihče ustreljen, drugič, da sta se bila oglarski in seneni voz za petdeset metrov premaknila in stala zdaj s kolesi zarita drug v drugem med divje prepletenim rastlinjem Skinneijevega zelenjavnega vrta. Konji se niso več plašili. Na pol poti od njih je ležal na stezi razbiti sod žvepla, pokrit z žveplenim prahom. Redwood je to pokazal Cos-saiju in krenil k vozoma.

»Ali je kdo videl podgano?« je vkliknil Cossar in šel za Redwoodom. »Enkrat sem jo zadel med rebra, drugič, ko meje hotela naskočiti, pa v gobec.«

K njima sta prišla še dva človeka, ki sta se mučila, da bi ločila voz od voza.

»Podgano sem ubil,« je dejal eden od njiju.

»Ste jo?« je vprašal Cossar.

»Jun Bates jo je našel za živo mejo. Vzel sem jo na muho v trenutku, ko je priletela izza vogala .. . Pok v pleče ...«

Ko so voza kolikor toliko spravili spet v red, je šel Redwood tja in se zastrmel v velikansko, brezoblično truplo. Žival je ležala po strani z lahno upognjenim telesom. Oba prednja zoba glodavca, ki sta segala čez spodnjo, nazaj pomaknjeno čeljust, sta ji dajala izraz silne šibkosti, šibke lakomnosti. Žival ni bila videti niti malo divja ali strašna. Prednje noge so spominjale na koščene, zgolj s kožo pokrite roke. Razen dveh ostrih, okroglih lukenj z osmojenim robom na obeh straneh tilnika ni imela podgana nobene druge poškodbe. Nekaj časa je o tem razmišljal. »Morali sta biti dve podgani,« je nazadnje dejal, vtem ko se je obrnil.

»Da. In tista, ki so jo vsi zadeli, je izginila.«

»Prepričan sem, da je moj strel —«

Neka vitica ovijalke, poglobljena v tisto skrivnostno iskanje opore, od katerega je odvisna vsa njena bodočnost, se je zaupljivo sklonila k njegovemu vratu, tako da se je brž odmaknil.

»VsssssSSS,« je brenčalo iz osiija tam v daljavi, »vssss.«

V

Po tem dogodku je bila družba na preži, toda ne utrujena.

Spravili so svojo zalogo v hišo, ki sojo po begu mrs. Skinneijeve očitno oplenile podgane, štirje izmed pomočnikov pa so odvedli konje nazaj v Hickleybrow. Mrtvo podgano so potegnili skozi živo mejo na mesto, ki ga je bilo moč opazovati skozi hišno okno, pri tem so slučajno naleteli v jarku na gručo strigalic velikank. Te živalce so se brž razlezle, toda Cossar je iztegnil svoje nepreračunljive ude in mu je uspelo, da jih je več usmrtil s čevlji in s puškinim kopitom. Potem sta dva moža presekala več glavnih debel ovijak - bili so velikanski votli valji, debeli nekaj čevljev v premeru, ki so rasli zraven greznice. In medtem ko je Cossar pripravljal hišo za noč, so Bensington, Redwood in eden od pomožnih elektromehanikov ob kokošjih ogradah previdno iskali podganje luknje.

Koprive velikanke sta obšla v velikem loku, zakaj te velikanske rastline so ju ogrožale s strupenimi trni, ki so bili dolgi dobro colo. Potem sta nenadno ugledala za oglodano, razpalo ograjo velikansko, ustju votline podobno najzahodnejšo luknjo podgan velikank, nekakšno smrdečo kotanjo, pred katero so se vsi trije postavili v vrsto.

»Upajmo, da pridejo ven,« je dejal Redwood in pogledal nadstrešek vodnjaka.

»Če ne pridejo —« je preudarjal Bensington.

»Pridejo,« je dejal Redwood.

Nato sta se zamislila.

»V rov bomo morali vzeti kako svetilko, če pojdemo vanj,« je dejal Redwood.

Krenili so po beli peščeni stezi skozi smrekov gozd navkreber in se kmalu ustavili, ko so ugledali osje luknje.

Sonce je zdaj zahajalo in ose so se vračale domov; njih krila so v zlati svetlobi ustvarjala okoli njih podobo sukajočih se žarnih vencev. Vsi trije možje so gledali izpod dreves - zdaj jim ni bilo treba iti več na drug konec gozda - in opazovali orjaške žuželke, kako so se spuščale na tla, nekaj časa lezle okoli, se potopile v luknjo in izginile.

»Zdaj bodo nekaj ur mirovale,« je dejal Redwood ... »Prav tako je, kakor bi bil spet deček.«

»Teh lukenj ne moremo zgrešiti,« je dejal Bensington, »čeprav bi bila noč še tako temna. Vrh tega - svetilka —«

»Polna luna,« je dejal elektromehanik. »Pogledal sem.«

Krenili so nazaj in se posvetovali s Cossarjem.

Dejal je, »samo ob sebi umevno,« da morajo žveplo, soliter in sa-drno malto odpraviti skozi gozd še pred mrakom. Pričeli so takoj raztovarjati in vlačiti vreče. Po potrebnem vpitju uvodnih navodil niso spregovorili več besed, in ker je zamrlo brenčanje osjega gozda, ni bilo na svetu slišati drugega glasu kakor korake, težko dihanje otovorjenih mož in odlaganje vreč. Tega dela so se udeleževali vsi, razen mr. Bensingtona, ki je bil zares nesposoben. V spalnici obeh Skin-nerjevih seje s puško postavil na stražo, da bi stražil mrhovino tolste podgane, ostali pa so se po dva in dva menjavali na straži pri podganjih luknjah za goščavo kopriv, da so se spočili od prenašanja vreč. Pelodovi mešički kopriv so bili zreli in zdaj pa zdaj sta se stražarja zdrznila, ker so se mešički razletavali, daje bilo slišati kakor pok pištole, in so pelodova zrnca padala okoli njih kakor šibre.

Mr. Bensington je sedel pri svojem oknu na trdem, z umazanim blagom prevlečenem žimnatem stolu, ki je leta in leta dajal dnevni sobi obeh Skinnerjevih nekakšen nadih imenitnejšega doma. Puška, ki je ni bil niti malo v^jen, je ležala na okenski polici, njegoyi naočniki pa so stražili zdaj temno gmoto mrtve podgane v vse gostejšem mraku, zdaj potovali v nenavadni zamišljenosti sem in tja. Zunaj se je širil lahen duh po parafinu, zakaj en sod je puščal, in ta duh se je mešal z manj prijetnim duhom, ki je prihajal iz razsekanih in zmečkanih ovijalk.

Mešanica notri, kadar seje ozrl, mešanica medlih hišnih duhov, duhovi po pivu, siru, gnilih jabolkih in starih čevljih kot vodilni motivi, ta mešanica je bila polna spominov na izginula Sinnerjeva za-' konca. Nekaj časa je gledal mračno sobo. Bila je zelo razmetana -morda jo je razmetala kaka podgana - toda plašč na vratni kljuki, britev, nekaj umazanih kosov papirja in leta in leta nerabljen košček mila, daje bil že ves zgrbljen in trd kakor roževina, so dišali po Skin-nerjevi posebnosti. Bensingtonu se je v povsem novi osvetlitvi vsiljevala misel, daje moža najbrž umorila pošast, ki je ležala tam zunaj v temi, in ga vsaj nekaj požrla.

Če človek pomisli, do česa lahko privede na videz nedolžno odkritje v kemiji!

Sedel je tu v dobro mu znani Angliji, pa vendar v neizmerni nevarnosti, sedel tu s puško v razpadajoči hiši daleč od vsakršnega luk-susa, z ramo, hudo obtolčeno od vzvratnega puškinega sunka, in -pri bogu!

Zdaj šele je razumel, kako temeljito seje zanj spremenil red vesoljstva. Povsem na lepem je zdrvel naravnost v to presenetljivo prigodo, ne da bi o tem črhnil le besedico sestrični Jani!

Kaj si je morala misliti o njem!

Poskušal sije to predočiti, a ni mogel. Imel je nenavadno močan občutek, kakor da sta za večno ločena in se ne bosta več srečala. Čutil je, daje z enim korakom stopil v neki svet novih neizmernosti. Kakšne druge pošasti utegnejo še skrivati te bolj in bolj črne sence? .. . Vršički kopriv velikank so se ostro in črno odbijali od bledozelenega in jantarsko rumenega zahodnega neba. Vse je bilo tiho, prav nenavadno tiho. Čudil se je, zakeu ne sliši onih tam za hišnim vogalom. Senca v kolnici je bila zdaj brezdanje črna.

Pok... pok.. . pok.

Vrsta odmevov in vklik.

Dolga tišina.

Pok in zamiranje odmevov.

Mir.

Potem, hvala bogu! Iz neslišne teme sta prišla Redwood in Cossar. In Redwood je vzkliknil:

»Bensington!«

»Bensington, v malhi imamo še eno podgano!«

»Cossar ima v malhi še eno podgano!«

Ko so člani odprave povečerjali, seje povsem znočilo. Zvezde so svetlo sijale in rastoča bledost tam proti Hankeyu je naznanjala luno. Straža pri podganjih luknjah je ostala, toda stražarji so se umaknili v reber nad luknjami, ker so bili mnenja, da bodo imeli tam točnejši strel. Tam so čepeli v precejšnji rosi in preganjali vlago z viski jem. Ostali so počivali v hiši; trije voditelji so se posvetovali z ljudmi o delu noči. Proti polnoči je vzšla luna in brž ko je v vsej moči sejala nad sipinami, so se vsi razen stražarjev podganjih lukenj odpravili pod Cossaijevim vodstvom v gosjem redu k osjemu gnezdu.

Kolikor je zadevalo osje gnezdo, se jim je njih naloga zdela izjemno lahka, presenetljivo lahka. Ne glede na to, daje precej dolgo trajal pohod, ni bil prav nič bolj nevaren od pohoda nad kako navadno osje gnezdo, če bi ga bilo treba napasti. Brez dvoma je bila nevarnost, smrtna nevarnost, toda iz tiste pogubonosne rebri griča ni vtaknila niti glave. Natlačili so v gnezdo žvepla in solitra, luknje pošteno zasmolili in prižgali zažigalne vrvce. Nato seje družba v vsem skupnem nagonu umaknila od gnezda in tekla prek dolgih senc smrek; ko pa so videli, da je Cossar ostal tam, so se po sto metrih kakor kak klobčič zložno ustavili pri nekem jarku, kjer so bili varni.

Morda kako minuto dolgo je mesečno noč z njeno temnino in belino moreče napolnjevalo pridušeno brenčanje, ki seje stopnjevalo in strnilo v rjovenje, v globok, poln glas, ki se je vzpel do viška in zamrl, nato pa je bila noč neverjetno tiha.

»Strela!« je skoraj šepetaje dejal Bensington, »storjeno je!«

Vsi so stali polni pričakovanja. Grič nad črnim tkivom smrekovih senc se je zdel tako svetel kakor podnevi in tako brezbarven kakor sneg. Sadra v luknjah, ki je otrdevala, seje prav svetila. Cossar-jeva nejasna senca se je zganila in prihajala k njim.

»To bi bilo —«je dejal Cossar.

»Pok - pok!«

Strel blizu hiše in zatem - tišina.

»Kaj je bilo to?« je vprašal Bensington.

»Neka podgana je ven pomolila glavo,« je domneval nekdo iz spremstva.

»Toda puške smo pustili gori,« je dejal Redwood.

»Pri vrečah.«

Vsi so se začeli spet vračati h griču.

»To morajo biti podgane,« je dejal Bensington.

»Samo ob sebi umevno,« je dejal Cossar in si grizel nohte.

»Pok!«

»Hej!« je zavpil eden izmed ljudi.

Nato so se iznenada zaslišali vzkliki, dva strela, glasen vzklik, ki je bil skoraj vreščanje, trije streli naglo drug za drugim in drobljenje lesa. Vsi ti glasovi so bili zelo jasni in kratki v neznanski tišini noči. Nato ni bilo nek^j minut slišati drugega kakor majčkeno prikrito zmešnjavo iz smeri proti podganjim luknjam, potem pa spet divji vzklik ... Vsi so brezumno tekli k puškam.

Dva strela.

Bensington je opazil, da hodi s puško v roki skozi smreke tik za neko skupino umikajočih se hrbtov. Čudno je, daje bila glavna misel, ki mu je v tem trenutku begala duha, želja, da bi ga mogla videti njegova sestrična Jana. Njegovi bulasti čevlji z razporki so v divjih korakih bežali z njim in njegov obraz seje venomer režal, ker je to grbančilo nos, da so naočniki ostali na svojem mestu. Ko je tekel skozi šahovsko igro mesečine, je držal puško kakor za strel. Neki mož, ki je bil pobegnil, jim je v polnem teku prišel naproti - puško je bil zagnal stran.

»Hej!« je vzkliknil Cossar in ga prestregel z rokami. »Kaj je?«

»Prišle so vse hkrati ven,« je odgovoril mož.

»Podgane?«

»Da, šest.«

»Kje je Flack?«

»Padel.«

»Kaj pravi?« je zasopihal Bensington, ki je bil neopaženo prišel.

»Flack je padel?«

»Zgrudil se je.«

»Prišle so druga za drugo ven.«

»Kaj?«

»Napravile so izpad. Jaz sem prvi izstrelil obe cevi.«

»Flacka ste zapustili?«

»Naskočile so nas.«

»Pridite,« je dejal Cossar. »Vi greste z nami. Kje je Flack? Vodite nas.«

Vsa družba je krenila dalje. Mož, ki je bil pobegnil, je pripovedoval podrobnosti o bitki. Ostali so se gnetli okoli njega, vodil je samo Cossar.

»Kje so?«

»Morda spet v luknjah. Skočil sem čeznje. Zagnale so se k svojim luknjam.«

»Kaj pravite? Ali ste jim prišli na sled?«

»Šli smo dol mimo njihovih lukenj. Videli smo jih prihajati ven, veste, in jim skušali odrezati pot. Skakljale so ven - kakor zajčki. Tekli smo dol in začeli nanje streljati. Po našem prvem strelu so divje drvele okoli in iznenada planile na nas. Na nas.«

»Koliko?«

»Šest ali sedem.«

Cossar je družbo privedel na rob smrekovega gozda in se ustavil.

»Ali hočete reči, da so dobile Flacka?« je vprašal nekdo.

»Ena njih je planila nadenj.«

»Ali niste streljali?«

»Kako sem mogel?«

»Ste puške vsi nabili?« je čez ramo vprašal Cossar.

Sledilo je pritijevalno gibanje.

»Toda Flack —« je dejal nekdo.

»Mislite - Flack —« je dejal drugi.

»Zdaj ni izgubljati časa,« je dejal Cossar in vzkliknil: »Flack!« ko je vodil. Vsa sila je krenila proti podganjim luknjam, mož, ki je bil pobegnil, malo zadaj. Šli so skozi bujno, podivjano rastlinje in prišli mimo trupla druge podgane. Vrstili so se v upognjeni črti, vsi s predse naperjenimi puškami in v jasni mesečini oprezovali okoli sebe, kje bi ugledali kako čepečo, zlohotno prežečo stvar. Puško moža, ki je bil pobegnil, so zelo hitro našli.

»Flack!« je vzkliknil Cossar. »Flack!«

»Tekel je mimo kopriv in padel,« je dejal mož, ki je bil pobegnil.

»Kje?«

»Tu nekje.«

»Kje je padel?«

Okleval je in jih nekaj časa vodil poprek skozi dolge črne sence ter se nato previdno ustavil.

»Tu nekje, mislim.«

»No, zdaj ga ni več tu.«

»Toda njegova puška —«

»K vragu!« je zaklel Cossar. »Kje je vse ostalo?«

Napravil je korak proti črnim sencam ob griču, ki so skrivale luknje, se ustavil in oprezoval. Potem je vnovič zaklel.

»Če so ga zavlekle noter —!«

Nekaj časa so oklevali, vtem ko so izražali drobce svojih misli. Bensingtonovi naočniki so se bleščali kakor diamanti, ko je pogledoval tega in onega. Obrazi ljudi so bili zdaj mrzlo jasni, zdaj skrivnostno temotni, kadar so se umaknili iz mesečine. Govorili so vsi, nihče pa ni končal stavka. Potem seje Cossar nenadno odločil. Svoje ude je iztezal zdaj sem zdaj tja in ukazoval, kakor bi streljal s šibrami. Bilo je jasno, da hoče imeti svetilke. Vsi, razen Cossaija, so se napotili k hiši.

»Ali hočete iti v luknje?« je vprašal Redwood.

»Samo ob sebi umevno,« je dejal Cossar.

Pojasnil je vnovič, da naj mu prinesejo svetilki z oglarskega in s senenega voza.

Bensington, ki je to razumel, je odšel po stezi mimo vodnjaka. Ozrl seje čez ramo in videl tam stati Cossaijevo velikansko postavo, kakor da bi zamišljeno ogledoval luknje. Ob tem pogledu naj se je Bensington za trenutek ustavil ter se na pol obrnil. Cossaija so pustili vsi na cedilu —!

Cossar je Seveda lahko sam zase skrbel!

Iznenada je Bensington ugledal nekaj, daje do kosti prestrašen zavpil »aj!« V sekundi so iz črnega prepleta ovijalk planile nad Cossaija tri podgane. Tri sekunde jih Cossar ni nič opazil, potem pa je bil najbolj gibčno bitje na svetu. Streljal ni. Očitno ni več utegnil pomeriti. Bensington je videl, kako seje pripognil v stran, daje podgana skočila čezenj, in ji potem s puškinim kopitom raztreščil glavo. Pošast je napravila še en skok in se prekopicnila.

Cossar je iznenada zginil v trstičju, šinil potem spet kvišku in stekel nad drugo podgano, vtem ko je vihtel okoli glave puško. Bensington je zaslišal slaboten krik, nato je videl, kako sta vsak sebi skočili ostali dve podgani in kako ju je Cossar zasledoval proti luknjam.

Vsa stvar je imela podobo čadastih senc, vse tri pošasti so bile zaradi varljive svetlobe noči videti pretirano velike in neresnične. Podgane so v bliskovitih in nenadnih skokih švigale mimo, ali pa so tako naglo tekle, kakor bi bile na koleščkih. V pol minute je vse minilo. Ta dogodek je videl samo Bensington. Tiste, ki so še zmerom pešačili proti hiši, je lahko slišal za seboj. Vzkliknil je nekaj nerazumljivega in odhitel spet h Cossarju, vtem ko sta podgani izginili.

Dohitel gaje zraven lukenj. V mesečini je razdelitev senc, ki so sestavljale Cossaijev obraz, izražala mir.

»Hej!« je vzkliknil Cossar. »Že nazaj? Kje so svetilke? Zdaj so spet vse v svojih luknjah. Eni sem zlomil tilnik, ko je tekla mimo mene .. . Vidite? Tu!« In iztegnil je svoj koščeni prst.

Bensington je bil preveč osupel, da bi mogel kaj reči. . .

Svetilk neskončno dolgo niso prinesli. Nazadnje so se le prikazali, sprva negibno, sijoče oko, pred katerim seje pomikal rumen sij, potem še dve očesi, ki sta zdaj pa zdaj ugasnili in se spet zabliskali. Za njimi so prihajale majhne postave s tihimi glasovi, potem pa neznanske sence. Ta skupina je bila prav kakor žig na velikanskem sanjskem svetu mesečine.

»Flack,« so dejali glasovi. »Flack.«

Priplaval je neki stavek, ki je stvar nekoliko razjasnil. »Seje zaprl v podstrešnico.«

Cossar je bil od trenutka do trenutka čudovitejši. Od nekod je privlekel dve polni pesti vate in si zamašil z njo ušesa. Bensington seje začudil. Čemu? Nato je nabil svojo puško s četrtinskim nabojem smodnika. Kdo drug bi se bil sicer mogel tega spomniti? Čudež je dosegel svoj višek, ko so podplati Cossaijevih čevljev začeli izginjati navzgor v srednjo luknjo.

Cossar je ležal na vseh štirih z dvema puškama; na vsaki strani mu je na vrvici visela ena pod brado, njegov zanesljivi pomočnik, majhen, temnopolt mladenič resnega obraza, pa naj bi za njim sklonjen zlezel v luknjo in držal svetilko nad njegovo glavo. Vse je bilo urejeno tako pametno, samo ob sebi umevno in pripravno, kakor sanje kakega mesečnika. V ata, tako se zdi, je bila potrebna zaradi poka puške; imel jo je tudi pomočnik. Samo ob sebi umevno! Dokler bi podgane kazale Cossaiju repe, se mu ni moglo nič zgoditi, brž ko pa bi se obrnile k njemu, bi videl njihove oči in streljal mednje. Ker so morale priti po rovu navzdol, jih Cossar skoraj ni mogel zgrešiti. To je bila, je trdil Cossar, samo ob sebi umevna metoda, morda malo dolgočasna, toda povsem varna. Ko seje pomočnik sklonil, da bi zlezel v luknjo, je videl, daje k škricu njegovega suknjiča privezan en konec vrvce. S to naj bi potegnil v rov vrv, če bi bilo treba, da bi izvlekli trupla podgan.

Bensington je opazil, daje bilo tisto, kar je držal v roki, Cossaijev cilinder.

Kako je prišel ta k njemu?

Vsekakor ostane spomin nanj.

Pred vsako sosednih lukenj je stala majhna skupina s svetilko na tleh, ki je razsvetljevala votlino, eden izmed mož pa je klečal in meril v okroglo praznino pred seboj, če bi se kaj prikazalo iz nje.

Negotovost je bila neskončna.

Potem so zaslišali nekaj kakor eksplozijo v rudniku. Cossaijev prvi strel...

Pri tem so se vsem napele mišice in živci, in bum! bum! bum! so podgane poskušale napraviti izpad iz rova, in še dve sta bili mrtvi. Potem je javil mož, ki je držal klobčič vrvce, nekakšno potegovanje.

»Notri je eno ustrelil,« je dejal Bensington, »in hoče vrv.«

Gledal je, kako seje vrv plazila v luknjo, in zdelo seje, kakor da ji daje življenje kačji razum - zakaj tanka vrvca v temi ni bila vidna. Nazadnje seje vrv nehala plaziti in nastal je dolg premor. Potem se je neka pošast, kar seje Bensingtonu zdelo od vsega najčudovitejše, počasi začela plaziti iz rova in se spreminjati v inženirja, ki seje vračal zadenjsko. Za njim so se prikazali Cossaijevi škornji, ki so orali globoke brazde, nato pa njegov od svetilke osvetljeni hrbet.. .

Zdaj je bila živa samo še ena podgana, in to ubogo, obsojeno bitje je čepelo v zadnjem kotičku rova, dokler se nista Cossar in svetilka vnovič splazila vanj in jo je Cossar ubil. In nazadnje je Cossar, ta človeška podlasica, pregledal vse rove, da se je prepričal, ali mu ni kaj ušlo.

»Imamo jih,« je nazadnje dejal skoraj preplašeni družbi. »In če ne bi bil tako nemarno govedo, bi se bil slekel do pasu. Samo ob sebi umevno. Potipajte moje rokave, Bensington! Ves moker sem od potu. Malce težko je misliti na vse. Zdaj me prehlada lahko obvaruje samo pošten požirek viskija.«

VII

V tej čudoviti noči so bili trenutki, ko se je Bensingtonu zdelo, kakor da mu je po naravi usojeno življenje fantastičnih pustolovščin. To čustvo gaje navdajalo zlasti kako uro ali malo več potem, ko je izpil kozarček močnega viskija.

»V Sloane Street se več ne vrnem,« je zaupal velikemu, plavolasemu, umazanemu inženirju.

»Ne, res?«

»Brez skrbi,« je dejal Bensington, vtem ko je mračno pokimal.

Po naporu, ko so vseh sedem mrtvih podgan zavlekli h goščavi kopriv, je pot tekel z njega, in Cossar gaje opomnil na samo ob sebi umevni učinek viskija, da bi ga obvaroval pred sicer neogibnim prehladom. V stari, z opeko tlakovani kuhinji je bila nekakšna razbojniška večerja, medtem ko je zunaj bila naslonjena na živo mejo vrsta mrtvih podgan. Čez kakih trideset minut počitka pa je Cossar pozval vso družbo na delo, ki ga je bilo še opraviti.

»Samo ob sebi umevno so morali,« kakor je dejal, »kraj zbrisati. Ostati ne sme najmanjša smet, najmanjša spotika. Razumete?« Razvnel jim je misel na popolno uničenje. Razbili in raztreskali so vsak košček lesa v hiši, nakopičili kupe goriva, kjerkoli so rasle velike rastline, napravili so grmado za podganja trupla in jo polili s parafinom.

Bensington je delal kakor kak vesten težaški delavec. Proti drugi uri je dosegel nekak višek veselosti in volje. Kadar je pri uničevanju vihtel sekiro, so bežali od njega celo najhrabrejši. Pozneje gaje malo streznila izguba naočnikov, dokler jih niso našli v bočnem žepu njegovega suknjiča.

Okoli njega so tekali ljudje - sajasti, odločni ljudje. Cossar se je med njimi gibal kakor kak bog.

Bensington seje opajal s tisto radostjo človeške vzajemnosti, ki navdihuje srečne vojske, močne odprave - a nikoli tistih, ki živijo življenje suhoparnih državljanov po mestih. Ko mu je Cossar odvzel sekiro in mu velel, naj nosi les, je hodil sem in tja in dejal, da so vsi »vrli dečki«. Zdržal je še, ko je že dolgo čutil, daje utrujen.

Nazadnje je bilo vse pripravljeno in začelo se je zažiganje parafina. Luna, ki ni imela zdaj več svojega raztresenega nočnega sprem-

in cnolo nnr) cAmrolrnm

»Požgite vse,« je dejal Cossar, ki je hodil sem in tja, »sežgite vse, kar leze, gre in raste, napravite temeljito. Razumete?«

Bensington gaje videl, kako je bil zdaj v bledem svitanju dneva koščen in strašen, kadar je hitel mimo z naprej pomaknjeno spodnjo čeljustjo in s plamenico iz trsk v roki.

»Umaknite se!« je dejal nekdo in potegnil Bensingtona za roko.

Tihi somrak - nikjer niso pele ptice - je iznenada vzburilo prasketanje; okoli vznožja grmade je stekel droben, zamolkel, rdeč plamenček, se pri tleh spremenil v modrikast ogenj in se začel od lista do lista vzpenjati po eni izmed kopriv velikank. Iz prasketanjaje bilo slišati pojoč glas ...

Pobrali so iz kota Skinneijeve dnevne sobe svoje puške in nato je začelo vse bežati. Cossar je v dolgih skokih tekel za njimi. . .

Potem so se ustavili in od daleč gledali poskusno farmo. Zahrumela je; dim in plameni so vreli iz nje kakor množica ljudstva na paničnem begu, iz vrat in oken, iz tisoč špranj in razpok v strehi! Cossar se je izkazal pravega mojstra! Proti nebu je šinil velik steber dima, ki so ga zdaj pa zdaj preblisnili krvavordeči jeziki in trzajoče strele. Bilo je, kakor da seje iznenada dvignil mogočen velikan, ki seje iztezal kvišku in razširil svoje velike roke prek neba. Ogenj jim je nazaj prignal noč in povsem zakril in pogasil žarenje sonca, ki je vzhajalo za njim. Ves Hickleybrow je kmalu opazil ta nenavadni steber dima in vse je prihitelo samo na pol ali še manj oblečeno na grič, da bi videlo, kako se bodo oni vračali.

Na obzorju seje ta steber dima, podoben fantastični gobi, menjal in plaval proti nebu - tako da so se sipine zdele neznatne in vse ostale reči majhne, spredaj po stezi pa so pod Cossaijevim vodstvom pešačili povzročitelji tega zla, osem majhnih, črnih postav, ki so utrujeni s puškami na ramah prihajali prek travnika.

Ko se je Bensington ozrl, se je njegov iznemogli duh spomnil znanega mu izreka in našel v njem odmev. Kako seje že glasil? »Danes ste —?« »Danes ste —?«

Potem seje domislil Latimeijevih besed: »Danes smo v Angliji prižgali svečo, ki je živa duša več ne ugasi -«

Kakšen človek je vendar bil Cossar! Nek^j časa je občudoval njegov hrbet in bil ponosen, daje držal tisti klobuk. Ponosen! Čeprav je bil raziskovalec, Cossar pa se je ukvaijal samo z uporabno znanostjo.

Iznenada gaje pričelo strašno mraziti, začelje še zdehati in si zaželel, da bi bil toplo zavit v postelji v svojem malem stanovanju, ki je gledalo na Sloane Street. (Nikar da bi bil samo pomislil na Jano.) Noge je čutil, kakor bi bile iz vrvi, obtežene s svincem. Vprašal seje, ali jim bo v Hickleybrowu mogel kdo priskrbeti kave. Že triintrideset let ni bil vso noč pokonci.

In tačas, ko seje bilo teh osem pustolovcev borilo okoli poskusne farme s podganami, se je devet milj daleč v vasi Cheasing Eyebright neka stara ženska, katere nos je bil pretirano velik, ob svitu plapolajoče sveče borila z velikimi težavami. V eni koščeni roki je držala odpirač konservnih škatel, v drugi pa škatlo heraklejoforbije, ki jo je bila odločena odpreti ali umreti. Borila seje nepopustljivo in zarenčala ob vsakem novem naporu, medtem ko je bilo skozi tenko steno slišati tožeči glas otročiča Caddlesa.

»Ubogo srce,« je dejala mrs. Skinner. Nato pa se v zanosu odločnosti z edinim zobom vgriznila v ustnico. »Ali se boš odprla!«

In kmalu: »Pok!« je bila osvobojena sveža zaloga hrane bogov, da svoje sile velikanstva znese nad svetom.

Četrto poglavje OTROCI VELIKANI

I

Iz žarišča naše pripovedi mora vsaj za nekaj časa izginiti razraščajoče se območje posledic, ki so še strašile na poskusni farmi: kako je še dolgo časa v gobovju in plesni, v zeli in plevelu to izoglenelo, a ne povsem ugaslo ognjišče izžarevalo neko silo rastnosti. Tudi ne moremo tu izčrpno prikazati, kako sta tisti žalujoči stari devici, obe preživeli kokoši, iz katerih so napravili čudežni živali in predmet ra-doglednosti, prebili svoja ostala leta v lenivi znamenitosti. Bralec, ki je žejen natančnejših podrobnosti o teh stvareh, naj se poglobi v časopise tistega obdobja, v dolge stolpce brez predsodkov modernega angela zgodovine. V žarišču tega preskoka imamo opraviti z mr. Bensingtonom.

Vrnil seje v London in tam zvedel, daje naravnost strašno slaven mož. V eni sami noči seje glede njega spremenil ves svet. Vsak je razumel. Sestrična Jana, tako seje zdelo, je vedela vse; ljudje po cestah so vedeli vse; časopisi so vedeli vse in še več. Srečanje s sestrično Jano je bilo Seveda strašno, toda ko je minilo, ni bilo kar nič tako strašno. Celo pri tej dobri ženski je imela oblast nad dejstvi svoje meje; bilo je jasno, da se je posvetovala sama s seboj in gledala na hranivo kot na nekaj, kar je bilo v naravi stvari.

Izbrala si je pot razgrajajoče dolžnosti. Grajala je čez mero, to je bilo jasno, toda ovirala ni. Bensingtonov beg - zakaj kot takega ga moramo gledati - jo je morda pretresel, in najhujše, kar je storila, je bilo to, da ga je zaradi prehlada, ki si ga je bil nakopal, in zaradi utrujenosti, ki jo je že davno pozabil, zdravila z bridko vztrajnostjo, in da mu je kupila neko novo vrsto kombiniranega spodnjega perila iz čiste volne, ki se je prav tako lahko zapletlo in deloma prav tako lahko obrnilo, deloma pa ne, in v katerega je bilo raztresenemu človeku prav tako težko zlesti, kakor priti v - družbo. In tako je še nekaj časa opazoval, kolikor mu je to novo perilo puščalo časa, razvoj tega novega elementa v zgodovini človeštva, hrane bogov.

Javno mnenje, ki ima glede izbora svoje skrivnostne zakone, ga je spoznalo za edinega iznajditelja in pospeševatelja tega novega čudeža; o Redwoodu ni hotelo ničesar slišati in brez protesta je dopustilo, da je Cossar po svojem naravnem nagibu zabredel v grozotno strašno temo. Preden je kaj zaslutil o veletoku teh stvari, je Bensington tako rekoč že ležal otrpel in raztelešen v krsti. Njegova plešavost, njegova nenavadna, splošna rdečeličnost in njegovi zlati naočniki so postali narodna lastnina. Odločni mladi ljudje z velikimi, na oko dragimi fotografskimi aparati in z občim izrazom popolne pooblaščenos-ti so se za kratka, toda dobičkonosna obdobja polaščali njegovega stanovanja, zažigali v njem bliskovico, da gaje še dneve in dneve napolnjeval gost, neznosen dim, in odhajali, da so polnili strani magazinov s svojimi čudovitimi fotografijami mr. Bensingtona, »v vsej podobi in doma« v svojem drugem najboljšem suknjiču in razparanih čevljih. Drugi ljudje odločne narave, različne starosti in spola so prihajali in mu pripovedovali vsemogoče stvari, potem pa tiskali to, kar so mu bili pravili, kot njegov izvirni prispevek k razgovoru. Broadbeam, priljubljeni humorist, ga je prav oblegal. Spet je vohal nekakšen tak prekleti nekty, ki ga ni mogel razumeti, in se strašno razvnemal v svojem prizadevanju, da bi »stvar s smehom podrl«. Videli so ga po klubih velikega, zavaljenega človeka, čigar veliki, nezdravi obraz je razločno kazal sledove njegovega polnočnega žganja luči, in vsakemu, ki gaje mogel zgrabiti za gumb, je izjavil: »Tile mladiči znanosti, veste, nimajo nikakega smisla za humor. To je. Tale znanost - ta ga ubije.« Njegove šale o Bensingtonu so prehajale v grobo satiro....

Neki podjeten izrezovalec časopisnih objav mu je poslal dolg članek o njem, ki je izšel v nekem tedniku z naslovom: »Nova groza«, ter se mu ponudil, da mu za neksu skromnih funtov napiše sto takih štorij; dve očarljivi mladi, njemu popolnoma neznani dami pa sta prišli in na neizmerno veselje sestrične Jane pili z njim čaj ter mu pozneje poslali svoji spominski knjigi, da se je vanju vpisal. Kmalu je bil povsem brezčuten proti temu, da so njegovo ime v javnem tisku spravljali v zvezo z najbolj priskutnimi idejami in daje v mesečnikih bral članke o sebi in svojem hranivu, ki sojih v slogu skrajne zaupljivosti pisali ljudje, o katerih ni bil nikoli nič slišal. In najsi je v dneh svoje domišljavosti gojil že kakršne koli nade o prijetnostih slave, te nade so bile popolnoma in za večno uničene.

Sprva je bilo pisanje javnega mnenja - ne glede na Broadbeama brez vsakršne sovražnosti. Zdelo seje, da javnemu mnenju ni za drugo kakor za šaljivo domnevo, za napihovanje, da bi utegnilo razsajati še več heraklejoforbije. Ni pa se zdelo javnemu mnenju vredno napihniti, da bodo ti otročiči, ki jim dajejo hranivo, kmalu dosegli tolikšno višino, do katere mi nikoli ne bomo zrasli. Kar je javnemu mnenju ugajalo, so bile karikature pomembnejših politikov po nekem kosilu, zabeljenem s hrano bogov, in poučne razstave, na primer razstava mrtvih os, ki niso zgorele, in razstava preživelih dveh kokoši.

Da bi občinstvo pogledalo malo dalje, za to ni imelo nikakega povoda, dokler ni z zelo marljivim prizadevanjem uspelo, daje pomislilo na nadaljnje posledice, a celo tedaj so bili še nekaj časa samo nekateri navdušeni za ukrepe. »Zmerom je kaj novega,« je dejalo občinstvo - občinstvo, ki je z novostmi tako prenasičeno, da ne bi prav nič osupnilo, če bi slišalo, da se je razklala zemlja, kakor bi prerezal jabolko - in: »Kaj neki bodo storili zdaj!«

Toda nek^j ljudi zunaj občinstva, tako rekoč, je že pogledalo ma

lo dalje, in nekaj, tako se zdi, se jih je ustrašilo tistega, kar so tam videli. Na primer mladi Caterham, nečak pewterstonskega grofa in eden najnadebudnejših angleških politikov, je tvegal, da bi ga imeli za bedaka, in napisal dolg članek za »Devetnajsto stoletje in pozneje« ter predlagal popolno uničenje hraniva. In prav tako je mislil - kadar je bil slabe volje - Bensington.

»Zdi se, da si niso na jasnem -« je dejal Cossaiju.

»Ne, niso.«

»In mi? Kadar pomislim na to, kaj se pravi - ta ubogi Redwoodov otrok. - In, Seveda, vaši trije . .. Štirideset čevljev visoki, morda! .. . Ali bomo res nadaljevali?

»Nadaljevali!« je vzkliknil Cossar s krčevito neelegantno začule-nostjo in z višjim glasom, kakor ga je kdaj koli prej imel. »Seveda boste nadaljevali! Čemu, mislite, pa ste na svetu? Da zapravljate čas med južinami?«

»Resne posledice,« je vreščal, »Seveda! Pošasti. Samo ob sebi umevno. Samo - ob sebi - umevno. Toda, človek božji! To je edino upanje, da pride do resnih posledic, kijih boste kdaj koli imeli. In zato se hočete potuhniti!«

Za trenutek je bilo njegovo ogorčenje brez primere.

»To je, skratka, sramota!« je dejal nazadnje in krčevito ponovil:

»Sramota!«

Toda Bensington je delal zdaj v svojem laboratoriju z več razburjenja kakor užitka. Ni vedel, ali hoče, da naj ima njegovo življenje resne posledice, ali ne; bilje človek mirnih nagibov. Seveda je bilo tu čudovito odkritje, zelo čudovito - toda — Postal je že lastnik več oralov požganega sumljivega zemljišča pri Hickleybrowu, ki ga je plačal po 90 funtov oral, in zdaj mu je včasih bilo, da bi to imel za tako resno posledico spekulativne kemije, kakršno si more le želeti prav nič častihlepen človek. Seveda je bil slaven - kar strah zbujajoče slaven. Slava, ki jo je dosegel, je bila več kakor zadostna - bila je veliko, veliko več kakor zadostna.

Toda raziskavanje mu je bilo zelo v navadi.

In v trenutkih, v redkih trenutkih zlasti v laboratoriju, je bilo še nekaj drugega razen navade in Cossaijevih dokazov, kar gaje sililo k delu. Ta mali mož z naočniki, ki se je nemara držal v ravnotežju s tem, daje noge z razparanimi čevlji ovijal okoli nog svojega visokega stola, z roko na pinceti svoje pomembnosti, je imel v teh trenutkih neko vizijo o večnem razvijanju semena, ki je bilo vsajeno v njegovega duha, videl je prav kakor na nebu za grotesknimi postavami in slučajnostmi te sedanjosti prihajajoči svet velikanov in vse tiste mogočne stvari, kijih skriva bodočnost - nedoločne in sijoče, podobne iskreči se palači, ki jo daleč v daljavi ugledaš v trenu sončnega žarka ... In takoj zatem mu je bilo, kakor da tisti sij nikoli ni bil razsvetlil njegovega duha, in pred seboj je videl samo mračne sence, grozotne prepade in temo, negostoljubno neskončnost, mrzle, divje in strašne stvari.

II

Med zapletenimi in zmešanimi dogodki, pobudami iz velikega zunanjega sveta, ki so utemeljile slavo mr. Bensingtona, seje kmalu pojavil v ospredju neki svetal in delaven človek, postal v mr. Bensingtonovih očeh nekakšen voditelj in maršal teh vnanjosti. To je bil doktor Winkles, tisti prepričljivi zdravnik, ki je v tej pripovedi že nastopil kot orodje, s pomočjo katerega je Redwood mogel svojemu sinu dajati hranivo. Že pred velikim izbruhom je bilo jasno, da so skrivnostni praški, ki mu jih je izročil Redwood, neznansko zbudili zanimanje tega gospoda, in brž ko so se prikazale prve ose, mu je bila vsa stvar iznenada kakor na dlani.

Spadal je k zdravnikom, kijih po njihovem značaju, njihovi morali, njihovih metodah in lastnostih najbolje in dokončno označimo z besedo »prizadevnež«. Bilje širokopleč in plavolas, budnih, površnih oči aluminijaste barve, in z lasmi, ki so bile videti kakor mivka; bil je neizrazitega obraza, mišičaste obrite brade, pokončne postave, odločnih kretenj in nagel v besedi, nosil je dolg površnik, črno svileno kravato, zlate gumbe in verižico, njegov cilinder pa je imel posebno obliko in krajevce, pod katerimi je bil videti pametnejši in boljši kot nihče drug. Videti je bil tako mlad ali star, kakor vsak odrasel človek. In po tistem prvem čudovitem izbruhu se je prilepil s tako prepričljivim izrazom lastništva na Bensingtona, Redwooda in hrano bogov, da bi ga bil Bensington kljub nasprotnemu pričevanju tiska časih kar priznal za prvotnega iznajditelja vse zadeve.

»Te nezgode«, je dejal Winkles, ko je Bensington omenil nevarnost nadaljnjih napak, »ne pomenijo nič. Nič. Vse je odkritje. Če ga pravilno razvijemo, ustrezno uporabljamo, razumno nad njim bedimo, imamo v tem našem hranivu nekaj prav silovitega... Tega ne smemo pozabiti.. . Ne smemo dopustiti, da nam spet uide iz rok, in

- moramo si prizadevati, da ne bo mirovalo.«

Tako vsekakor ni mislil. Zdaj je bil skoraj vsak dan pri Bensingtonu. Kadar je Bensington gledal skozi okno, je videl, kako je po Sloane Streetu prihajala brezhibna kočija, in po neverjetno kratkem času je Winkles stopil z lahkotno, krepko kretnjo v sobo, jo prečkal, potegnil iz žepa časopis, povedal, kaj je novega, in delal pripomb^.

»No,« je dejal potem, vtem ko si je mel roke, »kako napredujemo?« in tako je prišel na najnovejše dogodke.

»Vidite,« je na primer dejal, »Caterham je v Cerkvenem združenju govoril o naši snovi.«

»Sveta nebesa!« je vzkliknil Bensington, »to je nečak ministrskega predsednika, ne?«

»Da,« je dejal Winkles, »zelo sposoben, mlad človek - zelo sposoben. Ima povsem napačne nazore, veste, silno reakcionaren - toda izredno sposoben. In očitno se nagiba k temu, da bi iz te naše snovi koval kapital. Rad pretirava. Govori o našem predlogu, da bi hranivo uporabili v osnovnih šolah -«

»O našem predlogu, da bi hranivo uporabili v osnovnih šolah!«

»O tem sem zadnjič jaz nekaj spregovoril - kar tako mimogrede

- majhen prepirček na nekem politehnikomu. Skušal sem razjasniti, da je stvar v resnici kar moč dobrodejna. Niti malo nevarna kljub tem prvim majhnim nezgodam, ki se nikakor ne morejo več pripetiti .. . Veste, to bi bilo res nekaj koristnega —. Toda on je to popadel.«

»Kaj ste govorili?«

»Same samo ob sebi umevne malenkosti. Toda, kakor vidite —! On jemlje stvar povsem resno. Stvar obravnava kot kak napad. Pravi, pravi, da se za osnovne šole že brez tega zapravlja dovolj javnega denarja. Pogreva staro zgodbo o klavirskih urah. - Saj veste. Nihče, pravi, noče ovirati otrok nižjih razredov, da si pridobe svojim razmeram primerno izobrazbo, a da bi jim dajali takole hranivo, bi pomenilo, da hočemo popolnoma uničiti njihov smisel za sorazmerje. Vso stvar razteguje. Kakšno korist naj bi dalo hranivo, vprašuje, če pripomore, da bodo siromašni ljudje veliki šestintrideset čevljev? On res verjame, da bodo visoki šestintrideset čevljev.«

»Tako visoki bodo,« je dejal Bensington, »če jim kolikor toliko redno dajemo hranivo. Toda o tem ni nihče govoril—«

»Jaz sem nek^j govoril.«

»Toda, dragi Winkles —!«

»Seveda bodo večji,« mu je segel v besedo Winkles z izrazom človeka, ki vse natanko ve, vtem ko je omalovaževal Bensingtonove grobe predstave. »Nesporno večji. Toda čujte, kaj pravi! Ali bodo zato srečnejši? To je njegovo stališče. Smešno, ne? Ali bodo zato boljši? Ali bodo bolj spoštovali zakonito oblast? Ali ni to nepravično do samih otrok? Smešno, kako take ljudi skrbi pravičnost - kolikor gre za bodočo ureditev. Že dandanes, pravi, so stroški za prehrano in obleko otrok večji, kot jih zmorejo mnogi starši, in če naj bi se kaj takega dovolilo —! A?«

»Vidite, iz mojih golih, kar tako izrečenih pripomb pride do pozitivnega predloga. In potem je računal, koliko bi stale hlače za do-raščajočega fanta, ki meri v višino, recimo, kakih dvajset čevljev. Prav tako, kakor bi res veijel —. Izračunal je deset funtov, tudi če bi ustrezale samo spodobnosti. Smešen dečko tale Caterham! Zelo stvaren. Prispevati bi moral pošteni davkoplačevalec, ki se bori za svoj vsakdanji kruh, je dejal. Pravi, da moramo pomisliti na pravice staršev. Tuk^j je zapisano. Dva stolpca. Vsi starši im^jo pravico, da zrede svoje otroke po svoji zmogljivosti...

