Johannes Mario Simmel

VČASIH JE TUDI

JOKATI UŽITEK

Ta roman sloni na resničnih dogodkih, ki so se odigrali med letoma 1934 in 1965 v enem od zahodnonemških velikih mest.

Da obvarujemo nedolžne, je dogajanje prestavljeno v drug čas (1938—1969) in v drugo, zelo oddaljeno mesto (Dunaj). Zato je samo po sebi razumljivo, da so uradi, predsedstva, sodišča, oblasti, skrivne ali zakonite zveze in vse siceršnje ustanove, ki nastopajo v knjigi, sicer imenovani s pravimi imeni, vendar nimajo v nobenem pogledu nobene resnične zveze z dogodki. V tem smislu so vsi njihovi predstavniki brez izjeme čisti produkti pisateljeve domišljije.

Zakoni, paragrafi, odloki, dokumenti, mnenja, govori in tudi odlomki iz oddaj Britanske radijske družbe so navedeni dobesedno.

Resnični dogodki, osebe in imena so tako spremenjeni, da jih ne more nihče več prepoznati.

Pisatelj se iskreno zahvaljuje vsem, ki so mu pomagali pri obnavljanju tedanjih dogodkov.

List z drevesa, ki je z vzhoda presajen bil na moj vrt, skrite misli je posoda in le redkemu odstrt.

Je to bitje eno samo, v sebi ločeno na dve?

Sta to dve in naj poznamo le kot eno ju ljudje?

Na vprašanje v hudih bojih takle je odgovor moj:

Kaj ne čutiš v pesmih mojih, da sem eden in le dvoj?

Goethe: Ginkgo biloba iz »Zahodnovzhodnega divana«

Prva kitica

SKRIVNOST

List z drevesa, ki je z vzhoda presajen bil na moj vrt, skrite misli je posoda in le redkemu odstrt.

1

Brezpogojno so zahtevali strel v glavo. Zato so dali poklicati Clairona. Ta je bil specialist za strele v glavo.

Ne vem, kaj je naredil Manuel Aranda, je premišljeval Clairon. Saj tega človeku nikoli ne povedo. Vem samo, da hočejo, naj Manuel Aranda umre, in sicer hitro. Brž ko bo to urejeno, bom smel spet domov k Janini.

Janina je bila Claironova petletna hči. Imel jo je rajši kakor ne vem kaj na svetu. Pred dvema letoma mu je umrla žena. Tudi ženo je imel rad, vendar ne tako zelo kakor Janino. Pri punčki je bil čisto iz uma. Prej ta dan je v trgovini z igračami kupil ljubko škrlatno rdečo lisico s črnobelim gobčkom in s posebno vrvco. Če si potegnil zanjo, je zazvenela srebrno čista melodija majhne vdelane lajne: »Gos si ukradla, zvitorepka!«

Clairon je vselej, kadar se je od kod vrnil, prinesel Janini žival iz blaga ali punčko iz cunj. Imela jih je že celo zbirko. Pomislil je na otroka in se nasmehnil.

Pokazali so mu Manuela Aranda, ko je ta prišel iz hotela »Ritz« na KarntnerRingu in sedel v najet moder mercedes; ko je stopil v sodnomedicinski inštitut v Sensengasse; na raznih cestah; pred Uradom za varnost policijske direkcije v Berggasse. Pokazali so mu fotografije in s skritimi kamerami posnete barvne osemmilimetrske filme, ker je moral v vsem miru preštudirati rast in postavo, obliko glave, način hoje, premike in posebnosti svoje žrtve. Slike in filme so poslali z istim letalom, s katerim je prišel tudi Manuel Aranda. Takega tempa, take mrzličnosti in živčnosti Clairon še ni doživel pri nobenem svojem poslanstvu. Vsako uro, ki jo je Manuel Aranda živel, je nekako predstavljal smrtno nevarnost. Mora biti prekleto zoprna žvirca, je pomislil Clairon. Tako noro niso še nikoli igrali.

Zdaj, januarja, je bila v Buenos Airesu pasja vročina. Na filmih je bil Manuel Aranda na cestah svojega rodnega mesta zmeraj slikan v panamskih slamnikih. Po dunajskih cestah pa je hodil zmeraj v krzneni kučmi. Gotovo ga ravno tako zebe kakor Clairona. Tudi ta si je kupil kučmo, kakor hitro je pripotoval sem.

Se pravi strel v glavo, ko bo pokrit. Meni je tudi tako prav, je pomislil Clairon. Tudi druge stranke sem že imel s kučmami. Tudi stranke v klobukih in v čepicah, eden je bil celo v jekleni čeladi. Se zmeraj je šlo dobro. Človek mora le majčkeno natančneje pomeriti, to je vse.

Ko je modri mercedes zavil v prvo alejo, je potreboval Clairon pičlo poldrugo sekundo, da je dobil sprednjo registrsko številko avtomobila na nitnem križu. Razpoznavno znamenje se je ujemalo. Clairon ga je s preudarkom prebral. Postal je zelo preudaren človek, odkar so ga obsodili na smrt. Preudaren in konservativen. 2e sedem let je stanoval v isti hiši v Anfi, eni od gosposkih četrti Casablance, ki so zahodno od Pare Lyauteya in se raztezajo do morja navzdol. Ze sedem let je zahajal v iste restavracije, frizerske salone in zmeraj v isto turško kopel v Medini, arabskem starem delu mesta, še obdanem z visokim obzidjem; ostajal je zvest istemu krojaču, istemu mojstru, ki mu je šival srajce, in istemu trafikantu; istemu zobozdravniku, isti cerkvi in istemu orožju — nemškemu modelu 98 k, sistemu mauser, kaliber 7,9 milimetrov, dolžina nabojev 75 milimetrov, dolžina orožja 1110 milimetrov, nabojni pas za pet strelov, z nataknjenim daljnogledom za merjenje. S tem vred je orožje tehtalo samo 4,2 kilograma, odboj je bil rahel, lahko bi se dalo reči celo blag, repetiranje je bilo bliskovito hitro in Clairon je imel svoj 98 k uravnan na razdaljo sto petdeset metrov. Cev orožja je slonela zraven leve noge jokajočega angela.

Ob takem času, ob 14. uri 43 minut, dne 16. januarja 1969, na četrtek, je bilo na osrednjem pokopališču, ki ga je leta 1874 odprla dunajska občina, na površini 2 459 508 kvadratnih metrov 329 627 grobov. Clairon je poklical upravo po telefonu in vse pozvedel; hotel je vedeti, kako velik je prostor, na katerem naj bi se zgodilo. Velikansko število grobov so po prelomu stoletij že večkrat zapovrstjo opustili in jih drugič, tretjič ali četrtič na novo zasedli. Čez eno uro bo že 329 629 grobov, saj bosta na to popoldne, kakor je mogel Clairon razbrati z informacijske table pri glavnem vhodu, še dva pogreba, med drugim pogreb nekega višjega oficirja avstrijske vojske. Zemlja je bila tako trdo zmrznjena, da so morali pri kopanju novih jam uporabiti sveder na stisnjeni zrak.

Čeprav je bil Clairon prvikrat tukaj, je že zvedel tako rekoč vse o fantastičnem nasadu. Našel je brošuro in žepni načrt pokopališča in se pri klepetavem prodajalcu obojega pozanimal glede napisov in kažipotov, še posebej pa pri osebnem ogledu. Ker ni nikoli zaupal nečimrnim, v svojo genialnost zaljubljenim naročnikom, se je pred vsako akcijo, kolikor je bilo le mogoče, natančno osebno pozanimal o vseh okoliščinah. Clairon je bil poprej učitelj (matematika in latinščina). Imel je izvrsten spomin za ljudi, imena in številke.

Že od prejšnjega dne je vedel, da bo Manuel Aranda odšel pogledat h grobu. Ob 16. uri 55 minut se je oglasil zvočnik kratkovalovnega oddajnika, ki je bil v eni od številnih stranskih sob v francoskem potovalnem uradu »Bon Voyage«. Francoski potovalni urad je bil na spodnjem koncu Schvvarzenbergplatza.