Potem pride vprašanje šolskih poslopij, stroški za večje mize in klopi v osnovnih šolah, ki so že tako in tako preobremenjene. In čemu? - da bi ustvarili proletariat lačnih velikanov. Članek zaključuje zelo resno s tem, ko pravi, da bi, tudi če ta divji predlog - moj kar tako površno izrečeni domislek, veste, in zato napačno razumljen - torej čeprav bi ta divji predlog propadel, bi stvar s tem še ne bila odpravljena. To daje čudno hranivo, tako čudno, da se mu skoraj zdi gre-hotno. To pot so ga nepremišljeno razsejali - tako pravi - in to se lahko ponavlja. Če ga človek enkrat zaužije, je strup, če ga neha uživati.« (»To je res,« je dejal Bensington.) »Skratka, on predlaga ustanovitev narodnega društva za ohranitev pravih sorazmerij stvari. Smešno? A? Ljudje se oklepajo te misli, da je joj.«

»Toda k^j mislite storiti?«

Winkles je skomignil z rameni in iztegnil roke.

»Ustanoviti Družbo,« je dejal, »in delati hrup. Izdelovanje te he-raklejoforbije hočejo zakonito prepovedati - ali kakor koli razširiti to misel. Napisal sem nekaj besed, da bi pokazal, kako zelo je pretirana Caterhamova predstava o hranivu, nenavadno pretirana, toda to ga očitno ne moti. Smešno, kako se ljudje temu upirajo. In Narodno društvo za zmernost, da ne pozabim, je ustanovilo odsek za zmernost v rasti.«

»Mm,« je dejal Bensington in si pogladil nos.

»Po vsem tem, kar se je zgodilo, je moral priti ta upor. Površno gledano, zbuja vsa stvar - strah.«

Winkles je nekaj časa hodil po sobi, okleval in se poslovil.

Bilo je jasno, da je njegov duh nekaj zasnoval, si ustvaril nekakšno upanje na muke polno pomembnost sebe samega in zdaj prežal, da to uveljavi.

Ko sta bila nekega dne Redwood in Bensington skupaj v stanovanju, jima je dovolil, da sta malo pogledala ta nekaj, ki gaje imel za vsak primer.

»Kako pa se vse to razvija?« je dejal in si mel roke.

»Nekakšno poročilo sestavljava.«

»Za Kraljevsko društvo?«

»Da.«

»Hm,« je zelo skrivnostno dejal Winkles in stopil k preprogi pred kaminom. »Hm. Toda — Stvar je ta: Ali morata?«

»Če morava - kaj?«

»Ali se morata predstaviti javnosti?«

»Saj več ne živimo v srednjem veku,« je dejal Redwood.

»Vem.«

»Kakor pravi Cossar, javna modrost - to je prava, znanstvena metoda.«

»Navadno je. Toda - to je izjema.«

»Vso stvar bova pametno predložila Kraljevskemu društvu,« je dejal Redwood.

Na to se je Winkles povrnil ob neki drugi priložnosti.

»V marsikakem pogledu je to izjemno odkritje.«

»Za to ne gre,« je dejal Redwood.

»To odkritje je tako, da človeka lahko zavede do hudih zlorab -povzroči resne nevarnosti, kakor se izraža Caterham.«

Redwood ni dejal nič.

»Celo neprevidnost, veste —«

»Če sestavimo odbor zaupanja vrednih ljudi, ki bo nadzoroval izdelovanje heraklejoforbije - bi lahko -«

Umolknil je, Redwood pa seje ne brez prikritega neugodja delal, kakor da ne vidi nikakega vprašar\ja ...

Zunaj Redwoodove in Bensingtonove sobe pa je bil Winkles kljub svoji pomanjkljivi poučenosti vodilna avtoriteta glede heraklejoforbije. Pisal je pisma, ki so zagovarjala njeno uporabo; sestavljal je članke in razprave, v katerih je razlagal njene možnosti; na zborovanjih naravoslovcev in zdravnikov je nenadno šinil kvišku, da bi govoril o njej; istovetil seje z njo. Objavil je brošuro: »Resnica o he-raklejoforbiji«, v kateri je vso zadevo v Hickleybrowu skrčil skoraj na nič. Dejal je, kako velika neumnost je misliti, da bi ljudje zrasli z za-uživanjem heraklejoforbije sedemintrideset čevljev visoko. To daje »samo ob sebi umevno pretiravanje«. Z njeno pomočjo bodo Seveda večji, toda nič drugega ...

Znotraj tega zaupnega krožka obeh iznajditeljev je bilo zlasti opaziti tole: kako sije Winkles na vso moč prizadeval, da bi pomagal pri izdelovai\ju heraklejoforbije, da bi pomagal popravljati krtačne odtise kakepa sestavka o tem nredmetu. da bi SDloh storil vse. kar bi mu pripomoglo, da bi spoznal potankosti o izdelovanju heraklejofor-bije. Neprenehoma jima je govoril, kako čuti, daje to velika stvar, da so v njej skrite velike možnosti. Ko bi le bile »nekako zavarovane«. In potem je nekega dne čisto odkrito prosil, naj mu vendar povesta, kako se izdeluje hranivo.

»O tem, kar ste dejali, sem razmišljal,« je odvrnil Redwood.

»In?« je sijoč vprašal Winkles.

»To odkritje je tako, da človeka lahko zavede do hudih zlorab,« je dejal Redwood.

»Toda ne vidim, kako spada to semkaj,« je dejal Winkles.

»Spada,« je dejal Redwood.

Winkles je dan ali dva preudarjal. Potem je prišel k Redwoodu in dejal, da dvomi, ali Redwood sme dajati prašek otročičem, kijih nič ne pozna, to da je nenavadno podobno prevzemu odgovornosti v temi. Redwood se je zamislil.

»Brali ste, da ima Društvo za popolno uničenje haraklejoforbije baje več tisoč članov,« je dejal Winkles in tako načel drug razgovor.

»Zasnovali so neki zakon,« je dejal Winkles. »Pridobili so mladega Caterhama, da se loti stvari - kar je rade volje sprejel. Mislijo zares. Ustanavljajo krajevne odbore, da bi vplivali na kandidate. Hočejo, da bi bilo izdelovanje in kopičenje heraklejoforbije brez posebnega dovoljenja kaznivo ter da bi veljalo za zločin - kot nekaj, kar ima za posledico takojšen pripor, če da kdo osebi, ki še ni dopolnila enaindvajset let, zaužiti haraklejoforbijo. So pa še stranska društva, veste. Vsi mogoči ljudje. Društvo za ohranitev starih telesnih mer dobi za predsednika mr. Fredericka Harrisona, pravijo. Veste, o tem je napisal esej, pravi, daje prostaško in da se nikakor ne ujema s tistim spoznanjem človečnosti, o katerem beremo v Comtejevem učenju. To daje nekaj, česar ne bi bilo zmoglo osemnajsto stoletje niti v svojih najbolj črnih trenutkih. Ideje o tem hranivu se ne bi mogel Comte nikoli domisliti - in to dokazuje, kako zavržena je v resnici. Nihče, pravi, ki Comteja res razume ...«

»Pa vendar ne mislite reči -« je dejal Redwood tako prestrašen, da je pozabil, kako se mu gnusi Winkles.

»Vsega tega ne bodo storili,« je dejal Winkles. »Toda javno mnenje je javno mnenje, in glasovi so glasovi. Vsak lahko vidi, da morejo zaradi tega nastati motnje, a človeški duh je pač proti motnjam, kakor veste. Nihče ne verjame Caterhamovi trditvi, da bodo ljudje sedemintrideset čevljev visoki in da ne bodo mogli v nobeno cerkev in v nobeno dvorano ali kakršno koli socialno ali človeško ustanovo. Toda kljub vsemu jim pri tem le ni tako lahko pri duši. Vidite, da je to nekaj, da je to nekaj več kakor navadno odkritje —«

»Tako je pri vsakem odkritju.« ie deial Redwood.

»Vsekakor so bolj in bolj neprijetni. Caterham govori venomer o tem, kaj se lahko zgodi, če se hranivo vnovič razseje. Spet in spet mu zatrjujem, da se to ne bo zgodilo in da se ne more zgoditi. Vendar

- vse je zaman!«

Nato je nekaj časa skakal po sobi sem in tja, kakor bi hotel vnovič začeti razgovor o skrivnosti, potem pa se je premislil in odšel.

Znanstvenika sta se spogledala. Nekaj časa so govorile samo. njuneoči.

»Ce se iz hudega rodi najhujše,« je nazadnje dejal Redwood s prisiljeno mirnim glasom, »bom mojemu malemu Teddyju lastnoročno dajal hranivo.«

III

Nekaj ur zatem je Redwood ugledal v svojem časopisu, ko gaje razgrnil, daje ministrski predsednik obljubil Kraljevsko komisijo za haraklejoforbijo. To ga je s časopisom v roki napotilo v Bensingto-novo stanovanje.

»Mislim, da Winkles škoduje hranivu. Caterhamu nevede pomaga. Neprenehoma govori o tem in o tistem, kar bo storil, in straši ljudi. Če bo tako nadaljeval, se res bojim, da naju bo oviral pri raziska-vanjih. Že to - kako ga skrbi moj otrok —«

Bensington si je želel, da Winkles tega ne bi delal.

»Zakaj se neprenehoma ukvarja s tem? Stvar vendar ni njegova!«

»Tega ne razumem. Če ni njegova, bo to vendar vsak verjel. Kakor da bi šlo za to.«

»Če bo ta neuka, ta smešna agitacija - nevarna,« je začel Bensington.

»Moj otročiček ne more živeti brez hraniva,« je dejal Redwood. »Ne vem, kako naj si zdaj pomagam. Če se iz hudega rodi najhujše

Lahno poskakovanje je najavilo Winklesovo navzočnost. Ugledala sta ga sredi sobe, kjer si je mel roke.

»Želel bi, da potrkate,« je dejal Bensington in ga strupeno pogledal čez zlati rob naočnikov.

Winkles se je opravičil. Nato se je obrnil k Redwoodu.

»Veseli me, da vas najdem tu,« je začel; »stvar je ta —«

»Ali ste brali o tej Kraljevski komisiji?« mu je segel v besedo Redwood.

»Sem,« je dejal Winkles in se zmedel. »Bral.«

»Kaj mislite o tem?«

»Izvrstno,« je dejal Winkles. »Naj že napravi vsemu temu vpitju konec. Vso stvar prezračiti. Caterhamu zapreti usta. Toda nisem prišel zaradi tega, Redwood. Stvar je ta —«

»Meni ta Kraljevska komisija ne ugaja,« je dejal Bensington.

»Bodite prepričani, da bo vse dobro. Lahko rečem - mislim, da ne bom kršil zaupanja - zelo verjetno, da bom član komisije —«

»O, hm!« je dejal Redwood in pogledal v ogenj.

»Vso stvar lahko uredim. Popolnoma jasno lahko razložim, prvič, daje hranivo treba nadzirati, in drugič, da ne bi bilo potrebno nič manj kakor čudež, preden se utegne zgoditi kaj takega, kakor je bila katastrofa v Hickleybrowu. Prav to je tisto, kar je treba doseči, avtoritativno pomiijenje. Seveda bi govoril lahko bolj prepričljivo, če bi vedel, kako —. A to samo mimogrede. In prav zdaj je še nekaj, neka druga malenkost, o kateri bi se rad posvetoval z vama. Ahm! Stvar je ta -. No - sem v majhni zadregi, vidva pa mi lahko pomagata.«

Redwood je svetlo pogledal in se skrivaj veselil.

»Stvar je ta - toda povsem zaupno.«

»Kar nadaljujte,« je dejal Redwood. »Bodite zaradi tega brez skrbi.«

»Nedavno mi je bil zaupan neki otrok - otrok neke - visoke osebnosti.«

Winkles je zakašljal.

»Napredujete,« je dejal Redwood.

»Priznati moram, da so temu nsgveč pripomogli vaši praški - in slava mojega uspeha z vašim otročičem —. Oglaša pa se, tega ne smem prikriti, precejšen odpor proti uporabi teh praškov. In vendar se mi zdi, da med inteligenti - človek se mora takih stvari mirno lotiti, veste - korak za korakom. Toda v primeru njene sveti - mislim tega mojega novega, malega pacienta. V resnici - je pobudo dala mati. Sicer ne bi bil nikoli —«

Redwoodu se je zdelo, da je v zadregi.

»Če sem vas prav razumel, ste dvomili, ali je pametno uporabiti te praške,« je dejal Redwood.

»Samo trenuten dvom.«

»In niste hoteli prenehati —«

»Pri vašem malčku? Gotovo ne!«

»Kolikor morem stvar pretehtati, bi bil to umor.«

»Za vse na svetu ne bi tega storil.«

»Radi bi imeli praške,« je dejal Redwood.

»Mislim si, ali mi ne bi mogli -«

»Brez skrbi,« je dejal Redwood. »Kakega recepta ni. Nič ne pomaga, Winkles, če mi hočete oprostiti mojo odkritost. Praške vam napravim sam.«

»Tudi prav, morda,« je dejal Winkles, vtem ko je Redwooda za trenutek ostro pogledal, »tudi prav.« In potem: »Bodite prepričani, da mi res niti najmanj ni do tega.«

IV

Ko je Winkles odšel, je Bensington vstal, stopil na preprogo pred • kaminom in uprl pogled v Redwooda.

»Njena Svetlost!« je dejal

»Njena Svetlost!« je odvrnil Redwood.

»To je princesinja Weser-Dreiburg.«

»V sorodu je v tretjem kolenu.«

»Redwood,« je dejal Bensington, »slišati je čudno, vem, toda - ali mislite, da Winkles razume?«

»Kaj?«

»Kaj pomeni to, kar delamo.«

»Ali res razume,« je dejal Bensington, vtem ko je znižal glas in oči upiral v vrata, »daje v rodbini - v rodbini njegovega novega pacienta —«

»Dalje,« je dejal Redwood.

»Kjer so zmerom malo pod - pod —«

»Povprečnostjo?«

»Da. In bili v vsakem pogledu tako obzirno drug drugemu podobni, da hoče zdaj v tej rodbini ustvariti kraljevsko osebo - nadnaravno veliko kraljevsko osebo - te veličine? Veste, Redwood, nisem prepričan, ali ni to skoraj izdajalsko ...«

Umaknil je oči od vrat in pogledal Redwooda.

Redwood je napravil nenadno kretnjo - iztegnil kazalec - proti ognju.

»Pri bogu!« je dejal. »On ničesar ne ve!«

»Ta človek« je nadaljeval Redwood, »sploh ničesar ne ve. To je bilo pri njem kot študentu tista lastnost, ki je človeka najbolj žalila. Ničesar. Opravil je vse izpite, poznal je vsa dejstva - in imel je prav toliko znanja - kakor kako vrteče se knjižno stojalo, na katerem je Ti-mesova Enciklopedija. In še zmerom ničesar ne ve. Winkles je nezmožen, da bi se čemur koli prilagodil, kar se neposredno in naravnost ne nanaša na njegov površni jaz. Brez vsakršne fantazije je in zato nezmožen, da bi imel kaj znanja. Nihče ne more prav zaradi pomanjkanja te nezmožnosti opraviti toliko izpitov, kakor jih je on, in biti tako dobro oblečen in tal o uspesen kot zdravnik. To je. In kljub temu, kar je bil videl in slišal .n kar sva mu povedala - nima niti pojma o tem, kaj je sprožil. Dela s haraklejoforbijo in nekdo mu je pripomogel do tega novega kraljevskega dojenčka! In dejstva, da se bo

Weser-Dreiburg kmalu znašla pred velikanskim problemom trideset in toliko in toliko čevljev visoke princeske, ne samo, da se ga ni domislil, temveč se ga ni mogel - ni mogel!«

»To bo strašen hrup,« je dejal Bensington.

»Takole čez kako leto.«

»Brž ko bodo res opazili, da raste.«

»Če ne bodo tega tako, kakor znajo - potlačili.«

»Tedaj bodo morali veiiko potlačiti.«

»Precej!«

»Rad bi vedel, kaj bodo storili?«

»Oni nikoli ničesar ne store - kraljevski obzir.«

»Nekaj morajo storiti.«

»Morda stori kaj ona.«

»On, nebesa! Da.«

»Vse skupaj bodo prikrili. Take stvari smo že doživeli.«

Redwood seje obupano zasmejal:

»Prekipevajoče veličanstvo - razgrajajoči dojenček v prisilnem jopiču!« je dejal. »Vtakniti jo bodo morali v najvišji stolp starega gradu Weser-Dreiburg, in kakor bo rasla, prebijati strop za stropom!... No, jaz sem v istem močniku. In Cossar in njegovi trije dečki! In -

- Ej, ej!«

»To bo strašen hrup,« je ponovil Bensington, ne da bi se tudi on smejal. »Strašen hrup.«

»Mislim,« je dejal, »da ste stvar res do dna pretehtali, Redwood. Ali ste povsem prepričani, da ne bi bilo pametneje Winklesa posvariti, da naj počasi vašega dečka odvadi in - se zadovolji s teoretičnim zmagoslavjem?«

»Nadvse rad bi videl, da bi bili vsaj pol ure v moji otroški sobi, če dobi fant malo prepozno steklenico,« je dejal Redwood z glasom, ki je razodeval zagrenjenost, »potem ne bi več tako govorili, Bensington. Vrhu tega — predstavite si: Winklesa posvariti!... Ne! Ta povodenj nas je neopaženo zgrabila in najsi nas je strah ali ne -plavati moramo!«

»Tudi meni se tako zdi,« je dejal Bensington in se zastrmel v svoje prste na nogi. »Da. Plavati moramo. In plavati bo moral vaš deček in Cossaijevi dečki - vsem tremje dajal prašek. Cossar ni polovičar

- vse ali nič! In njeno visočanstvo. In vse. Stvar bomo nadaljevali. Tudi Cossar. Zd^j smo ob svitanju začetka, Redwood. Jasno je, da se lahko zgodijo vse mogoče stvari. Pbšastne, velike stvari. Toda ne morem si jih predstavljati, Rtedwood. Razen —«

Ogledoval sije nohte na roki. Z očmi, ki so krotko gledale skozi naočnike, je Doeledal Redwooda.

»Zdaj že skoraj verjamem,« je dalje razpredal, »da ima prav Ca-terham. Časih. Hranivo bo porušilo sorazmerja stvari. Obrnilo bo -kdo ve k^j vsega še ne obrne?«

»Naj obrne kar koli in kakor koli,« je dejal Redwood, »moj fantiček ga mora dalje dobivati.«

Zaslišala sta, kako nekdo hitro prihaja po stopnicah navzgor. Potem je v sobo pomolil glavo Cossar.

»Hej!« je vzkliknil, ko je ugledal njuna izraza, in vtem ko je vsto- • pil: »No?«

Povedala sta mu stvar o princeski.

»Težko vprašanje!« je dejal. »Nimam pojma. Rasla bo. Vaš deček bo rasel. Vsi, ki jim dajete hrano bogov, bodo rasli. Vse. Kakor le kaj. Kaj naj bo tukaj težko? To je v redu. To vam lahko pove vsak otrok. Kje je ovira?«

Skušala sta mu razložiti.

»Da ne bi nadaljevali!« je zavreščal. »Toda —! Saj drugače ne moreta več ravnati. Zato sta tukaj. Zato je tukaj Winkles. Velikokrat sem se čudil, zakaj je tukaj Winkles. Zdaj je to jasno. Kje je težava?«

»Motnja? Samo ob sebi umevno. Porušiti stvari? Porušiti vse. Nazadnje - prevrnite vse človeške stvari. Jasno kakor dan. Poskušali bodo, da uničijo hranivo, toda prihajajo prepozno. To jim je v krvi, da zmerom pridejo prepozno. Delajta dalje in spravita med ljudi kolikor mogoče veliko hraniva. Hvalita boga, da ga moreta uporabljati.«

»Toda spor!« je dejal Bensington. »Ta neznanska odgovornost! Ne vem, ali ste si povsem na jasnem —«

»Vi bi morali biti kaka zelenjava, Bensington,« je dejal Cossar, »to bi morali biti. Nekaj, kaj raste na kupu kamenja. Tule čepite boječi in presenetljivo dobro ustvarjeni, pa mislite, da ste samo zato ustvarjeni, da takole posedate in jeste. Ali mislite, daje ta svet ustvarjen za stare babe, da bi se v njem takole obirali? No, vsekakor zdaj nimate druge poti, stvar morate nadaljevati.«

»Mislim, da moramo,« je dejal Redwood. »Počasi —«

»Ne!« je mogočno zavpil Cossar. »Ne! Izdelajta hraniva kar moč veliko in hitro. Razširita ga!«

Bil je tako navdihnjen, da je napravil dovtipno kretnjo. Z mogočnim, kvišku usmerjenim zamahom roke je napravil eno izmed Redwoodovih krivulj.

»Redwood!« je dejal, da bi svoj namig duhovito zaključil, »napravite tako!«

Zdi se, da ima materinski ponos svojo mejo nekje zgoraj, in mrs. Redwood jo je bila dosegla, ko je njen otročiček dopolnil šesti mesec svojega življenja, polomil svoj odlični košarasti gugalni otroški voziček in so ga domov pripeljali na mlekarskem vozičku, na katerem se je drl vso pot. Mladi Redwood je ta čas tehtal devetinpetdeset in pol funta, v višino meril oseminštirideset col, dvignil pa je okoli šestdeset funtov. Gor v otroško sobo sta ga nesli kuharica in sobarica. Odkritje je bilo zdaj vprašanje samo nekaj dni. Neko popoldne je Redwood prišel iz laboratorija domov in našel svojo nesrečno ženo zatopljeno v branje »Moč atoma«, a ko ga je ugledala, je odložila knjigo, razburjeno pritekla k njemu in zajokala z glavo na njegovi rami.

»Povej mi, kaj si storil z njim,« je zatarnala. »Povej mi, kaj si storil.«

Redwood jo je prijel za roko in odvlekel k zofi, vtem ko je na tihem razmišljal, kako bi se najprimerneje branil.

»Vse je v redu, draga,« je dejal, »vse je v redu. Malo si utrujena. Vzrok je ta ceneni otroški voziček. Govoril sem z izdelovalcem stolov na kolescih, ki prinese jutri nekaj močnejšega —«

Mrs. Redwood ga je solznih oči pogledala prek robca.

»Dojenček v stolu na kolescih?« je zaihtela.

»No, zakaj ne?«

»To je kakor za pohabljenca!«

»To je kakor za mladega velikana, draga, in se ti ga ni treba sramovati.«

»Nekaj si storil z njim, Dandy,« je dejala. »To ti berem z obraza.«

»No, vsekakor ni nič škodovalo njegovi rasti,« je brezsrčno dejal Redwood.

»To sem vedela,« je dejala mrs. Redwood in stisnila robec kakor žogo. Nenadno ga je pogledala, kakor da gre zares.

»Kaj si storil s svojim otrokom, Dandy?«

»Kaj mu manjka?«

»Tako velik je. Prava pošast.«

»Neumnost. Prav tako čvrst in čeden otročiček je, kakršnega si le more želeti kaka ženska. Kaj mu manjka?«

»Poglej, kako je dolg.«

»To je dobro. Samo poglej drobcene male otroke okoli nas! Najlepši deček je -«

»Preveč je lep,« je dejala mrs. Redwood.

»To se bo popravilo,« je pomirjevalno dejal Redwood. »To je samo nekakšen zagon.«

Toda vedel je čisto natanko, da se bo tako dalje odvijalo. In se je. Ko je bil ta otrok star eno leto, je racal okoli visok natanko pet čevljev manj eno colo, tehtal pa dobrih osemdeset kil. Bil je velik kakor kak kerub v cerkvi svetega Petra v Vatikanu, in če je ljubeznivo segal v lase in obraze obiskovalcev, je o tem govoril ves West Kensing-ton. Imeli so invalidski stol, da so ga v njem nosili gor in dol iz otroške sobe, in njegova posebna pestunja, mišičasta, mlada ženska, gaje vozila na zrak v gorskem avtomobilu znamke Penhard, ki je imel osem konjskih sil in bil izdelan nalašč zanj kot otroški voziček. Vsekakor je bila sreča, daje Redwood imel poleg svoje profesorske službe še postranski zaslužek kot izvedenec.

Ko se je malo polegel hrup zaradi neznanske velikosti mladega Redwooda, mi pripovedujejo ljudje, ki so ga skoraj vsak dan videli počasi topotati po Hyde Parku, je bil čudovito sijoč in lep otrok. Redkokdaj je vpil in redkokdaj gaje bilo treba tolažiti. Navadno je držal v roki veliko ropotuljo ter prisrčno in demokratično nagovarjal iz-voščke omnibusov in policiste z »baba«!

»Tamle gre veliki otročaj,« je dejal izvošček omnibusa.

»Videti je zdrav,« je dejal prednji potnik.

»Hranijo ga iz steklenice,« je pojasnil izvošček omnibusa. »Slišal sem, da drži galono in več nečesa, kar delajo posebej zanj.«

»Vsekakor zelo zdrav otrok,« je ugotovil prednji potnik.

Ko je mrs. Redwood opazila, da otrok res dosledno raste do nedoločljive velikosti - in to je pravzaprav prvič opazila, ko so pripeljali avtomobilski otroški voz - seje vsa prepustila neutešljivi boli. Hotela bi, je dejala, da mi nikoli več ne bi bilo treba stopiti v otroško sobo, želela bi, da bi otrok umrl, želela, da bi vsi pomrli, želela, da se nihče ne bi z nikomer poročil; nato je malo zahlipala in se vrnila v svojo sobo, kjer je tri dni živela skoraj izključno samo od kurje juhe. Ko je prišel Redwood in jo grajal, je metala okoli sebe blazine in si pulila lase.

»Otroku je dobro,« je dejal Redwood. »Toliko bolje mu je, ker je velik. Če bi bil manjši, kakor so otroci drugih ljudi, bi ti spet to ne bilo prav.«

»Tak naj bi bil, kakršni so drugi otroci, ne manjši ne večji. Razvil naj bi se v ljubkega majhnega dečka, kakor je Georgina Phyllis ljubka majhna deklica, in lepo bi ga vzgojila, zdaj pa nosi« - in nesrečni ženi seje ubil glas - »čevlje odraslih številka štirideset in se vozi - ph!

- s petrolejem!«

»Nikoli ga ne bom mogla ljubiti,« je tožila, »nikoli! Preseda mi! Nikoli mu ne bom mogla biti mati, kakor bi hotela!«

Toda nazadnje jim je uspelo, da sojo privedli v otroško sobo, in tam se je Edvard Monson Redwood (»Pantagruel« je bil njegov poznejši vzdevek) gugal v posebej ojačeni gugalnici, se smejal in čebljal. In srce mrs. Redwoodove se je spet ogrelo za otročiča, šla je k njemu, ga objela in jokala.

»Nekaj so ti prizadejali,« je ihtela, »in rasel boš in rasel, dragi, toda kar morem storiti, da te lepo vzgojim, bom storila, pa naj kar koli reče tvoj oči.«

In Redwood, ki jo je bil pomagal privesti do vrat, je zelo olajšano odšel po hodniku.

(Ej! To je vprašanje, biti mož - ko pa so ženske takšne, kakršne

so!)

VI

Preden je poteklo leto, je človek lahko videl v zahodnem delu Londona razen Redwoodovega pionirskega vozila še lepo število avtomobilskih otroških voz. Slišim, daje vseh bilo enajst; toda najskrb-nejša poizvedovanja so zanesljivo dokazala, da jih je bilo ob tem času samo šest na ozemlju prestolnice. Lahko bi se zdelo, da je hranivo različno učinkovalo na telesno različne ljudi. Sprva hareklejoforbije niso izdelovali za vbrizgavanje in ne more biti nobenega dvoma, da je precejšnjemu delu človeških bitij to snov nemogoče prebaviti po navadni poti. Tako sojo na primer dali najmlajšemu Winklesovemu dečku; toda zdi se, če je imel Redwood prav, da je bil rasti prav tako nesposoben kakor njegov oče, ki je bil nesposoben dojeti znanje. Po podatkih Društva za popolno uničenje heraklejoforbije je na nekatere vplivala na nepojasnjen način kvarno, tako da so pomrli pri napadu otroških bolezni. Cossaijevi dečki pa so hrepeneli po njej s prav presenetljivim poželenjem.

Seveda se kaj takega nikoli ne zgodi z vso preprostostjo vklju-čenja v človeško življenje; nekaj prav posebno zapletenega pa je rast in zato morajo vsa posploševanja nujno biti malo nenatančna. Toda obči zakon hraniva se zdi ta, da izzove v vseh primerih precej enake dražljaje, najsi pride kakor koli v človeško telo. Rastje pomnožilo od šestkrat do sedemkrat, prek te meje ni učinkovalo, najsi je kdo zaužil še tolikšne količne heraklejoforbije. Čezmerno uživanje heraklejoforbije prek potrebne najmanjše količine je celo povzročilo, kakor se je pokazalo, želodčna in rakasta obolenja, uljesa, okostenelost in podobno. In ko seje rast v velikem merilu začela, je bilo kmalu jasno, da se bo v enakem merilu nadaljevala ter daje stalno zauživanje heraklejoforbije v majhnih, toda dovoljnih količinah neogibno.

Komur so nehali dajati haraklejoforbijo, predenje bila rast končana, sta se najprej pojavila nekak nedoločen nemir in tesnoba; nato

- kakor pri mladih podganah v Hankeyu - obdobje požrešnosti - potem pa je rastoče bitje zapadlo neke vrste hudi slabokrvnosti, zbolelo in umrlo. Podobno so trpele rastline. To pa se je nanašalo samo na rastno obdobje. Brž ko je bitje dozorelo - rastline so to razodele s prvim cvetnim popjem - sta se zmanjšali potreba in skomine po herak-lejoforbiji, in brž ko sta rastlina in žival povsem odrasli, sta bili povsem neodvisni od vsakršnega nadaljnjega uživanja hraniva. Bilo je prav kakor vkoreninjeno v novih razsežnostih. Bilo je tako povsem vkoreninjeno v novih razsežnostih, daje njegovo seme, kakor sta že dokazala osat v Hickleybrowu in trava na rebri griča, pognalo mladike velikanke lastne vrste.

In kmalu seje mali Redwood, pionir nove rase, prvi vseh otrok, ki so uživali hranivo, plazil po svoji otroški sobi, razbijal pohištvo, grizel kakor kak konj, ščipal kakor primež, vpil besede otročaja velikana na svqjo mami in nad svojim ne malo preplašenim »očijem«, ki je bil povzročil vso to nesrečo.

Otrok seje rodil z dobrim namenom. »Padda dobr, dobr,« je navadno vzdihal, kadar je okoli njega frčalo vse, kar seje dalo razbiti. Padda je po njegovem pomenilo Pantagruel, vzdevek, ki mu gaje dal Redwood. Cossar pa je po nekem navzkrižju s krajevnimi gradbenimi predpisi zgradil na nekem prostem zemljišču zraven Redwoodove hiše za njune štiri dečke udobno igralno, šolsko in otroško sobo. Ta soba je bila okoli šestdeset čevljev dolga in prav toliko široka, visoka pa štirideset čevljev.

Redwood seje zaljubil v to veliko otroško sobo, ko stajo gradila on in Cossar, in njegovo zanimanje za krivulje je spričo neodložljivih potreb njegovega sina splahnelo, kar ne bi bil nikoli mogel verjeti niti v sanjah.

»Oprema otroške sobe je zelo važna,« je dejal. »Zelo važna.«

»Stene, reči v njej bodo vse malo bolj ali manj zgovorno pričale

o tem našem novem duhu in ga poučile ali ne poučile o nešteto stvareh.«

»Samo ob sebi umevno,« je dejal Cossar, vtem ko je naglo segel po svoj klobuk.

Delala sta složno, toda k potrebni vzgojni teoriji je največ prispeval Redwood ...

Stene in opaž sta dala poslikati v veselih, krepkih barvah; prevladovala je topla belina, prepletena s progami svetlih, čistih barv, ki so poudarjale preproste konstrukcijske črte.

»Imeti moramo čiste barve,« je dejal Redwood in na neko mesto velel obesiti lepo vrsto kvadratov, kjer so se kosale krvavo rdeča in škrlatna, oranžna in citronasto rumena, modra in zelena barva z mnogimi odtenki in osenčji. Te kvadrate naj bi otroci velikani spet in spet znova sestavljali.

»Zatem morajo priti na vrsto okraski,« je dejal Redwood. »Najprej naj spoznajo vso barvno lestvico, potem jo lahko odstranimo. Nikakega vzroka ni, da bi morali nanje vplivati v korist kake posebne barve ali risbe.«

In potem je dejal Redwood:

»Prostor mora biti res zanimiv. Zanimivost je otrokova hrana, praznina pa je muka in glad. Otrok mora imeti na kupe slik.«

Toda v sobi niso obesili nikakih slik za stalno uporabo, temveč so poskrbeli za prazne okvire in v njih izmenjavali slike, ki so potem romale v mapo, brž ko niso več zanimale otroka. Skozi eno okno si videl vso cesto, vrhu tega pa je Redwood, da bi poživil zanimanje, dal nad streho otroške sobe namestiti »camero obse ur o«, ki je zajemala kensingtonsko High Street in dobršen del vrtov.

V enem kotu je čakala tista na moč čudna priprava, računska deska, velika štiri kvadratne čevlje, prav posebno močan železen izdelek z zaokroženimi vogali, s pomočjo katere naj bi se mladi velikan učil osnove računstva. Tuje bilo tudi nekaj volnenih jagnjet in podobnih idolov, te je Cossar pometal ven in nekega dne, ne da bi bil črhnil besedico pojasnila, pripeljal v treh kočijah množico igrač (vse malo prevelike, da bi jih prihajajoči otroci mogli pogoltniti), z njimi je bilo moč brez konca in kraja graditi stolpe, jih postavljati v vrste, valiti, gristi, bile so med njimi take, ki so ploskale in rožljale, nekatere so se dale pobijati, druge otipavati, slačiti, odpirati, streljati in teptati. Tu je bilo mnogo lesenih zidakov različnih barv, podolgovatih in kockastih zidakov iz čistega porcelana, zidakov iz prozornega stekla in zidakov iz kavčuka; videl si razne table in pisalne skrilne tablice; keglje, prisekane keglje in valje; ploskovite in razpotegnjene sferoi-de, polne in votle žoge iz različnih snovi, mnogo škatel raznih velikosti in oblik s šarnirskimi, vijačnimi in pogrezljivimi pokrovi, in eno ali dve škatli na zaskok in ključ; gumijasto in usnjeno jermenje in veliko robatih in močnih majhnih predmetov, ki so lahko trdno stali drug na drugem in spominjali na človeško podobo.

»Dajte jim te,« je dejal Cossar. »Vse hkrati.«

Te reči je Redwood spravil v neki zaboj v enem izmed kotov. Eno stran sobe je po vsej dolžini do primerne višine za otroka, velikega od šest do osem čevljev, pokrivala stenska tabla, po kateri so dečki lahko pisali z belo ali barvasto kredo, zraven table pa je visel nekakšen risalni blok, s katerega si lahko trgal list za listom in nanj risal z ogljem; tukaj je stal tudi majhen pult z velikimi tesarskimi svinčniki razne trdote, in dovolj papiija, po katerem so dečki najprej čečkali in pozneje že lahko lepše risali. In vrh tega je Redwood - tako daljnovidna je bila njegova domišljija - naročil posebno velike tube tekočih barv in pastelnih škatel za čas, ko bodo potrebne. Naročil je tudi sod plastilina in sod modelirne gline.

»Najprej naj modelira skupaj z učiteljem,« je dejal, »in ko bo spretnejši, naj dela odlitke in oblikuje živali. Tole pa meje spomnilo, da moram naročiti še omaro z orodjem.«

»In potem knjige. Moral bom izbrati kopico knjig, da mu jih dam na pot, in imeti bodo morale velik tisk. In kakšne knjige bo potreboval? Njegovo domišljijo bo treba bogatiti. To je navsezadnje krona vsake vzgoje. Krona - kakor so zdrave navade duha in vedenja njen prestol. Nič domišljije pomeni surovost; nizkotna domišljija pomeni zlo in strahopetnost, toda plemenita domišljija je pot k popolnosti, na kateri sanjaš o prijazni vilinski deželi in o vseh ljubkih, drobnih rečeh življenja. Toda zlasti mora živeti od sijajne resničnosti; imeti mora potopise iz vsega sveta, zgodbe s potovanj in o prigodah in kako si osvojiš ves svet, imeti mora živalske in ptičje zgodbe o rastlinah in plazilcih, velike knjige o globinah neba in skrivnostih morja; imeti mora zgodovine in zemljevide vseh držav, ki jih je kdaj videl svet. Slike in povesti vseh plemen ter o navadah in običajih ljudi. In imeti mora knjige in slike, ki bodo poglabljale njegov smisel za lepoto, nežne japonske podobe, da spozna nežnejšo lepoto ptic in vitic in oble-tajočih se cvetov, pa tudi podobe Zahoda, podobe zalih mož in žena, ljubkih skupin in prostranstev dežel in morij. Imeti mora knjige o gradnji hiš in palač; imeti mora znanje, da bo lahko zasnoval sobo in ustvarjal mesta...«

»Mislim, da mu moram dati majhno gledališče.«

»In potem glasba!«

Redwood je preudarjal in sklenil, da bo v začetku za njegovega sina najbolj primeren čistoglasen harmonikon ene oktave, ki bi ga pozneje lahko raztegnil.

»Najprej naj igra nanj, ob njem poje in se nauči nazivov not,« je dejal Redwood.

Pogledal je k okenskemu pragu in z očmi meril velikost sobe.

»Njegov piano bodo morali šele izdelati,« je dejal, »ga prinesti v kosih noter.«

Tekal je sem in tja med pripravljanjem tega in onega, zamišljena, temna, majhna postava. Če bi ga človek mogel tam videti, bi videl podobo deset col velikega človeka med navadno opremo otroške sobe. Štiristo kvadratnih čevljev velika preproga - bila je celo turška

- po kateri naj bi se kmalu plazil mladi Redwood, je segala od električnega, z mrežo obdanega žarilnika, ki naj bi ogreval vso sobo. Eden Cossarjevih ljudi je stal gori na ogredju in pritrjeval veliki okvir za menjavanje slik. Ob steni je slonela knjiga s pivnimi listi za sušenje rastlin - bila je velika kakor hišna vrata - iz nje pa je gledalo velikansko steblo, rob lista in cvet nebine, oboje v tisti pošastni velikosti, ki je Urshot kmalu proslavila v botaničnem svetu ...

Redwooda je prevzemal nekakšen občutek neverjetnosti, ko je stal med vsemi temi rečmi.

»Če pojde res tako dalje —«je dejal in strmel v visoki strop.

Iz daljave je prišel neki glas, podoben rjovenju bika, glas, da se je skoraj zdelo, kakor bi hotel biti odgovor.

»Nadaljuje se,« je dejal Redwood. »Očitno.«

Zaslišali so se grmeči udarci ob mizo, zatem pa strašno, vreščeče vpitje: »Guluh! Busuh! Bss ...«

»Najbolje, kar morem storiti, je, da ga sam poučujem,« je dejal Redwood, vtem ko je razpredal neko stransko misel.

Tisto trkanje je bilo bolj in bolj vsiljivo. Redwoodu se je za trenutek zdelo, kakor da se preliva to zbijanje v ritem puhanja lokomotive, lokomotive velikega vlaka dogodkov, si je predstavljal, ki so v divjem metežu padali po njem. Potem je ta učinek pretrgala vrsta močnejših zaporednih udarcev in se ponovila.

»Noter,« je vzkliknil, ko je opazil, da nekdo trka, in vrata, ki bi bila dovolj velika za kako stolnico, so se počasi malo odprla. Novi tečaji so nehali cviliti in v reži seje prikazal Bensington, dobrohotno sijoč s svojo upognjeno plešasto glavo in z naočniki.

»Dovolil sem si priti sem, da malo pogledam,« je zašepetal zaupljivo skrivnosten.

»Vstopite,« je dejal Redwood. Bensington je vstopil in zaprl vrata.

Vstopil je z rokami na hrbtu, napravil neksg korakov naprej in s ptičjimi kretnjami ogledoval razsežnosti sobe. Ves zamišljen si je drgnil brado.

»Vselej, kadar pridem,« je dejal s pridušenim glasom, »se mi zdi vse tako veliko.«

»Da,« je dejal Redwood, vtem ko je tudi on spet vse obletel s pogledom, kakor bi se trudil, da bi si to, kar je videl, vtisnil v spomin. »Da. Saj tudi bodo veliki, veste.«

»Vem,« je dejal Bensington z glasom, ki je skoraj razodeval preplah. »Zelo veliki.«

Drug drugega sta skoraj boječe pogledala.

»Da, zelo veliki,« je dejal Bensington, vtem ko sije po dolgem gladil gredelj nosu, njegove oči pa so v dvomu gledale Redwoodu v obraz, da bi v njem našle potrdilo.

»Vsi, veste - strašno veliki,« je dejal. »Zdi se mi, da si še ne morem predočiti - niti tukaj - kako veliki bodo vsi.«

Peto poglavje PONIŽANJE MR. BENSINGTONA

I

Še ta čas, ko je Kraljevska komisija pripravljala svoje poročilo o heraklejoforbiji, je hranivo začenjalo izdajati to svojo posebnost, da je pronicalo vsepovsod. In daje ta drugi izbruh prišel tako zgodaj, je bilo, vsaj po Cossaijevem mnenju, toliko bolj porazno, ker že sestavljeno poročilo, ki ga lahko še beremo, razodeva, da si je Komisija že pod vodstvom tistega nadvse sposobnega svojega člana, doktorja Stephena Winklesa (F. R. S.; M. D.; F. R. C. P.; D. Sc.; I. P.; D. L.; etc.) bila na jasnem, daje naključna razširitev haraklejoforbije nemogoča, ter bila pripravljena odobriti izdelovanje s pogojem, da bi se zaupalo primernemu komiteju (zlasti Winklesu), tako da bi ta komite imel popoln nadzor nad nje prodajo, to da povsem zadovoljuje vse pametne ugovore proti prostemu razpečavanju tega hraniva. Ta komite naj bi imel popoln monopol. In brez dvoma moramo sprejeti kot ironijo življenja, da seje prvi in najbolj zastrašujoči te druge vrste izbruhov primeril komaj petdeset metrov od majhne podeželske hiše v Kestonu, ki jo je v poletnih mesecih imel v najemu doktor Winkles.

Zdaj more biti le še prav malo dvoma o tem, da je Redwood s svojo odklonitvijo, ko doktorju Winklesu ni hotel izdati sestave he-raklejoforbije IV, zbudil v tem gospodu noro in tem silnejše hrepenenje po analitični kemiji. Winkles ni bil nikak izkušen eksperimentator in najbrž se mu je prav zato zdelo pametneje, da se ni lotil dela v odlično opremljenih laboratorijih, ki so mu bili na razpolago v Londonu, temveč je, ne da bi se s kom posvetoval, začel delati poskuse v nekem zasilnem majhnem vrtnem laboratoriju v podeželski hiši pri Kestonu. Vse kaže, da pri teh raziskavanjih ni imel ne dovolj volje niti da bi bil kdo ve kako spreten; res, nič čudnega ni, da je po dveh mesecih, ko je delal s presledki, opustil to raziskavanje.

Vrtni laboratorij, v katerem je delal poskuse, je bil zelo pomanjkljivo opremljen; voda je pritekala po gumijasti cevi, prav tako je bil tudi odtok urejen s cevjo, ki seje končevala v nekem močvirnem, z bičjem obraslem ribniku v skrajnem kotu občinskega sveta tik za vrtno živo mejo. Cev je bila počena in ostanki hrane bogov so se kot nalašč o pravem času, ko je prihajala pomlad, iztekali skozi razpoko v majhno mlako med šopi bička.

V tem blatnem kotičku je vse drhtelo od življenja. Tam je plaval okrak, ves tresoč se pred kapeljni, ki so pravkar lezli iz svojih želatinastih ovojev; na svet so prihajali majhni mlakužni polži, pod zeleno kožo stebel bičja pa so se iz jajčec prebijale ličinke velikega po-tapnika. Dvomim, ali pozna bralec ličinko (ne vem, zakaj) hrošča, z latinskim imenom »dytiscus«. To je členkasto bitje čudovite podobe, zelo mišičasto in bliskovitih gibov, ki plava navadno z glavo v vodi, z repom nad njo. Dolg je za prednji členek moškega palca - dve coli dodajam zaradi tistih, ki niso uživali hraniva - in ima dvoje ostrih če-ljustnic, ki se spredaj stikata, cevasti čeljustnici z ostrima konicama, skozi kateri izsesa svoji žrtvi kri...

Prva bitja, ki so naletela na plavajoča zrnca hraniva, so bili mali kapeljni in vodni polžki; zlasti vneto so ga požirali mali kapeljni, brž ko so ga okusili. A toliko da se je kdo njih v tistem majhnem svetu kapeljnov povzpel do pomembnejšega položaja in mlajšega brata poskusil kot dodatek k rastlinski hrani, že mu je katera hroščevih ličink segla s svojimi zakrivljenimi krvosesnimi kremplji v srce in s tem rdečim sokom se je haraklejoforbija preselila v stopljenem stanju v novega odjemalca. Edine stvari, ki so pri teh pošastih imele malo upanja, da dobe kak ščepec hraniva, so bile bičevje, sluzasta zelena pena na vodi in kaličnice na blatnem dnu. Čiščenje laboratorija je kmalu splaknilo v mlako nov val hraniva, jo preplavilo in to pogubno stopnjevanje boja za življenje preneslo v sosedni ribnik pod korenine jelš.

Prvi, ki je opazil, kaj se dogaja, je bil neki mr. Luky Carrington, višji učitelj naravoslovja pod londonsko šolsko oblastjo, v prostem času pa strokovnjak za sladkovodne alge, ter mu za njegovo odkritje gotovo ne moremo zavidati. Za en dan je prišel v Keston Common, da bi napolnil nekaj zbiralnih tub za poznejše raziskavanje, in ko je prišel z železom okoničeno sprehajalno palico v roki s peščenega griča k ribniku, mu je v žepu klopotalo kakih deset puščic. Neki vrtnarski vajenec, ki je stal gori na kuhinjskih stopnicah in obrezoval živo mejo doktorja Winklesa, gaje ugledal tam v tistem samotnem kotu ter sta se mu on in njegovo početje zdela nerazumljiva in dovolj zanimiva, da ga je precej natanko opazoval.

Videl je, kako seje mr. Carrington z roko na deblu stare jelše pripognil nad ribnik in gledal v vodo, ni pa mogel Seveda oceniti osuplosti in veselja, ko je mr. Carrington ugledal na dnu velike klobčiče alg in njihove niti, kakrših doslej še ni bil poznal. Kapeljnov ni bilo videti - ta čas so bili vsi pobiti - in zdi se, da mr. Carrington ni videl nič nenavadnega, razen pospešene rasti. Zavihal si je srajco do komolca, se sklonil in segel z roko v ribnik, da bi utrgal poskusni vzorec. Iščoča roka je nekaj zagrabila. V tem trenutku pa se je iz hladne sence med drevesnimi koreninami nekaj zabliskalo - Šavs! In že mu je zasadilo svoje kremplje globoko v roko - neka nenavadna stvar, čevelj ali več dolga, ijava in členkasta kakor škorpijon.

Njena grda zunanjost in ostra, nenavadna bolečina njenega ugriza-to je bilo preveč za mr. Carringtonovo ravnotežje. Čutil je, kako je padel in glasno zavpil. Pljusk! in se prevrnil z glavo naprej v ribnik.

Deček je videl, kako je izginil, in slišal pljuskanje z vodo borečega se moža. Nesrečnež se je spet prikazal dečkovim očem, toda zdaj brez klobuka, moker, daje voda tekla od njega v potokih, in na vse pretege je vpil!

Fant še ni bil nikoli slišal kakega moža tako vpiti.

Zdelo seje, da ta presenetljivi tujec nekaj vleče z lica. Tam so se pokazale krvave maroge. Kakor v obupu je sunkovito dvignil roke, brezupno šinil kvišku, razburjeno tekel deset ali dvanajst metrov daleč, padel in se valjal po tleh sem in tja, potem pa ga deček ni več videl.

Deček je brž stekel s stopnic in skozi živo mejo - na srečo še z vrtnarskimi škarjami v roki. Ko je hitel skozi bodičevje, daje pokalo, pravi, ga je skoraj zamikalo, da bi se vrnil, vrnil iz bojazni, da ima opraviti z blaznežem, toda zavest, da ima škar je, gaje pomirila.

»Če bi bilo treba,« je dejal, »bi mu prav gotovo iztaknil oči.«

Brž ko gaje mr. Carrington ugledal, seje takoj vedel spet kot razumen, toda obupan človek. Hitro se je pobral, se spotaknil, spet vstal in stekel dečku naproti.

»Poglejte!« je vzkliknil. »Ne morem je odtrgati.«

In deček je z grozo videl, da so na mr. Carringtonovem licu, na goli roki in na gležnju visele tri teh strašnih ličink, ki so svoje velike čeljusti zakopale globoko v meso, in kakor bi jim šlo za ljubo življenje, sesale kri, vtem ko so njihova gibčna, rjava, mišičasta telesa besno opletala okoli sebe. Grizle so kakor buldogi in mr. Carringtonov trud, da bi to pošast odtrgal z lica, je povzročil samo to, daje razmrcvaril meso, v katero se je zagrizla; ves obraz in vrat sta bila pokrita s škrlatno rdečimi lisami.

»Odstrigel jo bom,« je vzkliknil deček. »Stojte mirno, gospod.«

In z zadovoljstvom, kakršno čuti ob takih posegih deček njegovih let, je odstrigel mr. Carringtonovim napadalcem po vrsti trup od glave. »Škrip,« je vselej dejal deček in spačil obraz, ko je trup padel na tla. Se zdaj so se trdoživo in odločno držale kože, da so odrezane glave ostale še nekaj časa prisesane, vtem ko so besno grizle in še zmerom sesale, dajim je zadaj iz vratu tekla kri. Toda temu je napravil deček z nekaj nadaljnimi rezi svojih Škarij konec - pri enemu rezu jo je mr. Carrington Seveda malo skupil.

»Nisem jih mogel odtrgati!« je ponovil Carrington in nekaj časa omahovaje in zelo krvaveč tiho stal. Z oslabelimi rokami je otipal svoje rane in tako na dlaneh ugotovil, kaj je staknil. Potem so mu klecnila kolena in zgrudil seje nezavesten k dečkovim nogam. Na srečo se deček ni domislil, da bi mu obraz poškropil z vodo - zakaj pod koreninami jelše je bilo še več teh pošasti - namesto tega je šel okoli mlakuže na vrt z namenom, da bi poklical pomoč. Tam je srečal vrtnarja in mu povedal vso stvar.

Ko sta prišla spet k mr. Carringtonu, je sedel; bilje omamljen in oslabljen, toda lahko ju je posvaril pred nevarnostjo v ribniku.

II

To so bile okoliščine, po katerih je svet prvič zvedel, da hranivo spet razsaja. Čez teden dni je bil Keston Common kot tisto, čemur pravijo naravoslovci distribucijski center, ves razgiban. To pot ni bi

lo nikakih os ali podgan, toda bili so najmanj trije vodni ptgki, več ličink kačjega pastiija, ki so se kmalu zlevile v kačje pastiije, da so s svojimi letečimi safirnimi trupi slepili ves Kent, in nekakšno ostudno, želatini podobno penasto rastlinje, ki seje razraščalo prek bregov ribnika in svoje sluzaste zelene štrene pošiljalo po sredini vrtne steze tja k hiši doktorja Winklesa. In začela seje neverjetno bujna rast bič-ja, preslice in raznega plevela, ki seje nehala šele tedaj, ko so osušili ribnik.

Javnemu mnenju je bilo kmalu jasno, da to pot ni bil samo en distribucijski center, temveč vrsta centrov. Eden je bil v Ealingu, o tem ne more biti zdaj več nikakega dvoma, in iz njegaje izvirala nadlega muh in rdečih pajkov; enoje bilo v Sunburyju, kjer so zrasle velike, divje jegulje, ki so mogle priti na kopnino in ubijale ovce; eno pa je bilo v Bloomsburyju, ki je svetu dal novo strašno vrsto kuhinjskih ščurkov - to je bila stara hiša Bloomsburyja, polna nezaželene zalege. Iznenada seje svet vnovič znašel pred hickleybrowskimi preizkušnjami, a namesto kokoši velikank, podgan in os je videl vsakovrstne čudovite prenapetosti znanih mu pošasti. Vsak center je izbruhnil s svojo značilno krajevno favno in floro .. .

Danes vemo, da je v vsakem teh centrov živel kak pacient doktorja Winklesa, toda takrat to ni bilo znano. Doktor Winkles je bil zadnji, ki je o stvari kaj zvedel. Nastal je Seveda preplah, ljudje so bili razkačeni, toda ta razkačenost ni bila naperjena proti doktorju Winklesu, temveč proti hranivu, a ne tako zelo proti hranivu, kakor proti nesrečnemu Bensingtonu, ki si gaje ljudstvo od vsega začetka in trdovratno predstavljalo kot tistega, ki je edini odgovoren za ta novi izbruh.

Poskus, da bi ga linčali, ki je kmalu zatem sledil, je samo eden tistih eksplozivnih dogodkov, ki zavzemajo v tej stvari toliko prostora, so pa v resnici najnepomembnejši pripetljaji.

Zgodovina tega upora je skrivnost. Jedro množice ljudstva je prišlo gotovo s kakega protiheraklejoforbijskega zborovanja v Hyde Parku, ki so ga bili organizirali ekstremisti Caterhamove stranke, to' da zdi se, da pri izgredu, ki se ga je udeležilo toliko ljudi, ni bilo nikogar tistih, ki so ga prvi predlagali, nikogar, ki bi o tem vsaj malo rhnil. To je problem za M. Gustava le Bona, skrivnost v psihologiji množic. Eno dejstvo je vidno, namreč, da se je v nedeljo popoldne ob tretji uri nenavadno velika in zoprna, povsem razdivjana množica ljudi valila po Thursday Streetu navzdol, lakomna Bensingtonove eksemplarične smrti - svarilo vsem znanstvenim raziskovalcem - ter da seje svojemu namenu približala bolj, kakor je to kdaj koli uspelo kaki londonski množici, odkar so bili v davnih časih podrli ograjo Hyde Parka. Ta množica seje svojemu namenu tako zelo približala, da bi bila kako uro ali delj ena sama beseda zapečatila usodo nesrečnega moža.

Prvo, čemur je prisluhnil, je bil hrup ljudstva na cesti. Stopil je k oknu in gledal ven, ne da bi slutili, kaj grozi. Morda je minuto dolgo gledal, kako so ljudje kipeli pri vhodu in odnašali kakih deset one-sveščenih policistov, ki so zapirali pot, preden se je zavedel, kaj on sam pomeni pri tej stvari. Kakor bi ga ošinila strela, je spoznal - da ima ta množica, ki tuli in besni, na piki njega. Bilje čisto sam doma

- morda na svojo srečo - ker se je bila sestrična Jana odpeljala v Ealing na obisk k neki materini sorodnici, on sam pa je imel prav toliko pojma, kako n^j se vede v takih okoliščinah, kakor o lepem vedenju na sodni dan. Begal je po svojem stanovanju, vpraševal pohištvo, kaj naj stori, se zaklepal in odklepal, planil zdaj k vratom zdaj k oknu in v spalnico - kar pride k njemu hišnik.

»Niti trenutka ne smete izgubiti, gospod,« je dejal. »Našli so številko vašega stanovanja v veži na tabli! Prihajajo naravnost k vam!«

Potisnil je mr. Bensingtona na hodnik, ki je že odmeval od bližajočega se hrupa na hišnih stopnicah, zaklenil za seboj vrata in ga s pomočjo svojega dvojnega ključa odvedel v nasproti ležeče stanovanje.

»To je zd^j najina edina možnost,« je dejal.

Odprl je okno, ki je gledalo na preduh, in Bensingtonu pokazal, da so v zidu železni klini, ki so predstavljali najbolj okorno in najbolj nevarno požarno lestev kot izhod za silo iz gornjih nadstropij. Potisnil je Bensingtona skozi okno, mu pokazal, kako se mora oprijeti, in se vzpenjal za njim, vtem ko ga je s šopom ključev zbadal in suval, brž ko je oni nehal plezati. Zdaj pa zdaj je Bensingtonu bilo, kakor da bo moral večno plezati po tej lestvi. Gori je bil prsobran nedosegljivo daleč, doli - na tisto doli si ni upal pomisliti.

»Zmerom naprej,« je vzkliknil hišnik in ga prijel za gleženj. Bilo je naravnost grozno, takole človeka zgrabiti za gleženj; in mr. Bensington seje, kakor bi tonil, trdneje oprijel železnega klina nad seboj in od strahu slabotno zavpil.

Zavedel se je, da je hišnik moral razbiti neko okno, in potem je bilo, kakor daje napravil strašen skok v stran, nato pa zaslišal, da se odpira drugo okno. Hišnik mu je nekaj zavpil.

Mr. Bensington je previdno obračal glavo, dokler ni mogel ugledati hišnika.

»Sestopite šest klinov,« je velel hišnik.

Vse to plezanje gor in dol se mu je zdelo strašno bedasto, vendar seje mr. Bensington zelo zelo previdno z eno nogo tipa je spuščal navzdol.

»Ne me vleči!« je zavpil, ko mu je hišnik hotel pomagati skozi odprto okno.

Zdelo se mu je, da bi bilo z lestve doseči okno za letečega psa kar spoštljivo dejanje, in bolj z mislijo na spodoben samomor kakor v upanju, da ga bo zmogel, je nazadnje napravil korak, in hišnik gaje brez najmanjšega usmiljenja potegnil noter.

»Ostati morate tukaj,« je dejal hišnik. »Zdaj mi vsi moji ključi nič ne koristijo. Ta vrata imajo ameriško ključavnico. Zdaj pojdem ven in bom za seboj zaloputnil vrata. Poskusil bom, ali morem najti stanovalce tega nadstropja. Vi boste zaklenjeni. Ne hodite k oknu, samo tega se pazite. Zunaj je naj hujša svojat, ki sem jo kdaj videl. Če bo le mislila, da vas ni doma, se najbrž zadovolji s tem, da vam razbije pohištvo. -«

»Na tablici je bilo: Doma,« je pojasnil Bensington.

»Hudiča! No, vsekakor je bolje, da me ne ugledajo —«

Izginil je in vrata so zaloputnila.

Bensington je bil spet prepuščen lastni pobudi.

Vodila gaje pod posteljo.

Tam ga je kmalu nato našel Cossar.

Bensington je bil skratka otrpel od strahu, ko ga je našel, zakaj Cossar je bil z ramo vlomil vrata tako, da se je vanje zaletel po vsej širini hodnika.

»Pridite ven, Bensington,« je dejal. »Vse je v redu. Jaz sem. Tu moramo zginiti. Zažgati hočejo hišo. Vratarji jo praznijo. Služinčad je pobegnila. Sreča, da sem zgrabil moža, ki mi je to povedal. - Poglejte!«

Bensington je pogledal izpod postelje in ugledal na Cossaijevi roki nerazumljiva oblačila, v roki pa - kaj naj bi to pomenilo - črn ženski klobuk!

»Vso hišo preiskujejo,« je dejal Cossar. »Če je ne zažgo, pridejo sem gor. Vojaštvo pride morda šele čez kako uro. V čim več stanovanj vlomijo, tem bolj jim bo všeč. Samo ob sebi umevno ... Stvar hočejo temeljito opraviti. Oblecite tole krilo in vzemite tale klobuk, Bensington, in nato pojdite z mano.«

»Mislite —?« je začel Bensington in kakor želva pomolil glavo izpod postelje.

»Mislim, da oblecite tole krilo in pojdite z mano! Samo ob sebi umevno.«

Iznenada se je ujezil, potegnil Bensingtona izpod postelje in ga začel oblačiti za njegovo vlogo preproste starejše ženske.

Zavihal mu je hlače in mu velel, nsy sezuje copate; odvzel mu je ' ovratnik, kravato in suknjič, ga čez glavo oblekel v žensko krilo, mu nataknil rdeč flanelast životec, nato pa še jopico. Svoje vse preveč značilne naočnike je moral sneti, nato pa mu je na glavo poveznil klobuk.

»Morali bi se roditi kot stara ženska,« je dejal Cossar, ko mu je zavezoval trakove klobuka. Bensington je moral obuti še gumjaste čevlje - strašna muka za njegova kuija očesa - še ovratno ruto - in mož je bil preoblečen.

»Gor in dol,« je dejal Cossar in Bensington ga je ubogal.

»Pojde,« je dejal Cossar

V tej preobleki seje prvotni iznajditelj heraklejoforbije IV, nevajen krila, nerodno spotikal po pločniku Chesterfield Mansiona navzdol, vtem ko je s čudovitim falsetom med tuljenjem svojati, ki ga je hotela linčati, z ženskimi kletvicami preklinjal samega sebe, daje lahko vztrajal v svoji vlogi: pomešan med to razkačeno, podivjano množico. In tako je popolnoma izginil iz toka dogodkov, ki vežejo našo zgodbo.

Po tem begu se ni nikoli več ukvarjal s presenetljivim razvojem hrane bogov, ki gaje izmed vseh ljudi prvi pomagal pognati v tek.

III

Ta mali mož, ki je bil vso stvar razgibal, izgine iz tega poročila, čez nekaj časa pa izgine tudi popolnoma iz snovanja sveta, kolikor je vidno in razložljivo. Ker pa je vso stvar začel on, se spodobi, da njegovemu odstopu posvetimo vmesno stran pozornosti. Predstavljamo si ga lahko v njegovih poznejših letih, kakršnega je poznal Tun-bridge Wells. Zakaj po začasni izginitvi seje spet pojavil v Tunbridge

Wellsu, brž ko mu je bilo povsem jasno, kako trenuten, izjemen in nesmiseln je bil tisti bes upora. Prikazal seje v varstvu sestrične Jane in si zdravil živčno razrvanost, kar je izključevalo, da bi se za kar koli drugega zanimal. Glede bitk, ki so takrat divjale okoli tistih novih distribucijskih centrov, in glede otročičev, ki so dobivali hranivo, je bil, tako se je zdelo, popolnoma brezbrižen.

Nastanil se je v hotelu Mount Glory Hydro Therapeutic, kjer so bile prav posebno dobre naprave za kopeli, ogljikovo-kisle kopeli, kreozotne kopeli, galvansko in faradaysko zdravljenje, masaža, smrekove kopeli, škrobne kopeli in trobelične kopeli, radijske kopeli, sončne kopeli, otrobne in iglene kopeli, katranske in birds-downske kopeli, skratka vse mogoče kopeli. Tako je posvetil svojega duha tistemu sistemu zdravljenja, ki je bilo še nepopolno, ko je umrl. In včasih seje peljal v najetem vozu in v suknji, obrobljeni s krznom, včasih pa, če so mu dovoljevale noge, je šel peš k izvirom slatine in tam pod nadzorom sestrične Jane pil vodo, ki je vsebovala železo.

Njegova upognjena ramena, njegov rožnati obraz, bleščeči se naočniki - to je bila »posebnost« Tunbridge Wellsa. Nihče ni bil niti malo neprijazen nasproti njemu, res, bilo je podoba, da sta se kraj in hotel veselila, ker jima izkazuje čast s svojo navzočnostjo. Te časti mu zdaj nihče več ni mogel vzeti. In čeprav se v dnevnem časopisju rajši hi zanimal za razvoj svojega velikega odkritja, le ni bilo nezadovoljstvo, kar mu je raznežilo ustnice in za trenutek posijalo iz oči, kadar je šel po hotelski promenadi in k izvirom slatine ter slišal šepetati:

»To je on! To je on!«

Ta mali človek, ta majčkeni drobceni človek je spustil nad svet hrano bogov! Težko je reči, kaj je bolj presenetljivo, veličina ali majhnost tega znanstvenika in filozofa. Zamislimo si ga tam pri izviru slatine, oblečenega v suknjo, obrobljeno s krznom. Tam stoji pred tistim porcelanastim oknom, kjer teče studenec, in drži v roki kozarec železo vsebujoče vode in srka. Čez zlati rob naočnikov so uprte v sestrično Jano svetle oči z izrazom strogosti. »Mm,« pravi in srka.

Tako se spominjamo tega moža, tako slikamo in zapuščamo zadnjikrat tega iznajditelja, ki je bil samo točka v ospredju te povesti, in prehajamo k večji podobi, k zgodbi njegovega hraniva, kako so dan za dnem rasli raztreseni otroci velikani v svetu, ki je bil premajhen zanje, in kako seje z vsakim letom njihove rasti bolj zadrgovala okoli njih mreža zakonov o heraklejoforbiji in konvencij o heraklejoforbiji, ki jih je že takrat snovala Komisija za heraklejoforbijo. Dokler —

DRUGA KNJIGA

HRANIVO NA VASI

Prvo poglavje HRANIVO SE UVELJAVI

I

Ta pripoved, ki seje bila tako strnjeno začela v laboratoriju mr. Bensingtona, seje že razširila in razrasla, da sega v to in ono, zato bo odslej vsa naša zgodba povest enega razrasta. Zasledovati hrano bogov pomeni, da človek neprenehoma opazuje neko drevo, kako se razrašča in cepi na veje; v kratkem času, v dobi enega človeškega življenja je hranivo pronikalo in se iz svojega prvega vira, z male farme pri Hickleybrowu, razlilo, dokler ni - ono in slava in senca njegove moči - poplavilo ves svet. Razširilo se je zelo hitro prek meja Anglije. Kmalu je delovalo v smeri svojega določenega cilja po vsem evropskem kontinentu, po Japonski in Avstraliji in nazadnje po vsem svetu. Zmerom je delovalo počasi, posredno in proti odporu. To je bila rast, ki se je uprla. Kljub predsodkom, kljub zakonom in predpisom, kljub vsej tisti trdovratni konservativnosti, ki si jo človeštvo postavlja za osnovo svojega formalnega reda, kljub vsemu je šlo hranivo od trenutka, ko je začelo delovati, svojo premišljeno, nepremagljivo pot.

Otroci hraniva so vsa ta leta rasli, to je bilo vrhunsko dejstvo časa. Saj zgodovino ustvarja prav tisto, kar pronikne. Otroci, ki so uživali hranivo, so rasli, in kmalu so rasli tudi drugi otroci; in vsi še tako dobri nameni sveta niso mogli zaustaviti nadaljnjega in zmerom močnejšega pronicanja. Hranivo sije utiralo pot z vztrajnostjo živega bitja. Moka, ki soji primešali hranivo, seje ob suhem vremenu skoraj nalašč zdrobila v skoraj neotipljiv prah, ki gaje dvigal in raznašal lahen veter. Zdaj si je kaka nova žuželka utrla pot k novemu prehodnemu razvoju, zdeg je prišlo iz kanalov do novega izbruha podgan in podobne golazni. Nekaj dni seje borila vas Pangbourne v Berkshiru z mravljami velikankami. Ugriznile so troje ljudi, ki so umrli. Nastal je poplah, prišlo je do boja in spet so zatrli grozeče zlo, zmerom pa ie v boli mračnih bitjih življenja - za večno spremenjenih - nekaj zapustilo. Potem spet nov nevaren in grozljiv izbruh, zdivjane, pošastno velike goščave zelišča, prek sveta razvejano seme nečloveško rastočega osata, trume kuhinjskih ščurkov, proti katerim so se ljudje borili s puškami, ali nadloge velikanskih muh.

V zakotjih so se bili strašni in obupni boji. Hranivo je ustvarjalo junake za stvar majhnosti...

In ljudje so sprejemali te dogodke v svoje življenje in se jim upirali pač s tistim, kar so v trenutku imeli pri roki, in drug drugemu govorili, da se »v bistvenem redu stvari ni ničesar spremenilo«. Po prvem velikem preplahu je postal Caterham kljub sili svoje zgovornosti postranska figura v političnem svetu, ljudje so si ga zapomnili samo kot zagovornika nekega ekstremnega naziranja.

Le počasi sije utiral pot v središče dogajanja. »V bistvenem redu stvari se ni nič spremenilo« - o tem si je bil tisti odlični voditelj modernega mišljenja, doktor Winkles, zelo na jasnem - in zastopniki tistega, kar seje v tistih dneh imenovalo napredni liberalizem, so bili čisto sentimentalni zaradi bistvene neodkritosrčnosti svojega napredka. Njihove sanje, tako seje zdelo, so se sukale izkjučno okoli malih narodov, malih jezikov, malih domačih razmer - vsak zaverovan vase na svoji mali farmi. Začela seje moda za vse, kar je majhno in čedno. Biti velik je pomenilo biti »prostaški«, biti mičen, čeden, ljubek, majhen pa »do podrobnosti popoln« - to so bila gesla kritičnega odobravanja...

Tačas so rasli otroci hraniva, ne da bi se jim mudilo, kakor pač morajo rasti otroci, mirno v neki svet, ki se je spreminjal, da bi jih sprejel, in nabirali so si moči in znanje in se telesno krepili, postajali samonikli in smotrni, se počasi razvijali do dimenzij svoje usojenosti. Kmalu so bili kakor naravni del sveta; vse to gibar\je in nastajanje veličine je bilo kakor naravni del sveta in ljudje so se vpraševali, kakšne so bile stvari pred njimi. Ljudem so prihajale na uho zgodbe, kaj vse so zmogli dečki velikani, in dejali so »čudovito« - ne da bi se količkaj čudili. Najbolj brani časopisi so pisali o Cossaijevih treh sinovih, kako ti čudoviti otroci dvigajo velike topove, mečejo sto in sto metrov daleč težke železne reči in skačejo dvesto čevljev visoko. Govorilo seje, da kopljejo globok vodnjak, globlji od katerega koli vodnjaka ali rova, ki so ga kdsy koli izkopali ljudje, in iščejo, seje govorilo, zaklade, ki so bili skriti v zemlji od njenega nastanka.

Ti otroci, so pisali priljubljeni magazini, bodo zravnah gore, premostili moija, kakor kos satja prevrtali zemljo s predori. »Čudovito!« so dejali majhni ljudje. »Kajne? kako nam bo udobno!« in šli so na svoje delo, kakor da sploh ne bi bilo na zemlji nekaj takega kakor hrana bogov. Seveda so bile te stvari samo prvi znaki in obljube moči teh otrok hraniva. To ni bilo zdaj pri njih še nič drugega kakor otroška igra. nič več kot orvo preizkušanje moči. ki se še ni zavedala ni-kakega smotra. Bili so otroci, počasi rastoči otroci nove rase. Moč velikanov je rasla dan za dnem - volja velikanov pa je morala šele vzkliti za svoj smoter.

Če pogledamo nazaj v skrajšani perspektivi na dobo teh treh let prehoda, so videti kakor eno samo povezano dogajanje; v resnici pa ni videl nihče, kako je veličina prišla na svet, prav tako kakor ni nihče na vsem svetu videl kot nekaj, kar seje dogajalo, propada in padca Rima, preden niso potekla stoletja. Tisti, ki so živeli v tistem času, so bili preveč v sredi tega razvoja, da bi ga mogli videti v povezanosti dogodkov kot nekeg posameznega. Celo pametnim ljudem seje zdelo, kakor da hranivo ne daje svetu nič drugega kakor žetev neobrzdanih med seboj nepovezanih malenkosti, ki so pač mogle pretresti in vznemirjati, sicer pa niso nič prizadevale obsto ječega reda in zgradbe človeštva.

Vsaj za enega opazovalca je naj čudovitejše v vsem tistem obdobju zbirajočega se pritiska tista nepremagljiva topost širokih množic ljudstva, njihovo mirno vztrajanje pri vsem, kar je šlo mimo »velikih« osebnosti, in obljubljanju še hujših stvari, ki seje širilo med njimi. A kakor je marsikatera reka najbolj tiha, videti najbolj mirna tam, kjer teče globoka in silna prav pred robom brzice, tako je v teh dneh kazalo, da je mirno zavladalo vse tisto, kar je v ljudeh najbolj konservativno. Reakcija je postala popularna, govorilo se je o bankrotu znanosti, o smrti napredka, da bodo zavladali mandarini, govorilo seje o takih stvareh sredi odmevajočih korakov otrok hraniva. Hrupne, brezsmiselne revolucije starega časa, ko je neznanska množica bedastih, majhnih ljudi nagnala kakega bedastega, majhnega monarha - te so Seveda izumrle in izginile; toda izumrla ni sprememba. Pač pa seje spremenila sprememba. To novo je prihajalo čisto po svoje in presegalo navadno pamet sveta.

Če bi hoteli izčrpno poročati o prihodu tega novega, bi morali napisati veliko svetovno zgodovino, toda vsepovsod je tekla vzporedna veriga dogodkov. Če torej pripovedujemo o nastajanju novega sveta v enem kraju, pripovedujemo nekaj o celoti. Primerilo se je, da je raztreseno semensko zrno neizmernosti padlo v lepo, malo vasico Cheasing Eyebright v Kentu, in zgodovino njegovega čudežnega vzklitja tam in tragične ničevosti, ki mu je bila usojena, lahko poskusimo prikazati - vtem ko sledimo neko nit, da pokažemo smer, v kateri se je vsa zapletena štrena te stvari odvila s statev časa.

II

Cheasing Eyebright je imel Seveda vikarja. Imamo take in take vikarie in izmed vseh vrst liubim naimani kakega novotarskega črno-belega, progresivnega, profesionalnega reakcionarja. Toda vikar v Cheasing Eyebrightu je bil eden izmed najmanj novotarskih vikar jev, bil je nadvse dosto jen, okrogel, zrel, majhen gospod konservativnega mišljenja. Dobro bo, če v naši povesti sežemo malo nazaj, da spregovorimo o njem neksg besed. Bilje kakor ustvarjen za to vas in najbolje siju lahko predstavljamo združena, kakor sta navadno bila, zvečer ob sončnem zatonu, ko je mrs. Skinner - spomnimo se njenega bega - čisto nepričakovano prinesla v to podeželsko vedrost hranivo.

Vas je v zahajajočem soncu dajala svojo naj lepšo podobo. Ležala je vzdolž doline pod bukovimi gozdovi brežine, vrsta hiš s slamnatimi strehami ali kritimi z rdečo opeko, hiš, ki so imele z mrežami okrašena vrata, in pročelja, opeta z nešpljami, in so se bolj in bolj tiščale skupaj tam, kjer se je od zelenik nižala pot proti mestu. Župnišče se ni preveč izzivajoče kazalo med drevjem onstran krčme, od starosti častitljivo pročelje zgodnjega georgijanskega sloga; iz doline, ki sojo obdajali griči, pa je srečno kipel cerkveni zvonik. Po sredini travnika, ki se je razprostiral kakor dolga zelena valovita preproga, se je med gostim bičjem, slakom in nagnjenimi vrbami iskril vijugast potok, ozek pas neba in pen. Po vsej pokrajini je bil v žametni toplini sončnega zatona razlit tisti čudoviti angleški čar zrele obdelanosti, tisti dih tihe dovršenosti, ki posnema popolnost.

In tudi vikar je bil videti raznežen. Videti je bil iz navade in po svojem značaju nežen, kakor daje bil nežno dete, rojeno v nežnem razredu, zrel in sočen majhen deček. Še predenje sam omenil, si lahko opazil, da je obiskoval z bršljanom obraslo šolo velikanskih tradicij, šolo z aristotelskimi zvezami in brez kemijskega laboratorija, od tam pa seje vpisal v kak častitljiv college najbolj zrele gotike. Imel je le malo knjig, ki so bile stare manj ko tisoč let; med njimi je bilo največ del Jarrova in Ellisa in dobrih predmetodističnih pridig. Bil je srednje velik, na videz malo manjši zaradi svojih ekvatorialnih razsežnosti, njegov obraz, ki je bil od vsega začetka mehak, pa je razodeval zdaj tropično zrelost. Imel je brado kakor kak David; zaradi lepšega je nosil urno verižico, duhovskemu stanu primemo obleko pa mu je delal neki krojač v Westendu . . . Takle je ob tej uri sedel z rokama na stegnih in v blaženem zadovoljstvu mežikaje gledal svojo vas. Pomahal ji je s svojo okroglo roko. Oglasil se je zvon. Kaj si je človek mogel še več želeti?

»Na srečnem mestu smo,« je dejal, vtem ko je to krotko izrazil.

»Prebivamo v utrdbi gričev,« je razširil stavek.

Svojo misel je izrazil jasno: »Daleč smo od vsega tega.«

Zakaj oba, njegov prijatelj in on, sta se pogovarjala o grozotah časa, o demokraciji, svetovljanski vzgoji, o donebnikih, o avtomobilih in o ameriškem vpadu, o drobtinčarski načitanosti občinstva in popolni izginitvi okusa.

»Vse to nam je tuje,« je ponovil, in tačas ko je še govoril, zaslišal, da nekdo prihaja, obrnil se je, kakor bi bil sod, in pogledal tja.

Predstavljajmo si zmerom trepetavo prihajanje stare ženske s culo v koščeni, veli roki, in z nosom (le-ta je bil njen obraz), nagrbančenim od zasople odločnosti. Videl si, kako na njenem klobuku usodno kinkajo makove glavice, in pod siromašnimi krili z belim prahom pokrite gumijaste škornje, ki so nepreklicno, zd^j desni, zdaj levi, počasi kazali na vzhod in zahod. Pod pazduho se ji je izmikal in tresel -uporen jetnik -kom^j zelo dragocen dežnik. Vse to je vikarju lahko povedalo, da ta čudaška ženska ni bila - vsaj kolikor je zadevalo njegovo vas - nič neznatnejšega kakor strašno naključje in ne-kaj nenadejanega - hudoba, kiji šibki ljudje pravijo usoda. Za nas pa je bila, k^jne, samo mrs. Skinner.

Za priklon preveč otovorjena, seje delala, kakor da sploh ne vid i ne njega ne njegovega prijatelja, in je šla, takole topa - top, oddaljena od njiju niti tri metre, dol v vas. Vikar je molče opazoval njeno počasno hojo in tačas je v njem dozorela o njej neka misel...

To srečanje se mu je zdelo brez vsakršnega pomena. Stara ženska, aere perennius, je nosila culo od začetka sveta. Kaj se je spremenilo?

»Od vsega tega smo daleč,« je dejal vikar. »Živimo v vzdušju preprostih in trajnih stvari: rojstvo in delo, preprosta setev in preprosta jesen. Upor gre mimo nas.«

Bilje zmerom velik, kadar je govoril o stvareh, ki jih je imenoval trajne.

»Stvari se menjavajo,« je dejal, »toda človeštvo - aere perennius.«

Takle je bil vikar. Ljubil je klasičen izrek, če se ga je dalo kako narobe uporabiti. Doli v vasi seje mrs. Skinner okorno, toda odločno spoprijela z Wilmerdingovo ograjo.

III

Nihče ni vedel, kaj dela vikar s krvnicami velikankami.

Brez dvoma je bil med prvimi, ki sojih odkrili. Rasle so v presledkih raztresene ob stezi med sipinami in koncem vasi, ob stezi, po kateri seje vsak dan sprehajal zaradi boljše prebave. Vsega je bilo teh nenavadnih gob dobrih trideset. Vikar si je vsako posebej ogledal in večino njih enkrat ali dvakrat prebodel s sprehajalno palico. Nekoč je eno izmed njih poskusil izmeriti z rokami, pa je počila v njegovem iksionskem objemu.

O tem je govoril z več ljudmi in dejal, da so »čudovite«! ter najmanj sedmim ljudem povedal znano zgodbo o kamniti plošči, ki so jo dvignile gobe iz kletnega tlaka. Odprl je svojega Sowerbyja, da bi pogledal, ali so lycoperdon coelatum ali giganteum. Imel je neko teorijo, da se giganteum tako imenuje po krivici.

Ne vemo, ali je opazil, da so bile te bele krogle natanko na poti, po kateri je bila šla včeraj stara žena, in ali je opazil, da se zadnje teh gob niso napenjale niti dvajset korakov od vrat, ki so vodila k hiši Caddlesovih. Če je te stvari opazil, ni niti poskusil, da bi dal to na zapisnik. Njegovo opazovanje rastlinskega sveta je bilo tiste vrste, ki ga neznatnejši znanstveniki imenujejo »priučeno opazovanje« - človek se zanima samo za nekatere stvari, vse ostalo pa pušča vnemar. Ničesar ni storil, da bi ta fenomen spravil v zvezo s čudno ekspanzijo Caddlesovega dojenčka, ki jo je bilo opažati že nekaj tednov, odkar se je bil namreč Caddles pred mesecem dni ali več prek sipin odpravil na pot, da bi obiskal taščo in poslušal mr. Skinneijevo (od tedaj mrtev) bahanje o kokošereji.

IV

Rast krvnic, ki se je začela potem, ko je začel rasti dojenček Caddlesovih, bi pravzaprav morala vikarju odpreti oči. Zadnje dejstvo je pri krstu - skoraj porazno - držal že kar v naročju ...

Fantiček seje na vse pretege oglušujoče drl, ko mu je mrzla voda kanila na čelo in potrdila njegovo božjo dediščino in njegovo pravico do imena Albert Edvard Čaddles. Bil je že tako velik, da ga mati ni mogla več nesti, Caddles pa, ki se je Seveda spotikal, a se le zmagoslavno režal staršem kvantitativno neznatnejših otrok, gaje nesel nazaj v klop, kjer so sedeli njegovi sorodniki.

»Takšnega otroka še nisem videl,« je dejal vikar.

To je bil prvi javni namig, da bo Caddlesov fantiček, ki je svojo zemeljsko pot začel z malo manj kot sedem funti telesne teže, svojim staršem nazadnje le v čast. Prav kmalu je bilo jasno, da jim ne namerava biti samo v čast, temveč celo v slavo. In čez mesec dni se je, njihova slava tako svetila, daje bila nespodobna pri ljudeh Caddle-sove stopnje.

Mesarje enajstkrat stehtal otroka. Bilje redkobeseden človek in je hitro opravil s Caddlesovima. Prvič je dejal: »Tale je dober.« Drugič je dejal: »Pri moji veri!« Tretjič je dejal: »No!« Pri naslednjih tehtanjih pa je vselej samo še močno zapihal, se popraskal po glavi in gledal svojo tehtnico z doslej še ne doživljenim nezaupanjem. Vse je prišlo, da bi videlo velikega malčka - tako so ga imenovali vsevprek

- in skoraj vsak je dejal:

»To je fant!«

Lady Wondershoot, vaška tiranka, je prišla naslednjega dne po tretjem tehtanju in si skozi naočnike natanko ogledala fenomen, ki jo je navdal s tulečim strahom.

»To je nenavadno velik otrok,« je dejala glasno in poučljivo njegovi materi. »Z njim boste morali nenavadno skrbno ravnati, Cadd-les. Seveda tako ne pojde dalje s hranjenjem iz stekleničke, toda storiti moramo, kar moremo. Poslala vam bom še nekaj flanele.«

Prišel je zdravnik, zmeril otroka in zapisal števila v beležnico, stari mr. Drifthassock, ki je pri Up Mardenu imel farmo, pa je dve milji daleč privedel nekega potnika z umetnimi gnojili, da sije ogledal otroka. Potnik je trikrat vprašal, koliko je star otrok, in nazadnje dejal, naj me vrag. Dejal je tudi, da bi morali otroka poslati na kako razstavo dojenčkov. In ves dan so v pouka prostih urah prihajali majhni otroci in dejali:

»Prosimo, mrs. Caddles, ali si smemo ogledati vašega malčka, prosimo, mrs. Caddles?« dokler ni bila mrs. Caddles prisiljena storiti temu konec. In sredi vseh teh prizorov začudenja je prišla mrs. Skin-ner, se ustopila tja in se smehljala; ostala je bolj zadaj z ostrima komolcema v suhih, koščenih rokah in se smehljala, se smehljala pod nosom in okoli nosu s smehljajem neskončne nedoumljivosti.

»Celo ta stara čarovnica kot stara mati utegne biti prav prijetna,« je dejala lady Wondershoot. »Čeprav mi je žal, daje spet prišla v vas.«

Seveda je kakor skoraj pri vseh kmečkih novorojenčkih tudi že pri tem začela delovati dobrodelnost, toda otrok je s svojim neznanskim vpitjem kmalu jasno povedal, da ta dobrodelnost še dolgo ni dovolj velika.

Malček je bil deveti dan svojega življenja upravičen, da so se mu čudili, in vsi so se srečni čudili dvakrat tako dolgo in še dalj njegovi presenetljivi rasti. Zatem pa je, to moramo vedeti, rasel hitreje kakor kdaj prej, namesto da bi se skromno umaknil in napravil prostor drugim čudežem.

Lady Wondershoot je neizmerno osupla poslušala mrs. Green-field, svojo hišno oskrbnico.

»Caddles spet doli! Otrok nima kaj jesti! Draga Greenfield, saj to je nemogoče. Otročaj je kakor kak nilski konj! To ne more biti res.«

»Vsekakor upam, da vas ne varajo, mylady,« je dejala mrs. Greenfield.

»Pri tej vrsti ljudi človek nikoli ne ve, pri čem je,« je odvrnila lady Wondershoot. »Rada bi videla, moja dobra Greenfield, da se popoldne odpravite tja in se prepričate - in se prepričate, ali dobiva steklenico. Najsi je še tako velik, ne morem si predstavljati, da potrebuje na dan več kakor šest vrčev.«

»Več mu ni potrebno, mylady,« je dejala mrs. Greenfield.

Roka lady Wondershootove seje tresla od tistega razburjenja, od tiste nezaupljive jeze, ki se zbudi v vsakem pristnem aristokratu, če pomisli, da so morda nižji razredi v bistvu - prav tako nizkotni kakor višji in - tu tiči zajec - tisti, ki dobe igro.

Toda mrs. Greenfield ni mogla opaziti nikakega poneveijenja in lady Wondershoot je ukazala, naj pošiljajo Caddlesovim za otroka večjo količino hrane. Toliko da so odposlali prvo pošiljko, že je stal Caddles spet v ponižno opravičujoči se drži v veliki hiši.

»Tako smo pazili nanje, mrs. Greenfield, zagotavljam vam, pa jih je skratka razgnal! Razpočile so se s tolikšno silo, daje en gumb razbil okensko šipo, mrs. Greenfield, eden pa meje pošteno zadel v lice, tu-

k^j, vidite.« Ljudska knjižnica Ptuj

Ko je lady Wondershoot slišala, da je ta presenetljivi otrok res razgnal svoje lepe dobrodelne hlače, seje odločila, da mora sama govoriti s Caddlesom. Caddles sije brž zmočil lase in jih pogladil z roko, nato pa odhitel k lady Wondershoot. Ko je stal pred njo, seje ves zasopel oklepal krajcev svojega klobuka, kakor bi bil rešilni pas, in iz gole zaskrbljenosti se je spotaknil ob rob preproge.

Lady Wondershoot je bila rada surova s Caddlesom. Bilje njen vzor nižjega razreda: nepošten, zvest, ponižen, priden in prav nepojmljivo brez trohice čuta odgovornosti. Dejala mu je, da je stvar z otrokom resna.

»To je njegov tek, mylady,« je dejal Caddles s povzdignjenim glasom.

»Bolj krotiti, mylady, ga več ne moremo,« je nadaljeval. »Leži, mylady, in cepeta in strašno vpije! Srce nam ne da, mylady. In če bi zmogli - bi nas napadli sosedi...«

Lady Wondershoot je na pomoč poklicala zdravnika.

»Rada bi vedela,« je začela lady Wondershoot, »ali je prav, da popije ta otrok tako nenavadno količino mleka?«

»Prava mera za otroka te starosti,« je dejal občinski zdravnik, »je poldrugi vrč, največ dva vrča v štiriindvajsetih urah. Ne vem, zakaj bi mu morali dajati več. Če mu dajejo več, je to njihovo velikodušje. Seveda lahko poizkusimo nekaj dni z upravičeno količino. Toda priznati moramo, da se mi otrok zdi iz neznanega vzroka fiziološko drugačen, kakor so drugi otroci. Primer splošne hipertrofije.«

»S tem se godi krivica drugim vaškim otrokom,« je dejala lady Wondershoot. »Gotovo bomo slišali pritožbe, če pojde tako dalje.«

»Ne vem, kako je mogoče od koga pričakovati, da bi dal več, kakor priznano količino. Lahko bi vztrajali pri tem, da mu mora to zadostovati, če pa noče, ga pošljemo lahko v bolnišnico, da tam ugo-tove, kako je z njim.«

»Zdi se mi,« je zamišljeno dejala lady Wondershoot, »ali ne opažate razen velikosti in teka nič abnormalnega - kaj nakaznega?«

»Ne. Ne. Toda če bo tako rasel, bomo brez dvoma ugotovili hude moralne in duševne pomanjkljivosti. To bi skoraj lahko prerokovali po zakonu Maxa Nordaua. Sila nadarjen in zelo slaven filozof, lady Wondershoot. Odkril je, daje abnormno - abnormno, zelo dragoceno odkritje, vredno, da ga nikoli ne pozabimo. Mislim, da mi je pri bolnikih zelo v korist. Če naletim na kaj abnormnega, takoj pravim: »To je abnormno.« Njegove oči so postale skrivnostne, glas se mu je znižal, vse njegovo vedenje je mejilo na zaupljivost med štirimi očmi. »In v tem smislu ga zdravim,« je dejal.

V

»No!« je dejal vikar pri zajtrku naslednji dan po prihodu mrs. Skinneijeve. »No! kaj je to?« je uperil svoje naočnike z izrazom protesta v časopis.

»Ose velikanke! Kam pride svet!. .. Najbrž ameriški žurnalisti! K vragu s temi novimi stvarmi! Kosmulje velikanke so zame dovolj dobre.«

»Neumnost!« je dejal vikar in na dušek izpil kavo, v tem ko je imel oči trdno uprte v časopis; in cmoknil z ustnicami.

»Čenče!« je dejal vikar in povsem zavrgel migljaj o kosmuljah.

Toda naslednjega dne, ko je o tem več bral, se mu je posvetilo.

Toda še ne povsem. Ko je bil ta dan na svojem prebavnem sprehodu, se je še zmerom hihital nad to nesmiselno zgodbo, ki mu jo je hotel vsiliti časopis. Ose, res! - usmrtile psa! Ko je prišel mimo mesta, kjer so bile rasle tiste prve krvnice, je mimogrede opazil, da tam zelo bujno raste trava, nikakor pa ni tega povezal s predmetom svoje veselosti. »O tem bi bili gotovo kaj slišali,« si je dejal. »Whitstable ne more biti od tu oddaljen niti dvajset milj.«

Malo dalje je našel še eno krvnico poznejše zoritve, ki seje kakor nojevo jajce odbijala od nenavadno podivjanega travnika.

V tem trenutku se mu je posvetilo, kakor bi ga ošinila strela.

To jutro ni napravil svojega običajnega obhoda. Namesto tega je pri drugi ogradi krenil v stran in šel v hišo Caddlesovih.

»Kje je malček?« je vprašal in ob pogledu nanj vzkliknil: »Ti moj ljubi bog!«

Šel je po vasi navzgor in srečal zdravnika, ki je skoraj tekel. Prijel ga je za roko.

»Kaj pomeni to?« je vprašal. »Ali ste zadnje dni brali časopise?«

»Sem,« je dejal zdravnik.