»J’appelle 0lymp... j’appelle 0lymp... Ici le numero onze...«

»Je vous entends, numero onze Parlez!«

Potlej je spregovorila številka enajst, brezžični pogovor je imenitno potekal:

»Aranda se je vrnil v hotel. Številki nič je povedal, da se bo jutri odpeljal na osrednje pokopališče, in prosil, naj mu razloži pot.«

Tukaj na Dunaju so si uredili prav udobno. Imeli so dober glavni stan za potovalnim uradom, presenetljivo veliko agentov in pet avtomobilov, v katerih so bili ravno tako vgrajeni oddajniki. Vsi oddajniki so imeli motilne in čistilne naprave, tako da so bili za tretjo osebo vsi pogovori po njih samo nerazumljivo žužnjanje. Tudi v avtomobilu, ki so ga mislili dati Claironu, je bila ravno taka naprava.

»Pa šop ključev?« je razburjeno vprašal tisti, ki je bil ravno v službi pri oddajniku v centrali. V prostoru brez oken je bilo zbranih pet moških, tudi šef Jean Mercier, ki je vodil potovalni urad, in on, Clairon. Pri vseh, razen pri Claironu, ki ni vedel, za kakšen šop ključev gre, se je pokazala huda živčnost.

»V škatli je.«

»Idiot! Kje je škatla?«

»No, v mrtvašnici vendar... v tistem inštitutu, se mi zdi.«

»Pa ste popolnoma prepričani?«

Zdaj je spregovoril v mikrofon šef sam. Jean Mercier je bil velik moški bledega obraza, osenčenih oči, dolgih trepalnic in sivo pretkanih las. Že pet let je vodil dunajsko centralo. Njegov konjiček so bile lepe ženske in kakor je Clairon v tem kratkem času zvedel, je petinpetdesetletni dedec še zmeraj dobil vsako, ki jo je hotel.

»Popolnoma prepričan. Aranda se je pri številki nič še ravnokar pritožil, da škatle niso izročili. Dobi jo samo skupaj z mrličem, truplo pa dobi šele jutri ob desetih.« Moški glas je zvenel razločno in jasno iz zvočnika, v katerem je narahlo prasketalo. Bolj zapleteno pa res ne bi bilo mogoče, je pomislil Clairon. Številka nič, bržkone kakšen vratar, se ne more premakniti s službenega prostora. Se pravi, da mora vse, kar zve o Arandi, povedati kakšnemu drugemu človeku v hotelu, ki se lahko prosto giblje. Kdo je to? Tega Clairon ni vedel. Tile napravijo iz vsake stvari skrivnost. Ta drugi človek očitno ni smel tvegati, da bi kratko in malo po telefonu poklical potovalni urad. Moral je oditi v katero od javnih telefonskih govorilnic in iz nje sporočiti komu tretjemu. Ta ima oddajnik v stanovanju, tako da je lahko dobil stik s centralo, glede katere je imel najostreje prepovedano, da bi jo poskušal kako drugače informirati.

»Pa Aranda ni mogel ničesar zasumiti in številke nič nalagati?«

»Sef! Aranda so ves dan zasledovali. Vsako minuto! Prišel je brez škatle iz inštituta!«

»In če je vzel samo šop ključev in ga vtaknil v žep?«

»Nemogoče!«

»Sami veste, kaj vse je od tega odvisno! Ce se zdaj prikaže s ključem, je vse izgubljeno.«

»Tak pomirite se že, šef. Prosim! Saj smo vendar povprašali! Tam delajo natanko po predpisih. Aranda ni smel vzeti s seboj prav nobene stvarce, niti vezavke od čevljev ne. Saj menda vendar ves načrt sloni na tem predpisu, mogoče ne?«

»Ja, to drži.« Mercier si je nasilno narahljal kravato.

»Torej! Aranda dobi šop ključev jutri dopoldne, a potlej mora nemudoma k predaji letalskih tovornih pošilik, da truplo že končno izgine. To bo gotovo trajalo do poldneva, je rekel. Vrnil se bo v hotel, pojedel in se odpeljal na grob.«

»In če se ne bo odpeljal? Potlej ima ključ! Kaj, če potlej reče, dajmo, odprimo?«

»Številka nič zatrjuje, da misli Aranda v resnici oditi na pokopališče. Na šop ključev kratko in malo sploh ne misli. Tega je komaj zavestno zaznal. Saj vendar sploh ničesar ne ve! Številka nič je prepričan, da bo dal Aranda škatlo prenesti v svoj apartma in je sploh ne bo pogledal. Prav gotovo ne, dokler se ne bo odpeljal na pokopališče. In to je vendar tveganje, s katerim že od vsega začetka računate — tisto kratko obdobje med trenutkom, ko bo Aranda dobil šop ključev, in trenutkom, ko bo likvidiran.«

Pa bi le rad vedel, za kakšne ključe, ki jih ta Aranda ima ali pa nima, pravzaprav gre, je šlo Claironu po glavi. Ah, kaj, tega sploh ne maram vedeti! Srečal se je z Mercierovim pogledom. Mercier je rekel: »Se pravi, da mora biti osrednje pokopališče, jasno?«

»Jasno.«

»Z njega se vaš človek ne sme vrniti.«

Clairon je samo pokimal, Mercier je še naprej govoril v mikrofon.

»Kje pa je zdaj Aranda?«

»V svojem apartmaju. Na pokopališče danes ne more več. Po peti uri ne spuste nikogar več noter. Ob petih zapro.

Povrh tega pa misli oditi še na svoje poslaništvo. Tudi s poslaništva potrebuje papirje za rakev.«

»Halo, številka tri... Številka tri, oglasi se!«

»Tukaj številka tri, Olimp.« Iz zvočnika je prišel drug moški glas.

»Ste poslušali?«

»Sem, šef.«

»Lahko dobro vidite hotelski vhod?«

»Dobro.«

»Tudi vhod v kavarno?«

»Tudi, šef.«

V hotelu je bila velika kavarna.

»Ko se bo Aranda odpeljal na poslaništvo, pojdite za njim. In potlej povsod, kamor bo pač šel. In takoj poročajte. Delo teče naprej ne glede na uro. Čez dve uri vas zamenja številka devet...«

Clairon je odšel iz potovalnega urada in si kupil žepni načrt in brošuro o osrednjem pokopališču. Odkar je bil na Dunaju, je stanoval v tisti stranski sobi urada »Bon Voyage«, v kateri so predvajali filme. Tudi ta prostor ni imel nobenega okna, samo nekakšno lino in namesto prave postelje samo zložljiv vojaški pograd. Clairon se še zmenil ni za to. Bil je utrjen. Zvečer je na pogradu študiral načrt pokopališča in brošuro in potlej dolgo molil; pri tem je zagotavljal Bogu, kako obžaluje umor, ki ga bo zagrešil, in prisrčno prosil za uspešen potek akcije. To je storil zmeraj. Bil je morivec prav v srcu krščanstva. Pri Peguyu je prebral, da nihče ni tako podkovan o krščanskih zadevah kakor grešnik.

Drugi dan popoldne, že opoldne, se je Clairon odpeljal. Oglasil se je po oddajniku.

»Halo, Olimp, zdaj sem na Rennwegu in se peljem na pokopališče.«

»Imate na pretek časa, številka ena. Aranda je ravnokar prišel v hotel. Še niti kosil ni.«

»Moram si tam zunaj ogledati okolico,« je odgovoril Clairon.

Ogledal si je okolico, temeljito. Najprej je obkrožil velikanski kompleks osrednjega pokopališča južno od Dunaja. S Simmeringer Hauptstrasse je zavil na Weichselweg in se peljal po tej vse do postaje aspanške železnice navzgor. Tam se je obrnil proti levi, sledil tirom vzhodne železnice, ki tu v mogočnem loku tečejo ob hrbtni strani pokopališča, in se vrnil na Simmeringer Hauptstrasse.