»In kty je z otrokom? Kaj je z vsem tem, z osami, s krvnicami, z dojenčki, a? Od česa tako rastejo? To je povsem nepričakovano. In v Kentu! Če bi bila še Amerika —«

»To je malo težko povedati, kaj pravzaprav je,« je dejal zdravnik. »Kolikor morem spoznati simptome —«

»No?«

»Je to splošna hipertrofija - splošna hipertrofija.«

»Hipertrofija?«

»Da. Splošna hipertrofija - ki vpliva na telesni sestav - na ves organizem. Med nama rečeno, v svoji notranjosti sem precej prepričan, da je to ... Toda biti moramo previdni.«

»Ah,« je zelo olajšano dejal Vikar, ko je videl zdravnika tako pripravljenega. »Toda kako je mogoče, da takole izbruhne in se razširi po vsej deželi?«

»To,« je dejal zdravnik, »je spet težko povedati.«

»Urshot. Tukaj. To je precej jasen primer razšiijenja.«

»Da,« je dejal zdravnik. »Da. Tako kaže. Vsekakor je zelo podobno epidemiji. Najbrž bo prav, če stvar označimo z epidemično hipertrofijo*.«

»Epidemično!« je dejal vikar. »Menda vendar ne mislite, da je nalezljiva?«

Zdravnik se je milo nasmehnil in si pomel roke.

»O tem ne morem ničesar reči,« je dejal.

»Toda —!« je vzkliknil vikar in izbuljil oči. »Če je nalezljiva -potem - potem jo dobimo lahko tudi mi!«

Napravil je korak po cesti navzgor in se obrnil.

»Pravkar sem bil tam,« je vzkliknil. »Ali ne bi rajši —? Takoj grem domov, se skopljem in poparim obleko.«

Zdravnik je trenutek gledal za njegovim izginjajočim hrbtom, se nato obrnil in krenil proti svoji hiši.. .

Toda spotoma seje domislil, daje bil nekdo v vasi mesec dni nevarno bolan, ne da bi bil kdo nalezel bolezen, in po kratkem oklevanju je sklenil, da bo tako pogumen, kakor mora biti pogumen zdravnik, in sprejeti nevarnost, kakor se spodobi možu.

Seveda je bil s tem svojim premislekom na pravi poti. To, da bi rasel, je bilo zadnje, kar bi se mu utegnilo še pripetiti. On - in vikar

- bi lahko pojedla polne vozove heraklejoforbije. Zakaj rasti tako in tako nista mogla več. Z rastjo je bilo pri obeh teh gospodih za vso večnost konec.

VI

Potekel je dan, potekla sta morda dva dneva po tem razgovoru, to se pravi, potekel je dan, potekla sta morda dva dneva po požigu poskusne farme, ko je Winkles prišel k Redwoodu in mu pokazal neko žaljivo pismo.

Bilo je nepodpisano pismo in pisec bi moral biti previdnejši glede skrivnosti svojega značaja.

»Izkoristili ste samo naravni fenomen,« je pisalo v pismu, »in s svojim pismom ,Timesu4 hočete delati samo reklamo. Zase in za Vašo heraklejoforbijo! Moram vam povedati, daje to vaše hranivo z bedastim imenom samo v najslučajnejši zvezi z velikimi osami in podganami. Tu gre čisto preprosto za neko epidemično hipertrofijo - za neko nalezljivo hipertrofijo - ki jo nekako tako obvladujete, kakor obvladujete sončni sistem. Stvar je stara kakor hribi. Hipertrofija je bila že v rodbini Enak. Povsem zunaj vašega območja v Cheasing Eyebrightu živi prav zdaj neki dojenček ...«

»Trepetava pisava od začetka do konca. Očitno star gospod,« je dejal Redwood. »Toda čudno je, da neki dojenček —«

Prebral je še nekaj vrstic in dobil neko navdihnjenje.

»Zaboga!« je dejal. »To je moja pogrešena mrs. Skinner!«

Popoldne naslednjega dne je iznenada prišel nadnjo.

V vrtičku pred hišo svoje hčere je pravkar pulila čebulo, ko ga je videla prihajati skozi vrtna vrata. Trenutek je prestrašeno stala, nato sklenila roke in ga pričakovala, vtem ko je majhni šop čebule braneče držala pod levo lahtjo. Ustaje večkrat odprla in zaprla; s svojim preostalim zobom je žvečila in se nenadno priklonila, kakor bi mežiknila obločnica.

»Saj sem si mislil, da vas bom našel,« je dejal Redwood.

»Saj sem si mislila, da me morda boste,« je neveselo dejala.

»Kje je Skinner?«

»Meni ni nič pisal, gospod, niti enkrat, pa tudi za mano ni prišel, odkar sem prišla sem, gospod.«

»Ali ne veste, kaj je z njim?«

»Ker ni pisal, ne vem, gospod,« je odvrnila in se z nejasno mislijo, da bi Redwoodu zaprla pristop k skedenjskim vratom, za korak pomaknila na levo.

»Nihče ne ve, kaj je z njim,« je dejal Redwood.

»Mislim, da on ve,« je dejala mrs. Skinner.

»Pa tega ne pove.«

»V tem je bil zmerom velik, da je skrbel sam zase in tiste, ki so mu bili blizu in dragi, zapustil v stiski, Skinner! Seveda, pameten je bil, kakor le more biti kdo,« je dejala mrs. Skinner.

»Kje je otrok?« je nenadno vprašal.

»Prosim?«

»Otrok, o katerem slišim govoriti, otrok, ki ste mu dajali naše hranivo - dojenček, ki tehta štiriinštirideset kil.«

Mrs. Skinner ni vedela, kam bi dala roke, in je spustila čubulo.

»Res, gospod,« se je razburila, »ne razumem dobro, kaj mislite, gospod. Moja hči, gospod, mrs. Caddles, ima otročiča, gospod.«

Razburjeno se je priklonila in poskušala, da bi bila videti nedolžno začudena, vtem ko je v eno stran vihala nos.

»Najbolje bo, da mi pokažete otročiča, mrs. Skinner,« je dejal Redwood.

Ko ga je vodila k skednju, se je malce razkrila.

»Seveda, gospod, morda sem ga majčkeno dala njegovemu očetu - v majhni ročki, ki jo je njegov oče vzel s seboj na delo, ali takole-majčkeno, kar sem sama prinesla s seboj, saj veste. Reči sem tako v naglici pobrala in vse ...«

»Hm!« je dejal Redwood, ko je nekaj časa buljil v otroka. »O, hm!«

Mrs. Caddlesovije dejal, daje malček v resnici lep fantiček - kar je povsem razumela - nato pa je sploh ni več pogledal. Kmalu zatem je šel iz skednja - iz gole nepomembnosti.

»Ko ste že s tem začeli, morate nadaljevati, veste,« je dejal mrs. Skinnerjevi.

Sunkovito seje obrnil k njej.

»Pa da ga to pot ne boste spet raztresali,« je dejal.

»Raztresala gospod?«

»O! Že veste.«

Da ve, je priznala s krčevitimi kretnjami.

»Ljudem tuk^j niste nič povedali? Staršem, graščaku in drugim v graščini, doktorju, nikomur?«

Mrs. Skinner je odkimala.

»Jaz ne bi,« je dejal Redwood.

Stopil je k skedenjskim vratom in pogledal svet okoli sebe. Ske-denjska vrata so gledala med steno hiše in opuščenim svinjakom skozi ograjna vrata na cesto. Zadaj seje dvigal z bršljanom, s pozidno rutico in popkovcem porasel rdeč opečni zid, katerega greben je bil posut s steklenimi črepinjami. Onstran zidnega vogala se je med zelenimi in rumenimi vejami nad bogatimi barvami prvih odpadlih listov bleščala od sonca obsijana tabla z napisom: »Hoja po gozdu prepovedana, sicer kazen!« Temna senca luknje v živi meji je dajala kosu ograje iz bodeče žice poseben poudarek.

»Hm,« je dejal Redwood, nato pa z nižjim glasom: »O, hm!«

Nato seje zaslišalo peketanje konja in drdranje koles in prikazala sta se sivca lady Wondershootove. Ko je pridrdrala kočija, si je ogledal kočijažev in lakajev obraz. Kočijaž je bil vredna podoba svojega stanu, debel, rdečeličen kakor zrelo jabolko, in vozil je z nekakšnim svetostnim dostojanstvom. Drugi so lahko o svojem poklicu in svojem mestu v svetu dvomili, on vsaj je imel zavest - vozil je mylady. Zraven njega je sedel lakaj s prekrižanimi rokami in z obrazom neupogljive gotovosti. Potem si ugledal samo damo. Klobuk in plašč sta bila zaničljivo neelegantna, in gledala je skozi kukalo. Dve mladi gospodični sta stegovali vratova in prav tako gledali okoli sebe.

Mimo je prišel vikar in brž potegnil klobuk s svojega Davidovega čela, ne da bi mu odzdravile ...

Redwood je še dolgo, ko je voz že izginil, stal na pragu s prekrižanimi rokami na hrbtu. Oči so mu begale po zelenosivi gorenji pokrajini sipin in k nebu, pokritim s kodrastimi oblaki, nato pa se je spet zagledal v zid, posut s steklenimi črepinjami. Obrnil seje k hladni senci v skednju in gledal med barvnimi lisami in progami v rem-brandskem mraku otroka velikana: Na sebi je imel samo flanelast pas, sicer pa je sedel gol na velikanskem snopu slame in se igral s prsti na nogah.

»Počasi spoznavam, kaj smo storili,« je dejal.

Zamislil se je in v duhu gledal svojega otroka in Cossaijev naraščaj.

Iznenada se je zasmejal:

»Dobri bog!« je vzkliknil ob neki bežni misli.

Nato se je zbral in nagovoril mrs. Skinner:

»Vsekakor ga ne smemo mučiti s tem, da bi mu prenehali dajati hranivo. Vsaj to lahko preprečimo. Vsakih šest mesecev vam pošljem škatlo hraniva. To bo zanj dovolj.«

Mrs. Skinner je nekaj zamrmrala kakor: »Če mislite, gospod,« in »najbrž pomotoma vtaknila v culo ... Mislila nisem nič slabega, ko sem mu malo dala,« in tako mu je dala s pomočjo raznih tresočih se kretenj spoznati, da razume.

Tako je otrok dalje rasel.

In rasel je.

»Prav gotovo je pojedel vsako tele v vasi,« je dejala lady Wondershoot. »Če mi ta Caddles napravi še več takih —«

VII

Toda niti tako od sveta odmaknjen kraj, kakor je Cheasing Eyebright, se dolgo ni mogel tolažiti s teorijo hipertrofije - nalezljive ali ne - spričo vse večjega hrupa zaradi hraniva. Po kratkem času si je mrs. Skinner začela delati mučne očitke, očitke, ki so jo prisilili, daje nemo žvečila s svojim edinim še preostalim zobom - očitke, ki so jo grizli, gnjavili in razgaljali - dokler ni prišla tako daleč, daje v splošnem navalu samograje iskala utehe v dostojanstvu vdovske neutolažljivosti. Oči, ki si jih je mencala, da so se solzile-je uprla v graščakinjo in si obrisala milnico iz rok.

»Pozabljate, mylady, kaj vse moram prenašati.«

In po tem svarilnem vzkliku je z lahno izzivalnim poudarkom dejala:

»Mislim NANJ, mylady, dan in noč.«

In ko se je oprla na to, je ponovila trditev, ki jo je bila mylady že nekoč zavrnila.

»Imela sem prav toliko pojma, kaj sem dala otroku, kolikor ga more imeti kdo ...«

Mylady ji je pomagala do bolj vedrih misli: Seveda se je vmes prav pošteno jezila na Caddlesa. V Redwoodovo in Bensingtonovo življenje pa so polni diplomatskih groženj vdirali zdaj poslanci. Predstavljali so se kot občinski svetovalci ter se topoglavo in fonografsko oklepali naučenih trditev.

»Mr. Bensington, za škodo, povzročeno naši občini, ste vi odgovorni. Ste vi odgovorni.«

Neka odvetniška pisarna s kačjim imenom (imenovala se je Banghurst, Brown, Flapp, Codlin, Brown, Tedder in Snoxton, in prikazala seje neprizanesljivo v podobi majhnega, rdečelasega, zvijačnega gospoda s šiljastim nosom) je naštevala nejasne stvari o odškodnini, nekega dne pa je nenadno prišel k Redwoodu neki gizdavo oblečen človek, myladyn opravnik, in vprašal:

»No, gospod, in kaj mislite zdaj storiti?«

Nato je Redwood odgovoril, da več ne misli otroku dajati hraniva, če bodo s to stvarjo še dlje nadlegovali njega ali Bensingtona. »Že tako in tako ga dajem zastonj,« je dejal, »otrok pa vam bo z vpitjem podrl vas, preden umre, če mu ne boste dajali praška. Otrok se tiče vas in morate skrbeti zanj. Lady Wondershoot ne more biti zmerom lady Milostipolna in Zemska Previdnost svoje občine, ne da bi bila včasih za to in ono odgovorna, veste.«

»Zgodila seje nesreča,« je razsodila lady Wondershoot, ko soji

- olepšano - povedali, kaj je dejal Redwood.

»Zgodila se je nesreča,« je kakor v odmev ponovil vikar.

Seveda pa se je nesreča šele pravkar začenjala.

Drugo poglavje OTROČAJ VELIKAN

I

Otrok velikan je bil grd - je trdil vikar. »Bil je zmerom grd - kakor morajo biti grde vse pretirane stvari.« Vikarja so njegovi nazori tako daleč zavedli, danimogel več pravično razsojati. Otrok je bil celo v tej podeželski odmaknjenosti izpostavljen mnogim fotografskim aparatom in njihovo jasno pričevanje govori proti vikarju, zakaj ti posnetki pričajo, daje bil mladi velikan sprva skoraj lep: prek čela so mu padali gosti kodri in zelo rad se je smehljal. Navadno je stal Caddles, ki je bil vitke rasti, smehljaje se za otročičem, slika, ki je poudarjala njegovo relativno majhnost.

V tretjem letu je bila otrokova lepota nekako prenapeta in bolj oporečna. Začelje, kakor bi bil nedvomno dejal njegov nesrečni stari oče, »bujno« rasti. Pobledel je in bolj in bolj napravljal vtis, kakor da je sicer velikanski, a vendar šibak. Bilje silno nežen. Njegove oči in nekaj v njegovem obrazu je bilo poplemeniteno, bilo je, kakor pravimo, »zanimivo«. Ko so ga ostrigli, so se mu lasje začeli prepletati v nekakšno rogoznico. »To je degeneracija, ki se takole razodeva,« je dejal občinski zdravnik. A koliko je imel prav in koliko je bilo pomanjkljivo zdravje posledica okoliščine, da je živel v samo pobeljenem skednju edinole od dobrodelnosti, ki jo je blažila pravičnost lady Wondershootove, ostane nerešeno vprašanje.

Fotografije, ki ga kažejo od njegovega tretjega do četrtega leta, razodevajo, kako se je razvijal v okroglookega dečka s predivastimi lasmi, topim nosom in prijazno bolščečega pogleda. Okoli usten se mu poigrava tisti rojevajoči se smehljaj, ki ga vidimo na vseh fotografijah prvih otrok velikanov. Poleti je nosil ohlapne hlače iz dvo-nitnika, prepasane z vrvco, na glavi pa navadno enega tistih slamnikov, ki jih delavci uporabljeno za svoje orodje, in hodil je bos. Na neki sliki se prešerno smeje in v roki drži z zobmi načeto melono.

Zimske slike so manj številne in manj zadovoljive. Na nogah ima velikanske cokle - brez dvoma iz bukovega lesa, in (kakor dokazuje del napisa: »John Stickells, Iping«) namesto nogavic vrečevi-no, hlače in jopič pa so očitno iz ostankov pisane preproge. Telesno perilo so debele flanelaste preveze; pet ali šest metrov flanele nosi kot ovratno ruto okoli vratu. Kar ima na glavi, je najbrž spet vreča.

V fotografsko lečo strmi včasih smehljaje se, včasih malo otožno. Že v njegovem petem letuje opaziti tiste na pol muhaste gube nad meh-kimit rjavimi očmi, ki so značilne za njegov obraz.

Že od vsega začetka je bil strašno breme za vas, je spet in spet izjavljal vikar. Zdi se, daje imel ustrezno nagnjenje do igre, daje bil zelo radoveden in družaben, vrhu tega pa se je v njegovi notranjosti oglašala še stalna zahteva - to povem z obžalovanjem - da bi še več jedel. Čeprav mu je lady Wondershoot pošiljala živež, kar je mrs. Greenfield imenovala »pretirano velikodušje«, je razodeval tek, ki gaje zdravnik takoj spoznal za »zločinski tek«. Le preveč je potije-valo najhujše izkušnje lady Wondershoot v nižjih razredih, da so fan-teta zasačili pri kraji kljub pošiljkam hrane, ki so bile precej večje od tistega, kar vemo, koliko potrebuje največ celo odrasel človek. In kar je ukradel, je pojedel z zelo neolikano požrešnostjo. Njegova velika roka je segala prek vrtnih zidov; poželel si je celo kruh iz pekovega voza. Iz Marlowove shrambe so izginjali hlebci sira in pred njim ni bilo varno nobeno svinjsko korito. Neki farmar, ki je šel prek svojega repišča, je ugledal velike stopinje njegovih nog in dokaz, kako gaje mučil glad, tu izpuljena repa, tam izpuljena repa, luknje pa okorno zabrisane z otroško zvitostjo. Repo je pojedel, kakor bi v usta dal redkvico. Če nikogar ni bilo blizu, je mimo stal in jedel z drevesa jabolka, kakor jedo normalni otroci borovnice z grmička. V enem pogledu vsaj je bilo to pomanjkanje živeža dobro za mir Cheasing Eyerbrighta

- mnogo let je takole pojedel vsako zrnce hrane bogov, ki so mu jo dali.. .

Neizpodbitno je, daje bil otrok neroden in nekako nepripraven. »Zmerom je potoval,« kakor je govoril vikar. Obiskovati ni mogel nobene šole; iti ni mogel v cerkev, ker je bila zanj očitno premajhna. Poskusili so zadostiti duhu tistega »kar moč bedastega in pogubnega zakona« - navajam vikar jeve besede - zakona o osnovnih šolah iz leta 1870 - s tem, da so ga prisilili sedeti pred odprtim oknom razreda tačas, ko je bil notri pouk. Toda njegova navzočnost je v razredu rušila disciplino med učenci. Zd^j pa zdaj je kdo šinil kvišku, da bi ga videl, in kadar koli je spregovoril, so se smejali. Imel je tako smešen glas! Zato so tudi to opustili.

Kmalu- ga tudi niso več silili, naj hodi v cerkev, zakaj njegove razsežnosti velikana so kaj malo koristile pobožnosti. In vendar bi imeli morda glede tega lahko lažje delo; saj imamo dovolj razlogov za domnevo, daje nekje v tem telesu bila klica religioznega občutja. Morda gaje privlačevala glasba. Ob nedeljah dopoldne so ga pogosto videli na pokopališču, kjer je pazljivo hodil med grobovi, tačas ko so občani prihajali v cerkev, in potem je med vso mašo sedel zunaj ob cerkvenih vratih in poslušal, kakor posluša človek brenčanje čebel v panju.

Sprva je kazal malce premalo obzirnosti; ljudje v cerkvi so slišali, kako je pesek pod njegovimi velikimi nogami neprenehoma škripal okoli kraja njihove pobožnosti, ali pa so nerazločno opazili njegov obraz, kadar je na pol radovedno na pol zavistno gledal skozi poslikana steklena okna, in časih gaje kaka preprosta pesem tako ganila, daje obupno jokal v strahotnem iskanju soglasja. Tedaj je mali Sloppet, ki je ne glede na svoje vsakdanje delo kot pismonoša in dimnikar, ob nedeljah pritiskal na koru meh, mežnaril, grobaril in zvonil, hitro in pogumno šel ven ter pregnal nesrečneža. Veseli me, da morem povedati, kako seje fant smilil Sloppetu - vsaj v trenutkih, ko seje zamislil. Bilo je, mi je dejal, kakor bi človek, ki se odpravlja na sprehod, domov spodil psa.

Toda čeprav je bila intelektualna in moralna vzgoja mladega Caddlesa pomanjkljiva, je bila vendarle dovolj smotrna. Od vsega začetka so se vzajemno trudili vikar, mati in ves svet, kako bi mu dokazali, da njegova velikanska moč ni za rabo. Bila je nesreča, s katero seje moral kakor koli sprijazniti. Moral sije zapomniti, kar so mu dejali, storiti, kar so mu veleli, in paziti, da nikoli ni kaj razbil ali poškodoval. Zlasti ni smel na nobeno stvar stopiti, se ob kaj zadeti in tudi ne skakati. Gospodo je moral spoštljivo pozdravljati in ji biti hvaležen za hrano in obleko, ki sijujepritrgalaod svojega bogastva. Vsega tega seje ponižno učil, ker je bil po naravi in navadi ukaželjno bitje in velikanski zgolj zaradi prehrane in ker je tako hotelo naključje.

Do lady Wondershoot je v teh ranih otroških letih čutil najgloblje spoštovanje. Spoznala je, da z njim najlaže govori, če nosi kratko kri

lo in ima v roki pasji bič, s katerim je mahala in bila vselej malo poniževalna in vreščeča. Toda včasih je vikar igral gospoda: majčken, precej nadušljiv David srednjih let je otroškega Golijata obsipaval z grajo in z očitki ter mu diktatorsko ukazoval. Velikan je bil zdaj tolikšen, da nihče ni mogel pomisliti, da ima nazadnje pred seboj vendarle šele sedemletnega otroka - otroka z otroškim hotenjem po upoštevanju, zabavi in svežih izkustvih, otroka z vsem otroškim hrepenenjem po vračanju, pozornosti in ljubezni ter z vso otroško nagnjenostjo k odvisnosti, brezmejni topoglavosti in nebogljenosti.

Kadar je šel vikar v sončnem jutru skozi vas, je srečal to kakih osemnajst čevljev visoko zagovedno nerazumljivost, njemu tako fantastično in neprijetno, kakor kaka nova verska ločina, in velikan je sunkovito capljal dalje z iztegnjenim vratom in iskal, venomer iskal, kako bi zadovoljil dvoje prvinskih potreb otroka: kje bi dobil kaj pod zob in s čim bi se igral.

Potem je temu bitju posijal iz oči pogled prikritega spoštovanja in napravil je poskus, da bi se dotaknil kuštravega kodra na čelu.

V omejenem pomenu je vikar imel domišljijo - vsaj nekaj ostankov - in z mladim Caddlesom se je spoprijela tako, da si je slikala grozne nevarnosti telesnih poškodb, ki bi jih mogle prizadejati tako neznanske mišice. Če bi v trenutni blaznosti - -! Ce bi ga le malo popadel prezir —! Vendar resnično hraber človek ni tisti, ki ne čuti ni-kakega strahu, temveč tisti, ki premaga strah. Vikar je vselej premagal svojo domišljijo. In mladega Caddlesa je vselej nagovoril krepko z dobrim, jasnim pridigarskim glasom.

»Ali si priden, Albert Edvard?«

In mladi velikan se je še bolj stisnil k zidu, temno zardel in odgovoril:

»Sem - poskušam biti.«

»Le da,j,«je dejal vikar in šel mimo njega kvečjemu z malo hitreje utripajočim srcem. In iz spoštovanja pred svojo moškostjo seje držal sklepa, najsi si je že mislil kar koli, da se nikoli ne bo ozrl za nevarnostjo, ki je že minila.

Vikar je mladega Caddlesa v presledkih zasebno poučeval. Velikana ni nikoli učil brati - to ni bilo potrebno - toda učil gaje važnejša poglavja katekizma, na primer dolžnosti do bližnjega, in učil ga je o tistem božanstvu, ki bi se za kazen najstrahotneje maščevalo nad Caddlesom, če bi se kdaj drznil odreči pokorščino vikaiju ali lady Wondershoot. Poučeval gaje v župnišču in mimoidoči so slišali glasni, čudoviti otroški glas, kako je drdral bistvene nauke državne cerkve.

Kmalu so opazili, da se konji ob srečanju z rastočim velikanom, ki ga niso bili vajeni, prav tako plašijo, kakor bi šla mimo kamela. Zato so mu prepovedali hoditi po deželni cesti, a to ne samo ob promenadnem vrtu (kjer je bil nad zidom zlasti ujezil mylady njegov preprosti smehljaj), temveč sploh po cesti. Tega zakona ni nikoli povsem ubogal, ker gaje deželna cesta neznansko zanimala. Pač pa je to, kar je bilo zmerom njegovo stalno zatočišče, spremenil v prikrito veselje. Nazadnje seje smel gibati samo še okoli starih vrb in po sipinah.

Ne vem, k^j bi bil storil, če ne bi bilo sipin. Tam so bile ravnice, po katerih je lahko hodil milje in milje daleč, in pešačil je po teh ravnicah. Tam je z dreves lomil veje in delal blazno velike šopke, dokler mu niso tega prepovedali; dvigal je ovce in jih postavljal v ravne vrste, iz katerih so se takoj razbežale (čemur se je zmerom prisrčno smejal), dokler mu niso tega prepovedali, in razkopaval je rušo in kopal velike, prevelike jame, dokler mu niso tega prepovedali.

Pešačil je prek sipin do griča nad Wreckstonom, toda ne dalj, zakaj tam se je začel obdelan svet in ljudje so ga preganjali z bevskajočimi psi zaradi njegovih vpadov na njihova repišča in povrhu še prevzeti od nekakšnega sovražnega strahu, ki ga je zbujala njegova velika, nič negovana zunanjost. Grozili so mu in udrihali po njem s konjskimi biči. Slišal sem, da so kdaj pa kdaj nanj streljali celo z lovskimi puškami. V nasprotno smer pa je pešačil, dokler ni ugledal Hickleybrowa. Z vrha Thursleyskega griča je videl železnico Lon-don-Chatham-Dover, toda obdelana polja in neko sumljivo naselje mu niso dovoljevala, da bi šel dalje.

Čez nekaj časa si vsepovsod videl table, velike table z rdečimi črkami, ki so mu zapirale vsako pot. Brati ni znal, kaj so govorile črke: »Meja«, toda to je kmalu razumel. V teh dneh so ga železniški potniki večkrat videli, kako je sedel gori na sipinah z brado na kolenih tik pri thursleyskem apnolomu, kjer je pozneje delal. Zdelo seje, da mu pogled na vlak zbuja nekakšen nejasen občutek ljubeznivosti, včasih mu je pomahal s svojo neznansko veliko roko, včasih pa mu je takole po kmečko in brez zveze vzklikal.

»Velik,« je dejal potnik, zroč skozi okno vlaka. »Eden izmed otrok velikanov. Govore, da je povsem nesposoben, da bi kar koli storil zase - le malo boljši od idiota - in veliko breme občine.«

»Slišal sem, da so starši zelo siromašni.«

»Živi od dobrodelnosti krajevnega plemstva.«

Nekaj časa so vsi umno strmeli v to čepeče neznansko veliko bitje.

»Dobro, da so temu napravili konec,« je dejala neka širokosrčna, misleča duša. »Ta bi bila lepa, če bi nekaj tisoč takih bremenilo davke, k£g?«

In zmerom seje našel kdo, ki je bil dovolj pameten, daje takemu modrijanu prisrčno odvrnil:

»To imate pa res prav, gospod.«

II

Imel je svoje hude dneve.

Tako je na primer razkačila ljudi tista stvar z reko.

Iz celih časopisov je delal majhne čolne, umetnost, ki se jo je bil opazovaje naučil pri dečku, ki mu je daroval časopise, in te čolničke je spuščal v reko: velike papirnate trijambornice. Ko so izginile pod mostom, ki predstavlja mejo čisto zasebnih zemljišč okoli Eyebright Housa, je glasno kriknil, stekel okoli mostu in prek Tormatovih polj

- strela! kako so tekli Tormatovi prašiči in spreminjali svojo dobro mast v mršave mišice! - da je tako srečal svoje čolne pri brodu. Ti papirnati čolni so imeli navado, da so pluli mimo bližnjih travnikov naravnost mimo Eyebright Housa, naravnost pod nos lady Wondershootove! Razkrajajoči, prepognjeni časopisi! Lepa stvar.

Ker ga niso kaznovali, je bil dan za dnem bolj podjeten in začel se je ukvarjati z otroškim vodnim stavbarstvom. Za svoje papirnato ladjevje je izkopal s starimi vrati neke kašče, ki jih je uporabljal kot lopato, velikansko pristanišče, in ker ga prav tedaj nihče ni opazoval, je izkopal nadvse umeteln prekop, ki je med drugim poplavil tudi ledenico lady Wondershootove. Nazadnje pa je zajezil reko. Zajezil jo je z nekaj zvrhanih vrat zemlje - delati je moral kakor plaz - in glej

- skozi promenadni vrt seje razlila strašna povodenj in odnesla miss Spinks in njeno slikarsko stojalo z njeno največ obljubljajočo akva-relno sliko, ki jo je bila kdaj začela, vsekakor pa je odnesla stojalo, miss samo pa zmočila do kolen, daje vsa prepadena morala privzdigniti krilo in teči domov. S promenadnega vrta je voda vdrla v zelenjavni vrt in tu skozi vrata rastlinjaka na cesto in po Shortovem jarku spet dol v rečno strugo.

Ta čas seje vikar, zatopljen v pogovor s podkovskim kovačem, ne malo zgrozil, ko je ugledal iz nekaj preostalih mlakuž skakati žalostno naplavljene ribe, v strugi pa, kjer je bila še pred desetimi minutami osem čevljev globoka bistra, hladna voda, kupe zelenega ščavja.

Nato seje mladi Caddles, ki gaje bila groza lastnega dejanja, dva dni in dve noči ogibal svojega doma. Domov se je vrnil samo zato, ker se mu je trmasto oglašal glad, in potem mirno poslušal, kako pada nanj toča srditih psovk, ki je bila v primerjavi z njegovo velikostjo obilnejša, kakor je bil v tolikšni meri kdaj česa deležen v tej srečni vasi.

III

Takoj za tem dogodkom je lady Wondershoot mlademu Caddle-su brž prisolila nekaj vzgojnih klofut, se nato zatekla k psovanju in postu, ki mu gaje naložila, potem pa hitro dala neki ukaz. Najprej ga je dala hišniku, in sicer tako iznenada, daje poskočil. Pospravljal je zajtrkovalno mizo, ona pa je gledala skozi veliko okno na teraso, na katero so prihajale srne po krmo.

»Jobbet,« je dejala s svojim najbolj kraljevskim glasom. »Jobbet, to bilje mora delati za svoj kruh.«

In tega, da glede te stvari kakor v vseh stvareh tudi tako misli, kakor govori, ni do pičice natanko razložila samo Jobbetu (to je bilo lahko), temveč tudi slehernemu človeku v vasi, pa tudi mlademu Caddlesu.

»Treba gaje zaposliti,« je dejala lady Wondershoot. »To je najbolje za m astra Caddlesa.«

»Mislim, daje to najbolje za vse ljudi,« je dejal vikar. »Preproste dolžnosti, preprosto življenje, čas setve in čas žet —«

»Čisto prav,« je dejala lady Wondershoot. »To zmerom govorim. Satan že najde pot, da brezdelne roke sejejo zlo. Vsekakor med delovnimi razredi. Mi vzgajamo naše sobarice zmerom po tem načelu. Kakšno delo n^j mu damo?«

To je bilo malo težko. Mislili so to in ono, medtem pa so ga navadili malo delati tako, da so ga uporabljali namesto jezdnega razna-šalca brzojavk in pisem, kadar je bila potrebna posebna hitrost, on pa je tudi z lahkoto v veliki mreži, ki sojo našli zanj, raznašal zavitke in zaboje. Bilo je videti, da ljubi delo in da uživa v njem kakor v kaki igri, in Kinkleja, upravnika lady Wondershootove, ki gaje nekega dne videl, kako je za njo prestavljal skupino skal, je prešinila sijajna misel, da bi ga vtaknili v njen apnolom v Thursleyu blizu Hic-kleybrowa. To misel so izvedli in kazalo je, da so rešili problem.

V apnolomu je delal sprva z zadovoljstvom otroka, ki se igra, pozneje z izrazom navade: kopal je, nakladal in potegnil kvišku zmerom vse vozičke hkrati, polne spuščal po tirnicah navzdol do kretnic, prazne pa vlekel navzgor z žico velikega vitla: nazadnje je v vsem jamskem obratu opravljal vse delo sam.

Slišal sem, daje Kinkle napravil za lady Wondershoot z njim dobro kupčijo, ker ni razen hrane skoraj ničesar potreboval, čeprav je to nikoli ni oviralo, da ne bi fanta psovala kot velikanskega zajedalca svoje dobrodelnosti...

V tem času je nosil nekakšno srajco iz vrečevine, hlače iz usnjenih krp in podkovane cokle. Na glavi je imel neko čudno reč - bila je že zavržena košara - navadno pa je hodil gologlav. Po jami je hodil z oblastno preudarnostjo. Vikar je na svojem prebavnem sprehodu prihajal tja šele proti poldnevu in ga ugledal, kako je použival svoje velikanske količine hrane in vsemu svetu kazal hrbet.

Hrano so mu zmerom prinesli: neomlačeno žitno zrnje; pripeljali so ga na vozu, na majhnem železniškem vozu, podobnem vozičkom, ki jih je stalno polnil z apnencem, in ta tovor je navadno spražil v apnenici in potem pojedel. Včasih je primešal vrečo sladkoija. Včasih je sedel in lizal kos soli, kakršno dajemo kravam, ali pa je pojedel velikanski kup dateljnov s kamenjem in z vsem, kar vidimo v Londonu na cizah. Žejo sije hodil gasit v potok za pogoriščem poskusne farme pri Hickleybrowu in sklonil glavo do vodne gladine. S tem daje po jedi takole pil, se je spet sprostila hrana bogov: najprej se je razširila v velikanskih obrežnih zeliščih, potem v velikih žabah, večjih postrvih in krapih, ki so zašli na dno potoka, nazadnje pa v prav fantastično bujnem rastlinju po vsej majhni dolini.

In čez leto dni ali malo več so bili čudežno mogočni ogrci tako veliki in razvili so se v tako strašne pokaline in majske hrošče - dečki so jih imenovali avtomobilski hrošči - da so lady Wondershoot pregnali v tujino.

Toda za hranivo v mladem Caddlesu se je že začenjala nova stopnja delovanja. Kljub preprostim vikar jevim naukom, naukom, ki naj bi skromno naravno življenje, kakršno se spodobi kmetu velikanu, kar najpopolneje in najdokoneneje zaokrožili, je začel vpraševati, raziskovati stvari, začelje misliti. Ko je iz dečka zrasel v mladeniča, je bilo bolj in bolj opaziti, da ima njegov duh svoja pota - pota, ki jim vikar ni mogel biti kos. Vikar je storil vse, kar je bilo v njegovi moči, da bi prezrl ta fenomen, toda zmerom - je moral čutiti njegovo pričujočnost.

Snov za razmišljanje mladega velikana je bila krog in krog njega. Povsem nehote je moral spričo svojega širokega razgleda, spričo svojega nenehnega doživljanja stvari spoznati dobršen del človeškega življenja, in ko se mu je bolj razjasnilo, daje tudi on človeški, čeprav tako okorno velik, je moral bolj in bolj čutiti, koliko stvari mu je bilo zaprtih zaradi njegove melanholične narave. Veseli živžav v šoli, misterij religije, ki so se ga udeleževali s tolikšnim lepotičjem in je iz njega kipela tako sladka melodija, razigrano petje v krčmi, toplo zakurjene sobe, razsvetljene s svečami in od ognja v kaminu, v katere je gledal iz teme, ali pa razburjeno strastno vpitje, navdušeno športno tekmovanje v flanelaste jopiče oblečenih ljudi z namenom, ki ga ni dobro razumel in katerega žarišče je bilo tam na kriketnem igrišču

- vse te stvari so mu morale seči globoko v živo utripajoče srce. Zdi se, da čim bolj je rasel, tem bolj gaje zanimalo dogajanje med zaljubljenci, tisto privlačevanje in združevanje, tista skrivna srčna zaupljivost, ki je tako pomembna za življenje.

Neke nedelje ob uri, ko se začno prebujati zvezde in netopirji in strasti podeželskega življenja, sta se slučajno poljubovala dva zaljubljenca v »Ljubezenski ulici«, v dolgi, z živo mejo obrasli ulici, ki vodi v stran k Upper Lodgeu. Sprostila sta svoja vroča čustva, v toplem, tihem somraku tako varna, kakor le more biti varna zaljubljena dvojica. Edina nevarnost, ki sta si jo mogla misliti, da bi ju kdo mogel motiti, je utegnila priti po ulici navzgor, a bi jo takoj opazila; proti sipinam pa ju je popolnoma ščitila dvanajst čevljev visoka živa meja, vsaj tako se jima je zdelo.

Tedaj ju je iznenada - nepojmljivo - nekaj dvignilo in ločilo vsak sebi.

Odkrila sta, da ju vsakega posebej drže kvišku neke roke s palcem in kazalcem pod pazduho, in da vprašujoče gledajo osuple rjave oči mladega Caddlesa v njuna razgreta, pordela obraza. Bila sta Seveda vsa otrpla od razburjenja nad svojim položajem.

»Zakaj pa delata to tako rada?« je vprašal mladi Caddles.

Mislim, daje še nekaj časa trajala ta zadrega, dokler se ljubimec ni spomnil svoje moškosti in mlademu Caddlesu jezno z glasnim vpitjem, grožnjami in moškim preklinjanjem, kakor je terjal trenutek, ukazal, da ju takoj posadi; sicer bo kaznovan. Mladi Caddles se je nato spomnil, kako so ga vzgajali, in ju res zelo vljudno in skrbno posadil na udobno mesto, da bi se spet lahko objemala. Nekaj časa je še okleval pri njima, potem pa je izginil v somraku ...

»Toda sam sebi sem se zdel pošteno bedast,« mi je zaupal mla-denič. »Toliko, da sva si še upala pogledati v oči. Takole presenetiti človeka!«

»Poljubovala sva se - s^j veste.«

»A najbolj čudno je, da za vse dolži mene,« je dejal mladenič.

»Nekaj meje oštevala in skoraj vso pot domov ni hotela govoriti z mano...«

Velikan seje lotil raziskavanj, o tem ni moglo biti več nikakega dvoma. Njegov duh je načenjal vprašanja, to je bilo jasno. Sprva je vpraševal le redke ljudi, toda njihovi odgovori so mu delali preglavice. Zdi se, daje mati morala včasih prenesti pravo vzkrižno zasliševanje.

Prišel je na dvorišče za hišo svoje matere in po skrbnem stikanju za kokošmi in piščanci je počasi sedel s hrbtom ob skedenj. V trenutku so se po vsem njegovem telesu porazdelili piščančki, ki so ga imeli radi, in zobali iz šivov njegove obleke mehki apneni grušec; če pa se je obljubljalo slabo vreme, je mačka mrs. Caddlesove, ki ni nikoli izgubila vanj zaupanja, napravila grbo, skočila v hišo, tam na peč, se obrnila, skočila ven, splezala po njegovi nogi navzgor, od tam po trupu prav na ramo - nevaren trenutek - in potem hop! spet nazeg in tako dalje. Včasih mu je iz gole prisrčnosti zasadila kremplje v obraz, pa se zaradi dvomne teže svoje roke ni upal dotakniti tako slabotnega bitja. Vrhu tega seje dal zelo rad ščegetati. In čez nekaj časa je materi stavil nekaj nerodnih vprašanj.

»Mati,« je dejal, »če je dobro delati, zakaj potem vsi ne delajo?«

Mati ga je pogledala in odgovorila:

»Dobro je za ljudi naše vrste.«

Razglabljal je: »Zakaj?«

In ker ni dobil odgovora: »Čemu je delo, mati? Zakaj moram dan in noč kopati apnenec in si prati obleko, lady Wondershoot pa se vozi v svojem vozu, mati, in potuje v lepe tuje dežele, kijih ti in jaz ne moreva videti, mati?«

»Ona je dama,« je dejala mrs. Caddles.

»O!« je dejal mladi Caddles in se globoko zamislil.

»Če ne bi bilo nikakega plemstva, da bi nam dajalo delo,« je dejala mrs. Caddles, »kako naj bi potem mi ubogi ljudje živeli?«

To je bilo treba prebaviti.

»Mati,« je vnovič poskusil, »če ne bi bilo nikakega plemstva, ali tedaj stvari ne bi pripadale ljudem, kakršna sva midva? In če —«

»Križ božji! K vragu s tem fantom!« je dejala mrs. Caddles - odkar je bila umrla mrs. Skinner, je postala s pomočjo dobrega spomina kar cvetoča in močna osebnost. »Odkar je odšla tvoja uboga, dobra stara mati na oni svet, te ni več prenašati. Nikar nič ne vprašuj, pa se ti ne bo nihče lagal. Če bi ti hotela resno odgovarjati, potem bi moral tvoj oče kje drugje iskati kruha - miruj, da operem perilo.«

»Prav, mati,« je dejal in jo začudeno pogledal. »Nisem te hotel motiti.«

In razglabljal je dalje.

V

Tudi še štiri leta zatem, ko gaje zdaj ne več zreli, temveč prezreli vikar videl zadnjikrat, je razglabljal. Predstavljajte si starega gospoda, zdaj očitno malo starejšega, bolj ohlapnega v pasu, malo manj prožnega v mišljenju in govoru ter malce oslabelega s trepetavo tresočo se roko in s trepetavo tresočimi se prepričanji, toda kljub vsemu temu nemiru, ki gaje prineslo hranivo njegovi vasi in njemu, še zmerom sijočih oči. Bil je čas, ko je živel v strahu in bil moten, toda ali ni še zmerom živel in bil še zmerom isti? - In petnajst dolgih let- lep kos večnosti - mu je nemir spremenilo v navado.

»Bila je motnja, priznam,« je dejal, »in stvari so drugačne. Drugačne v marsikakem pogledu. Bilje čas, ko je plel lahko deček, zdaj pa se mora tega lotiti mož s sekiro in z železnim drogom - vsaj na nekaterih mestih doli v goščavi. In nam starinskim ljudem se zdi še malo nenavadno, da vso to dolino celo tam, kjer je bila, preden so začeli namakati, rečna struga, pokriva pšenica - kakor to leto - visoka petindvajset čevljev. Pred dvajsetimi leti so tukaj kosili s starinsko koso in žetev vozili domov z lojtrnicami - veselo - preprosto, pošteno. Malo preproste opitosti, malo javnega dvorjenja za zaključek.. . Dobra uboga lady Wondershoot - ni marala teh novotarij. Bila je zelo konservativna, uboga, dobra dama! Obdajal jo je še dih osemnajstega stoletja,« sem zmerom dejal. »Na primer njena govorica... Krepka, grčava...«

»Umrlaje razmeroma siromašna. To veliko ščavje je zašlo v njen vrt. Res da ni bila vrtnarica, toda svoj vrt je hotela imeti v redu - da bi stvari rasle, kakor so bile vsejane - pod nadzorom. .. Kako so stvari rasle, je bilo povsem nepričakovano - sprevrglo je njene ideje ... Ni marala, da bi ta velikan zmerom in povsod vdiral - nazadnje si je domišljala, da jo zmerom gleda čez zid .. . Ni ji bilo všeč, da je bil skoraj tako velik kakor hiša ... To se ni ujemalo z njenim smislom za sorazmerja. Dobra, uboga dama! Upal sem, da bo živela dalj od mene. Tisti veliki majski hrošči, ki smo jih imeli leto dni, soji dali zadnji sunek. Zlevili so se iz velikanskih ličink - ostudne živali, velike kakor podgane - doli na dolinskem travniku.«

»In mravlje so ji šle najbrž tudi do živega.«

»Ko je bilo vse obrnjeno in nikjer več ne tišine ne miru, je dejala, da živi prav tako lahko v Monte Carlu kakor kje drugje. In tako je odpotovala tja.«

»Igrala je zelo drzno, sem slišal. Umrla je v nekem tamošnjem hotelu. Zelo žalosten konec... Izgnanstvo. .. Nekaj - nekaj, kar ni v skladu ... Rojena voditeljica angleškega ljudstva ... Izkoreninjena. Tako!...«

»In vendar,« je spet in spet ponavljal vikar, »se v bistvu ne rodi iz tega nič posebno pametnega. Seveda grdobija. Otroci ne morejo zaradi mravljinčjih ugrizov in podobnih stvari več tako svobodno tekati okoli kakor poprej. Nemara je prav tako dobro ... Veliko seje govorilo - kakor da bo ta snov vse zrevolucionirala ... Toda nekaj kljubuje vsem tem silam novega .. . Jaz Seveda ne vem. Jaz nisem nikak njihov moderni filozof - da bi vse pojasnil z etrom in atomi! Razvoj! Taka neslanost! Tisto, kar mislim jaz, je nekaj, česar ne obsegajo 'ologije. Stvar pameti - ne razumem. Zrela modrost. Človeška narava. Aere perennius... Imenujte to, kakor hočete.«

In tako je končno prišlo zadnjič.

Vikar ni slutil, kaj ga je tako kmalu čakalo. Bil je na svojem vsakdanjem sprehodu prek sipin, ki mu je bil zvest že nad dvajset let, in prišel do mesta, od koder je navadno opazoval mladega Caddlesa. Ko se je vzpenjal po strmini proti grebenu apnoloma, je malo težko dihal - krepki krščanski korak prejšnjih dni je bil že davno izgubil -toda Caddlesa ni bilo pri delu, in ko je potem šel vzdolž goščave velikanske praproti, ki je že začenjala mračiti in zastirati pobočje, je ugledal groznega velikana sedeti na griču - prav kakor bi razglabljal o svetu. Caddles je bil kolena potegnil k sebi, eno lice si je naslanjal ob dlan in glavo je imel malo po strani. Sedel je s hrbtom obrnjen proti župniku, tako da ni bilo videti njegovih nemirnih oči. Moral je zelo napeto misliti, vsekakor je sedel zelo mirno ...

Ni se ozrl. Ni vedel, da gaje vikar, ki je imel tako pomemben delež pri izoblikovanju njegovega življenja, takrat pogledal od tolikerih srečanj zadnjikrat - vedel ni niti tega, daje bil vikar tam. (Takšno je marsikako slovo.) Vikar seje takrat domislil, da pravzaprav nihče na zemlji niti malo ne sluti, o čem ta pošastno veliki fant misli, kadar se mu zazdi prav, da se spočije od dela. Toda kmalu je bil preslaboten, da bi še ta dan o tem dalje premišljeval. Od tega vprašanja je zdrknil v svoj starejši miselni krog.

»Aere perennius,« je zašepetal, ko je počasi šel domov po stezi, ki ni več tekla kakor poprej v ravni črti prek pašnika, temveč se je vila v ovinkih, da se je ogibala tem novim velikanskim šopom trave. »Ne! Nič se ni spremenilo. Razsežnosti niso nič. Preprosto življenje, vsakdanja pot —«

In to noč je šel sam čisto brez bolečin in brez zavesti po tej vsakdanji poti - iz tega misterija spreminjanja, ki gaje tajil vse svoje življenje.

Pokopali so ga na pokopališču Cheasing Eyebright zraven naj-večje zelenike in preprosti nagrobnik, ki je nosil njegov izrek - kon-čaval seje: Ut in Principio, nune est et semper - je človeškim očem skoraj takoj skrila silna rast velikanske metlaste sive trave, ki je bila predebela za koso in ovco, in se je z rodnih vlažnih dolinskih travnikov, kjer je bila na delu hrana bogov, njeno seme podilo kakor megla prek vasi.

TRETJA KNJIGA

SADOVI HRANIVA

Prvo poglavje

SPREMENJENI SVET

I

Sprememba seje dvajset let po svoje igrala s svetom. Večji del ljudi je počasi spoznaval nove stvari in dan za dnem opazno dovolj, toda ne iznenada, da bi ga presenečale. Toda vsaj enemu človeku se je vse delo hraniva v teh dveh desetletjih razodelo iznenada in presenetljivo v enem dnevu. Za naš namen bo dobro, če ga spremljamo ta edini dan, da povemo nektg o tistem, kar je videl.

Ta človek je bil neki obsojenec, obsojen na dosmrtno ječo - njegov zločin nam nič mar - a ga je zakon po dvajsetih letih pomilostil. Nekega poletnega jutra se je ta ubogi človek, ki je bil kot triindvajsetleten mladenič zapustil svet, znašel iz sive enoličnosti dela in ječe, ki sta postala njegovo življenje, spet vržen v bleščečo prostost. Dali so mu obleko, ki je ni bil več vajen, po nekaj tednih so mu zrasli lasje, že nekaj dni sijih je česal na prečo - in zdaj je stal z nemarnim in zoprnim občutjem nečesa novega na duši in telesu; mežikal je z očmi, in mežikal je tudi z dušo, daje spet zunaj - in poskušal dojeti eno samo neverjetnost, to, da je bil nazadnje vendarle še za nekaj časa v svetu življenja, toda povsem nepripravljen na ostale neverjetne stvari. Bilje tako srečen, daje imel brata, ki so mu bili njuni skupni daljni spomini dovolj pri srcu, da je prišel ponj in mu stisnil roko - brata, ki ga je bil zapustil kot majhnega dečka, zdaj pa je bil bradat in cvetoč mož - katerega oči niti on ni več poznal. In on in ta tujec njegovega rodu sta se skupaj peljala v mesto Dover, ne da bi si veliko povedala, čeprav sta še toliko čutila.

Nekaj časa sta sedela v neki krčmi in mlajši bratje odgovarjal na vprašanja starejšega o tej in oni osebi, oživljal čudovita stara mnenja, puščal vnemar brezkončne nove razglede in nova obzorja. Potem je prišel čas odhoda na postajo, da sta sedla v londonski vlak. Njuni imeni in njune osebne stvari, o katerih sta se pogovarjala, nam niso nič mar v naši zgodbi, zanimajo nas samo spremembe in vse tisto nenavadno, kar je našla zdaj ta uboga duša, ki seje vračala domov, v nekoč ji tako dobro znanem svetu.

V Dovru ni zbudilo njegove pozornosti nič, razen dobro pivo -še nikoli ni bil napravil tolikšnega požirka piva, in v oči so mu stopile solze hvaležnosti.

»Pivo je tako dobro kakor nekdaj,« je dejal, toda zdelo se mu je veliko bolje ...

Šele ko je vlak pridrdral mimo Folkestona, je mogel pogledati iz svojih neposrednih občutij, da bi videl, kaj se je bilo zgodilo svetu. Gledal je skozi okno.

»Sončno je,« je dejal dvanajstič. »Lepšega vremena si ne bi mogel želeti.«

In potem se mu je prvič posvetilo, da so v svetu nova nesorazmerja.

»Za božjo voljo,« je vzkliknil, vtem ko se je zravnal na sedežu in se prvič razživel, »ampak so to velike koprive, ki rasto tamle na bregu kraj lakotnika. Če so to koprive? Ali sem pozabil?«

Toda bilje osat, in kar je imel za velike grme košeničnice, je bila nova trata, sredi nje pa seje spopadala četa britanskih vojakov - kakor zmerom v rdečih suknjičih - po predpisih vadbenika, ki so ga po burski vojni nekaj popravili. Nato v predor in zatem dalje v Sandling Junction, ki je ležal zdaj sredi gošče rododendrona in bil čisto v temi

- gorele so vse svetilke. Rododendron seje bil razširil iz nekaj sosednih vrtov in porasel vso dolino. Na sandgaškem tiru je stal tovorni vlak z vozovi, ki so bili visoko natovorjeni z rododendronovimi poleni, in tuk^j je vračajoči se državljan prvič slišal o heraklejoforbiji.

Ko je vlak spet drvel v deželo, ki seje zdela povsem spremenjena, sta bila brata zapletena v strasten pogovor. Eden je bil poln pohlepnih, zamolklih vprašanj, drugemu pa se nikoli ni zdelo vredno truda, da bi stvar premislil kot posamezno dejstvo, in je odgovarjal samo na pol in težko razumljivo.

»To je ta heraklejoforbija,« je dejal, vtem ko seje oprl na temeljni kamen svojega znanja. »Ali ne veš? Ali ti ni nihče o tem pravil? Heraklejoforbija! Saj vendar veš - heraklejoforbija. Okoli nje se sučejo vse volitve. Znanstvena zadeva. Kaj ti ni nihče o tem pravil?«

Mislil je, kako strašnega bedaka je ječa napravila brata, da tega ni vedel.

Z vprašanji in odgovori sta zadevala daleč od cilja. Med tem raztrganim pogovorom sta zdaj pa zd^j molčala in gledala skozi okno. Starejši brat seje sprva le nedoločno in na splošno zanimal za stvari. Njegova domišljija se je bila ukvarjala s tem, kaj pač poreče stari Tainta, kakšen je videti Tainta, kako je hotel vsem in nekaterim povedati neke stvari, ki bi milejše osvetlile njegovo izpustitev iz ječe. Pa gaje zmotila v teh mislih ta heraklejoforbija, kakor bi bila kak čudežen časopisni sestavek, nato pa kot vir umstvenih težav z njegovim bratom. Toda kmalu je opazil, da se heraklejoforbija vsiljuje v vsak razgovor, ki ga je načel.

V tistih dneh je bil svet skrpucalo prehoda, tako da se mu je to novo veliko dejstvo porazgubilo v vrsti bijočih nasprotij. Sprememba ni potekala enakomerno; razširjala se je zdaj iz tega zdaj iz onega distribucijskega centra. Dežela je sestajala iz kosov: iz velikih območij, kamor je hranivo šele moralo priti, in iz območij, kjer je že bilo raztreseno in nalezljivo v zemlji in zraku. To je bil drzen nov motiv, ki se je vtihotapil v stare in častitljive melodije.

Nasprotje je bilo takrat zlasti živahno prav na progi London-Do-ver. Nekco časa sta se vozila skozi prav tako pokrajino, kakršno je poznal izza svojega detinstva: majhni, podolgovati, z živo mejo obdani poljski četverokoti v velikosti, da so jih lahko orali pritlikavi konji, majhne, za tri voze široke ceste, bresti, hrasti in topoli, ki so bili raztreseni po teh poljih, mEohni vrbovi gozdiči ob rekah, senene kopice, ki so kakemu velikanu segale komaj do kolen, lutkaste hiše z rom-bastimi šipami, ilovnice in vijugasta vaška pota, večje hiše malenkostno bogatejših, s cvetlicami porasli železniški nasipi, z vrtovi okrašene železniške postaje in vse majhne stvari minulega devetnajstega stoletja so se tukaj še uveljavljale proti neskončnosti. Tu in tam je rasel od vetra vsejan in od vetra razcefran kup velikanskega osata, ki je kljuboval sekiri; tu in tam deset čevljev visoka krvnica, ali pa so stali zogleneli štori zgorelih šopov velikanske trave; to pa je bilo tudi vse, kar je govorilo o delovanju hraniva.

Kakih štirideset milj daleč ni nič kazalo na kako grozljivo velikost pšenice in zelišč, ki so bila pičlih dvanajst milj od njegove poti skrita onstran gričev v dolini Cheasing Eyebrighta. In potem so se iz-. nenada začeli sledovi hraniva. Prvo, kar je zbujalo pozornost, je bil veliki novi viadukt v Tonbridgeu, kjer je v tistih dneh (zaradi neznansko povečanega rastlinja) nastajalo močvirje zajezene Medway. Potem spet drobni svet in zatem, ko seje malenkostna, nakopičena neizmernost Londona razširila pod svojo meglo, so se začeli vrstiti na gosto in neprenehoma sledovi boja ljudi, da bi zatrli veličino.

V tistih južnovzhodnih območjih Londona in v okolici, kjer je stanoval Cossar s svojimi otroki, seje takrat skrivnostno na sto in sto krajih razmahnilo hranivo. Drobno življenje je teklo dalje med vsakdanjimi grozljivostmi, ki jim je njihovo svarilnost odvzemalo samo govorjenje, da jih je več in več, in to, da so se ljudje hkrati počasi navadili na njih obstoj. Toda ta državljan, ki seje vračal domov in gledal skozi okno vagona, je prvič videl strah zbujajoče in vse ovladu-joče posledice hraniva: opustošene in počrnele pokrajine, velike zoprne utrdbe in obrambne priprave, lope in arzenale, ki jih je ta vztrajna sila vrinila v življenje ljudi.

Tu se je bila druga za drugo ponavljala usoda poskusne farme.

V nižjih in naključnih stvareh življenja - pod zemljo in na neobdelanih krajih, neenakomerno in brez zveze - seje najprej začelo razodevati rojstvo neke nove sile in novih preobratov. Bila so velika, smrdeča dvorišča in obzidana zemljišča, kjer je kaka neugonobljiva zeliščna goščava dajala gorivo za velikanske stroje (prihcuala je londonska mestna otročad, strmela v hrupno oljenost in dajala ljudem drobiž), bile so ceste in tiri za velike motorje in vozila, ceste, tlakovane iz tkanih vlaken hipertrofrrane konoplje; videl si stolpe s parnimi sirenami, ki so takoj mogle zatuliti, če je bilo svet treba posvariti pred kakim novim izbruhom črvičja, ali, kar je bilo še bolj čudovito: daleč naokoli so bili vidni častitljivi cerkveni zvoniki z mehaničnimi alarmnimi signali. Videl si majhne rdeče pobarvane zakloniščne lope in garnizijske barake, vsaka s krogom tristo metrov streljaja, kjer se je pehota dan za dnem vadila z mehkimi naboji streljati v cilje, ki so imeli podobo pošastno velikih podgan.

Izza dni zakoncev Skinnerjevih je bilo še šest izbruhov podgan velikank - vselej iz južnozahodnih londonskih kanalov, in zdaj so bile tam prav tako živa resnica, kakor so tigri v delti pri Kalkuti...

Brat izpuščenega moža je v Sandlingu kupil časopis, ne da bi si pri tem kaj mislil, in potem je list zdaj prostega človeka zbodel v oči. Razgrnil je časopis, ki ga ni bil več vajen - listi so se mu zdeli manjši in številnejši in imeli so drugačne črke kakor časopisi prejšnjih časov

- in pred seboj je ugledal neštete slike, ki so bile tako čudne, da so že izgubile mik zanimivosti, spremljane z velikimi tiskanimi stolpci, katerih naslovi so bili večidel tako nerazumljivi, kakor bi bili pisani

v kakem tujem jeziku: - »Velik govor mr. Caterhama«; »Zakon o he-raklejoforbiji.«

»Kdo je ta Caterham?« je vprašal, da bi navezal pogovor.

»To ti je bistra glava,« je dejal brat.

»Ah! Kak politik, ne?«

»Hoče vreči vlado. Pošteno so ga lomili.«

»Ah!« Preudarjal je. »Lahko si mislim vso druščino, ki sem jo še jaz poznal. Chamberlaina, Roseberya, vso druščino - Kaj?«

Brat gaje prijel za zapestje in s prstom pokazal skozi okno.

»To so Cossarjevi?« Oči izpuščenega človeka so sledile smer prsta in videle —

»Moj bog!« je vzkliknil, prvič res premagan od strahu. Časnik mu je v dokončno pozabo padel med noge. Skozi drevje je lahko zelo razločno videl velikansko, dobrih štirideset čevljev veliko, prožno sto ječo človeško postavo, ki je široko razkrečenih nog držala v eni roki žogo, kakor bi jo hotela vreči. Postava seje lesketala v soncu, ker je imela na sebi obleko iz tkane bele kovine, in bila opasana s širokim jeklenim pasom. Za trenutek gaje ta prizor povsem priklenil nase, potem pa mu je v daljavi zbudil pozornost drug velikan, ki je stal pripravljen na ujem, in bilo je jasno, da je vsa ta dolina med griči dodeljena velikanom.

Nekakšna utrdba, obdana z velikanskimi nasipi, je segala visoko iz apnoloma, v katerem je stala hiša, oijaška, močna, egipčanska zgradba, ki jo je Cossar postavil za svoje sinove, tačas, ko so uporabljali velikansko otroško sobo, za njo pa je stala velika, temna lopa, ki bi vase mogla sprejeti kako stolnico, v kateri seje pobliskaval in ugašal iskre sipajoč ogenj in je iz nje bilo slišati orjaško zbijanje kladiv. Nato mu je pozornost zbudil spet velikan, iz katerega roke je zletela velika lesena, z železnimi obroči okovana žoga.

Oba moža sta vstala in gledala to igro. Žoga seje zdela velika kakor sod.

»Ujel!« je vzkliknil pomiloščeni mož, ko je onega, ki je bil vrgel žogo, zakrilo drevo.

Vlak je vozil le del minute mimo teh stvari in vozil nato za drevesi v chiselhurstski predor. »Moj bog,« je spet dejal človek iz ječe, ko gaje zagrnila tema. »Ali si videl! Fantje bil tako visok kakor hiša.«

»To sta Cossarjeva sinova,« je odgovoril brat, vtem ko je proti ap-nolomu pokimal z glavo, »zaradi katerih je ves ta hrup...«

Vlak je privozil spet na svetlo in ugledala sta nove stolpe s sirenami na vrhu, nove rdeče lope in nato nakopičene vile zuna njih predmestij. Umetnost nalepljanja lepakov se med tem časom ni nič spremenila in z neštetih visokih odrišč, s hišnih sten, z ograj in s sto in sto takih okolico obvladujočih točk so kričali mnogobarvni pozivi heraklejoforbijskih volitev. »Caterham«, »Heraklejoforbija« in »Jack, pokončevalec velikanov«, spet in spet, in orjaške karikature in spake, sto in sto različic lažnivih upodobitev tistih velikih in bleščečih se postav, mimo katerih sta se tako blizu vozila pred nekaj minutami ...

II

Namen mlajšega brata je bil, da bi vso stvar napravil čim sij^j-neje, da bi ta povratek v življenje proslavili s kosilom v kaki zares odlični restavraciji, s kosilom, po katerem naj bi sledila vsa tista bleščeča vrsta užitkov, ki sojih tako lepo znali dati varieteji tistih dni. Bil je dosto jen načrt, ki naj bi bolj vidne madeže ječe zabrisal s tem razkošjem svobodnega uživanja. A kolikor je zadevalo drugo točko, je bilo treba spremeniti načrt. Kosilo je obveljalo, toda žeje bila tu sil-nejša zahteva kakor želja po gledaliških igrah, zahteva, ki je moža iz ječe že močneje odvračala od mračnih misli na njegovo preteklost, kakor bi to zmoglo katero koli gledališče, a to sta bili njegova neznanska radovednost in osuplost nad to heraklejoforbijo in njenimi otroki, nad tem novim, skrivnostnim velikanstvom, ki seje zdelo, da obvladuje svet. »Ne morem se jih otresti,« je dejal. »Motijo me.«

Njegov brat je imel tisto duhovno tankočutje, da more človek opustiti celo nameravano gostoljubje. »To je tvoj večer, dragi, vrli dečko,« je dejal. »Poskusila bova, da prideva na množični shod v Ljudski dom.«

In nazadnje je imel mož iz ječe srečo, da seje znašel zagozdenega sredi goste množice in je lahko iz daljave strmel na majhno, žarko razsvetljeno tribuno pod orglami in galerijo. Orgle so nekty igrale in tačas, ko je ljudstvo vrelo v dvorano, je to orglanje spremljalo topotanje nog; a to je zd^j minilo.

Toliko, da si je izpuščeni človek priboril neko mesto in se nehal prepirati z nekim nadležnim neznancem, žeje prišel Caterham. Stopil je iz sence na sredo odra, najnepomembnejši drobni pigmejec tam zadaj v daljavi, majhna, črna postava z rdečkasto liso namesto obraza - od strani si videl zelo značilen orlovski nos - majhna figura, ki je povsem nerazumljivo izzvala - živio, živio! Vzklikanje seje začelo tam spredaj, naraščalo in se razširjalo. Sprva rahlo brbotanje glasov okoli tribune, ki je iznenada buhnilo v ognjevit hrum ter se razleglo prek vse množice v dvorani in zunaj. Kako so vzklikali! Živio! Živio!

Nihče izmed vseh tisoč in tisoč ljudi ni tako viharno vzklikal kakor mož iz ječe. Po licih so mu tekle solze in nazadnje je nehal vzklikati le zato, ker ga je hotelo zadušiti. Človek bi moral biti tako dolgo kakor on v ječi, preden bi razumel ali pa tudi samo začenjal razumevati, kaj pomeni takemu možu, če more med množico ljudstva svobodno dati duška svojim pljučem. (A kljub temu si ni niti trenutek domišljal, da ve, zakaj je potreben ves ta hrup.) Živio! O bog!

- Živio!

In nato nekakšna tišina. Caterham je bil z očitno potrpežljivostjo stopil korak nazaj in podrejene in neslišne osebe so govorile in delale formalne in nepomembne stvari. Bilo je, kakor da je slišati glasove skozi šumot listja spomladi. »Vavavava-« seje nadaljevalo. Ali sivo-glavi bedak ne bo nikoli končal? Da bi mu segli v besedo? Seveda so mu segali v besedo! »Vavavava--« Toda ali bomo Caterhama bolje razumeli?

Ta čas sije človek vsaj lahko ogledoval Caterhama in takole sto je od daleč proučeval obraz velikega moža. Bilo gaje lahko narisati, tega moža, in že gaje svet lahko do sitega občudoval na steklih petrolejk in otroških krožnikih, na antiheraklejoforbija kolajnah in na an-tiheraklejoforbija zastavah, na robovih caterhamske svile in bomba-ževine in na podlagi »dobrih, starih, angleških caterhamskih klobukov«. Pomeni osnovo vse karikature tistega časa. Videti je kot mornar na starinskem topu z zažigalno vrvco v roki, na kateri bereš: »No-

vi zakon o heraklejoforbiji«, tačas ko razsaja v moiju tista velikanska, grda, grozeča pošast »heraklejoforbija«, ali pa ga vidiš stati v polni bojni opravi s križem svetega Jurija na ščitu in šlemu, potem ga vidiš spet, kako sedi pred vhodom neke ostudne jame kot strahopeten, titanski Caliban in ponuja svojo roko »Novim predpisom o heraklejoforbiji«; ali pa prileti kot Perzej in osvobodi priklenjeno in lepo Andromedo (okoli njenega pasu je razločno brati: »Civilizacija«) pred neko valečo se morsko pošastjo, ki ima na svojih mnogoterih vratovih in krempljih napise, kakor: »Brezboštvo«, »Brezobzirna sebičnost«, »Mehanizem«, »Pošastnost« in tako dalje. Toda v upodobitvi »Jack, pokončevalec velikanov«, je ljudska domišljija videla naj-pravilnejši prikaz Caterhama, in v slogu lepaka Jack-pokončevalec-velikanov si je mož iz ječe povečal tisto daljno miniaturo.

»Vavavava« je nenadoma utihnil.

Končal je. Seda. Je! Ni! Je! To je Caterham! »Caterham!« »Cater-ham!« In nato vzkliki: »Živio! Živio!«

Potrebna je že velika množica, da nastane taka tišina, kakršna je bila po tisti zmešnjavi vzklikanja. Človek sam v divjini - brez dvoma, to je tudi tišina, toda on sliši sebe dihati, sliši, kako se premika, sliši vse mogoče stvari. Tu je bil Caterhamov glas vse, kar si slišal, nekaj zelo zvenečega in jasnega, podobno drobni lučki, ki gori v črni žametni votlini. Njega slišati! Slišali so ga, kakor bi človeku govoril ob strani.

Ta mali človek, ki je mahal z rokami v vencu luči, v spletu polnih in valujočih glasov, je napravljal na moža iz ječe presenetljiv vtis; za njim na tribuni so sedeli njegovi pomočniki, nekateri prav kakor bi bili ugasnjeni, pred njim pa si videl v dolgi perspektivi neštetih hrbtov in profilov neznansko množično pazljivost. Bilo je, kakor da je tisti mali človek vsrkal dušo vseh teh ljudi.

Caterham je govoril o naših starih ureditvah. »Čujtečujtečujte!« je zatulila množica. »Čujte! Čujte!« je vzklikal mož iz ječe. Govoril je o našem starem duhu reda in pravičnosti. »Čujtečujtečujte!« je tulila množica. »Čujte! Čujte!« je globoko ganjen vzklikal mož iz ječe. Govoril je o modrosti naših prednikov, o postopni rasti častitljivih ustanov, o moralnih in socialnih tradicijah, ki se prilegajo našim narodnim posebnostim, kakor se koža prilega roki. »Čujte! Čujte!« je vzkliknil mož iz ječe s solzami razburjenja na licih. In zdaj naj bi vse to šlo v peč. Da, v peč! Da, v peč! Zato, ker je v Londonu pred dvajsetimi leti troje ljudi zamikalo, da so v neki steklenici zmešali nekaj neizrekljivega, naj bi ves red in vsa svetost stvari šla — Vzkliki: »Ne! Ne!« - No, da se to ni zgodilo, ste morali zbrati svoje moči, ste morali reči zbogom oklevanju — Tu je zahrumel vihar živio klicev. Morali ste reči zbogom oklevanju in polovičarskim ukrepom.

»Gospoda,« je vzkliknil Caterham, »slišali smo o koprivah, ki zrasto v velikanske koprive. Sprva niso nič večje kakor druge koprive, majhne rastline, kijih lahko prime krepka roka in izpuli, toda če jih ne motimo - če jih ne motimo, potem rasto s tolikšno silo strupene sle, kako bi se čimbolj razširile, da mora človek nazadnje rabiti sekiro in vrv, izpostaviti nazadnje svoje ude in življenje nevarnosti, prenašati nazadnje težave in stisko - ljudje poginjajo, ko sekajo kop-, rive, ljudje poginjajo, ko sekajo koprive —«

Množica je vzvalovila, daje govornik za trenutek moral utihniti, potem pa je izpuščeni kaznjenec vnovič zaslišal Caterhamov glas; odmeval je jasno in močno: »Učite se sami od heraklejoforbije, kaj morete pričakovati od heraklejoforbije, in —« Za trenutek je premolknil. »In populite koprive, preden ne bo prepozno!«

Utihnil je in si obrisal ustnice. Nekdo je vzkliknil, zatem pa je sledilo tisto čudno, v gromovitost naglo naraščajoče vzklikanje, dokler se ni zdelo, da vpije ves svet živio ...

Izpuščeni kaznjenec je nazadnje prišel iz dvorane nenavadno razburjen in s tistim izrazom v obrazu, kakršnega im^jo ljudje, ki so videli prikazen. Vedel je, vsi so vedeli: njegove misli niso bile več nedoločne. Povrnil se je bil v neki svet, ki je bil v nekakšni krizi in v katerem so se morale zdaj zdaj odločiti neznanske stvari. V tem velikem boju se mora izkazati kot pravi mož - kot svoboden, odgovoren mož. To nasprotstvo se mu je razodelo v podobi. Na eni strani te sproščene, velikanske postave, ki jih je bil videl zjutraj - zdaj jih je gledal v drugačni luči - na drugi strani tole majhno, črno oblečeno, mahajoče človeče v obločni svetlobi, to pritlikavo bitje s premišljeno pojočim prepričevanjem, s svojim tihim, čudežno predirljivim glasom, John Caterham - »Jack, pokončevalec velikanov«. Združiti se morajo vsi, »da populijo koprive«, preden ne bo »prepozno«.

III

Naj večji, najmočnejši in najbolj ugledni izmed vseh otrok hraniva so bili Cossarjevi trije sinovi. Tisto ploskovno miljo velik kos sveta pri Se venoaku, kjer so jim potekala otroška leta, je bil tako obdan z okopi in jarki, tako prekopan, tako pokrit z lopami in velikanskimi delovnimi modeli in igralnimi pripravami njihovih razvijajočih se sil, da mu na vsej zemlji ni bilo več podobnega. In že davno je bil premajhen za stvari, ki so jih skušali napraviti. Najstarejši sin je bil velik iznajditelj lokomotiv; zgradil si je nekakšno velikansko dvokolo, za katero ni bila dovolj prostorna nobena cesta na svetu in ga ni mogel nositi noben most. Ta velikanska reč iz koles in motorjev je stala zdaj tam na prostem brez koristi, če izvzamemo, daje včasih sedel nanjo in drvel gor in dol po tej prenapolnjeni delovni planjavi. S tem kolesom seje hotel peljati okoli našega malega sveta; s tem namenom gaje tudi zgradil, ko je bil šele samo sanjav fantiček. Zdaj so bile napere tam, kjer je odpadel lošč, od rje temnordeče kakor rane.

»Najprej moraš zgraditi primerno cesto, sine,« je dejal Cossar, »preden se boš mogel z njim odpeljati.«

Tako so se nekega jutra ob sončnem vzhodu mladi velikan in njegova brata lotili dela, da bi zgradili cesto okoli sveta. Zdi se, kakor bi bili slutili, da grozi opozicija, in so delali z omembe vredno silovitostjo. Toda svet jih je dovolj zgodaj odkril, ko so cesto gradili v ravni črti proti Rokavskemu prelivu, kakor bi izstrelili kroglo. Že so zravnali nekaj milj ceste, jo nasuli in steptali, ko jih je malo pred poldnem zmotila v delu neznanska množica razburjenih ljudi, zemljiščnih posestnikov, zemljiščnih prekupčevalcev, zastopnikov krajevnih oblasti, odvetnikov, policistov in celo vojakov.

»Cesto gradimo,« je pojasnil naj starejši fant.

»Gradite cesto,« je dejal odvetnik na čelu množice, »toda prosim, spoštujte pravice drugih ljudi. Posegli ste že v pravice sedemindvajsetih zasebnih posestnikov, vrhu tega pa še v posebne privilegije in lastništvo nekega mestnega okrožnega oblastva, devetih podeželskih občinskih svetovalcev, enega grofijskega svetovalca, dveh plinarn in ene železniške družbe . ..«

»Strela!« je dejal srednji Cossaijev sin.

»S tem morate nehati.«

»Toda mar nočete namesto teh bednih, zvoženih poti lepe, ravne ceste?«

»Nočem reči, da ne bi bilo bolje, vendar —«

»Torej nehamo,« je dejal nEgstarejši Cossarjev fant in pobral svoje orodje.

»Vendar ne takole,« je dejal odvetnik. »Takole res ne.«

»Kako pa naj jo zgradimo?«

Odgovor vodečega odvetnika je bil zapleten in nejasen.

Prišel je Cossar, da bi si ogledal nesrečo, ki so jo povzročili njegovi otroci, jih strogo oštel, se neznansko smejal in bil videti zelo srečen zaradi te stvari.

»Fantje, malo morate še počakati,« jim je zavpil kvišku, »preden se morete lotiti takih stvari.«

»Odvetnik pravi, da moramo poprej napraviti načrt in dobiti posebno dovoljenje in podobno kramo. Pravi, da so za to potrebna leta.«

»Načrt si bomo kar brž priskrbeli, človeček,« je vzkliknil Cossar in si ob govorjenju nastavil obe roki na usta, »nič se ne boj. Vi trije pa se za zd^j rajši igrajte in delajte modele za tisto, kar hočete narediti.«

Kot poslušni sinovi so storili, kakor jim je velel.

Toda kljub vsemu so Cossaijevi dečki malo razmišljali.

»Vse to je prav lepo,« je dejal drugi prvemu, »toda jaz se ne bi rad samo igral in delal načrte. Rad bi napravil kaj resničnega, veš. Na svet nismo prišli s svojimi močmi zato, da bi se na tej zmešani, majhni krpi tal samo takole igračkali, veš, in se po malem sprehajali, mesta pa so nam zaprta« - zak^j medtem so jim bili prepovedali vstop v. vsa naselja in mestna okrožja. »Da človek ne bi smel nič delati, je naravnost sramotno. Ali ne moremo najti k a, j takega, kar bi majhni ljudje hoteli, da bi bilo storjeno, in opraviti to zanje - zgolj zaradi šale?«

»Mnogo jih je, ki nimajo nikake hiše, da bi v njej mogli živeti,« je dejal drugi deček. »Pojdimo in postavimo jim tik Londona hišo, ki lahko sprejme vase množico teh ljudi, in naj bo kolikor mogoče udobna in prijetna; in do nje jim zgradimo lepo cesto, po kateri bodo lahko vsi hodili in se ukvarjali s svojimi posli - lepo, ravno, majhno cesto, in vse bomo napravili tako lepo, kolikor je le v naših močeh. Vse bomo zgradili tako lično in ljubko, da sploh ne bodo mogli več tako umazano in ostudno stanovati, kakor jih večji del zdaj stanite. Dovolj vode, da se bodo mogli umivati - veš, še zmerom so tako umazani, da izmed desetih hiš teh ušivih majhnih smrdljivcev devet hiš nima niti kopalnice! Veš, tisti, ki imajo kopalnico, psujejo one, ki je nimajo, namesto da bi jim pomagali, kako bi jo dobili. S^j veš. Tega se bomo lotili. In napeljali jim bomo električno razsvetljavo, jim kuhali, čistili in sploh storili vse. Pomisli! Njihove žene, ki bodo matere - se morajo plaziti po tleh in ribati pod!«

»Vse to lahko čudovito opravimo. Tam med griči zgradimo lahko zajezo in dobimo tako lep zbiralnik vode, tukaj pa lahko postavimo elektrarno, da bomo sami proizvajali elektriko in uredili vse čim lepše. Kaj misliš, brat? ... In potem nam morda dovolijo, da napravimo še nekaj drugih stvari.«

»Da,« je dejal starejši brat, »lahko bi jim zelo polepšali življenje.«

»Potem zavihajmo rokave,« je dejal drugi brat.

»Menije prav,« je dejal starejši brat in se ozrl po kakem pripravnem orodju.

To pa je povzročilo novo, strašno spotiko.

V trenutku je bila nad njimi razburjena množica in jim iz tisoč vzrokov velela, naj takoj nehajo delati, jim brez najmanjšega vzroka velela, naj nehajo delati - klepetava, zmešana in iz vseh vetrov zbrana množica. Hiša, ki sojo gradili, daje previsoka - torej nemogoče, da bi bila varna; grda je: ovira oddajo stanovanj sosednih normalno velikih hiš; razbija ubranost okolja; kali dobro sosedstvo; nasprotuje krajevnim gradbenim predpisom; posega v pravico krajevnega ob-lastva, ki sme zapravljati svojo majčkeno, drago, lastno količino električnega toka; moti poslovanje krajevne vodne družbe.

Krajevni uradniki vladnih komitejev so se pripravili na pameten odpor. Spet seje prikazal drobni odvetnik, da bi zastopal kakih petnajst ogroženih uporabnikov; domači zemljiščni posestniki so prišli v opoziciji; ljudje s skrivnostnimi pravicami so zahtevali, da se jim po strahotno pretiranih cenah odkupijo zemljišča; delavske strokovne zveze vseh strokovnih organizacij gradbenih delavcev so nastopile kolektivno; obroč vseh mogočih trgovcev z gradbenim materialom je pomenil pravo pregrajo. Zbrala so se posebna društva ljudi s preroškimi vizijami estetskih grozot, da bi zaščitili scenerijo kraja, kjer so gradili hišo, doline, kjer so hoteli zajeziti vodo. Tile zadnji ljudje so bili absolutno najhujši osli vse druščine, so menili Cossar-jevi dečki. Tista čudovita hiša Cossaijevih sinov je bila v trenutku kakor sprehajalna palica, ki jo vtakneš v osje gnezdo.

»Jaz ne bi tega nikoli storil!« je dejal starejši deček.

»Ne moremo nadaljevati,« je dejal drugi brat.

»To so gnile majhne pošasti,« je dejal tretji brat; »ničesar ne moremo storiti!«

»Čeprav gre za njihovo korist. In tako lepo bi jim napravili!«

»Svoje bedasto, majhno življenje zapravljajo očitno s tem, da drug drugemu stopajo na prste,« je dejal starejši deček. »Pravice in zakoni in lopovščine: sama poljska strašila... No, vsekakor bodo morali še malo dalj živeti v svojih zatohlih, umazanih, bedastih hišah. Jasno je, da spričo tega ne moremo ničesar več storiti.«

In Cossaijevi otroci so pustili tisto hišo nedokončano, jamo pre-preženo s temelji in začeti zid ter se slabe volje vrnili za svoje veliko obzidje. Čez nekaj časa je bila jama polna vode in gniloba, rastlinje, črvi in hranivo, ki so ga bili morda tja vrgli Cossaijevi sinovi ali pa gaje prinesel veter kot prah, je kakor povsod tudi tu pospešilo rast. Vso pokrajino so preplavile povodne podgane in povzročale neizmerno škodo, nekega dne pa je neki farmar zasačil tam svoje prašiče, ki so pili vodo, ter z vso prisebnostjo - saj je poznal zgodbo o velikem prašiču v Oakhamu - drugega za drugim zaklal. Iz te mlakuže pa so prihajali komarji, ki so storili edino dobro delo, da so Cossaijevi sinovi, ko niso mogli več prenašati njihovih pikov, neke mesečne noči, ko sta zakon in red ležala v svojih posteljah, odvedli vso vodo do zadnje luže v reko.

Pustili so še pri življenju veliko rastlinje in velike povodne podgane in vso mogočo veliko zalego, ki seje dalje množila tam, kjer se je spočela, na mestu, kjer bi lahko do oblakov segala lepa, velika hiša majhnih ljudi. . .

To je bilo v otroških letih sinov, zdaj pa so bili že skoraj možje. In leto za letom njihove rasti sojih vse tesneje uklepale verige. Z vsakim letom, ko so doraščali in seje razširjalo hranivo ter so se množile velike stvari, sta naraščala pritisk in napetost. Hranivo je bilo sprva za široke množice ljudi nekakšen daljni čudež, zdaj pa je prestopajo sleherni prag ter ogrožalo in dušilo ves red življenja in ga razjedalo. Zaprlo je to, prevrnilo ono, spreminjalo naravne proizvode, oviralo vrsto obrti in povzročilo, daje bilo sto in sto tisoč ljudi brez dela; odpihnilo je meje in spremenilo svet trgovine v svet pregrehe: ni čudo, da so ga ljudje sovražili.

In ker je laže sovražiti žive stvari kakor mrtve, živali laže kakor rastline in človeka popolneje kakor katero koli žival, sta rasla strah in nemir, posledica tega pa so bile velikanske koprive in šest čevljev visoka trava, strašne žuželke in tigrasto črvičje, strnjeno vse v veliko silo gnusa, ki seje s preprosto neposrednostjo lotila tistega raztresenega krdela velikih človeških bitij, otrok hraniva. To sovraštvo je postalo osrednja sila politike. Stari spori strank so se spričo teh grozečih novih preobratov popolnoma zabrisali in izginili, in prepir seje zdaj odvijal med stranko tistih, ki so pridigali prilagoditev in hoteli uveljaviti male politike, hranivo nadzorovati in upravljati, ter med stranko reakcije, za katero je govoril Caterham, Caterham, ki je govoril z bolj in bolj grozljivo mračnostjo, vtem ko je svoj namen naprej kristaliziral v kaki grožnji, zatem spet drugače, zdaj s tem, da bi morali ljudje »očistiti robidovje«, zdaj, da bi morali »iznajti kako sredstvo proti gaijam«, nazadnje pa, na večer pred volitvami, da bi morali »populiti koprive«.

Nekega dne so vsi trije Cossaijevi sinovi, ki niso bili zdaj več ni-kaki dečki, temveč možje, sedeli med gmotami svojega ničevega dela in tako po svoje govorili o vseh teh stvareh. Ves dan so delali okop, povezan z vrsto velikih in zamotanih utrdb, ki jim gaje bil ukazal zgraditi oče. Sedeli so na majhnem vrtu pred veliko hišo ter gledali ven v svet in počivali, dokler jim ne bi majhni služabniki notri sporočili, da je južina pripravljena.

Človek si mora predstavljati te mogočne postave - najmanjši je bil visok štirideset čevljev - kako so polegali na travni tratini, ki bi se navadnemu človeku zdela trstno strnišče. Eden izmed njih se je bil usedel in si z železnim kolom, ki gaje držal v roki, odlepljal prst z velikanske obutve; drugi je počival, opiraje se na komolec; tretji je obsekaval smreko, daje širila vonj po smoli. Oblečeni niso bili v tkanino, temveč so imeli na sebi spodnja oblačila iz spletenih vrvi, gornjo obleko pa iz klobučevinasto uvaljane aluminijeve žice; obutev «o imeli iz lesa in železa, sklepovje, gumbi in pasovi pa so bili iz oklepnega jekla. Velika, enonadstropna hiša, v kateri so stanovali - egiptovska po svoji grmadnosti, zgrajena na pol iz velikanskih apnenčevih klad, na pol izdolbena v živo skalo - je imela dobrih sto čevljev visoko pročelje, zadaj pa so se kakor čudež dvigali proti nebu dimniki in kolesa, žerjavi in strehe njihovih delovnih lop. Skozi okroglo okno v hiši je bila napeljana cev, iz katere je v odmerjenih kapljah padala v nevidno posodo belo žareča kovina. Ves kraj je bil obdan z velikanskimi, grobo utrjenimi nasipi, ki so bili prek sipinskih grebenov in po dolini ojačeni z jekleno žico. Če si hotel prav oceniti te razsežnosti, sijih moral primerjati s kakim predmetom navadne velikosti. Vlak iz Se venoaka, ki je vozil mimo in takoj nato izginil v predoru, je bil v primerjavi z njimi videti kakor kaka samogibna igrača.

»Vsi gozdovi tostran Ighthama so zdaj onstran meje,« je dejal eden izmed bratov, »svarilo pa, ki je stalo pri Knockholtu, so za dve milji, če ne več, prestavili navznoter.«

»Manj niso mogli storiti,« je po kratkem premolku dejal najmlaj-ši. »Poskušajo, kako bi Caterhama speljali na led.«

»Za kaj takega to ni dovolj - za nas skoraj preveč,« je dejal tretji.

»Odrezati nas hočejo od brata Redwooda. Ko sem zadnjič prišel k njemu, so bila svarila na obeh straneh že za miljo bliže pomaknjena. Pot do njega ob sipinah je samo še ozka ulica.«

Nato se je malo zamislil in potem dejal:

»Kaj se je zgodilo z našim bratom Redwoodom?«

»Kako misliš to?« je vprašal najstarejši. Oni je odsekal vejo s smreke, ki jo je držal v roki, in dejal:

»Bil je videti - kakor da ni buden. Zdelo se je, da sploh ne posluša, kaj mu govorim, In nekaj je dejal o - ljubezni.«

Najml^jši je s kolom udaril ob rob svojih železnih podplatov in se zasmejal. »Brat Redwood,« je dejal, »sanja.«

Nekaj časa ni nihče govoril. Potem je najstarejši brat dejal:

»To utesnjevanje in utesnjevanje je več, nego morem prenesti. Nazadnje bodo, mislim, zarisali krog okoli naših čevljev in nam veleli, neg živimo v njem.«

Srednji bratje odrinil v stran kup smrekovih vej in spremenil držo. »To, kar počno zdaj, ni nič v primeri s tistim, kar bodo počeli, ko pride na oblast Caterham.«

»Če pride na oblast,« je dejal najmlajši brat in udaril z železnim kolom po tleh.

»Pride,« je dejal najstarejši in se zastrmel v svoje noge.

Srednji brat je prenehal obsekavati smreko in pogled mu je zdrsnil na velike nasipe, ki so jih obdajali.

»Potem, brata,« je dejal, »bo konec naše mladosti, in kakor nam je nekoč oče Redwood dejal, izkazati se moramo kot možje.«

»Da,« je dejal najstarejši brat, »toda kaj pomeni to? Kaj pomeni to - če pride tista huda ura?«

Tudi on je gledal na tiste grobe, velikanske obrise utrdb, toda gledal ni toliko le-teh kakor skoznje in prek gričev na neštete množice za njimi. Vsi trije so v duhu gledali isto podobo, nekakšno vizijo o ljudstvu majhnih ljudi, ki dere kakor poplava na vojno; neizčrpno, nenehno, zlobno ljudstvo majhnih ljudi...

»Majhni so,« je dejal naj mlajši brat, »toda množice imajo, kakor listja in trave jih je.«

»Orožje im^jo - im^jo celo orožje, ki so ga napravili naši bratje v Novi deželi.«

»In potem, brata - koliko smo videli mi ubrati, ne glede na čr-vad, ne glede na drobne primere s hudimi živalmi?«

»Vem,« je dejal naj starejši brat. »Kljub vsemu - smo, kar smo. Ko pride dan stiske, bomo storili, kar moramo storiti.«

Zaprl je svoj zaklepni nož - rezilo je bilo za moža dolgo - in uporabil novo smrekovo palico, da seje z njeno pomočjo dvignil. Vstal je in se obrnil k silni gmoti velikanske hiše. Ko seje dvignil, gaje oblila krvavo rdeča zaija sončnega zatona, obsijala oklep in zaponke okoli vratu, tkano kovino rokavov, in bratoma se je zazdelo, kakor daje iznenada oblit s krvjo.

Ko je mladi velikan vstal, je na vrhu okopa, ki se je vil po grebenu sipine, ugledal pred tistim žarenjem na zahodu majhno črno postavo. Črne roke so neokretno mahale. Nekaj v zamahu teh rok je mladega velikana pozivalo k naglici. V odgovor je pomahal s svojim smrekovim drogom, zavpil »Hej, hej!«, da seje razlegalo po vsej dolini, vzkliknil bratoma: »Nekaj seje zgodilo!« in z dvajset čevljev dolgimi koraki odhitel naproti svojemu očetu, da bi mu pomagal.

V

Zgodilo seje, da sije neki mlad mož, ki ni bil nikak velikan, prav ob tem času dajal duška nad temi Cossaijevimi sinovi. Prišel je bil prek gričev za Se venoakom s prijateljem; pogovor je vodil on. Spotoma sta iz žive meje zaslišala obupno cviljenje in še o pravem času prišla, da sta v gnezdu rešila tri mačice pred napadom dveh velikanskih mravelj. Ta doživljaj mu je dal pobudo, da si je dal duška.

»Reakcionar!« je vzkliknil, ko sta ugledala taborišče Cossarjevih sinov. »Kdo ne bi bil reakcionar? Poglej tale štirikotnik, ta kos božje zemlje, ki je bil nekoč zelen in lep, zdsg pa je raztrgan, onečaščen, razrit! Te lope! To veliko vetrno kolo! Ta pošastni motocikel! Ti nasipi! Poglej te tri velikane, ki čepe tam in tuhtajo kdo ve kakšno hudodelstvo! Poglej - poglej ves ta svet!«

Prijatelj mu je pogledal v obraz.

»Poslušal si Caterhama,« je dejal.

»Rabil sem svoje oči. Gledal malo mir in red preteklosti, ki jo zapuščamo. To ostudno hranivo je zadnja podoba hudiča, ki si še zmerom prizadeva, da bi pogubil naš svet. Samo pomisli, kakšen je moral biti svet pred najinim rojstvom, kako je bil tih, ko je tebe rodila tvoja mati, mene moja mati, poglej, in zdag! Pomisli vendar, kako so se morale te rebri nekoč smehljati v zlati jeseni, kako so žive meje, polne ljubkih, drobnih cvetlic, razmejevale skromno zemljišče tega človeka od onega, kako so rdeče farmarske hiše bile posejane po pokrajini in je glas cerkvenih zvonov iz stolpov vsako soboto vabil ves svet k spravni molitvi in pomiril srca. Zdaj pa vsako leto vse več teh velikanskih zeli, te velikanske črvadi, in ti velikani, ki rasto vsepovsod okrog nas, gredo preko nas, se spotikajo ob vse, kar je v našem svetu lepo in sveto. Ah, tu - poglej!«

»Ena njihovih stopinj. Poglej! Noga se mu je udrla tri čevlje in več, jama za konja in jezdeca, past za neprevidneža. Tu je pomendral šipek; tamle je izkoreninil travo in potlačil ščetico, razbil kanal nekega farmaija in odkrhnil rob poti. Uničevanje! Tako delajo po vsem svetu, povsod, kjer je bil človek ustvaril red in spodobno življenje. Vse poteptajo. Reakcija! Sicer kaj?«

»Toda - reakcija. Kaj misliš storiti?«

»Treba gaje zatreti!« je vzkliknil mladi mož iz Oxforda. »Preden ne bo prepozno.«

»Toda —«

»To ni nemogoče,« je s povzdignjenim glasom vzkliknil mladi mož iz Oxforda. »Potrebna nam je močna roka; potreben nam je premišljen načrt, odločna volja. Bili smo malodušni in šibki; igrali smo se in prilagojevali, hranivo pa se je širilo. In vendar je še celo zdag —«

Za trenutek je pomolčal. »To je Caterhamov vpliv,« je dejal pri-jatelj.