Vsega skupaj ima osrednje pokopališče enajst vhodov, je ugotovil Clairon. Osmero od njih je očitno namenjenih le manjšim, zastraženim dohodom okoli celotnega področja. Trije veliki vhodi so pa ob sprednji strani. Skozi srednjega, največjega je mogoče priti na sredo katoliškega oddelka, na katerem sta v bližini vhoda dve blagoslovilni kapeli in nekaj naprej še tretja. Široka pot drži proti cerkvi dr. Karla Luegerja. Od nje tečejo po geometrično natančnem tlorisu v obliki zvezde glavni drevoredi s starimi drevesi na vse strani navzven. Clairon se je pokrižal, ko se je pripeljal mimo odprtih velikanskih vrat božjega hrama, potlej se je pa spet javil in povedal, kje je.

Na glavnih drevoredih so v velikih presledkih okrogli rondeli, od katerih tečejo poti v vseh smereh. Ob robu rondelov in številnih poti so majhna bela poslopja. Clairon si je ogledal dvoje od njih. Povrh tega je na osrednjem pokopališču vse polno javnih stranišč.

Zvezdne smeri drevoredov in poti seka zamotana mreža kvadratno potegnjenih cest. Večji kvadrati so naprej razdeljeni na manjše, v »skupine«, po katerih teče nešteto stezic, spet v pravih kotih druga na drugo. Skupine so zmeraj zaznamovane s črko in številko, podskupine ravno tako.

Še sreča, da vozim z verigami, je pomislil Clairon. Po katastrofalnih metežih zadnjih dni se jim je očitno le z največjimi napori posrečilo očistiti vsaj dolge kilometre neštetih glavnih drevoredov in poglavitnih poti. Stranske ulice in vse ceste, ki so po skupinah držale od odseka do odseka, so se pogrezale v polmetrski sneg. Snežni plugi so narili cele majhne gore te bele nevarnosti proti robovom drevoredov, ki so bili komaj prehodni in težko prevozni, saj posipalne ekipe niso mogle sproti dohitevati potreb.

»Olimp kliče številko ena ... Olimp kliče številko ena ...«

»Tukaj številka ena, Olimp. Govorite!«

»Aranda je prišel iz restavracije in zavil v kavarno. Tam ravnokar pije kavo. Zdaj primerjajmo natančen čas, prosim, številka ena!«

Clairon je pogledal na zapestno uro.

»Trinajst štiriintrideset.«

»Trinajst štiriintrideset, pravilno.«

Kakšno klavrno ubadanje, in vsakokrat znova, je pomislil Clairon. Moj Bog, kako sem vsega tega sit! A kaj naj napravim? Leta 1961 sem bil pri OAS, pri tej »teroristični organizaciji«, kakor so jo imenovali. No, je že res, posebno nežno pri nas ni šlo. Kar znam danes, sem se vsega naučil takrat. Sicer pa tudi tisto ni bilo posebno v rokavicah, kakor je de Gaulle ravnal s francoskimi naseljenci v Alžiru. Dobili so me, ko smo vrgli v zrak enega od kinematografov (rad imam otroke, še slutil nisem, da v njem ravno teče predstava za otroke), me obsodili na smrt in me odpeljali k ustrelitvi. Potem, ko sem z zavezanimi očmi stal pred zidom, ti je prišel nekakšen drekač in rekel, da me ne bodo ustrelili, če bom odslej delal zanje. Nisem junak, za kaj takega nisem zadosti neumen. In tako sem rekel »dobro« in po tistem delam zanje. To pot na Dunaju.

Ta banda svinjska, je trpko pomislil Clairon. Ne vem, kdaj se jih bom odkrižal? Nikoli! Zdaj mi je umrla še žena. Če bi ne imel Janine...

Misel na hčerkico je Clairona spet spravila na noge. Saj tako slabo mu navsezadnje niti ne gre. Ima otroka, hišo, dobre prejemke. Nastavili so ga na videz za vodja nekega francoskega uvoznega podjetja v Casablanci.

Odkar se je Clairon vozil naokoli po pokopališču, je srečal komaj kakšna dva ducata ljudi in samo štiri avtomobile. Hvala Bogu.

Pod belim bremenom izpod neba so se lomile težke veje, ja, še celo cela drevesa. V neznanskih množinah je ležal sneg na živih mejah, na grmovju, na grmih lipovke in na krošnjah bukev, brestov, vrb žalujk, platan, javorov in kostanjev, visokih smrek in cipres, na vseh grobovih, na vseh nagrobnikih, na ograjah iz kovanega železa in na miniaturnih kapelicah. Doprsni kipi, alegorične postave in kamnite figure so bili spremenjeni v groteskne podobe. Žalujoča ženska postava iz peščenca v naravni velikosti, ki je slonela ob robu nekega groba, je bila videti, kakor da je v devetem mesecu, skodrana otroška glavica se je pijano režala. Sneg je bil gospodar pokopališča in njegove dvorjanke so bile vrane. Nešteto, na tisoče, jih je ždelo v gostih skupinah v drevesnih krošnjah; bile so velike, našopirjene in ostudne. V zraku je bilo vse polno njihovega hripavega, glasnega krakanja.

Nekakšna mora, moreče sanje v belem, neznanske in neresnične, tesnobne in puste, strah zbujajoče kraljestvo smrti je bilo dunajsko osrednje pokopališče na dan tega šestnajstega januarja. Clairon kar na lepem ni več videl oddaljenih dreves, poti ali grobov — v zraku je visela rahla mrazna meglica kakor pošastna čarovnica, da so izginjali v nji. Temno in globoko je ležala strnjena, s snegom naložena odeja oblakov nad žalostno zemljo. Svetloba je bila pičla. Clairon je narahlo pritisnil na pedal za plin.

Katoliški oddelek, ki zavzema večino prostora, obdaja od leve in od desne strani novi in stari izraelski oddelek, katerega sinagoga, ki so jo med vojno bombe skoraj v celoti uničile, je bila obnovljena, kakor je zvedel iz brošure. Vzhodno od katoliškega dela se je razprostiral razmeroma majhen evangeličanski oddelek, zagozden med katoliški in novi izraelski odsek.

Ti mi nič ne pomagajo, je pomislil Clairon. Tukaj so vsepovsod visoki zidovi. Če bo potrebno, moram pogledati, kako bi mogel na katoliškem oddelku priti h kateremu od izhodov. Še najboljše h katerim od manjših vrat na zadnji strani. Kakšno neznansko mogočno pokopališče ti je to!

»Olimp kliče številko ena ... Olimp kliče številko ena...»

Clairon se je oglasil.

»Zdaj manjka pet minut do dveh. Arandu so že pripeljali avto iz garaže. Ravnokar prihaja iz hotela.«

»Prav,« je rekel Clairon.

Peljal se je po pokopališču, na katerem je bil medtem že kar precej doma, dokler ni prišel pred staro, veliko platano na tistem rondelu, ki je bil na sredi skupin 56, 57, 58, 59, 71 in 72. Tukaj ni bilo videti žive duše, saj je bilo daleč zunaj, v bližini hrbtne strani pokopališča. Clairon je poklical centralo in sporočil: »Zdaj sem prišel na cilj in se postavim na prežo.«

»Prav, številka ena. Številka dve gre za Arando. Če se proti pričakovanju vendarle ne bo odpeljal na pokopališče, bo številka dve poklical številko dvanajst in številka dvanajst se bo potlej odpeljal po drevoredu navzdol, da boste informirani. Vendar Aranda prav gotovo pride.«

»Upajmo,« je rekel Clairon. Izklopil je oddajnik, ravno tako je ugasil tudi motor. Potlej je stopil iz voza. Claironu je bilo oseminštirideset let, vendar je bil videti starejši. Imel je rimski nos na mršavem obrazu in tenke ustnice. Na sebi je imel nepremočljiv plašč iz poplina grahove barve, podložen z debelo jagnječjo kožo, novo črno krzneno kučmo, volneno ovratno ruto, smučarske hlače in krznene škornje.

98 k je imel skrit pod plaščem, ko je šel previdno po spluženem drevoredu proti skupini 73 navzdol — precej dolg kos poti po svetlikajočem se ledu. Šele potlej, ko se je že pripravljal, da stopi na zasneženo skupino triinsedemdeset, si je potegnil iz žepov na plašču dvoje klobučevinastih krp in si ju privezal čez podplate na škornjih. Potlej je skočil čez greben snega ob robu ceste in se vdrl do kolen v celec.