»Še celo zdag. Še celo zdaj je upanje, resnično upanje, če le jasno premislimo, kaj potrebujemo in kaj nameravamo uničiti. Večina ljudstva je z nami, veliko bolj z nami kakor pred nekaj leti; z nami je zakon, ustava in družbeni red, duh obsto ječih veroizpovedi, šege in navade ljudi so z nami - in proti hranivu. Zakaj bi posredovali? Zakaj bi lagali? Sovražimo ga, nočemo ga! Zakaj bi ga torej prenašali? Ali misliš samo godrnjati, se tiho upirati in ničesar storiti - dokler ne bo po tebi?«

Premolknil je in se obrnil. »Poglej tale gozd kopriv. Sredi njega sto je hiše - zapuščene hiše - kjer so poprej živele pridne družine pre-Drostih liudi svoie nnštpnn

»In tam!« Obrnil seje tja, kjer so mladi Cossaijevi sinovi mrmrali

o nasilju, ki so ga morali prenašati.

»Oglej si jih! Poznam njihovega očeta. Žival, nekakšna žival z neznosno močnim glasom, nekaj, kar že trideset let ali še več besni po tem našem vse preveč prizanesljivem svetu. Inženir. Njemu je vse, kar je nam drago in sveto, nič. Nič! Sijajne tradicije naše rase in dežele, plemenite ustanove, častitljivi red, širni in počasni pohod od zmage do zmage, ki je naše angleško ljudstvo napravil veliko in osvobodil ta sončni otok, vse to mu je prazna pravljica, ki jo poslušaš in pozabiš. Kako govoričenje o bodočnosti mu odtehta vse te stvari... Velja mu samo tisti, ki bi speljal cestno železnico prek groba svoje matere, če bi po njegovem mnenju bila to najcenejša pot, po kateri bi stekla železnica... Ti pa hočeš posredovati, hočeš kompromis, ki bi ti pomagal, da bi živel po svoje, medtem ko žive tile - tile stroji tudi po svoje. Rečem ti, to je brezupno - brezupno. Prav tako lahko bi sklepal pogodbe s tigri! Oni hočejo, da bi bile stvari velikanske - mi hočemo, da bi bile razumne in lepe. Možno je samo to ali ono.«

»Toda kty moremo storiti?«

»Veliko! Vse! Zatreti hranivo! Zd^j so še razkropljeni ti velikani, še nezreli, nezdruženi. Ukleni jih v verige, zamaši jim usta, daj jim nagobčnik. Vsekakor napravi konec. Svet pripada njim ali nam! Zatri hranivo. Zapri te ljudi, ki ga proizvajajo. Stori vse, da uničiš Cos-saija! Zdi se, da pozabljaš - en rod - samo en rod je treba držati na uzdi, potem pa - potem lahko zravnamo te griče, zabrišemo njihove sledi, snamemo s stolpov ostudne sirene, polomimo vse slonovske puške ter se povrnemo spet k staremu redu, k zreli, stari civilizaciji, za katero je ustvarjena človekova duša.«

»To bo silno delo.«

»Za silen smoter. In če tega ne storimo? Ali ne vidiš prihodnosti, ki je kakor na dlani? Vsepovsod bodo rasli velikani in se množili; povsod bodo proizvajali hranivo in ga razširjali. Trava po naših poljih, rastlir\je v naših živih mejah, črvad v goščavah, podgane v kanalih

- vse bo velikansko. Zmerom bolj in bolj. To je šele začetek. Nad nas pride mrčes, rastlinje nas zaduši; celo v morju bodo ribe navrtale naše ladje in jih potapljale. Velikansko rastlinje bo zatemnilo naše hiše injih prekrilo, zadušilo naše cerkve, razrušilo in uničilo ves red naših mest, mi pa bomo samo še slabotni črvi pod peto nove rase. Ljudje se bodo v stvareh, ki so jih sami proizvedli, utopili in zadušili! In vse to za prazen nič! Veličina! Gola veličina! Povečanje in od začetka. Že si iščemo poti v prvih začetkih prihajajočega časa. In vse, kar storimo, je, da pravimo: ,Kako neprijetno.' Godrnjamo in se ne zganemo. Ne!«

Dvignil ie roko.

»Prav, naj store, kar morajo storiti! To hočem tudi jaz. Jaz sem za reakcijo - za neomejeno in neustrašno reakcijo. Če že nočeš uživati tega hraniva, kaj ti še preostane drugega na svetu? Predolgo smo se igrali na pol poti. Vi! To je vaša navada, da se igrate na pol poti, vaše bitnostno območje, vaš prostor in čas. To se mi upira! Sem proti hranivu, z vso svojo močjo in z vso svojo voljo sem proti hranivu!«

Ko je slišal, da tovariš nekaj čemerno godrnja, se je obrnil .in vprašal:

»Na kateri strani pa si ti?«

»To je zapletena stvar —«

»O! - Kamor te vrže!« je zelo bridko dejal mladi mož iz Oxforda, vtem ko je napel vse ude. »Srednja pot ni nič. To ali ono. Jesti ali uničiti. Jesti ali uničiti! Kaj drugega preostane?«

Drugo poglavje

ZALJUBLJENCA VELIKANA

I

Tako je hotelo naključje v dneh, koje Caterham napovedal vojno otrokom hraniva, pred volitvami, ki naj bi ga - v najbolj tragičnih in najstrašnejših okoliščinah - spravile na oblast, da je princesa velikanka, tista svetlost, katere prva prehrana je bila tako nadvse pomembna na sijajni življenjski poti doktorja Winklesa, ob neki priložnosti, ki se je zdela važna, prišla iz očetove države v Anglijo. Iz državljanskih razlogov je bila zaročena z nekim princem - in poroka naj bi bila dogodek mednarodnega pomena. Nastala so skrivnostna zavlačevanja. V vsej zadevi so složno delale govorice in domišljija in slišal si marsikaj. Šepetali so o nekem upornem princu, ki je izjavil, da se noče osmešiti - vsaj ne v tem obsegu. Ljudstvo mu je dalo prav. To je najznačilnejše pri vsej stvari.

Lahko da se zdi komu čudno, toda dejstvo je, da princesa velikanka, ko je prišla v Anglijo, ni ničesar vedela o kakih drugih velikanih. Živela je v nekem svetu, kjer je olika skoraj strast, zadržanost pogoj življenja. Velikane soji bili zamolčali; ogradili sojo proti vsaki domnevi ali pogledu na velikanske postave, dokler ni dozorelo njeno dogovorjeno potovanje v Anglijo. In dokler ni srečala mladega Redwooda, ni imela pojma o tem, daje na svetu še kak velikan.

V državi princesinega očeta so bile gorate divjine in višavja, kjer je bila vajena, da se je svobodno gibala. Ljubila je sončni vzhod in sončni zaton in vso veliko igro prostranega tieba bolj kakor vse drugo na svetu, toda med tako demokratičnim in hkrati tako monarhičnim ljudstvom, kakor so Angleži, je bila njena svoboda zelo omejena. Ljudstvo je prihajalo z ladjami, s posebnimi vlaki, v organiziranih množicah, da bi jo videlo; prevozilo je dolge poti s kolesi, da bi strmelo vanjo, kadar se je v miru hotela sprehoditi. Tisto jutro je bilo šele malo po sončnem vzhodu, ko jo je srečal mladi Redwood.

Veliki park pri palači, kjer je stanovala, seje od zahodnih palač-nih vrat razprostiral kakih dvajset milj in še več proti zahodu in jugu.

Kostanji njegovih drevoredov soji segali visoko nad glavo. V sak, mimo katerega je šla, se ji je zdel, daje vse bogatejši z bujnimi cvetovi. Nekaj časa seje zadovoljevala s tem, da jih je gledala in vdihavala njihov vonj, nazadnje pa jo je premagala ta ponujajoča se krasota in začela je tako pridno izbirati in trgati, daje mladega Rewooda opazila šele takrat, ko je bil že čisto blizu nje.

Hodila je med kostanji, tačas ko se ji je nepričakovano in neslu-teno bližal njej usojeni dragi. Z rokami je segala med veje, jih lomila in zbirala. Bila je čisto sama. In potem —

Pogledala je kvišku in v trenutku sta bila par.

Svojo domišljijo moramo uskladiti z njegovo postavo, da bomo videli lepoto, ki jo je ugledal. Tiste nedostopne veličine, ki moti našo neposredno nagnjenost do nje, zanj ni bilo. Pred njim je preprosto stala ljubka deklica, prvo bitje, ki se mu je kdaj prikazalo kot tovarišica, lahka in vitka, lahno oblečena - in sveži jutranji vetrič je tanko, voljno oblačilo prilegal k mehkim, močnim črtam njene postave, v roki pa je držala velik šopek cvetočih kostanjevih vej. Ovratnik njene obleke je padal na belino vratu in razodeval mehko, osenčeno oblino, ki se je izgubljala proti ramam. Veter ji je kradoma odločil štreno las ter ji je rdečeijavi koničasti pramen vel prek lica. Njene oči so bile nebesno sinje, ustnice pa zmerom kakor bi obljubljale smehljaj, tačas ko je segala med veje.

Ustrašila seje in se ozrla k njemu; pogledala gaje in nek^j časa sta se gledala. Zanjo je bil pogled nanj tako presenetljiv, tako neverjeten, da se ji je zdel - vs^j nek^j trenutkov - naravnost strašen. Prednjo je stopil s sunkovitostjo nadnaravne prikazni; razveljavil je vse zakone njenega sveta. Takrat je bil mladenič, star enaindvajset let, mračen kakor njegov oče. Oblečen je bil skromno v mehko ijavo usnje, v tesno prilegajoč se lahek suknjič in ijave hlače, ki so poudarjale njegovo krepko postavo. Glavo je imel ob vsakem vremenu odkrito. Stala sta in gledala drug drugega - ona neverjetna osupla, on naglo utripajočega srca. Bilje trenutek brez uvodne igre, najpomembnejše srečanje njunih življenj.

On je bil manj presenečen. Iskal jo je, vendar mu je srce burno utripalo. Počasi se ji je bližal s pogledom, uprtim v njen obraz.

»Ali ste vi princesa,« je dejal. »Moj oče mi je pravil o vas. Vi ste princesa, ki so ji dajali hrano bogov.«

»Princesa sem - da,« je odvrnila in osupno gledala. »Toda - kaj ste vi?«

»Jaz sem sin moža, ki je napravil hrano bogov.«

»Hrano bogov?«

»Da, hrano bogov.«

»Toda —«

Njen obraz je razodeval brezmejno neumevanje.

»Kaj? Ne razumem. Hrano bogov?«

»Ali niste o tem ničesar slišali?«

»O hrani bogov? Ne!«

Opazila je, da hudo trepeče. Obraz ji je pobledel.

»Nisem vedela,« je dejala. »Ali hočete reči —?«

Čakal je nanjo.

»Ali hočete reči, da je več velikanov?«

Ponovil je:

»Kaj tega niste vedeli?«

In odgovorila je z rastočo osuplostjo nevednosti:

»Ne!«

Zanjo seje spremenil ves svet in ves pomen sveta. Iz roke ji je padla kostanjeva vejica.

»Ali hočete reči,« je zamolklo ponovila, »da so še drugi velikani na svetu? Hrana —?«

Razumel je njeno osuplost.

»Ničesar ne veste?« je vzkliknil. »Nikoli niste ničesar slišali o nas? Vi, ki vas je hrana bogov napravila nam sorodno!«

Še zmerom je bil strah v njenih očeh, ki so strmele vanj. Roka se ji je dvignila k vratu in spet omahnila. Zašepetala je:

»Ne.«

Bilo ji je, kakor da bi morala jokati ali se onesvestiti. Potem se je nenadno obvladala in govorila in mislila jasno.

»Vse to mi je bilo skrito,« je dejala. »Kakor sanje je. Sanjala sem

— Sanjala sem o takih stvareh — Toda bede — Ne. Pripovedujte mi! Pripovedujte mi. Kaj ste? Kaj je ta hrana bogov? Pripovedujte mi počasi - in jasno. Zakaj so mi prikrili, da nisem sama?«

II

»Pripovedujte mi,« je dejala, in mladi Redwood ji je pričel tresoč se in razburjeno pripovedovati - nek^j časaje bilo to kty bedno in jecljavo pripovedovanje - pripovedovati o hrani bogov in o otrocih velikanih, ki so bili raztreseni po svetu.

Treba sije oba predstavljati, zardela in razburjena v svojem pripovedovanju, kako bi smisel drug drugega razumela samo z brezkončnimi, na pol slišanimi, na pol izgovorjenimi stavki, kako sta zdaj pa zdaj segala v besedo, umolknila od strmenja in vnovič začela - čudovito kramljanje, med katerim se je princesa prebudila iz nevednosti vsega svojega življenja. In zelo počasi je razumela, da ni bila ni-kaka izjema v redu človeštva, temveč da spada k raztreseni bratovščini, katere udje so vsi jedli hranivo in za zmerom odrasli tesnim mejam ljudstva pod svojimi nogami. Mladi Redwood je govoril o svojem očetu, o Cossaiju, o bratih, raztresenih po deželi, o veliki zaiji širšega pomena, ki je vendar zasijala v zgodovini sveta.

»Smo na začetku nekega začetka,« je dejal, »tale njen svet je šele uvodna igra k svetu, ki ga bo ustvarilo hranivo.«

Moj oče veruje - in tudi jaz verujem - da pride čas, ko bo majhnost povsem izginila iz življenja ljudi. Ko bodo velikani po tej zemlji

- njihovi zemlji - svobodno hodili in ustvarjali vse večje in sijaj ne j še stvari. A to - to šele pride. Mi še nismo niti njih prvi rod - mi smo prvi poskusi.«

»In o teh stvareh,« je dejala, »nisem ničesar vedela!«

»So trenutki, ko se mi zdi, kakor da smo prišli prezgodaj. Mislim, da bi nekdo moral priti pred nami. Toda svet je bil povsem nepripravljen na naš prihod, in prav tako na prihod vseh neznatnejših, velikih stvari, ki so svojo veličino dobili od hraniva. Storjene so bile napake; bilo se je treba boriti. Majhni ljudje sovražijo naš rod ...

Okrutni so z nami, ker so tako majhni... In ker naše noge trdo stopajo na stvari, ki izpolnjujejo njihovo življenje. A vsekakor nas zdaj sovražijo; nikogar od nas ne marajo - šele če bi se zgrbančili do njihove navadne velikosti, bi nam začeli odpuščati.

Srečni so v hišah, ki so za nas jetniške celice; njihova mesta so za nas premajhna; po r\jihovih ozkih cestah hodimo skozi bedo; v njihovih cerkvah ne moremo častiti...

Gledamo čez njihova obzidja in zaščitne ograje; nehote jim gledamo skozi njihova gornja okna; njihovi običaji nam niso nič mar; njihovi zakoni nam ne pomenijo več kakor mreža okoli naših nog ...

Kadar koli se spotaknemo, jih slišimo vpiti; kadar koli zadenemo ob katerega njihovih mejnikov ali se krepko lotimo kakega večjega dela...

Naši lahki koraki so zanje divji let, in vse, kar je njim veliko in čudovito, je nam samo lutkovna piramida. Majhnost njihovih metod in iznajdb in njihove domišljije ovira in ubija naše moči. Nikakega stroja ni za moč naših rok, nikake pomoči, ki bi ustrezala našim potrebam. Našo veličino drže s tisoč nevidnimi vezmi v sužnosti. Vsak od nas je stokrat močnejši, toda brez orožja smo; že naša velikost nas dela dolžnike; oni zahtevajo zemljo, na kateri stojimo; obdavčujejo naše večje potrebe po hrani in strehi, in za vse to moramo delati z orodjem, ki nam ga morejo napraviti ti pritlikavci - zato, da zadovoljimo njihovim pritlikavim muham .. .

Omejujejo nas na vse mogoče načine. Da si moremo ohraniti golo življenje, moramo prestopati njihove meje. Že samo zato, da sem vas danes srečal tuk^j, sem prestopil mejo. Vse, kar je v življenju pametnega in česar si človek more želeti, nam vzamejo iz naših ograd. Ne smemo iti v mesta; ne smemo iti čez noben most; ne smemo stopiti na njihova zorana polja niti v lovišča divjadi, ki jo ubijajo. Jazno nekaj sem ločen zdaj od vseh naših bratov, razen od treh Cossaijevih sinov, in celo pot do njih je dan za dnem ožja. Človek bi mislil, da samo iščejo priložnosti, kako bi nam prizadejali še kaj hujšega ...«

»Toda mi smo močni,« je dejala princesa.

»Morali bi biti močni - da. Mi vsi čutimo - vem, tudi vi čutite to

- da imamo v sebi moč, moč izvršiti velike stvari, moč, ki se v nas poraja. Toda prej, preden moremo kaj storiti -«

Zamahnil je z roko, da se je zdelo, kakor bi z njo odpihnil neki svet.

»Čeprav sem mislila, da sem sama na svetu,« je dejala po kratkem molku, »sem premišljevala o teh stvareh. Zmerom so me učili, daje moč škorcu greh, daje bolje biti majhen kakor velik, vsa prava religija daje v tem, ščititi slabotne in majhne, spodbujati slabotne in majhne, jim pomagati, da se množe in množe, dokler nazadnje ne plezajo drug prek drugega, žrtvovati vso našo moč za njihovo stvar. Vendar. .. zmerom sem dvomila o tem, kar so me učili.«

»To življenje,« je dejal, »tale naša telesa niso tu zato, da bi umrla.«

»Ne.«

»Niti zato, da bi živela v ničnosti. A če tega nočemo, je že vsem našim bratom jasno, da mora priti do nekega boja. Ne vem, kakšno bridkost nam mora kmalu prinesti ta boj, preden nam to malo ljudstvo dovoli živeti tako, kakor moramo živeti. O tem so razmišljali vsi bratje. Cossar, o katerem sem vam pravil, je tudi razmišljal o tem.«

»Zelo majhni in šibki so.«

»Po svoje. Toda vedeti morate, da so vsa sredstva smrti v njihovih rokah in napravljena za njihove roke. Ti majhni ljudje, v katerih svet smo vdrli, so se sto in sto tisoč let učili drug drugega ubijati. To znajo zelo dobro. Marsikaj znajo zelo dobro. In vrhu tega znajo varati in se nenadno spremeniti... Ne vem ... Neki spopad prihaja. Oni -oni so morda drugačni kakor mi. Za nas je ta spopad neogiben.. . Nekaj, čemur pravijo oni vojna. Poznam jo. Zato se tudi oborožuje-mo. Toda veste - tile mali ljudje! - mi ne vemo, kako se ubija, vsaj mi nočemo ubijati —«

»Poglejte,« mu je segla v besedo in zaslišal je predirljiv glas roga.

Pogledal je tja, kamor je gledala ona, in ugledal svetel, rumen avto s šoferjem, ki je imel naočnike, in s potniki, oblečenimi v kožuhe, ki je besno tulil, topotal in puhal ob njegovi peti. Umaknil je nogo in vozilo je hrupno oddrdralo s trikratnim jeznim tuležem.

»Cesto zapirate!« je zaslišal od spodaj.

Potem je nekdo dejal:

»Vidite! Ali ste videli? Tamle za drevesi stoji velikanska princesa!« in vsi z naočniki obteženi obrazi so se ozrli in zastrmeli navzgor.

»Čujte,« je dejal nekdo drug. »To ne pojde tako dalje . ..«

»Vse to je presenetljiveje, kakor morem reči,« je dejala princesa.

»Da vam niso nič povedali,« je dejal mlajši Redwood in umolknil sredi stavka.

»Dokler me niste srečali, sem živela v nekem svetu, kjer sem bila

- velika samo jaz. Temu primerno - sem si tudi uredila življenje. Živela sem v veri, da sem žrtev kake nenavadne muhavosti narave. Zdaj pa seje moj svet zdrobil v pol ure in gledam neki drug svet, drugačne pogoje, širše možnosti - skupnost —«

»Skupnost,« je odgovoril.

»Rada bi videla, da mi še več poveste in veliko več,« je dejala. »Veste^ vse to se mi zdi kakor pravljica, ki jo poslušaš in pozabiš. Celo vi.. . Čez kak dan ali čez več dni bom morda verovala v vas. Zdaj

- zdaj sanjam ... Čuj!«

K njima je priplaval iz daljave prek upravnih palač prvi udarec zvona. Oba sta samogibno štela: »Sedem!«

»To je ura, ko bi že morala biti doma,« je dejala. »V sobo, kjer spim, bodo prinesli skodelo kave. Uradnički in služabnički - ne morete misliti, kako so resni - bodo začeli opravljati svoje dolžnosti.«

»Čudili se bodo ... Toda rada bi govorila z vami.«

Malo je pomislila.

»Toda rada bi stvari tudi razmislila. Zdaj bi rada sama razmišljala in to spremembo v mojem svetu premislila, si odmislila staro samoto ter si vas in one druge umislila v svoj svet... Odhajam. Nocoj se vrnem v svojo sobo v gradu in jutri ob sončnem vzhodu pridem spet

- sem.«

»Tu vas bom čakal.«

»Ves dan bom o tem novem svetu, ki ste mi ga dali, sanjala in sanjala. Še zdaj komaj verjamem —«

Stopila je korak nazaj in si mladega Redwooda ogledala od nog do glave. Njuna pogleda sta se srečala in se za trenutek ujela.

»Da,« je dejala med tihim smehom, ki gaje bilo slišati skoraj kakor ihtenje, »resnični ste. A vse je tako čudovito! Ali mislite - res --? Če torej pridem jutri in vas - kakor druge ugledam kot pritlikavca... Da, razmisliti moram. In takole za danes - kakor delajo majhni ljudje - -«

Ponudila mu je roko in prvič sta se dotaknila drug drugega. Roki sta se prijeli in spet sta se srečala njuna pogleda.

»Zbogom,« je dejala, »za danes zbogom! Zbogom! Brat velikan!«

Okleval je z nečim, česar ni mogel izgovoriti, in nazadnje preprosto dejal: »Zbogom.«

Nekaj časa sta se držala za roke in se poglabljala drug drugemu v oči. In ko sta šla vsaksebi, seje še velikokrat na pol v dvomu ozrla k njemu, ki je stal še na mestu, kjer sta se bila srečala ...

Prek velikega dvorišča palače seje vračala v svoje sobane kakor človek, ki sanjari, iz roke pa ji je visela velika kostanjeva veja.

III

Oba sta se sestala pred začetkom konca vsega štirinajstkrat. Srečavala sta se v velikem parku ali na vrhu gričev in v soteskah resa-vega, z rjavimi cestami prepreženega baija, ki seje razprostiralo proti jugozahodu. Dvakrat sta se sešla v velikem kostanjevem drevoredu, petkrat pa pri prostranem umetnem jezeru, ki gaje bil dal napraviti kralj, njen prastari oče. Tam je bilo neko mesto, kjer seje proti vodi prijazno spuščal s smrekami porasel travnik, in tam je sedela, on pa je ležal ob njenih kolenih in ji gledal v obraz, govoril in pripovedoval

o vseh stvareh, ki so kdaj bile, in o delu, ki mu ga je bil naložil oče, ter o velikih in silnih sanjah tistega, kar nekega dne bodo velikani. Navadno sta se srečala o prvem jutranjem svitanju, toda enkrat sta se sestala tam popoldne in v trenutku ugledala okoli sebe množico oprezujočih prisluškovalcev, kolesarjev, pešcev, ki so prežali iz grmovja in zadaj v gozdu šumotali po odpadlem listju (kako šumotajo okoli človeka vrabci v londonskih parkih), spet drugi pa so zasedli čolne in drseli po jezeru, da bi se jima čimbolj približali in ju mogli slišati.

To je bilo prvo znamenje, kako neznansko zanimajo ljudi iz bližnje in daljne okolice njuna srečanja. A nekega dne - bilje njun sedmi sestanek, ki je pospešil javno spotiko - sta se sestala zunaj na vetrovnem barju v jasni mesečini in se tam šepetaje pogovarjala, zakaj noč je bila topla in tiha.

Od spoznanja, da se v njima in z njima poraja na zemlji nov svet velikanstva, od razmišljanja o silnem boju med velikim in majhnim, ki jima je bil očitno usojen, sta zelo kmalu prešla k osebnejšim in hkrati obsežnejšim vprašanjem. Vselej, kadar sta se sestala, govorila in se pogledala, sta iz podzavesti bolj in bolj jasno spoznavala, daje med njima nekaj, kar je dragocenejše in čudovitejše od prijateljstva, da prehaja iz njega vanjo, iz nje vanj ter sklepa njune roke. In v kratkem času se jima je rodila beseda in razodela, da se ljubita, Adam in Eva novega rodu na svetu.

Stopila sta drug ob drugem v čudovito dolino ljubezni s svojimi globokimi in mirnimi kotički. Svet okoli njiju seje spreminjal z njuno spreminjajočo se ubranostjo, dokler ni zasijal okoli njunih sestankov prav kakor kaka krasotna mreža, in zvezde so bile samo še cvetlice lepote, sončni vzhod in sončni zaton pa pisani preprogi na njuni poti. Prenehala sta biti drug drugemu in vsak zase bitje iz mesa in krvi; postala sta eno telo, stkano iz nežnosti in hrepenenja. Sprva sta mu govorila le šepetaje in potem molčala, se prižemala drug k drugemu, in pod neizmernim nebesnim obokom gledala drug drugemu v osenčeni in z mesečino obsijani obraz. In še črne smreke okoli njiju so stale kakor stražarji.

Bijoči udarci časa so bili tišji in obema je bilo, kakor da seje ustavilo vesolje. Slišati je bilo samo njuni srci, kadar sta burno utripali. Zdelo se je, da živita skupaj v nekem svetu, kjer ni nikake smrti, in nobenega dvoma ni, da sta se takrat tako počutila. Bilo jima je, kakor bi raziskovala - in res sta raziskovala - tako skrito lepoto v srcih samih stvari, kakršne še ni nihče dosegel pred njima. Celo za nizkotne in majhne duše je ljubezen razodetje lepote. To pa sta bila zaljubljenca velikana, ki sta uživala hrano bogov ...

Lahko si predstavljamo nenehoma rastočo osuplost v tem urejenem svetu, ko seje razvedelo, da se princesa, ki je zaročena s princem, princesa, Njena Svetlost! s kraljevsko krvjo v žilah! sestaja s hipertrofičnim potomcem navadnega profesoija fiziologije, s človekom brez družbene stopnje, brez posebnega ugleda, brez premoženja - da se pogosto sestra z njim - in z njim govori, kakor da ni na svetu nikakih kraljev in princev, nikakega reda in spoštljivosti -temveč samo velikani in pritlikavci, z njim govori in ga - kar je bilo le preveč res - ljubi.

»Če pride vsa ta stvar tem časopisnim kujonom v roke!« je zasoplo dejal sir Arthur Poodle Bootlick ...

»Slišal sem —« je zašepetal stari frumpski škof. . .

»Nove zgodbe zgoraj,« je dejal prvi laka,], ko je doli lizal posladek. »Kolikor morem razumeti, je tale naša velikanska princesa —«

»Pravijo —«je dejala dama, ki je sedela pri okencu ob glavnem vhodu palače, kjer so majhni Amerikanci kupovali vstopnice za ogled palačnih prostorov...

In potem . . .

Pooblaščeni smo, da demantiramo--« je dejal ,Picaroon‘ v

Gossipu.

In tako je prišla vsa stvar na dan.

IV

»Pravijo, da se morava ločiti,« je dejala princesa svojemu ljubljencu.

»Toda zakaj?« je vzkliknil. »Kakšno novo norost so si ti ljudje vtepli v glavo?«

»Ali veš,« je vprašala, »da pomeni ljubiti mene - veleizdajo?«

»Draga moja,« je vzkliknil, »in kaj zato? Kaj je nam njihovo pravo - pravo brez sence pameti - in njihova izdaja in lojalnost?«

»Poslušaj,« je dejala in mu povedala, kaj so ji bili dejali.

»Bilje najčudovitejši mali mož z nežnim, čudovito pojočim glasom, ki je prišel k meni, majhen gospod nežnih kretenj, ki je kakor mačka smuknil v sobo in svojo lepo, majhno roko zmerom dvignil, kadar je hotel povedati kaj pomembnejšega. Plešast je, Seveda pa ne čisto do golega, in njegov nos in obraz sta okrogli, rožnati stvari, brado pa ima kar moč lepo šiljasto prirezano. Večkrat seje napravil, da ni brez čustev in oči so mu zasijale. Veš, je velik prijatelj kraljeve družine in meje imenoval svojo drago mlado damo ter bil od vsega začetka poln sočutja. ,Moja draga mlada dama,1 je večkrat dejal, ,saj veste - tega ne smete‘ - in potem: .Dolžnost imate'.«

»Kje delajo take ljudi?«

»On dela to rad,« je dejala.

»Toda ne morem razumeti —«

»Povedal mi je resne stvari.«

»Pa menda ne misliš,« je dejal, vtem ko seje nenadno ozrl k njej, »da to, kar je dejal, k^j pomeni?«

»Prav gotovo nekaj pomeni,« je dejala.

»Misliš - -?«

»Mislim, da sva se, ne da bi to vedela, pregrešila proti najsvetejšim pojmom majhnih ljudi. Mi, kraljevski ljudje smo poseben razred. Smo oboževani jetniki, lutke v procesijah. To oboževanje plačujemo z izgubo - naše nenaravnejše svobode. In morala bi se poročiti s tistim princem. - Toda ti ne veš ničesar o njem. No, neki pritlikav princ. Zanj sploh ne gre ... Zdi se, da bi ta poroka utrdila zavezništvo moje dežele z neko drugo. In tudi ta dežela - naj bi imela od tega korist. Pomisli! - utrditi vezi med njima!«

»In zdaj?«

»Hočejo, da bi to nadaljevala - kakor da ni ničesar med teboj in menoj.«

»Ničesar!«

»Da. Vendar to še ni vse. Dejal je -«

»Tvoj specialist za obzirnost?«

»Da. Dejal je, da bi bilo zate bolje, za vse velikane bolje, če bi midva - nehala med seboj občevati. Tako se je izrazil.«

»Toda kaj morejo, če tega ne storiva?«

»Dejal je, da bi lahko obdržal svojo prostost.«

»Jaz!«

»Poudaril je: ,Moja draga mlada dama, bilo bi bolje, bilo bi bolj častno, če se prostovoljno razideta.1 To je vse, kar je dejal. S poudarkom na besedi prostovoljno.«

»Toda —! Kaj briga te male bedneže, če se ljubiva, kakor se ljubiva! Kaj imajo oni in njihov svet opraviti z nama?«

»Oni ne mislijo tako.«

»Seveda,« je dejal, »ti na vse to nič ne daš.«

»Zdi se mi nenavadno bedasto.«

»Da bi naju uklenili njihovi zakoni! Da bi naju v prvi pomladi življenja pogubili njihovi stari dogovori, da bi naju strip njihove nesmiselne uredbe! O —! Nama to nič mar!«

»Tvoja sem. Kolikor - da.«

»Kolikor? Ali to ni vse?«

»Toda oni — Če naju hočejo ločiti —«

»Kaj morejo storiti?«

»Ne vem. Kaj morejo storiti?«

»Kdo vprašuje po tem, kaj morejo storiti, ali kaj bodo storili. Tvoj sem in ti si moja. Za kaj drugega naj bi sicer šlo? Tvoj sem in ti si moja

- za večno. Misliš, da bom zaradi njihovih majhnih pravil odnehal, se zaradi njihovih malih prepovedi, njihovih rdečih tabel! - ločil od tebe?«

»Da. A kljub temu, kaj morejo storiti?«

»Misliš,« je dejal, »kaj naj storiva midva?«

»Da.«

»Midva? Midva se lahko dalje ljubiva.«

»Toda, če naju bodo ovirali?«

Stisnil je pesti. Pogledal je okoli sebe, kakor da že prihaja ljudstvo majhnih ljudi, da bi ju oviralo. Nato seje obrnil od nje in gledal prek sveta.

»Da,« je dejal. »Prav si vprašala. Kaj morejo storiti?«

»Tukaj v tej mali deželi,« je dejala in umolknila.

Bilo je videti, da mu je vse jasno.

»Povsod so.«

»Toda mogla bi —«

»Kam?«

»Lahko bi odšla. Lahko bi skupaj preplavala moije. Onstran moija —«

»Nikoli nisem bil tam.«

»Tam so velika in samotna pogorja, kjer bi bila videti tudi sama kot majhna človeka, tam so odmaknjene in zapuščene doline, tam so skrita jezera in s snegom opasana višavja, kamor še ni stopila človeška noga. Tam —«

»A da prideva tja, bi se morala dan za dnem boriti za pot skozi milijone in milijone ljudi.«

»To je najino edino upanje. V tej preobljudeni deželi ni nikake utrdbe, nikake strehe. Kje je med temi množicami prostor za naju? Ti, ki so majhni, se lahko skrijejo drug pred drugim, kako pa naj se skrijeva midva? Nobenega kraja nimava, kjer bi mogla jesti, nobenega kraja, kjer bi mogla spati. Ce pobegneva - naju bodo zasledovali dan in noč.«

Nečesa se je domislil.

»Neki kraj je,« je dejal, »celo na tem otoku.«

»Kje?«

»Kraj, ki so ga ustvarili najini bratje ... draga! Sanjal sem, pozabil sem! Potekli so dnevi in ničesar nisem storil, samo čakal, da se spet snidem s teboj ... Iti moram k njim in govoriti z njimi, jim povedati o tebi in o vsem, kar nama grozi. Če nama hočejo pomagati, nama morejo pomagati. Potem bi lahko res upala. Ne vem, kako močna j_e njihova utrdba, toda gotovo je hotel imeti Cossar močne okope. Že pred vsem tem - preden si prišla k meni - seje kuhala nesreča. Bile so nekakšne volitve, ko vsi majhni ljudje opravijo stvari s tem, da štejejo glave. Te so zdaj menda minile. Grozili so vsemu našemu rodu, to se pravi, vsem nam, razen tebi. Govoriti moram z brati. Povedati jim moram vse, kaj se je zgodilo med nama, in vse, kaj nama zdaj grozi.« \

V

Na naslednji sestanek je prišel šele, ko je že nekaj časa čakala.

Bila sta se domenila, da se ta dan srečata okoli poldneva v parku na veliki trati, ki seje zajedala v krivino reke, in ko je čakala in izpod roke spet in spet gledala proti jugu, je opazila, daje okoli nje zelo tiho, prav moreče tiho. In nato je opazila, da kljub pozni uri ni imela običajnega spremstva ogleduhov. Ko je pogledala okoli sebe, ni bilo na desni in levi nikogar videti, a tudi na srebrnem ovinku reke ni plaval nikak čoln. Skušala je dognati, kaj naj bi bilo vzrok tej nenavadni tišini...

Potem je ugledala - zanjo vesel pogled - mladega Redwooda daleč v daljavi nad neko vrzeljo v drevju, ki ji je zapiralo razgled.

Takoj nato gaje zakrilo drevje, potem pa je prodrl iz njega in ga je spet zagledala. Razpoznala je, daje danes nekako drugačen, in potem videla, da nenavadno hiti, zatem pa, da šepa. Pomahal ji je in šla mu je naproti. Njegov obraz je postajal bolj in bolj razločen in vsa zaskrbljena je opazila, da ob vsakem koraku trzne.

Stekla mu je naproti prepolna vprašanj in nedoločnega strahu.

Prišel je k njej ter jo brez pozdrava nagovoril.

»Ali se razideva?« je zasoplo vprašal.

»Ne,« je odgovorila. »Zakaj? Kaj seje zgodilo?«

»Toda če se ne razideva -! Prišel je čas.«

»Kaj se je zgodilo?«

»Nočem se ločiti od tebe,« je dejal. »Samo —«

Nenadno je utihnil in takoj nato vprašal:

»Se nočeš ločiti od mene?«

Trdno mu je pogledala v oči.

»Kaj se je zgodilo?« je vnovič vprašala.

»Tudi ne za nekaj časa?«

»Za kako dolgo?«

»Morda za nekaj let.«

»Od tebe! Ne!«

»Ali si preudarila!« je vztrajal.

»Od tebe se nočem ločiti.« Prijela gaje za roko. »Pri tebi ostanem, pa najsi gre takoj za življenje.«

»Najsi gre za življenje,« je dejal in okoli prstov je začutila stisk njegove roke.

Ozrl se je, kakor bi se bal, da ju prihajajo gledat majhni ljudje, ta čas ko govori. In nato:

»Morda gre za življenje.«

»Tak povej mi,« je dejala.

»Hoteli so mi preprečiti, da ne bi prišel.«

»Kako?«

»In ko sem prišel iz svoje delavnice, kjer delam hrano bogov, da jo Cossarjevi spravljajo v svoje skladišče, ugledam majhnega policista - nekega moža v modri obleki s čistimi belimi rokavicami - ki mi maha, naj se ustavim. ,Ta pot je zaprta!1 je dejal. Tega mi nibilo dosti mar; šel sem okoli delavnice, kjer vodi druga cesta proti zahodu, tam pa je stal drug policist: ,Ta cesta je zaprta!' je dejal in dostavil: ,Vse ceste so zaprte!1«

»In potem?«

»Malo sem se pričkal z njim. ,To so javne ceste!‘ sem dejal.

,Čisto res,‘ je odvrnil. ,Toda vi jih uničujete ljudstvu1.

,Prav,‘ sem dejal,,pojdem pa prek polj!* In že so skočili izza žive meje drugi policisti in dejali: ,Ta polja so zasebna lastnina'.

,K vragu z vašo javnostjo in zasebnostjo,' sem dejal, .namenjen sem k princesi'. Pripognil sem se in ga zelo nežno dvignil - suval je in vpil - ter ga postavil v stran. V trenutku je po poljih kar zamrgolelo tekajočih ljudi. Eden je na konju dirjal zraven mene in mi med ježo na vso moč glasno nekaj bral. Ko je končal, se je obrnil in oddirjal

- s pobešeno glavo. Kaj je bral, nisem mogel razumeti. Potem pa sem za seboj zaslišal pokanje pušk.«

»Pušk!«

»Pušk - prav tako kakor streljajo na podgane. Krogle so žvižgale po zraku, kakor bi se nek^j trgalo: ena me je zadela v nogo.«

»In ti?«

»Sem hitel dalje k tebi in pustil one za seboj, da so vpili, tekli in streljali. A zdaj —«

»Zd^j?«

»To je šele začetek. Hočejo, da se ločiva. Že prihajajo za mano.«

»Ne bova se ločila.«

»Ne. Toda če se nočeva ločiti - potem moraš iti zdaj z mano k najinim bratom.«

»Po kateri poti?« je vprašala.

»Proti vzhodu. Tu zadaj je pot, po kateri pridejo moji preganjalci. Torej je tole pot, po kateri morava iti. Po temle drevoredu. Jaz pojdem naprej, da bom, če čakajo —«

Napravil je korak, toda ona ga je prijela za roko.

»Ne,« je vzkliknila. »Sla bom tik tebe in te držala. Morda sem kraljevska, morda sem sveta. Če te držim - daj bog, da bi mogla ubežati, če te objamem s svojimi rokami! - morda ne bodo streljali nate —«

Tačas ko je govorila, ga je objela okoli rame in prijela za roko; stisnila se je še bolj k njemu. »Morda te ne ustrele,« je ponovila, on pa jo je iznenada s strastno nežnostjo objel in poljubil na lice. Tako jo je nekaj časa držal.

»Tudi, če pomeni smrt,« je zašepetala.

Objela gaje okoli vratu in dvignila svoj obraz k njegovemu.

»Dragi, poljubi me še enkrat.«

Prižel jo je nase. Molče sta se poljubila na ustnice in še trenutek ostala objeta. Nato sta vodeč se za roko, vtem ko sije prizadevala, da bi mu bila čim bliže s telesom, krenila na pot, da bi poskusila priti na varno v taborišče, ki so ga zgradili Cossaijevi sinovi, preden ju ne ujamejo mali ljudje.

Ko pa sta prehodila velike trate parka za gradom, so iz drevja pridirjali jezdeci in se zaman trudili, da bi bili kos njunim velikanskim korakom. Tako sta kmalu stala pred hišami in iz njih so pritekli možje s puškami. Ob tem pogledu ga je prisilila, da je krenil v stran proti jugu, čeprav je hotel iti naravnost, in gaje celo mikalo, da bi sprejel boj in predrl ta zid.

Ko sta bežala, je prek njunih glav siknila krogla.

Tretje poglavje

MLADI CADDLES V LONDONU

I

Ne da bi kaj slutil o veletoku dogodkov, ne da bi kaj slutil o zakonih, ki so dušili vse brate, in celo ne da bi količki slutil, da živi na zemlji zanj neki brat, sije mladi Caddles izbral ta čas, daje zapustil svoj apnolom z namenom, da bi si ogledal svet. K temu sklepu gaje nazadnje privedlo njegovo razglabljanje. V Cheasing Eyebrightu na vsa svoja vprašanja ni dobil nikakega odgovora. Novi vikar je bil še manj jasen kakor stari, in uganka njegovega brezciljnega dela se je nazadnje razrasla do zagrenjenosti. »Zakaj bi moral dan za dnem delati v tej jami?« se je vpraševal. »Zakaj bi moral živeti v omejenem prostoru in se odpovedati vsem čudežem zunaj v svetu? Kaj sem storil, da bi moral biti v to obsojen?«

In nekega dne je vstal, usločil hrbet in glasno dejal: »Ne!«

»Nočem,« je dejal in nato srdito preklel vso jamo.

A ker je imel malo besed, je svoje mišljenje skušal izraziti z dejanji. Zgrabil je na pol z apnencem naložen voz, ga dvignil in zagnal, tresk! v drug voz. Potem je pograbil vrsto praznih voz in jih odsunil po nasipu. Za njimi je vrgel velikansko skalo, ki seje ob njih razletela, nato pa s silnim zamahom svoje noge raztrgal kakih deset metrov tračnic. Tako je začel nadvse vestno rušiti apnolom.

»Vse dneve delati,« je dejal, »pa še čez!«

To je bilo pet presenetljivih minut za malega geologa, ki gaje bil spregledal v svoji vnemi. To ubogo majhno bitje, ki seje bilo komaj še utegnilo skloniti, da je le za las ušlo dvema mimo njegove glave letečima skalama, je pobegnilo skozi zahodni kot in prek griča; po hrbtu mu je plesal nahrbtnik; noge v dokolenskih hlačah so se mu vrtinčile, za seboj pa je puščal belo kredasto sled stopinj, tačas ko je mladi Caddles, zadovoljen nad rušenjem, ki ga je bil opravil, prišel iz apnoloma. da bi izpolnil svoj smoter v svetu.

»Da bi delal v tej stari jami, dokler ne umrem, ne zgnijem in zasmrdim! ... Kakšen črv, ugibajo, živi v mojem velikanskem telesu? Za bog si vedi kakšen bedast namen lomiti-kredo! Jaz ne!«

Morda gaje privedla smer ceste in železnice, morda tudi golo naključje v London, kamor je prek sipin in travnikov prišel vročega popoldneva na veliko grozo meščanov. Nič mu ni bilo mar, da so z vsakega zidu in z vsakega odrišča frfotali rdečebeli raztrgani lepaki z različnimi imeni; nič ni vedel o volilni revoluciji, ki je Caterhama, »Jacka, pokončevalca velikanov«, postavila na oblast. Nič mu ni bilo mar, daje to popoldne bil na razglasni deski vsake policijske postaje ob njegovi poti pribit Caterhamov ukaz, ki je veleval, da se ne sme noben velikan, nihče, ki meri v višino nad osem čevljev, oddaljiti od svojega »bivališča« brez posebnega dovoljenja dalj kakor pet milj. Bilo mu ni nič mar, da so v njegovem razoru zakasneli policisti - ne malo olajšani, da so zamudili - za njegovim oddaljujočim se hrbtom mahali s svarilnimi razglasi. Hotel je videti, kaj mu more pokazati svet, ubogi, nejeverni bedak, in niti pomislil ni, da bi se v svojem teku dal tu pa tam ustaviti po kakem pogumnem in srčnem človeku, ki je za njim zaklical »ej!« Prišel je mimo Rochestra in Greemvicha med bolj in bolj nakopičene hiše, hodil zdaj bolj počasi, gledal okoli sebe in vihtel svojo velikansko rovačo.

V Londonu so bili nekoč že slišali o njem - daje idiotski, vendar dobrodušen ter da ga upravnik lady Wondershootove in vikar čudovito krotita; ti dve avtoriteti da Seveda topoumno časti ter jima je hvaležen, ker skrbita zanj, in tako dalje. Ko so torej to popoldne brali v dnevnikih, da »stavka«, seje to mnogim zdelo kot preudarjena dogovorjena lopovščina.

»Preizkusiti hočejo našo moč,« so v vlakih govorili ljudje, ki so se z dela peljali domov.

»Sreča, da imamo Caterhama.«

»To je odgovor na njegovo proklamacijo.«

Ljudje po klubih so bili bolje poučeni. Gnetli so se pred lepaki ali govorili v skupinah po sobah za kadilce.

»Nikakega orožja nima. Šel bi bil v Se venoak, če bi ga za to kdo naščuval.*

»Caterham mu bo že pokazal.«

Prodajalci so to pripovedovali svojim odjemalcem. Natakarji po restavracijah so med prinašanjem jedi zdaj pa zdaj ujeli kak trenutek, da so pogledali v večerni list. Izvoščki so brali takoj za poročili iz sveta...

Lepaki najvažnejšega vladnega večernega lista so se svetili od člankov kakor: »Populite koprive.« Drugi so se zanesli na učinek naslova: »Velikan Redwood se še dalje sestaja s princeso«. »Odmev« je ubral drugo pot: »Govorice o uporu velikanov na se veru Anglije. Velikani Nove dežele se odpravljajo na Škotsko.« Westminster Gazette je zapela s svojim običajnim svarilom. »Pozor pred velikani,« je dejala Westminster Gazette in skušala iz tega nekaj napraviti, kar bi morda utegnilo pomagati, da bi se zedinila liberalna stranka - ki je bila takrat razcepljena med sedem nadvse sebičnih voditeljev. Poznejši listi so zapadli enakemu napevu: »Velikani na novi Kentski cesti,« so poročali.

»Kar bi rad videl,« je dejal bled, mlad človek v kavarni, »je to, zakaj ne dobimo prav nikakih poročil o mladih Cossaijih. Človek bi dejal, da so vsemu največ krivi...«

»Slišala sem, daje pobegnil še eden mladih velikanov,« je dejala natakarica za postrežno mizo, ki je umivala kozarec. »Zmerom sem govorila, da so nevarni, če so takole blizu človeka .. . Temu bi morali napraviti konec. Vsekakor upam, da ne pride sem.«

»Rad bi ga že videl,« je drzno dejal mladenič ob postrežni mizi in dostavil: »Princeso sem videl.«

»Ali mislite, da mu bodo kaj storili?« je vprašala natakarica.

»Morda morajo,« je dejal mladi človek, vtem ko je izpraznil kozarec.

Med milijoni in milijoni takšnih pogovorov je prišel mladi Cadd-les v London ...

II

Zmerom mislim na mladega Caddlesa, kakor so ga videli na New Kent Roadu, z osuplim in strmečim obrazom, razgretim od sonca. Cesta je bila vsa živa od prometnega vrveža, polna omnibusov, tramvajev, vseh mogočih voz, kolesarjev in avtomobilov; in strmeča

- množica - potepuhov, žensk, pestunj, ki so nakupovale, otrok in za pustolovščine vnetih fantičev - se je zbrala za njegovimi previdno stopajočimi nogami. Plotovi so bili povsod prelepljeni z raztrganimi volilnimi lepaki. Okoli njega je bučala zmeda glasov. Videl si kupce in prodajalce, ki so se gnetli na pragih trgovin, obraze, ki so se na oknih prikazovali in izginjali, policiste, ki so vse sprejemali togo in mirno, majhne poulične dečke, ki so se podili in vpili, delavce, ki so delali na ogredjih, kipečo mešanico majhnih ljudi. Spodbujali so ga z nejasnimi vzkliki, ga zmerjali z nejasnimi psovkami, vpili za njim bedasta gesla dneva, on pa je strmel nanje, na množico živih bity, kakršnih si še nikoli ni bil predstavljal na svetu.

Zdaj, ko je res prišel v London, je moral bolj in bolj krajšati svoje korake, tako so se okoli njega gnetli majhni ljudje. Gneča je bila z vsakim korakom gostejša in nazadnje seje na nekem vogalu, kjer se stekata dve cesti, moral ustaviti, in okoli njega seje zgrinjala množica in se ga oklenila.

Tako je stal z malce razkrečenimi nogami s hrbtom obrnjen proti neki tovarniški palači na oglu, ki je bila dvakrat višja od njega ter imela na vrhu nebesno znamenje, in strmel na pritlikavce, se čudil in skušal, o čemer ne dvomim, vse to razumeti z drugimi stvarmi iz svojega življenja, z dolino med sipinami, z nočnima zaljubljencema, s petjem v cerkvi, s kredo, ki jo je bil lomil dan za dnem, ter z nagonom, s smrtjo in z nebom, in poskušal vse to gledati v nekakšni povezanosti in pomembnosti. Čelo je imel nagubano. Dvignil je svojo velikansko roko, da bi se popraskal po svojih debelih laseh, in glasno zaječal.

»Tega ne razumem,« je dejal.

Njegov naglas je bil nenavaden. Prek trga je zavalovilo silno brenčanje, brenčanje glasov, iz katerega je kakor rdeč mak v žitu kipelo zvonjenje tramvajev, ki so si trdovratno utirali pot skozi množico. »Kaj je dejal?« »Ali ni dejal, da tega ne razume?« »Ali ni dejal, da ne vidi morja?« »Ali ni dejal, da noče stati?«»Stati noče.« »Ali se vražji norec ne more usesti na kako hišo ali kam drugam?«

»Čemu ste tukaj, vi mrgoleči majhni ljudje? Kaj delate, čemu ste vsi tukaj?«

»Kaj delate tu gori, mrgoleči majhni ljudje, ta čas ko lomim za vas kredo tam doli v apnolomu?«

Njegov čudoviti glas, glas, ki je v Cheasing Eyebrightu tako slabo vplival na šolsko disciplino, je množico pripravil do tega, da je molčala, dokler gaje bilo slišati, nato pa zahrumela. Neki šaljivec je zavpil: »Naj govori! Govori!« »Kaj pravi?« To je bila glavna misel množice in začelo je krožiti mnenje, da je opit. »Hi, hi, hi,« so vpili kočijaži omnibusov, ki so morali voziti po nevarni poti. Neki opit ameriški mornarje hodil okoli in jokavo vpraševal: »Kaj hoče pravzaprav?« Neki cunjar usnjatega obraza je na vozičku, v katerega je bil vprežen droban konjiček, z močjo svojega glasu prevpil silni hrum: »Spravi se domov prekleti velikan! Spravi se domov! Prekleti, veliki, nevarni kujon! Ali ne vidiš, da plašiš konje? Ali ni imel nihče toliko pameti v glavi, da bi ti povedal zakon?« In prek vsega tega upora je strmel mladi Caddles zmeden, pričakujoč in ni ničesar več dejal.

Po neki stranski ulici je prihajala četa slovesnih policistov in se ostroumno zvila v gnečo. »Nazaj,« so dejali tanki glasovi; »pojdite dalje, prosim.«

Mladi Caddles je opazil, da ga neka majhna, temnomodra postava bije po golenici. Pogledal je dol in videl mahati dve beli roki. »Kaj?« je vprašal, vtem ko se je pripognil.

»Tukaj ne smete postavati,« je zavpil inšpektor.

»Ne! Tukaj ne smete postavati,« je ponovil.

»Toda kam pa naj grem?«

»Nazaj v svojo vas. V svoje bivališče. Vsekakor-zdaj morate iti dalje. Promet ovirate.«

»Kakšen promet?«

»Cestni.«

»Toda kam pa gre? Od kod prihaja? Kaj pomeni? Saj sem docela obkoljen. Kaj hočete? Kaj delate? To hočem razumeti. Naveličan sem lomiti apnenec in biti tako sam. Kaj storite zame tačas, ko lomim apnenec? To izvem prav lahko tukaj in zdaj kakor kje drugje.«

»Zal mi je. Toda mi nismo tukaj zato, da bi pojasnjevali take stvari. Moram vas prositi, da greste dalje.«

»Tega ne veste?«

»Moram vas prositi, da greste dalje - hočete biti tako dobri!... Zelo bi vam svetoval, da se odpravite domov. Nimamo še nikakih posebnih navodil, toda to je proti zakonu . .. Napravite tukaj prostor ... Napravite tukaj prostor! Na-pra-vi-te pro-stor!«

Pločnik na levi je bil vabljivo prazen in mladi Caddles je počasi šel dalje. Toda zdaj se mu je razvezal jezik.

»Ne razumem,« je zamrmral. »Ne razumem.« Potrto seje obrnil k valoveči množici, ki je vztrajno hodila zraven njega in za njim. »Nisem vedel, da so na svetu taki kraji. Le kaj počnete vsi vi ljudje sami s seboj? Čemu je vse to? Čemu je vse to in kaj imam s tem opraviti?«

III

Kaj je iskal ? Hotel je nekaj, česar mu svet pritlikavcev ni dal, neki cilj, ki mu ga svet pritlikavcev ni dovolil doseči, ga oviral celo v tem, da bi ta cilj jasno videl in si prizadeval, da ne bi nikoli jasno videl. Vse velikansko socialno vprašanje tega samotnega nemega orjaka je vpilo po njegovem plemenu, po njemu sorodnih bitjih, po nečem, kar bi mogel ljubiti, in po nečem, čemur bi mogel služiti, po nekem smotru, ki bi ga mogel razumeti, in nekem ukazu, ki bi ga mogel ubogati. In treba je vedeti, vse to je bilo nemo, je v njem nemo besnelo, in ne bi mogel, če bi našel kakega sovelikana, dati temu niti z besedami duška in izraza. Kolikor je poznal življenje, je bilo samo bedasta vsakdanjost vasi; koliko je poznal jezik, je bil samo govoričenje v kočarjevi koči; to pa je bilo veliko premalo in mu je odpovedalo in se zrušilo v nič že ob golem obrisu najneznatnejše njegovih velikanskih potreb. Ta velikanski siromak ni ničesar vedel o denarju, ničesar o trgovini, ničesar o zapletenih zahtevah in pravicah, na katerih je bila zgrajena socialna stavba ljudstva majhnih ljudi. Iskal je in iskal — In najsi je iskal karkoli, nikoli ni našel tistega, kar je iskal.

Ves dan in vso poletno noč je taval okoli; začutil je glad, ne pa še utrujenosti, in opazoval menjavajoči se promet po različnih ces-

tah, nerazumljive opravke teh neizmerno majhnih bitij. Kot celota mu je vse to pokazalo samo barvo zmešnjave ...

V Kensingtonu je baje potegnil z voza neko damo, neko damo v najelegantnejši večerni obleki; baje si jo je natanko ogledal, vlečko in oplečje, in jo baje potem - malce neprevidno - posadil spet v voz in kolikor le mogel globoko vzdihnil. Za to ne morem biti porok. Kako uro ali več je takole opazoval ljudi, ki so se na koncu Piccadillyja borili za mesta v omnibusih. Popoldne so ga nekaj časa videli štrleti iznad Kennington Ovala, ko pa je videl, da so se ti nagneteni tisoči ukvarjali z misterijem kriketa in se zanj sploh niso zmenili, je vzdihnil in šel svojo pot.

Med enajsto in dvanajsto uro zvečer seje spet vrnil na Piccadilly. Circus in ugledal spet drugačno množico. Očitno so bili vsi zelo zaposleni z obilico stvarmi, ki sojih iz nerazumljivih vzrokov mogli storiti, in z drugimi, kijih niso mogli storiti. Bolščali so vanj, ga zasmehovali in šli svojo pot. Izvoščki so vozili drug za drugim z orlovskimi očmi brez presledka ob robu mrgolečega pločnika. Ljudje so prihajali iz restavracij ali hodili vanje resni, zaposleni, dostojanstveni, lahno in prijetno vzburjeni, ali ostri in čuječi - nedostopni za sleparijo najspretnejšega natakarja. Mogočni velikan je stal na vogalu in gledal vse te ljudi. »Čemu je vse to?« je zašepetal z žalosti polnim, mehkim glasom. »Čemu je vse to?« Vsi so tako resni. Kaj je to, česar ne razumem?«

In nihče od njih vseh ni mogel videti kakor on opito bedo našminkanih žensk na vogalu, cunjasto siromaštvo, ki se je plazilo zdolž cestnih žlebov, neskončne ničnosti vse te zaposlenosti. Neskončne ničnosti! Zdelo seje, da nihče med njimi ne občuti niti sence potreb tega velikana, sence bodočnosti, ki je ležala prek njihovih potov. . .

Onstran ceste so visoko gori vzplamenevale in izginjale skrivnostne črke; in če bi jih bil znal brati, bi mu morda razodele razsežnosti človeškega zanimanja, bi mu govorile o temeljnih potrebah in črtah življenja, kakor gaje dojemalo ljudstvo majhnih ljudi. Najprej se je prikazal plameneč

T;

za njim je sledil U,

TU;

nato P,

TUP;

Dokler ni nazadnje stalo na nebu v celoti tole veselo sporočilo vsem, ki so čutili breme resnosti življenja:

TUPPERJEVO KREPILNO VINO ZA ŽELODEC

Pk! In sporočilo je izginilo v noč. Za njim seje prikazala v isti počasni zapovrstnosti črk druga obča skrb:

LEPOTILNO MILO

Ne samo, kakor vidimo, kemično čistilo, temveč nekaj, kakor pravimo, »idealnega«; in potem je bil trinožnik majhnega življenja popoln:

YANKERJEVE RUMENE PILULE

Za tem ni prišlo nič novega, temveč je spet vzplamenel Tupper, pk, pk, v rdečih črkah nad praznino.

TUPP...

Zdi se, da je v prvih popolnočnih urah mladi Caddles prišel v senčni mir Regentskega parka, stopil čez ograjo in legel na travnato reber tik mesta, kjer se pozimi drsajo. Tam je spal dobro uro. Proti šesti jutranji uri je govoril z neko umazano žensko, ki jo je bil našel spečo v jarku pri Hampstead Heathu, in jo zelo resno vprašal, kaj neki si misli, čemu da je tukag . . .

IV

Caddlesovo potovanje po Londonu je drugega dne zjutraj prišlo v krizo. Nekaj trenutkov je okleval pred vozom, v katerega so metali vroče dišeče štruce kruha, potem pa je zelo počasi pokleknil in začel krasti. Izpraznil je voz, tačas ko je pekovski hlapec tekel po policijo. Zatem je njegova velika roka segla v pekarno in spraznila mizo in police. Potem je še, jedoč s polnim naročjem kruha, šel dalje in se razgledoval po drugi pekarni, da bi nadaljeval južino. To je bilo prav v enem izmed tistih časov, ko je delo redko, živež pa drag, in množica v tistem okraju je bila naklonjena celo velikanu, ki je kradel kruh, po katerem so vsi hrepeneli. Ploskala je drugemu delu njegove južine in se smejala njegovemu bedastemu spakovanju nasproti policistu.

»Bil sem lačen,« je dejal s polnimi usti.

»Živio!« je vzkliknila množica. »Živio!«

Ko pa seje potem lotil tretje pekarne, gaje v delu zmotilo kakega pol ducata policistov, ki so ga s krepelci tolkli po nogah.

»Čujte, vrli velikan,« je dejal poveljujoči policist, »zdaj pojdete z nami. To tukaj ni dovoljeno tako daleč od doma.«

Poskušali so vse, da bi ga odvedli. Slišal sem, daje ob tem času drvel po cesti gor in dol neki voz, daje privažal verige in ladijske kable, s katerimi naj bi mu zvezali roke. Nihče ga ni nameraval ubiti. »Z zaroto nima nič opraviti,« je dejal Caterham. »Z nikako nedolžno krvjo si nočem umazati rok,« - in dostavil: - »dokler prej ne poskusimo vsega drugega.«

Sprva Caddles ni razumel te pozornosti. Potem pa je dejal policistom, nag ne brijejo iz sebe samih norca, in z dolgimi skoki stekel, da so ostali daleč za njim. Pekarna je bila na Harrow Roadu, in Caddles je tekel skozi Canal London proti St. Johns Woodu ter sedel tam na neki zaseben vrt, da bi si otrebil zobe in da ga je kmalu napadlo novo krdelo policistov.

»Dajte mi mir,« je zarenčal in krenil prek vrtov - uničil več gred in podrl neko ograjo ali podobno reč, tačas ko so ga preganjali policisti zdaj prek vrtov, zdaj po cesti. Tukaj jih je nekaj teklo s puškami, a uporabili jih niso. Ko je prišel na Edgware Road, je množica ubirala druge strune in se drugače vedla, neki policist na konju mu je jezdil prek noge in je za ta svoj trud zletel s sedla.

»Dajte mi mir,« je zavpil Caddles, vtem ko seje obrnil k spehani množici. »Ničesar vam nisem storil.«

Zdaj je bil neoborožen, zakaj svojo jamsko rovačo je bil pustil v Regent parku. Toda ubožec je tačas spoznal, da mu je potrebno nekakšno orožje. Krenil je nazaj proti tovorni posteči Great Western Railway, izruval steber velike obločnice - v njegovih rokah strašna goijača - in si ga zadel na ramo. Ko pa je videl, da še zmerom prihajajo policisti in ga mučijo, seje vrnil po Edgware Roadu in krenil na Cricklewood ter mračno zavil proti se veru.

Pešačil je do Walthama in krenil potem nazaj proti zahodu in nato spet proti Londonu ter se prek pokopališč in Highgatskega griča okoli poldneva približal spet velikanskemu mestu. Krenil je v stran in sedel s hrbtom proti hiši na neki vrt, s katerega je imel razgled po vsem Londonu. Bil je zasopel in obraz je imel grozeč, a zdaj se ljudje niso več gnetli okoli njega, kakor so se gnetli, ko je prišel v London, temveč so ležali po sosednih vrtovih v zasedi in oprezovali. Medtem so spoznali, da je stvar hujša, kakor so si mislili.

»Zakaj mi ne morejo dati miru,« je zarenčal mladi Caddles. »Jesti moram. Zakaj me ne morejo pustiti samega.«

Sedel je tu mračnega obraza, si grizel členke in gledal na London. Vsa utrujenost, vsa muka, zmedenost in onemogla besnost njegovega popotovanja so ga spravile v obupavanje. »Oni niso nič,« je zašepetal. »Oni niso nič. Nočejo mi dati miru, po vsi sili mi hočejo biti napoti. Uh! Ti mali ljudje!«

Ugriznil seje močneje v členke in njegovo renčanje je bilo zdaj globlje.

»Zanje lomiti kredo,« je zašepetal. »In ves svet pripada njim! Ni-kakega prostora nimam na njem - ničesar!«

Potem je v nekakšnem krču onemogle jeze ugledal na vrtnem zidu jahaje sedeti zdaj mu že znano podobo policista.

»Daj mi mir,« je zarenčal velikan. »Daj mi mir.«

»Storiti moram svojo dolžnost,« je dejal mali policist belega in odločnega obraza.^

»Daj mi mir. Živeti moram prav tako kakor vi. Misliti moram. Jesti moram. Vi vsi, dajte mi mir.«

»Tu j*e zakon,« je dejal mali policist, ne da bi se približal. »Zakona nismo napravili mi.«

»Jaz tudi ne,« je odvrnil mladi Caddles. »Vi majhni ljudje ste vse to napravili, preden sem se rodil. Vi z vašimi zakoni! Kaj smem! in kaj ne smem! Zame ni jela, če ne delam kakor suženj, nikakega počitka, nikake strehe, ničesar, pa mi pravite —«

»To mi nič mar,« je dejal policist. »Tukaj nisem zato, da bi se prerekal. To, kar moram storiti, je, da uveljavim zakon.« Nato je zavihtel drugo nogo čez zid in se pripravljal, da skoči na vrt. Za njim so se prikazali drugi policisti.

»Nič nimam zoper vas - zapomnite si to,« je dejal mladi Caddles ves bled, krepko držal svojo velikansko železno gorjačo in z velikim prstom pojasnjev£ye kazal na policista. »Nič nimam zoper vas. Toda

- dajte mi mir.«

Čeprav je imel policistjasno pred očmihudo žaloigro, je vendarle skušal ostati miren in vsakdajen. »Dajte mi Proklamacijo,« je dejal nekomu za seboj, ki ga še ni bilo videti, in že je držal v roki majhen kos belega papirja.

»Dajte mi mir,« je renče dejal Caddles, napet in skrčen.

»Tole pomeni,« je dejal policist, predenje začel brati, »da pojdite domov. Pojdite domov v svoj apnolom. Če ne, vam bo slaba predla.«

Caddles je nerazumljivo zarenčal.

Ko je policist prebral Proklamacijo, je dal neki znak. Prikazali so se štirje možje s puškami in se s prisiljeno brezskrbnostjo ustopili zdolž zidu. Nosili so uniforme podganje policije. Ob pogledu na puške je v mladem Caddlesu vzkipela jeza. Spomnil seje zbodljajev lovskih pušk wreckstonskih farmarjev.

»S temile hočete vame ustreliti?« je dejal z iztegnjenim prstom, in častniku se je zdelo, da je Caddlesa strah.

»Če se ne vrnete v svojo jamo —«

Nato seje častnik brž zavihtel nazaj prek zidu, šestdeset čevljev nad njim pa je zaplesal veliki električni nosilec in mu prinesel smrt. Bum, bum, bum so zagrmele težke puške, in tresk! so zleteli v zrak razbiti zid, temelji in vrtna prst. In z vsem tem je letelo nekaj, kar je na roki enega izmed strelcev zapustilo rdeče kapljice. Strelci so se sklanjali zdaj tu zdaj tam in pogumno merili, da bi vnovič streljali. Toda mladi Caddles, ki je imel že dvakrat prestreljeno telo, se je obrnil, da bi videl, kdo ga je tako zadel v hrbet. Bum! Bum! Zdelo se mu je, da vidi kakor v prikazni hiše, rastlinjake, vrtove in ljudi, ki so se skrivali za okni, a vse skupaj seje strašno in skrivnostno majalo. Trikrat ali štirikrat seje opotekel, dvignil neznanski kij, ga spustil in se prijel za prsi. Bolečina ga je zbadala in žgala.

Na roki je začutil nekaj toplega in vlažnega. Kaj je bilo to? .. .

Neki človek, ki je opazoval dogodek skozi okno spalnice, je videl, kako jez izrazom plakajoče groze strmel v kri na svoji roki, kako so mu popustila kolena in se je hrupno zgrudil po tleh, prvo izmed kopriv velikank, ki je padla ob Caterhamovem odločnem prijemu, zadnjo, ki n a,j bi mu po njegovem prišla pod roke.

Četrto poglavje

REDWOODOVA DVA DNEVA

I

Brž ko seje Caterham zavedel, daje prišel trenutek, ko lahko populi koprive, je vzel zakon v svoje roke in ukazal, naj zapro Cossarja in Redwooda.

Redwoodaje bilo treba samo prijeti. Prestal je operacijo v boku in zdravniki so zapovedali, da mora imeti bolnik popoln mir, dokler ne bo zunaj nevarnosti. Pravkar je bil vstal iz postelje in sedel v zakurjeni sobi s kupom časopisov okoli sebe ter prvič bral o razburjenju, ki je deželo priigralo v Caterhamove roke, in o nevihti, ki se je zbirala nad princeso in njegovim sinom. Bilo je v jutru tistega dne, ko je umrl mladi Caddles in ko je policist hotel ustaviti mladega Redwooda, namenjenega k princesi. Zadnji časopisi, ki jih je imel Redwood, so samo slutili te grozeče stvari. Ta prva namigovanja, da se bliža zlo, je bral z močno utripajočim srcem, bral je in vse jasneje občutil senco smrti, bral je, daje zaposlil svojega duha, dokler niso prišla nadaljnja poročila. Ko so za služabnikom stopili v sobo policisti, je radovedno pogledal kvišku.

»Sem mislil, daje eden izmed zgodnjih večernih listov,« je dejal.

Nato je vstal in v trenutku ves spremenjen vprašal:

»Kaj pomeni to?.. .«

Nato ni Redwood dva dni dobil nikakega poročila.

Prišli so z vozom, da bi ga odpeljali, ko pa so zvedeli, daje bil bolan, so sklenili, da ga še kak dan puste doma, dokler bi ga ne mogli prepeljati brez nevarnosti, njegovo hišo pa je zasedla policija in jo spremenila v začasno j etnišnico. Bila je še tista hiša, v kateri seje bil rodil velikan Redwood in v kateri so prvič dali človeškemu bitju he-raklejoforbijo, a Redwood je bil zdaj že osem let vdovec in je živel sam v njej.

Postal je ledno siv mož z majhno, šiljasto, sivo brado in s še živahnimi, rjavimi očmi. Bilje vitek in imel kakor zmerom nežen glas, toda črte v obrazu so razodevale zdaj tisti nedoločljivi izraz, ki ga dobi človek od razglabljanja o velikih stvareh. Za policista, ki mu je napovedal zapor, je bila njegova zunanjost v živem nasprotju s strahot -nostjo njegovih pregreh. »Tale človek«, je dejal poveljujoči častnik drugemu častniku, »je storil, kar je največ mogel, da bi tebi nič meni nič v zrak pognal vse, pa ti ima obraz kakor kak podeželski plemič; sodnik Hangbrow, ki ima za nas vse lepo v redu, ima pa prašičji obraz. In njuna olikanost! Tega tu je sama obzirnost, oni pa ti venomer renči in godrnja. A to razodeva spet, kaj? da človeka ne smeš soditi po videzu, najsi že dela kar hoče.«

Toda njegov slavospev na Redwoodovo ljubeznivost seje kmalu začel ohlajati. Policiste je vse dotlej nadlegoval, dokler mu niso vtepli, da mu nič ne koristi, če vprašuje ali prosi časopisov. V njegovi delovni sobi so napravili celo nekak pregled in pobrali celo časopise, ki jih je še imel. Redwood je začel vpiti in ugovarjati. »Toda, ali ne vidite,« je spet in spet dejal, »to je moj sin, moj edini sin, ki je v stiski. Meni ni nič do hraniva, temveč gre mi za sina.«

»Prav zares bi želel, da bi vam mogel kaj povedati, gospod,« je dejal častnik. »Toda naši ukazi so strogi.«

»Kdo je dal ukaze?« je vzkliknil Redwood.

»Ah, to, gospod —« je dejal častnik in šel iz sobe.

»Po sobi hodi gor in dol,« je dejal drugi častnik, ko je prišel njegov predstojnik dol. »To je dobro. Upam, da se bo malo upehal.«

»Upam,« je dejal prvi častnik. »Stvar je v tem, doslej je še nisem videl od te strani, toda velikan, ki se sestaja s princeso, veste, je njegov sin.«

Oba sta nekaj časa gledala drug drugega in tretjega policista.

»Potem je to zanj malce hudo,« je dejal tretji policist.

Bilo je jasno, da Redwood sprva ni povsem razumel tega, da se je med njim in zunanjim svetom spustila železna zavesa. Slišali so, kako je stopil k vratom, jih poskušal odpreti in tresel ključe, potem pa mu je glas častnika, ki je stražil na hodniku, dejal, da mu to nič ne koristi. Pozneje so ga slišali, daje pri oknih, in videli ljudi, ki so gledali gor. »Tudi to nič ne koristi,« je dejal drugi častnik. Potem je Redwood začel zvoniti. Poveljujoči častnik je šel gor in mu zelo potrpežljivo razložil, da mu takole zvonjenje ne more nič koristiti, in če zdaj po nepotrebnem zvoni, se pozneje nanj ne bodo odzvali, če bo kaj potreboval, »Ustregli bomo vsaki vaši pametni želji, gospod,« je dejal častnik, »toda če boste zvonili samo zato, da bi protestirali, gospod, bomo prisiljeni, da pretrgamo vod.«

Zadnje besede, kijih je častnik slišal, je bilo Redwoodovo vpitje:

»Toda poveste mi lahko vsaj to, ali je moj sin —«

II

Odslej je Redwood skoraj ves svoj čas prebil pri oknih.

Toda okna so mu malo povedala o poteku dogodkov zunaj. To je bila zmerom mirna cesta, ta dan pa je bila še posebno mirna: vse jutro je privozila mimo komaj ena kočija, komaj en tovorni voz. Zdaj pa zdaj so prišli mimo ljudje - brez kakega za dogodke značilnega izraza - zdaj pa zdaj kaka majhna gruča otrok, neka pestunja in neka ženska, ki je šla nakupovat, in tako dalje. Prihajali so z desne ali leve, šli po cesti navzgor ali navzdol, in sicer z izrazom, polnim jezo zbujajoče brezbrižnosti proti vsem višje segajočim koristim; ugledali so s policijo zastraženo hišo, pošteno osupnili in krenili na drugo stran, tja, kjer so nad pločnikom visele velike kobule velikanskih hortenzij, in strmeli nazaj ali kazali s prstom. Zdsg pa zdaj je prišel kdo k hiši, policista nekaj vprašal in dobil kratek odgovor...

Hiše nasproti so bile mrtve. Samo enkrat se je pri oknu neke spalnice prikazala sobarica in Redwood seje domislil, da bi ji dal znake. Nekaj časa je opazovala njegove kretnje, kakor da bi jo zanimale, in dala nanje nedoločen odgovor, nato je iznenada pogledala prek rame nazaj v sobo, se obrnila in odšla. Iz hiše številka 37 je prišepal neki star mož, šel po stopnicah dol in krenil na desno, ne da bi le enkrat pogledal kvišku. Deset minut je bila na cesti samo neka mačka ...

Ob takih dogodkih je potekalo tisto neskončno, nadvse pomembno jutro.

Proti dvanajsti uri je s sosedne ceste prodrlo k Redwoodu vpitje prodajalcev časopisov, toda vse je šlo mimo. Proti svoji navadi so Redwoodovo cesto pustili vnemar in začelje sumiti, daje policija zaprla cesto. Poskusil je odpreti okno, a to je takoj poklicalo v sobo policista.

Ura občinske cerkve je odbila poldne in po neizmerno dolgem času - eno.

Porogali so se mu s kosilom.

Použil je grižljaj in jedi malo premešal, da sojih odnesli; popil je zelo veliko viskija, vzel stol in se vrnil k oknu. Minute so se raztezale

v grozotne neizmernosti in nekaj časa je morda spal...

Zbudil seje z nejasnim občutkom, da se nekje daleč trese zemlja. Zaslišal je nekakšno zvenčanje oken, podobno zvenčanju ob potresu; to je trajalo kako minuto in potem zamrlo. Nato seje po kratki tišini spet oglasilo ... In vnovič zamrlo. Mislil je, da povzroča to zvenčanje morda samo kak težek voz na glavni cesti. Kaj sicer bi to moglo biti?...

Čez nekaj časa je dvomil, ali je bil sploh slišal ta glas.

Začel je venomer govoriti sam s seboj. Zakaj je bil pravzaprav zastražen? Caterham je bil že dva dni na oblasti - dovolj dolgo - da populi svoje koprive! Da populi svoje koprive! Da populi svoje koprive velikanke! Ko se mu je bil oglasil ta refren, mu je pel dalje v duhu in ga ni mogel več pregnati.

Kaj neki pa je nazadnje mogel storiti Caterham? Bilje religiozen človek. Zato je bil kolikor toliko odvisen, da brez vzroka ni mogel zagrešiti nikakega nasilja.

Populite koprive! Morda je hotel za primer zapreti princeso in jo poslati v tujino. Morda je povzročil sin kak nemir. V tem primeru --! Toda zakaj je bil zaprt? Zakaj je bilo potrebno, da so ga o čem takem puščali v nevednosti? To je kazalo na - nekty hujšega.

Morda - na primer - so nameravali pozapreti vse velikane! Vse skupaj naj bi prijeli. O tem seje namigovalo v volilnih govorih. In potem?

Brez dvoma so imeli tudi Cossaija.

Caterham je bil religiozen mož. Tega se je oklenil Redwood. Ozadje njegovega duha je bila črna zavesa in na tej zavesi se je prikazovala in izginjala neka beseda - neka beseda v ognjenih črkah. Proti tej besedi se je neprenehoma boril. Zmerom je bilo, kakor da se hoče V pisavi prikazati na zavesi in kakor da ne bo nikoli izpisana.

Nazadnje jo je videl v obraz. »Krvoprelitje!« Beseda je bila pred njim v vsej svoji okrutnosti.

Ne! Ne! Ne! To je bilo nemogoče! Caterham je bil religiozen mož, civiliziran mož. In to po vseh teh letih, po vseh teh upih!

Redwood je šinil kvišku; hodil je po sobi. Govoril je sam s seboj;

vpil.

»Ne!«

Ljudje ne morejo biti tako blazni - ne morejo biti! To je nemogoče, to je neverjetno, to ne more biti. Kaj naj bi koristilo, da ubijejo človeka velikana, če je zdaj vse nižje stvari neogibno zajela velikan -skost? Tako blazni ne morejo biti!

»Take misli moram opustiti,« je glasno dejal. »Take misli opustiti! Absolutno!«

Ustavil se je. Kaj je bilo to?

Res, okna so bila zažvenketala. Šel je tja, da bi pogledal na cesto. Na nasprotni strani je ugledal takojšnje potrdilo za svoja ušesa. V tisti spalnici hiše številka 35 je stala neka ženska z brisačo v roki, pri oknu jedilnice hiše 37 pa je videl za veliko vazo hipertrofrrane vodne praproti stati nekega moža, in oba sta strmela ven in kvišku, oba vznemirjena in radovedna. Zdaj je lahko tudi čisto razločno videl, da je bil tisto slišal tudi policist na pločniku. To ni bil plod njegove domišljije.

Sel je od okna v temno sobo.

»Topovi,« je dejal.

In se zamislil.

»Topovi?«

Prinesli so močan čaj, kakršnega je bil vajen. Bilo je jasno, da so se posvetovali z njegovo gospodinjo. Ko gaje popil, je bil preveč nemiren, da bi še dalj sedel pri oknu, vstal je in hodil gor in dol po sobi. Zdty je lahko bolj zbrano mislil.

Ta soba je bila že štiriindvajset let njegova delavnica. Uredili so jo ob njegovi poroki in od takrat je tudi bila skoraj vsa oprema: veliki, komplicirani pisalni pult, vrtljivi stol, naslanjač kraj kamina, vrtljivo knjižno stojalo in knjižne police v kotih. Živopisana turška preproga, poznoviktorijanska pregrinjala in zavese so zadobile s časom čar bogatega dostojanstva, in okoli odprtega ognja sta toplo sijala baker in medenina. Električna luč je izpodrinila svetilke nekdanjih dni; to je bila največja sprememba v prvotni opremi. Toda med vsemi temi rečmi je njegova povezanost s hranivom zapustila mnogo sledov. Zdolž ene stene so se nad obrobnim frizom vrstile v črnih okvirih fotografije in fotogravure, ki so predstavljale njegovega sina in Cossar-jeve sinove in druge otroke hraniva v različnih starostnih dobah in raznih okoljih. Celo brezizrazni obraz mladega Caddlesa je v tej zbirki imel svoje mesto. V kotu je stal snop velikanske pašne trave iz Cheasing Eyebrighta, na pultu pa so ležale tri prazne makove glave v velikosti klobuka. Palice vratnih zaves so bile travne bilke. Neznanska lobanja velikega prašiča iz Oakhama - bajni slonovinasti stenski okras - pa je s kitajsko skodelo v vsaki očesni votlini z rilcem navzdol visela nad kaminom .. .

Redwood seje ustavil pred fotografijami, zlasti dolgo je stal pred sinovo.

Obudile so mu nešteto spominov na stvari, ki jih je bil že pozabil, na prve dneve hraniva, na Bensingtonovo boječnost, na sestrično Jano, na Cossaija in nočno delo na poskusni farmi. Te stvari so mu prihajale zdaj pred oči zelo majhne, svetle in razločne, kakor stvari, kijih kakega sončnega dne gledaš skozi teleskop. In potem je videl velikansko otroško sobo, detinstvo velikana, prvi poskusi mladega velikana, da bi govoril, njegovi prvi jasni znaki ljubezni.

Topovi?

Krvavelo mu je srce, da so tam zunaj, zunaj tega prekletega molka in skrivnosti, njegov sin in Cossaijevi sinovi in vsi ti veličastni pr

vi sadovi nekega večjega časa prav zdaj - v boju. V boju za življenje! Prav zdajle je utegnil biti njegov sin v strašni nevarnosti, stisnjen v kot, ranjen, premagan .. .

Obrnil se je od slik in mahaje z rokami hodil gor in dol po sobi. »To ne more biti!« je vzkliknil, »to ne more biti!« je vzkliknil. »Tako se ne more končati.«

»Kaj je bilo to?«

Obstal je kakor odrevenel.

Okna so bila začela zvenčati, nato pa je sledil sunek - silen tresljaj, da se je stresla vsa hiša. Ta potres je trajal celo večnost. Moral je biti zelo blizu. Za trenutek je bilo, kakor da je nad Redwoodom treščilo nekaj na hišo - strašen udar, drobeč se v zvenčanju padajočega stekla in potem v tišino, ki seje nazadnje končala z lahnim razločnim odmevom tekajočih nog doli na cesti.

Te noge so Redwooda vzdramile iz odrevenelosti. Obrnil seje k oknu in videl, da so šipe razpokane in razbite.

Srce mu je glasno utripalo v občutju neke krize, nekega odločilnega dogajanja, osvoboditve. In potem gaje vnovič, kakor bi se nanj spustila težka zavesa, prevzel občutek brezupnega jetništva.

Zunaj ni mogel videti nič drugega kakor to, da nasproti ni gorela mEghna električna svetilka; po prvih znakih strahu, ki je zajel soseščino, ni mogel ničesar več slišati. Ničesar ni mogel dodati, da bi si pojasnil ali zrahljal vso to skrivnost, le to, daje takoj zatem nebo proti jugovzhodu zasijalo v rdečkasti trepetajoči svetlobi.

Ta svetloba je naraščala in izginjala. Kadar je izginjala, je dvomil, ali je sploh kd^j naraščala. Priplazila se je k njemu zelo počasi s temo. V njegovi dolgi nočni negotovosti mu je bila prevladujoče dejstvo. Zdaj pa zdaj se mu je zdelo, da so tistemu trepetu vzrok švigajoči plameni, potem je spet menil, da je samo navaden odsev večernih luči. Dolge ure je sij naraščal in izginjal, nazadnje pa izginil šele tedaj, ko je utonil v rastoči zaiji dneva. Alije pomenil-? Kaj je mogel pomeniti? Najbrž je kje blizu ali daleč gorelo, toda reči ni mogel niti tega, ali je bil dim ali so bili podeči se oblaki, kar je preprezalo nebo. Toda proti eni uri so začeli prek te rdeče zmešr\jave plesati prameni žarometov - ples, ki je trajal do jutra. Tudi to je lahko marsikaj pomenilo. Kaj je moglo pomeniti? Kaj je pomenilo? Imel ni ničesar drugega kakor to lisasto nemirno nebo in slutnjo velikanske eksplozije, s čimer je mogel zaposliti svojega duha. Slišal ni več nikakih glasov, nikakega tekanja, ničesar drugega kakor neko vzklikanje, ki pa je utegnilo biti tudi oddaljeno vpitje opitežev...

Luči ni prižgal; stal je pri razbitem oknu na prepihu, žalostna bledočma senca za policista, ki je zdaj pogledal v sobo in ga opominjal, da naj počiva.

Redwood je vso noč ostal pri oknu in gledal sumljivo dogajanje na nebu. Šele ob jutrnjem svitu je ubogal svojo utrujenost in legel na malo posteljo, ki so mu jo bili pripravili med njegovim pisalnim pultom in pojemajočim ognjem v kaminu pod veliko prašičjo lobanjo.

III

Šestintrideset dolgih ur je bil Redwood ujet, zaprt in ločen od velike drame Dveh dni, tačas ko so se mali ljudje ob sončnem vzhodu veličine borili proti otrokom hraniva. Potem pa se je iznenada dvignila železna zavesa in ugledal seje spet čisto blizu središča borbe. Ta zavesa seje dvignila prav tako nepričakovano, kakor seje bila spustila. Pozno popoldne gaje k oknu poklicalo drdranje nekega voza, ki seje ustavil pred hišo. Izstopil je mlad moški in naslednjo minuto stal v njegovi sobi pred njim, vitek mlad mož, star morda trideset let, lepo obrit, dobro oblečen, olikanega vedenja.

»Mr. Redwood,« je začel, »ali bi bili pripravljeni iti k mr. Cater-hamu? Vaša navzočnost mu je nujno potrebna.«

»Moja navzočnost nujno potrebna ...?« Redwoodu seje posvetilo neko vprašanje, ki ga za trenutek ni mogel izreči. Okleval je. Potem je dejal s pretrganim glasom; »Kaj je storil mojemu sinu?« in s pridržanim dihom čakal odgovor.

»Vašemu sinu, gospod? Vašemu sinu je dobro. Tako vsaj smo slišali.«

»Mu je dobro?«

»Včeraj je bil ranjen. Ali niste slišali o tem?«

Redwoodu je bilo dovolj tega izvijanja. Njegov glas ni več razodeval strahu, temveč jezo. »Prav dobro veste, da nisem nič slišal o tem. Prav dobro veste, da sploh nisem ničesar slišal.«

»Mr. Caterham se je bal, gospod — Bile so ure upora. Vse - iz-nenadeno. Zaprl vasje, da bi vas obvaroval vsakršne nezgode. Gospod —«

»Zaprl me je, da nisem mogel posvariti sina ali mu svetovati. Nadaljujte. Povejte mi, kaj seje zgodilo! Ali ste zmagali? Ali ste vse pobili?«

Mladi mož je napravil dva, tri korake proti oknu in se vrnil.

»Ne, gospod,« je odsekano dejal.

»Kaj mi hočete povedati?«

»Imamo dokaz, da tega boja nismo hoteli. Dobili so nas ... povsem nepripravljene.«

»Kaj hočete s tem reči?«

»Hočem reči, velikani so - kolikor toliko - zmagali.«

Redwoodu seje spremenil svet. Za trenutek mu je mišice obraza in vratu napadlo nekty kakor histerija. Potem je globoko vzdihnil: »Ah!« Zrak! Srce mu je radostno utripalo. »Velikani so zmagali.«

»Bilje strašen boj - strašno razdejanje. Vse skupaj je zoprn nesporazum ... Na se veru in v Midlandu so padli velikani... Povsod.«

»Ali se še bore?«

»Ne, gospod. Izobešena je zastava premirja.«

»Oni so jo izobesili?«

»Ne, gospod. Izobesil jo je mr. Caterham. Vsa stvar je zoprn nesporazum. Zato bi rad z vami govoril in vam predlagal svoj sklep. Oni vztrajajo, gospod, da morate vi posredovati —«

Redwood mu je segel v besedo:

»Ali veste, kaj se je zgodilo mojemu sinu?« je vprašal.

»Bil je ranjen.«

»Povejte! Povejte!«

' »On in princesa sta prišla - še preden - je bilo obkoljeno Cossar-jevo taborišče - Cossarjeva jama pri Chiselhurstu. Pridrla sta nenadno skozi ozko goščavo velikanskega ovsa, gospod, in naletela pri Ri-veiju na četo pehote ... Vojaki so bili ves dan zelo živčni in to je povzročilo paniko.«

»Ali so ga ustrelili?«

»Ne, gospod. Ubežala sta. Nekateri so streljali nanj - divje - proti ukazom.«

Redwood je napravil znak, da ne verjame.

»Resje, gospod. Ne zaradi vašega sina, tega nočem trditi, temveč zaradi princese.«

»Da. To je res.«

»Velikana sta kriče tekla proti okopom. Vojaki so tekli sem in tja, potem pa je nekaj njih začelo streljati. Pravijo, da so videli, kako se je opotekel —«

»Ah!«

»Da, gospod. Toda mi vemo, da ni hudo ranjen.«

»Od kod?«

»Poslal je sporočilo, gospod, da mu je dobro.«

»Meni?«

»Komu drugemu, gospod?«

Redwood je stal skoraj minuto dolgo z napeto prekrižanimi rokami in si skušal to razjasniti. Šele potem je mogel svojemu ogorčenju dati duška.

»Ker ste bili norci, da ste započeli to stvar, ker ste se uračunali in delali napake, bi zdaj radi, da vas ne bi imel za morilce po preudarku. In razen tega - ostanek?«

Mladi mož gaje vprašujoče pogledal.

»Ostali velikani?«

Mladi mož se ni več delal, kakor da ga ne razume. Glas mu je oslabel.

»Trinajst mrtvih, gospod.«

»In še več ranjenih?«

»Da, gospod.«

»In Caterham,« je dejal Redwood, kakor bi ga dušilo, »bi rad govoril z menoj!. .. Kje so ostali?«

»Nekaj jih je prišlo med bojem v utrdbo, gospod .. . Zdi se, da so vedeli —«

»No, Seveda so vedeli. Če ne bi bilo Cossaija — Ali je Cossar tam?«

»Da, gospod. In vsi preživeli velikani so tudi tam - tisti, ki med bojem niso prišli v taborišče, so stopili pod zastavo premirja ali prihajajo zdaj.«

»To se pravi,« je dejal Redwood, »da ste premagani.«

»Mi nismo premagani. Ne, gospod. Tega ne morete reči, da smo premagani. Toda vaši sinovi so prekršili vojna pravila. Enkrat preteklo noč in zdaj spet. Ko smo nehali napadati. Danes popoldne so začeli obstreljevati London —«

»To je pravilno!«

»Streljali so s - strupom napolnjenimi granatami.«

»S strupom?«

»Da. Strup. S hranivom —«

»S heraklejoforbijo?«

»Da, gospod. Mr. Caterham, gospod —«

»Premagani ste! Seveda ste s tem premagani! To je Cossar! Kaj morete zdaj še storiti? Kaj koristi, še kar koli storiti? S prahom jo boste vdihavali na vsaki cesti. Čemu bi se še borili? Vojno pravo, res! In zdaj me hoče Caterham preslepiti, da bi mu pomagal barantati. Sveta nebesa, kaj mislite! Zakaj naj bi prišel k vašemu eksplodiranemu vetrnjaku? Igral je svojo igro. .. moril in šušmaril. Zakaj bi moral jaz?«

Mladi možje stal pred njim z izrazom vse večjega spoštovanja.

»Dejstvo je, gospod,« je segel v besedo Redwoodu, »da vas velikani hočejo videti in vztrajajo pri tem. Drugega odposlanca kakor vas nočejo. Če ne pridete, gospod, se bojim, da bo steklo še več krvi.«

»Na vaši strani, morda.«

»Ne, gospod - na obeh straneh. Svet je odločen, da napravi tej stvari konec.«

Redwoodje pogledal po sobi. Pogled mu je za trenutek obstal na sinovi fotografiji. Obrnil se je in poslušal pojasnilo mladega moža.

»Da,« je nazadnje dejal, »pojdiva.«

IV

Njegovo srečanje s Caterhamom je poteklo čisto drugače, kakor sije bil mislil. Moža je videl samo dvakrat v svojem življenju, prvič pri nekem obedu, drugič v prednji sobi parlamenta, in njegova domišljija se ni ukvarjala z možem, temveč s stvaritvami časopisov in karikaturistov, z legendarnim Caterhamom, z Jackom, pokončeval-cem velikanov, s Perzejem in z vsemi ostalimi. Element neke človeške osebnosti naj bi vse to spravil v nered.