Pazljivo si je ogledoval skupino štiriinsedemdeset, ki je, bila z drugim spluženim drevoredom ločena od njegovega odseka. Takoj je odkril, kar je iskal. Pokazali so mu zadosti fotografij tega groba.

Potlej niti za trenutek ni več izgubil izpred oči tistega groba na odseku F 74, ko si je izbiral najprimernejši prostorček v svoji skupini — nič lažjega kakor to. Malo je gazil sem ter tja in že našel idealno postojanko: grob je bil na odseku L 73 in je pripadal družini Reitzenstein. Štirje rajni so že počivali pod sivim kvadrom iz marmorja, ki je bil skoraj ravno tako velik kot Clairon, dva moška in dve ženski. Clairon je prebral v kamen vklesana, na debelo pozlačena in deloma s snegom zametena imena.

Na mogočnem kvadru je počival kakšnih trideset centimetrov visok podstavek,ravno tako iz sivega marmorja, in na tem je klečal angel iz sivega marmorja s široko razprostrtimi krili in jokal. Ta angel je bil tako velik kakor odrasel človek in je imel na sebi valujočo obleko in dolge lase, ki so mu padali po hrbtu navzdol. Roke je držal sklenjene pred obrazom. Ob desnem boku je imel pritrjen ročaj povešene marmornate plamenice, katere vrh je počival na podstavku.

Velik kamnit plamen je kipel iz nje navzgor. Vrh plamenice je bil na enem koncu težkega podstavka, angelova leva noga na drugem. Na sprednji strani podstavka je bilo mogoče prebrati tele besede, napisane z velikimi tiskanimi črkami, ravno tako na debelo pozlačenimi:

Ko je Clairon stal pred nemogočo grobnico, je iz navade takoj prevedel napis v pravilnem ritmu: Včasih je tudi jokati užitek.

Prevzela ga je kratkotrajna ganjenost, ko je sam pri sebi ponavljal besedilo in si pri tem pripenjal žice na usnjene rokavice. Šlo je za posebne rokavice, ki jih je bilo mogoče ogrevati. Žici sta bili pod rokavoma Claironovega suknjiča speljani k baterijama v notranjih žepih na prsih. Claironovi prsti so morali ostati topli.

Angel je imel vsaj štirideset centimetrov visoko kučmo snega. Ravno tako močno zasnežena so bila njegova krila, podstavek, kvader, grob. Clairon si je za njim pripravil udobno prežišče. V resnici je bil čudovit prostorček. Od drevoredov sem ga ni mogel nihče videti.

Pod kolenom v kotu izprožene leve noge je nastajala pod spodrecanim angelovim oblačilom trikotna odprtina. Če je hotel Clairon videti skoznjo, si jo je moral najprej očistiti, drugače je bila namreč zametena s snegom. Ravno tako je očistil tudi kakšnih petnajst centimetrov širok kos podstavka med levim palcem na angelovi nogi in tistim prostorčkom, na katerem je angelovo desno koleno zapiralo drugo stran trikotnikove osnovnice. Tako je dobil strelno lino za svoj 98 k. Potisnil je cev tako skoznjo, da se je kot oporišča dotikal velikega marmornatega palca. Ustje cevi je bilo natančno nad zlatim u v besedi voluptas.

3

14,43.

Prav počasi se je premikala cev 98 k, zakaj Clairon je ohranjal bližajoči se modri mercedes stanovitno v nitnem križu. Od hotela »Ritz« pa do tukaj zunaj je bilo daleč, dolgo je moral čakati na Aranda. A zdaj je vsaj v resnici prihajal. Clairon je imel tople roke, vendar mu je začelo telo že dreveneti.

Narahlo je privzdignil orožje. Skozi merilni daljnogled mu je zdrsnil pogled od avtomobilske registrske številke čez hladilnik in hladilni pokrov na vetrobransko šipo. Njeno steklo se je tako močno zableščalo, da Clairon ni mogel razločiti sploh nobene reči.

Mercedes je peljal korakoma, prav gotovo zaradi poledice, pa tudi Aranda je gotovo iskal pravo pot, ki naj bi ga pripeljala iz drevoreda na skupino štiriinsedemdeset in k tistemu grobu. Manjši napisi so bili tukaj vsi pogreznjeni v sneg. Aranda se ne bo tako zlahkoma znašel in to je kakor nalašč. Cev 98 k se je pomikala naprej, milimeter za milimetrom. Ker je imela angelov palec za vrtišče, jo je bilo lahko voditi.

V daljavi se je spet oglasilo zamolklo hrumenje.

Clairon je to, kar je zdaj prišlo, doživel že dostikrat, odkar se je zadrževal tukaj. Na kratko je pogledal na zapestno uro.

14,45.

To pot je pan American 751, namenjen v Rim, Bejrut, Karači in Hongkong, je avtomatično pomislil. Ravno jemlje zalet. Jugovzhodno, ne predaleč stran, je veliko mednarodno letališče Schwechat. Vsa vzletavajoča letala morajo čez pokopališče. Zaradi njihovega trušča je bil vsakršen drug glas neslišen, torej tudi pok strela. Vrane so umolknile, kadar so letala zabobnela čeznje. Vzletna preseka je bila ugodno usmerjena, in to bi lahko spravilo celo na vso moč živčnega in resnega šefa v malo boljšo voljo. V potovalnem uradu so viseli letalski vozni redi. Claironovi znameniti možgani so si prejšnji večer nabrali v spominsko zalogo odhode letal in njihove cilje, tipe in družbe, katerih last so bila posamezna letala, kar jih bo vzletelo in pristalo na ta dan od poldneva do petih popoldne. Tole na primer je boeing 707. Čez eno minuto bo že tukaj, je pomislil Clairon. Mogoče bo Manuel Aranda do takrat že prišel iz svojega avtomobila. Seveda bo več kakor pasja sreča, če bo šlo vse v redu že takoj pri prvem poskusu.

Mercedes se je bližal, čedalje bolj bližal. Glasneje je hrumelo bučanje letalskih šob, čedalje glasneje. Njihovo bobnenje je vse bolj naraščalo, postalo je neznansko močno, saj je nizka odeja oblakov delovala kakor resonančno dno violinske škatle. Potlej je zrak zatrepetal, Clairon je to dobro začutil. Pritisnil se je k hrbtni strani velikega nagrobnika. Ta se ni tresel.

Z drevesnih vej, z gomil na grobovih so se vzdigovali snežni oblaki, od vej so padale cele kepe. Potlej je privršal boeing, zdaj bo vsak čas šinil čez pokopališče. Videti ga ni bilo mogoče, ker so viseli oblaki prenizko. Mercedes se je ustavil. Hvala bodi Bogu, je pomislil Clairon.

Nevidni boeing je rohnel, tulil in hreščal. Žvižgal in bobnel je, da je bilo čutiti, kakor da mora vsak trenutek eksplodirati. Tako je bil mir na velikanski božji njivi venomer znova zmoten, in sicer od pol šestih zjutraj pa do daleč po polnoči.

Jokajočemu angelu je z glave padla kepa snega.

Claironu so se oči stisnile v dvoje špranj. Navdal ga je nečloveški mir, ki ga je vselej doživljal ob takih trenutkih. Tam onkraj, kakšnih sto metrov stran, je stal mercedes. Clairon je za spoznanje privzdignil desno stran cevi in pri tem upošteval manjšo oddaljenost. Zdaj je zagledal v merilnem daljnogledu okno na levih sprednjih avtomobilskih vratih.

Pridi ven, je pomislil Clairon. Tak pridi že no ven, dragi prijateljček. Ne prepočasi, ne prenaglo. In malo se ustavi, kratek trenutek zadostuje. V resnici imam srečo, je pomislil Clairon, v trepetajočem zraku, v peklenskem trušču reakcijskih šob. Ta Manuel Aranda, ki ga ne poznam, o katerem ničesar ne vem, ta človek, ki ga moram ubiti, bo imel vsak čas vse za seboj. In jaz ravno tako. Pridi že ven, človek božji, je pomislil Clairon, tak pridi že ven.

Avtomobilska vrata so se odprla. Videti je bilo neko postavo. Pa ni bil moški. Bila je ženska.

4

»Kako se piše rajna?«

»Steinfeld.«

»Valerie Steinfeld?«

»Vam je znano ime?«

»No, veste kaj! Saj je bilo vendar zadosti pogosto omenjano v listih. Vse sem prebiral. O tem so pisali ,Kurier’, ,Express’ in ,Kronenzeitung. To vam je skrivnostna zgodba. Živa duša ne ve...«

»In kje je grob?« je nestrpno vprašal Manuel Aranda. Bil je velik in vitek in je zviška pogledal na vratarja navzdol. Vratar je bil majhen in star. Na sebi je imel temno uniformo, krožnikasto čepico in z nikotinom obarvane mroževske brke. Bil je v službi pri glavnem vhodu na pokopališče.

V zidu zraven desne strani portala je bila vratarjeva loža, vrata so bila odprta. Aranda je zagledal mizo, dva stola, telefon, na steni tablo s številnimi ključi in vtikalnimi urami za nočne čuvaje. Po betonskih tleh se je sneg topil v svinjarijo. Od stropa je visela gola električna žarnica in razsvetljevala ložo, katere stene so bile črno in zeleno prepleskane. Na mizi je Aranda zagledal na pol prazno steklenico piva, zraven sta ležala kruh in klobasa. Drobtinice obojega je bilo videti v vratarjevih rumenkastih brkih.

»Ste od policije?« Možiček je zabliskal z očmi proti Arandi. Njegov priostreni obraz je bil zelo bel, ušesa in nos je imel zardela, ravno tako oči. Govoril je majčkeno s težavo. Aranda je preudarjal, ali je v pivski steklenici v resnici pivo.

»Ne,« je rekel. »Nisem od policije.«

»Tujec pa ste! Taka rjava polt! In potlej akcent. Pa čeprav govorite zelo dobro nemško, gospod.« Vratar je nagnil glavo po strani. »Mogoče kakšen sorodnik Stein... gospe Steinfeldove?«

»Tudi sorodnik ne!« je zelo na glas rekel Aranda, medtem ko je stisnil pesti v žepih na plašču iz kamelje dlake.

»Oprostite,« je užaljeno zabrundal vratar. »Človeka pač kratko in malo zanima. Še posebej v takemle primeru ...«

»Grob! Kje je grob?«

»Hja, takole na pamet pa tega žal ne vem. Pokopana je bila predvčerajšnjim, ne res?«

»V torek, ja.«

»Poklical bom upravo, počakajte.« Vratar je odšel v ložo.

Manuel Aranda je čakal. Skozi izrez plašča iz kamelje dlake mu je silil širok šal iz kašmira. Na sebi je imel polvisoke, s krznom podložene čevlje, rokavice, rjavo čepico iz astrahana. Mrazilo ga je. Ovalni obraz pa je imel v resnici zagorel od sonca. Aranda je imel sive oči, enakomeren nos in polne, od mraza modrikasto nadahnjene ustnice. Napravljal je vtis človeka, ki je do kraja pretresen in zmeden, zvrhan strahu in jeze. Bilo mu je šestindvajset let.

Vratar se je v svoji loži na vse grlo razburjal pri telefonu.

»Kakšno hudičevo branjarijo pa potlej imate namesto reda? Valerie Steinfeld! Predvčerajšnjim! To boste pa menda že vedeli, vsemogočni Bog vas je dal, kje leži Steinfeldovka!« Pobožal je svojo steklenico.

S histeričnim zvonjenjem se je pripodil mimo rdečebel tramvaj po Simmeringer Hauptstrasse navzdol, ob katere zahodni strani se vleče dolge kilometre daleč visoko pokopališko obzidje. Neka konjska vprega je zašla na tire, da jo je metalo sem ter tja. Voznik je udrihal po močnih konjih, ki jima je s podkvami spodletavalo na poledenelem tlaku. Iskre so se kresale. Tudi ob robu te ceste so kipele cele gore snega, vendar je bil sneg tukaj umazan, rjav, siv in črn. Voznik je nazadnje le spravil svoj težki parizar s tirov. Konja sta se izčrpana hropeč ustavila.

Manuel Aranda je začutil, kako ga prevzema val omotice. Tako vrtoglavičnost je občutil že večkrat zapovrstjo, odkar je bil na Dunaju. Pa mu je vselej kar hitro prešla. Vendar ga je vselej zaradi nje navdal občutek največje zapuščenosti, nebogljenosti in nemočne togote. Sam sebi se je zazdel kakor človek, ki se mu bliža izbruh hude bolezni. Moral je pomisliti na blodnjak, v katerega se je čedalje globlje opotekal, z vsako novo minuto globlje, kakor v predor brez konca in kraja, v čedalje večjo temo in mraz. Samo skrivnost me dela slabotnega in klavrnega, je pomislil, ta skrivnost...

Zasukal je glavo in pri tem se mu je občutek vrtoglavice na kratko, a sunkoma okrepil; zagledal je modri mercedes, ki ga je najel po prihodu na Dunaj in je bil parkiran nekaj s korakov stran od njega. Desno od glavnega vhoda je ob pokopališkem zidu stala dolga vrsta snažnih kočic. Pred njimi so bili razpostavljeni venci s svežimi in umetnimi rožami, šopki, vse mogoče sveče, svečniki, zavetrni kozarci, bakrene vaze in bakreni lončki. Na drugi strani ceste so bile vrtnarije na poljih, zagrnjenih z meglico. Lastniki vrtnarij so imeli

bržkone tukaj svoje trgovine, ki so bile odprte ne glede na mraz in zimo. Pred njimi so stali zahomotani moški in ženske.

Vratar se je še zmeraj togotil pri telefonu.

»Taka sramota in lumparija! Gospod čaka! Potlej pa že poiščite kartico v kartoteki. Saj se vendar ni mogla izkaditi v nič!«

Ropotaje in z žvižgajočimi zavorami se je zdaj pripeljal tramvajski vlak iz nasprotne strani in se ustavil pred glavnimi vrati. Aranda je prebral reklamne napise, ki so jih nosili pogonski in priklopni vozovi pritrjene na strehah.

SCHWECHATEC — NAŠ BRATEC!

Tramvaji so se znova rožljaje pognali v tek. Kaj pa je neki schwechatec? je preudarjal Aranda. Koliko sem sploh oddaljen od Buenos Airesa? Odpeljite se nazaj, mi je rekel vladni svetnik. Vendar se ne bom odpeljal nazaj. Za vse nič ne. To sem mu jasno razložil. In potlej je odnehal. Moram zvedeti, kako se je zgodilo, zakaj je to naredila, kdo ji je dal tako naročilo ...

»Vi, gospod!«

Aranda se je hitro zasukal in že sta se spet oglasila vrtoglavica in strah, da bo padel. Stari, dobrodušni vratar je stal pred vhodom v svojo ložo.

»Ze dvakrat sem vas...« Požrl je slino. »Vam ni dobro? Videti ste tako bledi. Bi požirek žganja?«

»Ne, hvala. No?«

»Zdaj pa vem.« Vratar je zamežikal, zardele oči so se mu solzile. »Gospa Steinfeldova leži na odseku F 74. Ker je bila pokopana predvčerajšnjim, so gotovo odmetali sneg, tako da je bilo mogoče priti tja. A koliko se ga je še potlej naletelo! Samo v nocojšnji noči! Vse je gotovo spet na debelo zasneženo, prav gotovo! F 74, saj to je že zelo daleč tam zunaj, že skoraj na drugem koncu. Če boste šli peš, boste potrebovali gotovo več kakor pol ure.«

»Imam avto. Se sme...«

»Samo po glavnih drevoredih! Ampak stane pet šilingov.«

Aranda je položil bankovec za dvajset šilingov možakarju na stegnjeno dlan.