Tuk^j ni videl obraza karikatur in portretov, temveč obraz zdelanega, neprespanega moža, podolgovat in koničast, z rumenimi lisami v očesni belini, okoli ust malce oslabljen. Seveda si videl črne lase, rdečeijave oči, značilni orlovski profil velikega demagoga, toda videl si tudi še neksg drugega, kar je odkrivalo vsako premišljeno zaničevanje in retoriko. Ta mož je trpel; živel je pod neznanskim pritiskom. Sprva je napravljal vtis, kakor da se kaže pristnega. Potem je Redwoodu razodel z eno samo kretnjo, z neznatnim gibom, da se drži pokonci s strupi. Vtaknil je palec v žep telovnika, potem pa, po nekaj stavkih, zavrgel pretvarjanje in porinil med ustnice drobno tabletko.

Kljub pritisku, ki gaje težil, kljub dejstvu, da ni imel prav in bil dobrih deset let mlajši od Redwooda, je vrh tega še zmerom izžareval tisto nenavadno lastnost, tisti nekaj - ker nimamo boljšega izraza imenujemo to osebni magnetizem - ki mu je utrl pot v to višino nesreče. Tudi s tem je bil Redwood pozabil računati. Od vsega začetka je vodil Caterham, kolikor je zadevalo potek in poudarek njunega razgovora. Ves odnos v prvem delu njunega srečanja je določal on, ves poudarek in obravnavanje sta bila njegova. To se je zgodilo kakor samo po sebi umevno. Vsa Redwoodova pričakovanja so izginila zdaj, ko je stal pred njim. Caterham mu je dal roko, še preden se je Redwood spomnil, daje hotel odkloniti to zaupnost; od vsega začetka je Caterham trdno in jasno ubral razgovor kot človek, ki išče rešilno sredstvo v njuni skupni katastrofi.

Kadar je napravil napako, seje to zgodilo, brž ko njegova utrujenost ni bila več kos njegovi neposredni pazljivosti in kadar ga je razgrela navada na javna zborovanja. Tedaj se je zravnal - ves čas razgovora sta stala - pogledal mimo Redwooda in začel mahati z rokami in se opravičevati. Enkrat je celo dejal: »Gospoda moja!«

Začel je govoriti mirno in vse bolj na široko.

Bili so trenutki, ko se Redwood niti ni več počutil kot sobesednik, ko je bil samo še poslušalec nekega samogovora. Postal je privilegiran gledalec nekega izrednega fenomena. Opazil je nek^j kakor malodane specifično razliko med seboj in tem bitjem, katerega čudoviti glas gaje uspaval, oni pa je govoril in govoril. Ta duh pred njim je bil sila mogočen in sila omejen. Iz njegove delovne energije, iz njegove osebne važnosti, iz njegove neusahljive pozabljivosti za nekatere stvari je v Redwoodovem duhu nastala najgrotesknejša in najnenavadnejša podoba. Namesto nasprotnika, ki je bil človek kakor on, namesto moža, ki ga lahko moralno pokličeš na odgovor in pri katerem se sklicuješ na pamet, je Caterhama gledal kot nekaj, kot ne-kaj nakaznemu nosorogu podobnega, nekakšnemu civiliziranemu nosorogu, ki ga je zaplodila džungla demokratičnih zadev, pošast ne-zadržljive napadalnosti in nepremagljive odpornosti. V vseh grmečih konfliktih tiste zmede je bil suveren. In prek tega? Ta možje bil do pičice nalogi prilagojeno bitje, da si je skoz ljudske množice utrl pot. Zanj ni bilo nikake enako hude napake kakor ugovarjanje sebi samemu, nikake enako pomembne znanosti kakor soskladje »interesov«. Ekonomske stvarnosti, topografske nujnosti, še skoraj nedotaknjeni zakladi znanstvenih pripomočkov so zanj prav tako malo obstajali kakor železnice ali puške ali geografska literatura za njegov živalski pralik. Zanj so obstajala samo zborovanja, volilna posvetovanja in glasovi - zlasti glasovi. Bilje utelešena množica glasov - bil je milijoni in milijoni glasov.

Bilo je tako jasno, da bi se moral še celo zdaj vsega učiti. Vedel ni, da so fizikalni in ekonomski zakoni, kvantitete in reakcije, kijih vse človeštvo ne more - nemine contradicente - odpraviti z glasovanjem, in če se jim ne pokoriš, se jim ne pokoriš samo za ceno lastne pogube. Vedel ni, da so moralni zakoni, ki se ne uklonijo nikakemu, še tako silnemu slepilu, ali pa se na videz le uklonijo, da se z maščevalno silo odbijejo naz^j. Redwoodu je bilo jasno, da bi ta mož spričo šrapnela ali sodnega dne s svojim čudovito zastrtim glasom iskal varstva v Spodnji zbornici.

S čimer se je njegov duh zdaj največ ukvarjal niso bile sile, ki so tam doli branile utrdbo, temveč učinek teh stvari na njegovo večino, na poglavitno stvarnost v njegovem življenju. Velikane je moral premagati ali propasti. Povsem obupan nikakor ni bil. V tej uri svojega zunanjega poraza, s krvjo in z zlom omadeževanimi rokami, medtem ko so se nad njim grmadile velikanske usode sveta, je bil s samo uporabo glasu, z izjavami, razlagami in ponovitvami sposoben verovati, da more še vzpostaviti svojo moč. Bilo ni dvoma, daje bil v zadregi in stiski, utrujen in trpeč, toda če bi le mogel vztrajati, če bi le mogel dalje govoriti —

Redwoodu seje zdelo, da se v govoru zdaj prehiteva zdaj umika, sprošča in popušča. Redwoodov delež pri tem razgovoru je bil čisto postranskega pomena, prav kakor nenadno zabit klin. »Vse to je nesmiselno.« »Ne.« »Predlagati kaj takega nič ne koristi.« »Zakaj ste potem pričeli?«

Dvomljivo je, ali gaje bil Caterham sploh slišal. Okoli takih pripomb je tekel Caterhamov govor kakor hitra reka okoli skal. Tu je stal ta neverjetni mož na svoji uradni kaminski preprogi in govoril, govoril z neznansko silo in spretnostjo, govoril, kakor da bi najmanjši premolk v njegovem govoru, v njegovih pojasnilih, v prikazih stališč in osvetlitev, presoj in izhodov utegnil dovoliti kakemu nasprotnemu vplivu vpasti v sedanjost - v nekakšno vokalno sedar\jost, edino sedanjost, ki jo je mogel razumeti. Stal je tu v lahno obledelem blesku tiste uradne sobe, v kateri je moža za možem premagalo mnenje, daje neka posebna moč posredovanja tista ustvaijalna sila, s katero obvladaš državo...

Čim dalje je govoril, tem določnejši je bil Redwoodov občutek osupljive ničnosti. Ali seje ta mož zavedal, daje bil ta čas, ko je tu stal in govoril, ves veliki svet v gibanju, da seje negibno morje rasti vzviharilo in razviharilo, da so še druge ure, ne samo parlamentarne ure, ali orožje v rokah maščevalcev krvi? Zunaj je neopaženo zadel ob šipo - in zatemnil vso sobo - en sam list virginske velikanske ovijalke.

Redwood je hrepenel, kako bi mogel končati ta presenetljivi samogovor, da bi ubežal k zdravju in sodbi v tisto oblegano utrdbo, v trdnjavo bodočnosti, kjer so bili v žarišču veličine zbrani sinovi. Zato je prenašal to govoričenje. Prevzemalo gaje čudno občutje, da bo temu samogovoru sam zapadel, če se hitro ne konča, da se mora boriti proti Caterhamovemu glasu, kakor se boriš proti uspavalnemu sredstvu. V tem času so se dejstva spremenila in so se še zmerom spreminjala.

Kaj pa je mož pravzaprav govoril?

Ker je Redwood moral to poročati otrokom hraniva, je opazil, da je bilo kolikor toliko važno. Torej je moral poslušati in kolikor je le bilo v njegovi moči ohraniti svoj smisel za stvarnost.

Veliko o krivdi krvoprelitja. To je bilo govoričenje. To je bilo vseeno. In potem?

Caterham je predlagal dogovor. Predlagal je, da naj preživeli otroci hraniva kapitulirajo, da naj se umaknejo in ustanove svojo občino. Za to, je dejal, je dovolj primerov.

»Odkažemo jim ozemlje —«

»Kje?« mu je segel v besedo Redwood in nekako privolil v razpravljanje.

Caterham je popadel to popustljivost. Obrnil je svoj obraz k Redwoodu in glas se mu je umiril do pametnega pregovarjanja. Ozemlje bi določili. To, je trdil, je čisto postransko vprašanje. Potem je nadaljeval, da bi se pogodil: »In ne glede nanje in na njihovo ozemlje moramo imeti popolno oblast, hranivo in vsi sadovi hraniva morajo biti uničeni —«

Redwood se je zasačil pri barantanju:

»Princesa?«

»Ona dobi sebi primerno mesto.«

»Ne,« je dejal Redwood in se boril, daje zavzel spet prejšnjo držo. »To je nesmisel.«

»O tem pozneje. Vsekakor sva sporazumna, da se hranivo ne sme več izdelovati —«

»Jaz nisem dal nikake izjave, da sem s čim sporazumem. Jaz nisem dejal —«

»Toda imeti na enem planetu dve človeški rasi, veliko in majhno! Pomislite, kaj se je zgodilo! Pomislite, daje to šele majhna po-skušnja tistega, kar se prav kmalu utegne zgoditi, če damo temu hra-nivu prosto pot! Pomislite, kaj vse ste že prizadeli temu svetu! Če naj nastane rasa velikanov, ki bo rasla in se množila —«

»Jaz nimam pravice, da bi se pogajal,« je dejal Redwood. »Oditi moram k našim sinovom. K sinu moram. Zato sem prišel k vam. Povejte natanko, kaj mi ponižate.«

Caterham je imel govor o svojih pogojih.

Otrokom hraniva so hoteli dati veliko ozemlje - morda v Se verni Ameriki ali Afriki - kjer naj bi po svoje živeli do konca svojih dni.

»To je vendar nesmisel,« je dejal Redwood. »V tujini živijo še drugi velikani. Po vsej Evropi - tu in tam.«

»Sklenili bi lahko mednarodno pogodbo. To ni nemogoče, o nečem takem se je govorilo ... Toda na tem ozemlju živijo lahko po svoje do konca svojih dni. Lahko delajo, kar hočejo. Veselilo nas bo, če bodo hoteli storiti kaj za nas. Lahko bodo srečni. Pomislite!«

»S pogojem, da se več ne rode otroci.«

»Tako je. Otroci so za nas. In tako, gospod, rešimo svet, rešili ga bomo docela pred sadovi vašega strašnega odkritja. Še je čas, ni še prepozno. Le zdaj smo pri volji, da silobran omilimo z usmiljenjem. Mesta, ki so jih včeraj zadele vaše granate, že požigamo in uničujemo. Stvar lahko obvladamo. Verjemite, dajo bomo obvladali. Toda tako, brez okrutosti, brez krivičnosti —«

»In če otroci ne bodo hoteli?«

Caterham je prvič pogledal Redwooda naravnost v oči.

»Morajo!«

»Ne verjamem, da morajo.«

»Zakaj ne bi morali?« je vprašal z lahnim prizvokom osuplosti.

»In če nočejo?«

»Kaj naj potem sledi drugega kakor vojna? Stvari ne moremo dovoliti, da bi se dalje razvijala. Ne moremo, gospod. Ali nimate vi znanstveniki prav nikake domišljije? Nič usmiljenja? Mi ne moremo dovoliti, da bi naš svet poteptala množeča se čreda takih pošasti in pošastno rastlinje, kakršno je ustvarilo vaše hranivo. Ne moremo in ne moremo! Vprašam vas, gospod, kaj drugega more slediti kakor vojna? In ne pozabite - kar se je zgodilo, je šele začetek! To je bila praska. Navadna policijska zadeva. Naj vas ne preveva perspektiva

o neposredni veličini teh novih stvari. Z nami je narod - človeštvo. Za tisoči, ki so umrli, sto je milijoni. Če ne bi bilo strahu pred prelivanjem krvi, gospod, bi se sprožili že zdsg za prvimi napadi novi napadi. Ali moramo to hranivo uničiti ali ne, prav gotovo moremo uničiti vaše sinove! Preveč se zanašate na včerajšnje stvari, na dogodke izpred dvajset let, na eno samo bitko. Nikakega smisla nimate za počasni tek zgodovine. To pogodbo vam ponujam zaradi ohranitve življenj, a ne zato, ker bi utegnila spremeniti neogibni konec. Če mislite, da se moreta upreti dva ducata velikanov vsem silam našega naroda in vsem tujim narodom, ki nam pridejo na pomoč; če mislite, da morete na mah spremeniti človeštvo - v enem samem rodu, in spremeniti človekovo naravo in postavo —«

Zavihtel je roko.

»Pojdite zdaj k njim, gospod! Glejte, kako boste za vse zlo, kar ste ga storili, čepeli med svojimi ranjenci —«

Utihnil je, kakor da mu je naključno ušel pogled na Redwoodovega sina.

Molk.

»Tak pojdite k njim,« je dejal.

»To želim.«

»Tak pojdite zdaj...«

Obrnil seje in pritisnil na gumb zvonca. Zunaj seje kot odgovor takoj zaslišal hrušč odpirajočih se vrat in hitečih nog.

Razgovor je bil končan. Igre je bilo konec. Takoj zatem seje Caterham malodane zgrudil in zgrbančil v zdelanega moža srednje velikosti z zlateničnim obrazom. Napravil je korak naprej, kakor bi izstopil iz kake podobe, in z dovršeno kretnjo tistega prijateljstva, ki tiči za vsemi javnimi spori naše rase, ponudil Redwoodu roko.

Kakor da je samo ob sebi umevno, mu je Redwood stisnil roko drugič.

Peto poglavje

TABORIŠČE VELIKANOV

I

Kmalu zatem je Redwood sedel v vlaku, ki je vozil prek Temze proti jugu. Za trenutek je videl roko, ki seje bleščala od luči, in dim, ki se je dvigoval z mesta, kamor je bila udarila granata v se verni breg, in kjer je bila organizirana velikanska množica ljudi, da bi iz tal izžgala heraklejoforbijo. Južni breg je bil v temi; iz kdo ve kakšnega vzroka niso bile razsvetljene niti ceste; razločno vidni so bili samo obrisi alarmnih stolpov ter gmote stanovanjskih hiš in šol; čez kako minuto oprezujočega iskanja je oknu obrnil hrbet in se zatopil v misli. Dokler ni videl sinov, ni bilo ničesar več ne videti ne storiti...

Zaradi stisk zadnjih dveh dni je bil zelo utrujen; bilo mu je, kakor da od izčrpanosti ne more več prav čutiti, toda pred odhodom se je bil okrepčal z močno kavo, tako so se mu zdaj misli odvijale čisto in jasno. Mislil je na mnogo stvari. Še enkrat je - toda zdaj v osvetlitvi živih dogodkov - premislil vso pot, kako je hranivo stopilo v svet in se razvilo.

»Bensington je menil, da utegne postati izvrstna otroška hrana,« je rahlo smehljaje se zašepetal. Potem se je živo spominjal strašnih dvomov, kakor da nanje še ne bi bil dobil odgovora, ko seje dal pregovoriti in dal hranivo svojemu sinu. Od tega trenutka dalje seje hranivo kljub vsem naporom ljudi, da bi pomagali in ovirali, z nenehno, neomajno ekspanzijo razširilo med vsem človeštvom. In zdaj?

»Celo če vse pobijejo,« je zašepetal Redwood, »stvari se ne da več spraviti s sveta.«

Skrivnost izdelave hraniva je bila znana vsemu svetu. To je bilo njegovo delo. Rastline, živali, množica v stiski rastočih otrok se bo morala hočeš nočeš zarotiti, da prisili svet spet uporabljati hranivo, najsi se že karkoli zgodi v sedanjem boju. »Stvar se ne da več spraviti s sveta,« je dejal, tačas ko se je njegov duh nepremagljivo ukvarjal s sedanjo usodo otrok in njegovega sina. Alijih bo našel izčrpane od težkega boja, sestradane, na robu poraza, ali še krepke in upanja polne, pripravljene za jutrišnji boj? ... Njegov sin je bil ranjen! Toda odposlal je sporočilo!

Duh se mu je povrnil k razgovoru s Caterhamom.

Iz misli seje zbudil, ko seje vlak ustavil na postaji v Chiselhur-stu. Kraj je spoznal po velikanskem podganjem alarmnem stolpu, ki je kronal Camden Hill, in po velikanski trobeliki, ki je rasla zdolž ceste.

Caterhamov zasebni tajnik je prišel k njemu iz drugega vagona in mu povedal, da je pol milje od tod proga pretrgana in da morata ostanek poti prevoziti z avtomobilom. Redwood je šel na peron, ki ga je razsvetljevala ena sama ročna svetilka in prek katerega je vel hladen nočni veter. Mir tega zapuščenega, gozdnatega, z zelenjavnimi vrtički postlanega predmestja je napravil nanj močan vtis - zakaj vsi prebivalci so se ob izbruhu včerajšnjih bojev zatekli v London. Njegov vodnik gaje vodil po stopnicah dol, kjer je čakal avtomobil z zastrtimi svetilkami - edina luč, ki si jo lahko videl - ga priporočil šoferju in se poslovil.

»Upam, da boste storili za nas vse, kar je v vaši moči,« je dejal malce posnemajoč svojega gospodarja, ko je Redwoodu ponudil roko.

Brž ko seje Redwood zavil v odejo, je avto še trenutek stal mirno, potem pa šinil v noč mehko in hitro po strmini navzdol od po-staje. Zavil je enkrat, potem še enkrat, nato so sledili ovinki neke ceste, ob kateri so stale same vile, potem pa je zdrvel na ravno glavno cesto. Avto je sopel do svoje naj večje hitrosti in mimo njega je bežala črna noč. Pod sojem zvezd je bilo vse temno in ves svet je skrivnostno dremal in počasi izginjal. Nobena sapica ni pozibavala ob poti bežeče stvari; zapuščene, blede, bele vile na obeh straneh s svojimi črnimi nerazsvetljenimi okni so Redwoodu ustvarjale podobo neslišnih procesij lobanj. Voznik kraj njega je bil molčeč mož ali pa je bil s pogoji te vožnje obsojen v molk. Na Redwoodova vprašanja je odgovarjal čemerno in kratko. Prek južnega neba so metali žarometi neslišne svetlobne pramene: edine nenavadne priče v vsem tem zapuščenem svetu okoli drvečega vozila.

Takoj nato je bila cesta na obeh straneh obrobljena z velikanskimi mladikami trnuljice, ki so jo zelo zatemnjevale, in z visoko travo in velikimi marjeticami; mimo so se majale kakor drevesa visoke, temne, živim sencam podobne pekoče koprive velikanke. Za Ke-stonom je cesta prešla v strmec nekega griča in voznik je vozil počasneje. Na vrhu je ustavil. Motor je nekaj trenutkov še brnel in potem utihnil.

»Tam,« je dejal voznik in z debelim orokavičenim prstom pokazal neko črno, izmaličeno reč.

Daleč v daljavi, tako se je zdelo, se je odbijal od neba veliki nasip, ožarjen s snopi žarometnih pramenov. Ti prameni so plesali pod oblaki in po gričevnatem svetu okoli njih, kakor bi risali skrivnostna čarovna znamenja.

»Ne vem,« je nazadnje dejal voznik, in bilo je jasno, da gaje strah voziti dalje.

Tedaj je eden izmed žarometov z neba spustil šop žarkov, obstal, kakor bi se bil zdrznil, in ju preiskoval - slepeč sij, ki gaje bolj ostrilo kakor omiljevalo zraven sto ječe velikansko zeliščno steblo. Sedela sta v vozu, si držala rokavice pred očmi in poskušala izpod njih gledati v ta snop žarkov.

»Dalje,« je čez nekaj časa dejal Redwood.

Voznik je imel še zmerom pomisleke, jih skušal izraziti in vnovič zamirajoče dejal:

»Ne vem.«

Nazadnje seje upal voziti dalje. »Tako,« je dejal in pognal spet voz, ki ga je sledilo tisto veliko, belo oko.

Redwoodu je bilo dolgo časa tako pri duši, kakor da nista več na zemlji, temveč v nekem stanju razburljivega lova po nekakšnem sijočem oblaku. Tok, tok, tok je brnel motor in voznik je zdaj pa zdaj

- ne vem po kakšnem živčnem vzgonu - spet zatrobil.

Privozila sta v dobrodošlo temo neke ulice z visokimi hišami, zatem pa vozila skozi neko sotesko navzdol in nato mimo nekaj hiš spet v slepeči sij. Potem je cesta tekla nekaj časa po planem prek neke sipine in obema je bilo, kakor da z močno utripajočimi srci visita v neizmernosti. Še enkrat soju obdala velikanska zelišča in plesaje ostala za njima. Potem je iznenada, kakor iz tal zrasla, stala pred njima postava nekega velikana, vsa sijoča, kadar jo je doli objel pramen žarometa, in se gori črno odbijala od neba.

»Alo!« je vzkliknil. »Stoj! Tu zadaj se konča pot. .. Alije to oče Redwood?«

Redwood je vstal in v odgovor vzkliknil nekaj nerazumljivega in žeje stal zraven njega na cesti Cossar, ga prijel za obe roki ter potegnil iz voza.

»Moj sin?« je vprašal Redwood.

»Temu je dobro,« je dejal Cossar. »Tega so samo malo ranili.«

»In vaši dečki?«

»Zdravi. Vsi zdravi. Toda bilo je vroče.«

Velikan je dejal nekaj vozniku. Redwood je stopil v stran, ko se je avto obrnil, nato pa je Cossar nenadno izginil, vse je izginilo, in nekaj časa je stal v popolni temi. - Svetlobni pramen je zasledoval voz do višine Keston Hilla. Videl je majhno vozilo, kako je izginilo v belem vencu. Dajalo je čudno podobo - kakor da se sploh ne premika, temveč samo sij. Zabliskala seje skupina vitko štrlečih velikanskih jelš in spet izginila v noč ... Rechvood seje spet obrnil h Cossaijevim temnim obrisom in ga prijel za roko.

»Imeli so me dva dni zaprtega, ne da bi vedel, kaj se dogaja,« je dejal.

»Obstreljevali smo jih s hranivom,« je dejal Cossar. »Samo ob sebi umevno! Trinajst strelov. Ej!«

»Prihajam od Caterhama.«

»Vem,« je odvrnil in se grenko zasmejal. »Mislim, da jo bo skupil.«

II

»Kje je moj sin?« je vprašal Redwood.

»Je zdrav. Velikani čakajo vašega sporočila.«

Šel je s Cossarjem dol skozi dolg, poševen predor, ki je bil za trenutek rdeče razsvetljen, nato pa spet temen, takoj zatem pa je prišel v veliko zaščitno jamo, ki so jo bili izkopali velikani.

Redwoodov prvi vtis je bil, da stoji v velikanski, z zelo visokimi klečmi obdani areni, katere tla so bila obložena. Ne glede na svetlobne pramene žarometov, ki so venomer plesali visoko nad glavami, in na neki rdeči sij, ki je vzplapoleval in ugašal v nekem daljnem kotu, kjer sta med kovinskim truščem delala dva velikana, je bila arena v temi. Kadar je svetlobni pramen zaplesal, je videl, kako se od neba odbijajo znani mu obrisi starih delovnih in igralnih lop, ki so bile zgrajene za Cossaijeve dečke. Zdaj so bile videti, kakor da visijo na steni ene izmed kleči, čudno spačene in zverižene od granat Cater-hamovih topov. Nad njimi si videl sledove velikanske topovske utrdbe, malo bliže pa so stali kupi mogočnih cilindrov, ki so bili morda strelivo. Po vsem prostranem prostoru so bili kakor razmetani veliki stroji in nedoločljive gmote. Med temi gmotami so se v negotovi luči prikazovali in izginjali velikani; bile so velike postave, ki so ustrezale sorazmerju reči, med katerimi so se premikale. Nekatere so hitele sem in tja, druge so sedele ali ležale, kakor bi hotele spati, in čisto blizu je neki velikan z obvezanim trupom ležal na kupu smrečja; gotovo je spal. Redwood je gledal vse te temne oblike; oči so mu begale od enega do drugega gibljivega obrisa.

»Kje je moj sin, Cossar?«

Potem ga je ugledal.

Sedel je v senci velike jeklene stene. Videti ni bilo drugega kakor črno postavo, ki si jo spoznal lahko samo po legi - obraz je bil neviden. Sedel je tam in si brado opiral ob roko, kakor bi bil utrujen ali zatopljen v misli. Kraj njega je Redwood opazil princeso, samo lahen odsev nje, potem pa, ko je sij razžaljenega železa v daljavi vzplapolal, je za trenutek videl njen rdeče osvetljeni nežni, neizmerno dobroto razodevajoči obraz. Tako je stala tam, se z roko opirala ob jekleno steno in gledala na svojega ljubljenca. Zdelo se je, da z njim šepeta.

Redwood je že hotel iti k njima.

»Takoj,« je dejal Cossar. »Najprej vaše sporočilo.«

»Da,« je odvrnil Redwood, »ampak —«

Umolknil je. Sinje zdaj pogledal kvišku in dejal nek^j princesi, toda tako tiho, kakor bi se bal, da ga morejo slišati. Mladi Redwood je dvignil glavo, princesa pa se je sklonila k njemu in brž pogledala v stran, preden je spregovorila.

»Toda če bomo poraženi,« so zaslišali šepet mladega Redwooda.

Ona je molčala. V rdečem siju so se ji oči svetlo zalesketale od neprelitih solz. Sklonila seje niže k njemu in še tiše govorila. V njeni drži in mehkem glasu je bilo nekaj iskrenega, prisrčnega, da se je Redwood, ki dva dni ni bil mislil na nič drugega kakor na svojega sina, počutil kot vsiljenec. Iznenada se je ustavil. Prvič v svojem življenju je morda začutil, koliko več more biti sin očetu kakor oče svojemu sinu; začutil je vso oblast bodočnosti nad preteklostjo. Tu med tema dvema ni imel nikakega mesta. Svojo vlogo je odigral. V tem trenutnem spoznanju se je obrnil h Cossaiju. Njuna pogleda sta se srečala. Glas je imel spremenjen: v njem je bil prizvok neomajnega sklepa.

»Zdaj javim sporočilo,« je dejal. »Potem —... bo še dovolj zgodaj.«

Jama je bila tako neznansko velika in tako polna vseh mogočih reči, daje bila dolga in zavita pot do tja, od koder je Redwood mogel govoriti vsem.

On in Cossar sta šla po strmo spuščajoči se stezi, ki je tekla pod nekakšnim lokom velikanskega stroja, ter prišla tako do dolgega in globokega hodnika, ki je prečkal jamo. Ta hodnik, dolg in prazen, pa vendar razmeroma ozek, se je z vsem okoli sebe kakor zarotil, da bi v Redwoodu stopnjeval občutek lastne majhnosti. Podoben je bil nekakšni izkopani soteski. Visoko nad glavo, ločen od njih po klečeh teme, so slepili in se vrteli žarometi ter metali sem in tja sijoče pramene. Tam gori so drug drugega klicali močni glasovi in pozivali velikane v vojni svet, da bi slišali predloge, ki jih je poslal Caterham. Hodnik seje še zmerom strmo spuščal, se spuščal dol k črnim pošast-nostim, k sencam, k skrivnostnim in nepredstavljivim rečem, kamor je Redwood sestopal z upirajočimi se koraki, Cossar pa odločno in samozavestno...

Redwoodov duh je mrzlično delal.

Oba moža sta prišla v popolno temo in Cossar je tovariša prijel za zapestje. Zdaj sta nehote morala počasi hoditi.

Redwood je čutil, da mora govoriti. »Vse to,« je dejal, »je čudno.«

»Veliko,« je odvrnil Cossar.

»Čudno. In čudovito, da more biti čudno meni - meni, ki sem nekakšen spočetnik vsega tega. Tako je —«

Utihnil je, ker se je boril s svojimi mislimi, ki so mu uhajale, in napravil z roko nevidno kretnjo proti klečem.

»Se nikoli nisem o tem premišljeval. Imel sem toliko opraviti in potekla so leta. Toda tuksu vidim — To je nov rod, Cossar, nova občutja in nove potrebe. Vse to, Cossar —«

Cossar je zdaj opazil njegovo temno roko, ki je napravila kretnjo proti rečem krog in krog.

»Vse to je mladost.«

Cossar ni nič odgovoril in njegovi neenakomerni koraki so odmevali dalje.

»To ni naša mladost, Cossar. Oni prevzemajo stvari. Oni začenjajo po svojih občutkih, svojih izkušnjah, po svoji duši. Ustvarili smo nov svet, in ta ni naš svet. Ta ni niti - z nami v sorodu. Tale velika zgradba —«

»To sem jaz zasnoval,« je mrzlo odvrnil Cossar.

»Toda zdsg?«

»Oh! Dal sem jo sinovom.«

Redwood je začutil lahen zmig ramen, ki ga ni mogel videti.

»To je. Midva sva opravila - ali skoraj opravila.«

»Vaše sporočilo!«

»Da. In potem —«

»Sva opravila.«

»In —?«

»Seveda sva midva tu opravila, midva stara človeka,« je dejal Cossar s svojim znanim glasom nenadne jeze. »Seveda. Samo ob sebi umevno. V sak za svoj čas. In zdaj - se prične njihov čas. Čisto v redu. Jamski mojster. Opravimo, kar moramo opraviti, in odidimo. Razumete? Zato je tu smrt. Tisto prgišče svojih možgan in občutkov obrabimo, nato pa začne iznova druga izmena. Sveže in spet sveže! Čisto preprosto. Kje je težava?«

Umolknil je, da je Redwooda odvedel do nekaj stopnic.

»Že,« je dejal Redwood, »toda človek čuti —«

Misli ni povedal do kraja.

»Zato imamo smrt,« je slišal pod seboj vztrajati Cossaija. »Kako bi mogla biti stvar drugačna? Zato je tu smrt «

III

Po dolgih ovinkih in vzponih sta prišla na nekakšen previsni rob, od koder sta lahko pregledala večji del jame velikanov in od koder je bilo jasno razumeti Redwoodov glas. Velikani so se bili doli in na raznih vzpetinah že zbrali, da bi slišali Redwoodovo sporočilo, ki gaje poslal Caterham. Najstarejši Cossaijev sinje stal gori na nasipu in opazoval znake žarometov, ker so se bali, da bo prekršeno premirje. Tiste, ki so sestavljali v kotu veliki stroj, je bilo zdsy jasno videti

v lastni svetlobi; bili so skoraj goli; obraze so imeli obrnjene k Redwoodu, toda zdaj pa zdaj so se budno ozrli k litim sestavnim delom, od katerih se niso ločili. Te v bližini sto ječe postave je videl zdaj manj razločno. Prihajale so iz globine popolne teme in spet izginjale v njej. Zakaj ti velikani so imeli v jami samo toliko luči, kolikor sojo nujno potrebovali, da so njihove oči ostale sposobne učinkovito videti vsako napadalno silo, ki bi jih utegnila naskočiti iz teme okoli njih.

Zdaj pa zdaj je kak naključni sij obsijal to ali ono skupino velikih in mogočnih oblik ter jih razodel; velikani iz Nove dežele so bili oblečeni v prevesne kovinaste plošče, ostali pa v usnje, v tkano vrvje ali tkano žico, kakor so jim pač velevali njihovi življenjski pogoji. Sedeli so med orožjem in stroji, ki so bili prav tako mogočni, kakor oni, nekateri so se nanje opirali z rokami, drugi spet so zravnani stali pred njimi, in kadar so iz nevidnega sveta stopili v vidni svet ali narobe, si videl v njihovih obrazih skrajno odločnost.

Redwood je poskušal, da bi začel govoriti, a glasu ni bilo. Potem je za trenutek zažarel obraz njegovega sina v vročem vzplapolanju ognja, obraz njegovega sina, ki je nežno in močno pogledal k njemu. In tedaj je dobil glas, ki je segel do vseh, in kakor prek prepada je govoril sinu.

»Prihajam od Caterhama,« je dejal. »Poslal meje k vam, da vam sporočim spravo, ki jo ponuja.«

Premolknil je. »Vem, to so nemogoči pogoji; to vem zdaj, ko vas vidim tukaj zbrane vse; to so nemogoči pogoji, toda prinesel sem jih, ker sem hotel videti vas vse - in sina. Še enkrat... sem hotel videti sina.. .«

»Povejte jim pogoje,« je dejal Cossar.

»Tole je Caterhamova ponudba. Hoče, da odidete od nas in zapustite ta svet!«

»Kam?«

»Tega ne vem. Ne vem, kje na svetu vam hočejo dodeliti veliko ozemlje ... Izdelovati ne boste smeli več nikakega hraniva, imeti ne boste smeli otrok, izživeti se boste morali drugače in potem za zmerom umreti.«

Umolknil je.

»In to je vse?«

»To je vse.«

Nastala je gluha tišina. Tema, ki je zakrivala velikane, je zamišljeno strmela vanj.

Začutil je dotik na komolcu. Cossar mu je prinesel stol, čudovit kos lutkovnega pohištva med temi nagrmadenimi neizmernostmi. Sedel je in si prekrižal noge, nato pa jih prekladal drugo z druge in živčno prijemal svoje čevlje, počutil se je majhnega, prizadetega in ostro vidnega ter na nesmiselnem mestu.

Potem je čisto pozabil nase ob zvoku nekega glasu.

»Slišali ste, bratje,« je dejal ta glas iz teme.

In neki drug glas je odgovoril:

»Slišali smo.«

»In odgovor, bratje?«

»Caterhamu?«

»Se glasi: Ne!«

»In potem?«

Sledilo je nekaj sekund trajajoče molčanje.

Potem je dejal neki glas:

»Ti ljudje imajo prav. To se pravi, po svoji pameti. Oni imajo prav, če pomore vse, kar je postalo večje od svoje vrste. Živali in rastline in sleherno vrsto velikih stvari, ki so se dvignile. Oni imajo prav, če nas hočejo pobiti. Oni imajo prav, če pravijo, da se ne smemo ženiti med seboj. Po svojem spoznanju imajo prav. Oni vedo - čas je, da to tudi mi spoznamo - v istem svetu ne morejo živeti pritlikavci in velikani. Caterham je to spet in spet ponavljal - dovolj razločno -njihov svet ali naš svet.«

»Zdaj nas ni več niti petdeset,« je dejal nekdo drug, »njih pa je milijone in milijone.«

»To je res. Vendar stvar je taka, kakor sem dejal.«

Nato spet dolg molk.

»In tako naj umremo?«

»Bog obvaruj!«

»Ali naj pomro oni?«

»Ne.«

»Pa saj prav to je, kar pravi Caterham! On hoče, da naj živimo do konca svojega življenja, pomremo drug za drugim, dokler ne ostane samo še eden, in ta eden bo nazadnje tudi umrl. Uničiti hočejo vse velikanske rastline in zelišča, pomoriti vse nižje življenje, izžgati sledove hraniva - in nam in hranivu za zmerom napraviti konec. Potem bi bil varen mali svet pritlikavcev. Živeli bi dalje - varni za vse čase - se izživljali v svojem malem pritlikavskem življenju, drug drugemu izkazovali svojo pritlikavsko dobroto in drug drugemu prizadevali svojo pritlikavsko okrutnost; morda bi dosegli celo nekakšno tisočletno pritlikavstvo, zatrli vojno, odpravili preobljudenost, se naselili v kakem svetovnem velemestu, da bi se ukvaijali s pritlikav-skimi umetnostmi in drug drugega častili, dokler bi svet ne začel zmrzovati. . .«

V kotu je grme padel na tla kos železa.

»Bratje, mi vemo, kaj nam je storiti!«

V vzplapoljgoči svetlobi žarometov je Redwood zdajci videl, kako so se resni mladostni obrazi obrnili k njegovemu sinu.

»Zdaj je lahko izdelovati hranivo. Brez težave ga izdelamo lahko dovolj za ves svet.«

»Ali misliš, brat Redwood,« je dejal neki glas iz teme, »da ti mali ljudje jedo hranivo?«

»Kaj naj sicer storimo?«

»Niti petdeset nas ni več, njih pa je mnogo milijonov.«

»Toda mi smo zmagali.«

»Doslej.«

»Če je božja volja, bomo tudi dalje zmagovali.«

»Da. Toda mislite na mrtve!«

Ta odgovor je povzel neki drug glas:

»Na mrtve,« je dejal. »Mislite na nerojene ...«

»Bratje,« se je začul glas mladega Redwooda, »kaj drugega moremo storiti, kakor da se borimo proti njim, in če jih premagamo, če jih prisilimo, da začno uživati hranivo? Nič drugega jim ne preostane, kakor da začno uživati hranivo. Vzemimo, da se odpovemo svojemu nasledstvu in napravimo to neumnost, ki jo predlaga Caterham! Recimo, da to moremo! Recimo, da opustimo to veličino, ki se rojeva v nas, da odklonimo vse, kar so za nas storili naši očetje, kar si storil za nas ti, oče, in da izginemo, ko pride naš čas, da razpademo v nič! Kaj potem? Oni se lahko borijo proti veličini v nas, ker smo otroci ljudi, toda ali morejo zmagati? Tudi če vsakega izmed nas posebej uničijo, kaj potem? Ali bi jih to rešilo? Ne! Zakaj veličina ne ži

vi samo v nas, ne samo v hranivu, temveč v smotru vseh stvari! Je v naravi vseh stvari, je del prostora in časa. Rasti in nenehoma rasti od začetka do konca, to je življenje, to je zakon življenja. Kateri drug zakon bi bil mogoč?«

»Pomagati drugim?«

»Rasti. To še zmerom pomeni - rasti. Če jih ne porazimo ...«

»Bojevali se bodo z vsemi silami, da nas premagajo,« je dejal neki glas.

In drug glas:

»Kaj zato?«

»Borili se bodo,« je dejal mladi Redwood. »Če to spravo odklonimo, ne dvomim, da bi se ne borili. Celo upam, da bodo odkriti in se borili. Če nam nazadnje le ponudijo mir, bodo storili to le zato, da nas nepričakovano zgrabijo. Ne napravite nikake napake, bratje; borili se bodo tako ali tako. Vojna seje začela in moramo se boriti do konca. Če ne bomo pametni, lahko iznenada spoznamo, da smo živeli samo zato, da bi jim dali boljše orožje proti našim otrokom in da bi nam bili kos. Boj, ki smo ga bili pravkar doživeli, je bil samo šele bliskavica. Nekateri od nas bodo poginili v bitki, ostale bodo presenetili. Nikake lahke zmage ne bo, nikake zmage, ki za nas ne bo v.eč kakor na pol poraz. O tem bodite prepričani. A nič zato. Če obdržimo le ped tal, če pustimo za seboj le eno naraščajoče krdelo, ki se bo borilo, ko odidemo!«

»In jutri?«

»Jutri raztrosimo hranivo; jutri nasitimo svet s hranivom.«

»In če pridejo s kako poravnavo?«

»Naš pogoj je hranivo. Povsem nemogoče je, da bi majhno in veliko moglo živeti skupsu v kakršnem koli popolnem kompromisu. Ali prvo ali drugo. Kakšno pravico imajo starši reči, naš otrok ne sme imeti drugačne luči kakor tisto, ki smo jo imeli mi, ne sme biti večji od nas, kakor smo bili mi? Ali vam govorim po srcu, bratje?«

Odgovorilo mu je odobravajoče mrmranje.

»In otrokom, ki bodo žene, prav tako kakor tistim, ki bodo možje,« je dejal neki glas iz teme.

»Še več - da bodo matere nove rase ...«

»Toda za naslednji rod morajo ostati veliki in majhni,« je dejal Redwood in uprl oči v sinov obraz.

»Še za mnogo rodov. In majhni bodo ovirali velike, veliki bodo tlačili majhne. Tako mora biti, oče.«

»To bo boj.«

»Neskončen boj. Neskončen nesporazum. Tako je vse življenje. Veliki in majhni ne morejo razumeti drug drugega. Toda v vsakem otroku, ki ga rodi človek, je seme veličine - in hoče hranivo.«

»Torej naj se vrnem h Caterhamu in mu rečem —«

»Pri nas ostaneš, oče Redwood. Naš odgovor pojde k Caterhamu s sončnim vzhodom.«

»Pravi, da se hoče boriti...«

»Naj se zgodi,« je dejal mladi Redwood in bratje so mu mrmraje odobravali.

»Železo čaka,« je vzkliknil neki glas, in oba velikana, ki sta delala v kotu, sta začela ritmično udaijati s kladivom, kar je prizoru dajalo silno spremljevalno glasbo. Kovina je sijala zdeg veliko močneje kakor poprej in v njeni svetlobi je dobil Redwood jasnejšo podobo taborišča, kakor jo je bil imel doslej. Videl je podolgovati prostor v vsej njegovi prostranosti in veliki bojni stroji so bili gotovi in pripravljeni za boj. Zadaj na višjem mestu je stala hiša Cossaijevih sinov. Okoli njega so stali mladi velikani, silni in lepi, iskreči se v svojih oklepih, oboroženi za jutrišnji dan. Pogled nanje gaje navdajal z radostjo. Njihova moč je bila tako sama ob sebi umevna. Bili so tako veliki in ljubeznivi! Njihove kretnje so bile tako odločne! Med njimi pa je stal njegov sin in prva vseh žen velikank, princesa.. .

Tedaj je v duhu ugledal najčudovitejše nasprotje, obudil se mu je neki spomin na Bensingtona, svetal in majhen - Bensingtona z roko med perjem na prsih tistega prvega velikega piščanca, kako je stal v svoji staromodno opremljeni sobi in v dvomu gledal iznad naočnikov, ko je sestrična Jana zaloputnila vrata ...

Vse to seje bilo zgodilo v nekem minulem dnevu pred enaindvajsetimi leti.

Potem ga je nenadno popadel dvom, da morda ta kraj in vsa ta veličina nista nič drugega kakor blodne sanje; da sanja in da se bo zdaj - zdaj zbudil ter se spet ugledal v svoji delovni sobi, velikani pa da so pobiti, hranivo zatrto in on zaprt kot jetnik. Kaj pa je življenje bilo drugega kakor to - daje človek zmerom zaprt kot jetnik! To je bil višek in konec njegovih sanj. Moral seje zbuditi v krvolitju in bitki, daje svoje hranivo spoznal kot najbolj bedasto domišljijo in svoje upanje in svojo vero v večji prihajajoči svet kot nič drugega kakor spreminjasto se sparino nad mlakužo brezdanjega razkroja. Da je majhnost nepremagljiva!...

Ta val dvoma je bil tako silen in globok, ta slutnja grozečega razočaranja, daje šinil kvišku, si na oči pritisnil stisnjene pesti in takole za trenutek negibno stal, ker se je bal odpreti oči in videti, da so se sanje že razblinile ...

Glasovi velikanov so govorili drug drugemu, prizvok k tisti grmeči pesmi kovačev. Val dvoma se mu je polegel. Poslušal je glasove velikanov; še zmerom je slišal okoli sebe njihove korake in zvenča-nje njihove opreme. To je bilo resnično res, bilo je resnično - tako resnično kakor grda dejanja! Še bolj resnično, zakaj te velike stvari so morda prihajajoče stvari, a majhnost, okrutnost in slabost je tisto, kar izginja. Odprl je oči.

»Končano,« je vzkliknil eden obeh kovačev in odvrgel kladivo.

Od zgoraj seje začul neki glas. Cossarjev sin, ki je stal na velikem okopu, se je obrnil in govoril zdaj vsem.

»Ne, mi nočemo majhnih ljudi pregnati s sveta,« je dejal, »da bi mi, ki smo od njihove majhnosti napravili šele prvi korak navzgor, mogli imeti njihov svet. Mi se borimo za napredek in ne zase ... Navsezadnje, bratje, čemu smo tukaj? Da bi služili duhu in cilju, ki sta vdihnjena v naše življenje. Mi se ne borimo zase - zakaj mi smo samo trenutne roke in oči življenja sveta. Tako si nas učil, oče Redwood. S pomočjo nas in ljudstva majhnih ljudi se uči Duh. Od nas mora z besedo in z rojstvom in z dejanjem - preiti k še večjemu življenju. Ta zemlja ni nikako igrišče; sicer bi naše tilnike res lahko ponudili sekiri majhnih ljudi, saj tako ne bi imeli nič večje pravice do življenja kakor oni. Oni pa bi morali napraviti prostor mravljam in črvom. Mi se ne borimo zase, temveč za rast, ki večno napreduje. Jutri bo z našo voljo zmagala rast, najsi živimo ali umremo. To je za vse večne čase zakon Duha. Rasti po božji volji! Zrasti iz teh razpok in razcepov, iz teh senc in teme, zrasti v veličino in svetlobo! Zrasti večji, kakor smo,« je dejal in govoril dalje s tehtnim preudarkom, »večji, bratje! In potem -zmerom večji. Rasti, nenehoma - rasti. Zrasti nazadnje v skupnost in razumnost vseobsegcgočega Duha. Rasti... Dokler ne bo zemlja samo še pručica ... Dokler Duh ne prežene strahu v nič in se ne razprostre . ..« Dvignil je roko proti nebu: - »Tam!«

Njegov glas je zamrl. Beli sij žarometa je zaplesal in ga za trenutek objel, ko je veličastno stal in z mogočno dvignjeno roko kazal v nebo.

Za trenutek je ves zasijal, ko je takole v oklepu, mlad in močan, odločen in tih brez strahu gledal v zvezdne globine. Potem je svetloba švignila mimo in pred zvezdnim nebom je stal samo še velik, črn obris, ki je z eno samo silno kretnjo grozil nebu in vsem njegovim trumam zvezd.