»Hvala, gospod baron!« Vratar je odtrgal listek od bloka. »Zadaj so natisnjeni odseki.« Zdaj je govoril Arandu naravnost v obraz. Se pravi, da v steklenici le ni pivo, je pomislil Aranda in se majčkeno odmaknil. »Ko pridete do sektorja štiriinsedemdeset — oprostite mi za trenutek, lepo prosim!« Vratarju se je obraz v trenutku razjasnil, medtem ko je pogledal mimo Aranda. Glas se mu je razvedril: »Nazadnje vendarle! Dobesedno sem bil že v skrbeh!«

»Najprej nisem mogla o pravem času stran in potlej mi je dva kilometra od tod kar na lepem voz obtičal,« je spregovoril ženski glas.

Manuel Aranda je to pot počasneje obrnil glavo, da bi se izognil vrtoglavičnosti. Za njim je stala ženska nekako pri tridesetih in njegove velikosti. Aranda je zagledal someren, resen obraz, majhen nos in lepa usta. Lasje, ki so ji gledali izpod trdno pripete naglavne rute, so bili kostanjevo rjavi. Mlada ženska si je nadela preveč pudra in šminke. Imela je zelo velike temne naočnike v okroglih okvirih. Tako njenih oči sploh ni bilo videti. Škornje in plašč je imela iz tjulenjega usnja.

»Dober dan,« je rekla mlada ženska. Aranda se je nemo priklonil.

»Kaj pa je bilo z avtomobilom?« je povprašal vratar. Mlada dama je uživala njegovo simpatijo. Občutil je navezanost nanjo. Pred dvema dnevoma je dobila napad omotice, da se je opotekla v njegovo ložo in ga poprosila za kozarec vode. Hotela je pogoltniti nekakšno okrepčilno zdravilo, ki ga je imela s seboj, in ko je potem nekaj minut še počakala, da ji je odleglo, se je pogovarjala z njim.

»Bencinsko črpalo,« je zdaj odgovorila. »Membrana je zaradi mraza razpokala. In tako sem morala poklicati servis, da so mi avto odvlekli. In to traja celo večnost, preden more kdo v takemle vremenu priti do človeka! Potlej sem se pripeljala s tramvajem.« Mlada ženska je privzdignila ramena in pokazala z brado proti drugi strani ceste. »Ampak zdaj ima kamnosek tamle čez zaprto. Na tabli piše, da je treba tukaj povprašati.«

Možiček s ščinkavcem na nosu je vneto postregel.

»Ja, gospod Ebelseder je moral v mesto. Vendar mi je prinesel sem čez za primer, če bi vendarle še prišli. Plačali ste že, mi je rekel.« Vratar je obmolknil. »Ja, samo za prenašanje je pa vendarle veliko pretežko — vso tole dolgo pot, hočem reči.«

»Vzela bom taksi. Tamle na oni strani jih nekaj stoji.«

»To bi kajpak šlo...« Vratarju se je znova razsvetlil razorani obraz. »Ali pa bo mogoče gospod tukajle tako ljubezniv in vas bo vzel s seboj. Ta gre namreč tudi tja.«

»Kam?« Glas mlade ženske je mahoma zazvenel nalomljeno.

»I no, k vašemu grobu! Ampak čudno pa je to, to rečem! Kaj se gospoda mogoče pozna?«

Mlada ženska je premerila Manuela Aranda skozi temne naočnike.

»Ne,« je rekla, vendar je bilo v njenem glasu čutiti tesnoben ton.

Aranda je mahoma začutil vznemirjenje in radovednost.

»Vi ste Irene Waldegg,« je rekel.

»Od kod pa veste...« Premolknila je. Aranda je videl, kako so se ji lepa usta trdo zaprla.

»Pokazali so mi fotografije.«

»Policija?«

»Kdo pa drug,« je kratko odgovoril.

Zastrmela se je vanj.

Napadalno je rekel: »Jaz sem Manuel Aranda. Ime vam je gotovo znano?«

»Je,« je rekla Irene Waldegg. Potlej sta se zagledala drug v drugega kakor sovražnika.

Vratarju je ta pogled ušel.

»Na, pa imamo!« se je veselil. »Zdaj se gospoda potemtakem vendarle pozna! Tisto stvar imam tamle notri. Jaz bi...«

Trikrat zapovrstjo se je oglasil signal s hupo, na kratko in hitro. Pred vhodom na pokopališče se je ustavil velik bel lincoln z modro nadahnj enimi šipami na oknih. Moški za krmilom je bil štirioglatega obraza s široko spodnjo čeljustjo, s sončnimi pegami in svetle lase je imel ostrižene na ježka. Čez čelo mu je tekla kratka obrunkasta brazgotina. Na sebi je imel rjasto rjav površnik iz difla. Nestrpno je pomigal vratarju, naj pride k njemu, in mu pomolil bankovec za sto šilingov.

»Hitro,« je rekel ježek. »Hitro mi dajte drobiž!« Govoril je z ameriškim akcentom. Zobe je imel velike, bele in neenakomerne; žvečil je žvečilni gumi, medtem ko je čakal.

Irene Waldegg in Manuel Aranda sta se še zmeraj gledala. Ljudje so hodili mimo njiju, pa jih sploh nista opazila. Letalo je prigrmelo čez njuni glavi, z bobnečimi šobami, nizko, tik po vzletu že v oblakih. Zrak je zadrhtel. Gledala sta se, mladi moški in mlada ženska. Trušč je ponehal. Ženska je nekaj rekla.

»Kako, prosim?« Aranda je ni razumel.

Ponovila je: »Čuden kraj za srečanje.«

»Nisem ga jaz izbral.«

»Jaz tudi ne,« je rekla Irene Waldeggova in mahoma so ji ustnice trznile, kakor bi se ji naredilo na jok.

»Gotovo ste pa vedeli, da sem na Dunaju.«

»Seveda. Samo nikar me tako ne glejte!« je razburjeno vzkliknila. »Jaz nisem nič kriva pri tem!«

»Kaj pa naj jaz vem?« je rekel Manuel Aranda.

»Kaj mislite s tem reči?« Njen glas se je povzdignil v sveti jezi.

»Hočem reči, da sploh ničesar ne vem,« je odgovoril.

Irene Waldegg je ihtavo vprašala: »Zakaj me pa niste poklicali po telefonu? Zakaj pa niste prišli k meni? Kako dolgo pa ste že na Dunaju?«

»Dva dni.«

»Torej! Zakaj ne?«

»Imel sem veliko opravkov, preden sem dobil dovoljenje za prevoz trupla. Toliko formalnosti. Nisem še utegnil.«

Nazadnje je vratar le izmenjal. Moški za krmilom belega lincolna je pritisnil na vzvod za plin. Njegov avto se je pognal s cvilečimi pnevmatikami na pokopališče.

»Največja dovoljena hitrost dvanajst kilometrov!« je v sveti jezi zakričal za njim vratar. Vrnil se je. »Kakšni ljudje, to rečem!« je zagodel. »In niti groša napitnine. Tako, zdaj vam bom pa nazadnje vendarle lahko prinesel, gospodična.« Izginil je v svojo ložo.

»Niste utegnili,« je trpko rekla ženska v tjulenjih škornjih in v tjulenjem plašču. »Toliko ste pa le utegnili, da ste prišli semle dol.«

»Hočem pogledati na grob.«

»Zakaj?«

»Ker...« Premolknil je in spet začutil slabost, osamelost, žalost. »Zdaj bi si rad ogledal vse, kar je v zvezi s tem. Zdaj bi želel govoriti z vsemi ljudmi, z vsemi, ki so imeli kaj opraviti s tem.«

»Samo z menoj ne!« Glas Irene Waldeggove je zazvenel napadalno.

»Tudi k vam bi prišel,« je odgovoril Aranda ravno tako napadalno. »Na to se lahko zanesete!«

»Saj nisem zločinka,« je na glas rekla. »Bili ste na policiji. Pri vladnem svetniku Grollu.«

»Ja. In?«

»In je Groll rekel, da sem hudodelka?«

»Ne.«

»Da sem jaz kaj kriva pri tem?«

»Ne.«

»Da me sumi?«

Prekleto, je pomislil Aranda, kaj pa naj to pomeni? Kdo pa ima vendar tukaj pravico do takegale tona? Ona ali jaz? Ah, midva oba! Moram paziti, je pomislil Aranda, da mi sovraštvo ne zamegli pameti. Mirneje je spregovoril: »Vladni svetnik ni niti senčice spregovoril proti vam. A kljub temu morate vendarle razumeti...«

Irene Waldegg mu je zagrizeno segla v besedo: »Že razumem. Pa kljub temu! Pa kljub temu mi kajpak ni mogoče zaupati! Ravno meni ne. Jaz sem lekarnarica! Kako zlahkoma pridem do strupa! Obremenjena sem. Hudo obremenjena! Z menoj se ni mogoče kar tako preprosto pogovarjati. O meni mora človek najprej pozvedeti to in ono, naročiti vohunjenje za menoj, pogledati, ali navsezadnje vendarle nisem sokriva!«

»Tega nisem rekel!«

»Mislili ste pa! Povedala vam bom, kaj jaz mislim. Meni se zdi vaše obnašanje zelo neprimerno, gospod Aranda. Niste

vi edini pretrpeli hude izgube.«

Ves sijoč je prišel vratar iz svoje lože. Klepetavo je ropotal: »No, tule imamo, gospodična! Vse v redu? Je tako, kakor ste hoteli imeti? Ja, že vidim, kako lepo je naredil gospod Ebelseder, v resnici umetniško! In napravljeno bi bilo že tudi do pogreba, če bi mu bili o pravem času povedali, je rekel.« Vratar je‘izročil Irene Waldeggovi nekakšen pred

met iz kovanega železa, ki je bil videti kakor narahlo odprto šestilo, kakšnega pol metra veliko, s široko prečko na prikoničenem koncu. Dvoje kovinskih krakov se je stikalo nad prečko ob robu kovinskega okvirčka, za katerim je pod steklom tičal črno obrobljen in črno potiskan papir. Rdečenosi, rdečeuhljasti vratar je izjavil: »Leseni križ kratko in malo izdrite iz groba, gospodična, in ga vrzite na prostor za odpadke. Saj jih je vse polno povsod. In tegale tu morate zapičiti v zemljo. Z vso močjo. Kolikor globoko le gre. Potlej se bo že obdržal do pomladi, dokler ne bo mogoče napraviti nagrobnega kamna.«

Irene Waldeggova je prijela z obema rokama veliko črno šestilo. Aranda je prebral, kar je pisalo na listu z osmrtnico:

VALERIE STEINFELD 6. MABCA 1904 — 9. JANUARJA 1969

Pod tem je bil natisnjen še križ.

»Zemlja je kajpak trda kakor led. Ampak zdaj, ko ste srečali gospoda znanca, vam bo ta kajpak pomagal. Hočem reči...« Vratar se je razburil. »Sem mogoče kaj napačnega rekel? Naj vam kljub vsemu rajši pokličem taksi...«

»Ne!« Aranda je spregovoril na glas in hitro. »Ni treba taksija.« Obrnil se je proti Irene Waldeggovi. »Ne zamerite mi mojega vedenja, prosim. Odpeljiva se skupaj. Moram... moram vas marsikaj vprašati...«

Irene je molče stala kot slovesna postava z železno figuro v rokah in z velikimi, temnimi naočniki na očeh. Nazadnje je pokimala.

Vratar se je razmigal.

»Vam bom jaz pomagal!«

Hitro je vzel Ireni Waldeggovi provizorični nagrobni napis iz rok in pohitel k Arandovemu vozu. Opotekal se je, a čisto malo. Mlada človeka sta odšla za njim.

Vratar je spravil veliko šestilo na zadnje sedeže mercedesa. Aranda je vprašal Ireno Waldeggovo: »Kakšen avto pa imate vi?«

»Tudi mercedes. Samo drugačen tip.«

»Ne bi potlej rajši sedli h krmilu? Saj jaz se tukaj še sploh ne znajdem.«

»Zaradi mene lahko.« Irene Waldeggova je vzdignila roko k velikim naočnikom, kakor bi jih hotela sneti, potlej pa roko spet povesila in smuknila za krmilo najetega voza. Vratar je zaprl vrata. Odšel je za Arando okoli mercedesa na drugo stran.

»Vse v redu z gospodično?« je po tihem vprašal.

»Vse,« je rekel Aranda.

»Gotovo jo je hudo prizadelo.«

»Seveda.«

»Ja, smrt,« je dobrodušno rekel vratar in ob globokem priklonu spravil še drug bankovec, ki mu ga je pomolil Aranda. Potlej je zaloputnil vrata in potegnil čepico z glave. Pri tem se je pokazalo, da je čisto plešast.

Irene Waldeggova je počasi speljala.

Avto je zavil na širok drevored, ki pelje proti cerkvi dr. Karla Luegerja. Zibal se je čez ledene grebene. Irene Waldeggova je gledala strmo predse.

»Pa mora biti kakšen vzrok!« je rekel Aranda.

»Nobenega ni.«

»Le mi ga ne poznamo. Se ne! Vladni svetnik Groll trdi, da je bila vaša teta duševno popolnoma normalna.«

»Popolnoma!«

»No,« je rekel Manuel Aranda, »potlej mora vendarle biti kakšen vzrok, zakaj je Valerie Steinfeldova zastrupila mojega očeta.«

5

Vrane so se drle, vrane so krakale, vrane so vreščale. »Ni ga,« je rekla Irene Waldeggova, ko je počasi in previdno vodila voz. »Ničesar, ničesar ni! Človek si lahko glavo razbije, če kar naprej premišljuje samo o tem. Jaz ne najdem nobene razlage, nobenega motiva. Še tako skrivnostnega, še tako neverjetnega ne. Vse skupaj je čisto neresnično ...«

»Ampak Valerie Steinfeldova je mrtva,« je rekel Manuel Aranda. »In moj oče je mrtev. To ni neresnično. To je resničnost! Valerie Steinfeldova je zastrupila mojega očeta. Potlej je še sama vzela strup. Po mnenju policije ni glede tega niti najrahlejšega dvoma.«

Irene Waldeggova je rekla: »Vladni svetnik Groll je pameten, izkušen človek. In z njim delajo najbolj izbrani strokovnjaki. Vam je Groll mogel navesti kakšen motiv? Kakšen vzrok? Oh, vzrok! Vsaj še tako rahlo oporo?«

Previdnost, je pomislil Aranda. Vladnemu svetniku sem dal moško besedo, da bom o tem molčal.

Aranda se je med kratkim bivanjem na Dunaju dolgo in večkrat pogovarjal z visokim policijskim uradnikom. Vedel je marsikaj o marsikaterem človeku.

Vem cel kup stvari, o katerih se tebi niti ne sanja, je pomislil Aranda, ko je od strani opazoval mlado žensko. Pa ti ne bom o tem ničesar izdal. Bil bi ničvrednež, če bi storil kaj takega, saj mi vladni svetnik zaupa. Jaz pa tebi ne zaupam, bil bi neumen, če bi zaupal komu od vas!

»Ne, niti najrahlejše opore,« se je zlagal Manuel Aranda.

Irene Waldeggova je zapeljala okoli okroglega trga pred cerkvijo. Od na debelo zasnežene strehe in z vseh pomolov obzidja so visele težke ledene sveče. Mlada ženska je zavila v enega od drevoredov, ki je peljal proti jugozahodu,

»Od kdaj pa poznate vladnega svetnika Grolla?« je vprašal Aranda.

»Od... tistega večera. Poslal je svoje ljudi pome in ti so me odpeljali v knjigarno — da sem identificirala svojo teto, in na prvo zaslišanje.« Irene Waldeggova je vzdignila ramena. Zgrozila se je. »Bilo je grozno. Oba sta bila videti strahotna. Strup je ...«

»Že dobro,« je hitro rekel Aranda. »Pa ste lahko identificirali teto?«

»Takoj.«

»In mojega očeta?«

»Vašega očeta nisem poznala, gospod Aranda!«

»Pa ste prepričani?«

»Popolnoma prepričana.« Če je lagala, je morala biti rojena lažnivka.

»Je vaša teta kdaj omenila njegovo ime?«

»Nikoli. Tudi glede tega sem popolnoma prepričana. Saj vam ravno pravim, da bi človek znorel!« Ja, tako praviš ti, je pomisli. Malo prevečkrat to ponavljaš.

»Ste živeli skupaj z gospo Steinfeldovo?« Aranda je še zmeraj gledal Ireno Waldeggovo. Lep obraz. Odkrit obraz. Vendar ji v oči ne morem videti, je pomislil. Kakšne oči neki ima ta ženska?

»Mislim, da bi bila morala vendarle rajši vzeti taksi,« je mimo rekla ta ženska.

»Kaj se to pravi?«

»To se pravi, da imam čez glavo spraševanja. Saj vam je vendar vse natančno znano! Saj vam je vendar vladni svetnik povedal! Mislite, da bi me mogli zalotiti pri kakšni laži? Imate me za krivo, še zmeraj. Vaše opravičilo prej sem vzela resno — žal.«

Tako ne pojde, je pomislil. Ta ženska ni neumna. Jaz, le jaz se obnašam kakor idiot. Rekel je: »Opravičilo je bilo resno mišljeno, resnično. Samo popolnoma sem brez glave in ne vem, ne kod ne kam. Jaz... sam vam bom povedal, kar vem, o čemer mi je pripovedoval vladni svetnik! Ja, seveda ste živeli skupaj z gospo Steinfeldovo, svojo teto! V stanovanju gospe Steinfeldove na... pozabil sem ime ulice.«

»Gentzgasse.«

»V Gentzgasse, res je. Vi ste lekarnarka. Vaša last je lekarna Galeb v Lazarettgasse. Tam ste najprej delali pri svojem stricu in ko je ta pred tremi leti umrl, ste podedovali podjetje.« To je boljša pot, je pomislil Aranda. Ne sme biti že kar vnaprej moja sovražnica. Drugače ne pridem nikdar nikamor naprej. Zdaj že ne sedi več tako krčevito, njen obraz se je že za spoznanje omehčal.

»Imate gume ježevke, ne res?« je vprašala Irene Waldeggova.

»Ja.« Razdraženo je nagrbančil čelo in nadaljeval: »Gospa Steinfeldova ni bila vaša edina sorodnica. Tudi to vem. Vaši starši žive v južni Avstriji v...«

»V Beljaku,« je rekla. »To je na Koroškem. Jaz sem prišla na Dunaj, kjer naj bi študirala.«

»Ja, vladni svetnik mi je pripovedoval o tem. In gospa Steinfeldova je delala v knjigami Landau v Seilergasse.«

»Ste že bili tam?«

»Nisem bil še pri nikomer. Ni bilo časa, saj sem že rekel. Se danes sem hotel oditi tja. Vendar sem si hotel najprej ogledati grob gospe Steinfeldove.«

Irene Waldeggova je rekla: »Vladni svetnik je dal še isti večer poklicati tudi knjigarnarja Martina Landaua in njegovo sestro. Tudi ta dva nista dotlej še nikoli videla vašega očeta in tudi ne slišala njegovega imena ne iz ust moje tete ne iz ust koga drugega. To vam je znano, kajne?«

»Ja, to mi je znano. Ne bi mogla... se ne bi mogla majčkeno prijazneje pogovarjati, gospodična Waldeggova? Saj vendar vidite, da si prizadevam, da bi se obvladal in da bi bil pravičen, prijateljski...«

Irene Waldeggova ni odgovorila. Na kratko pa je prikimala.

»Vem, da je vaša teta že dolgo delala v tej knjigami. Kako dolgo? Tega ne vem, v resnici ne.«

»Celo večnost.« Zdaj je njen glas prvikrat zazvenel mehkeje. »Ko sem jaz prišla na svet, je bila že nastavljena tam. Meni je zdaj enaintrideset let. Valerie pa je tam delala od leta 1938.«

»Valerie?«

»Rekla sem ji samo Valerie. Tako je imela rajši. Mislila je, da jo to pomlaja.« Irene Waldeggova je zavila v drug drevored. Tu ni bilo videti več žive duše. Novi drevored je tekel zelo naravnost. »Najprej je bila Valerie nastavljena kot prodajavka, se mi zdi, potlej, po vojni, kot prva prodajavka in zadnjih dvanajst let kot prokuristka.«

»In tisti dan, ko se je zgodilo, kako je bilo takrat?«

Irene Waldeggova je prestavila za eno prestavo niže, ker je bila pred njima velika ploskev gladkega ledu. Mlada ženska je molčala in v Arandi se je takoj spet predramilo nezaupanje, sum. Si pripravlja kakšno dobro laž, navsezadnje vendarle laž, ali kako?

»No!«

»Tisti dan, ko se je zgodilo...« Irene Waldeggova je premolknila.

»Ja! Danes pred enim tednom!«

S težavo je spregovorila mirno: »Zjutraj sva skupaj odšli od doma, z Valerie. Zmeraj odhajava skupaj. Z avtom jo odpeljem v knjigarno, preden se sama odpravim v lekarno.« Ni opazila, kako je kar na lepem prešla v sedanjik. »Tako gre že ves čas, odkar imam avto, že leta in leta. Samo takrat nikoli, kadar imam nočno službo. Jutri na primer.«

»Kaj jutri?«

»Nocoj imam nočno službo. Zato jutri zjutraj ne bom mogla odpeljati Valerie v knji...« Irene Waldeggova je obmolknila. »Grozno,« je rekla. »Še zdaj se nisem privadila na to, da je mrtva.« Z eno roko si je potegnila čez čelo. Ta gib je ganil Arando. Ta ženska je izgubila človeka — ravno tako kakor jaz, je pomislil. Obupana je — ravno tako kakor jaz. Brez glave, zmedena, vsa preplašena, togotna — kakor jaz. Ne, to ni teater, nič mi ne igra. Mogoče sem našel človeka v tem mestu somraka, ki je eno najlepših mest na svetu, človeka med milijoni, kateremu vendarle lahko zaupam?

»Valerie je bila tisto jutro tako dobre volje,« je rekel ta človek.

»Zakaj?«

»Dobila je barvni televizor. Pri nagradnem razpisu nekega lista. Zmeraj je sodelovala pri nagradnih razpisih — do koder se morem spomniti nazaj. Rekla je: Prej ali slej se vsakemu človeku nasmehne sreča.«

»Prej ali slej se vsakemu človeku nasmehne »sreča,« je na glas ponovil. »Gospa Steinfeldova je to izrekla tudi ob neki drugi priložnosti. Pri neki čisto drugi priložnosti.«

Spet se je stresla od groze.

»Ja, vem.«

»Naprej,« je rekel. »Pripovedujte naprej.«

Potem je začela: »Nikoli ni nič dobila. A tisti dan — hočem reči prej ta dan zvečer, ko je prišla domov — je dobila pismo tega lista. Sporočilo, da je dobila. Valerie je tako rada gledala televizijo...« Irene Waldeggova je izgubljeno rekla: »Medtem je televizor prišel. Zelo lep model...« Spet je zavila v stran. Okolica je bila čedalje bolj pošastna, snežne gore na obakraj drevoreda so bile čedalje višje.

Aranda je rekel: »Vaše tete tisti večer ni bilo več domov.

Yas to ni nič vznemirilo?«

»Najprej nič. Pogosto se je kaj zakasnila — dostikrat je bilo treba še marsikaj narediti po uradnih urah. Seveda, ko je bila ura devet, me je začelo skrbeti. Vreme je bilo tako slabo. Snežni vihar. Pomislila sem na nesrečo. In ravno sem že hotela telefonirati v knjigarno, ko je pozvonilo... Prišli so kriminalistični uradniki in me odpeljali.«

»Se pravi, da niste nič več telefonirali svoji teti.«

»Ne.«

»Valerie Steinfeldova je pa telefonirala.«

»Ja,« je po tihem odgovorila Irene Waldeggova. »Slišala sem pogovor.«

»Jaz tudi,« je rekel Manuel Aranda. »Trikrat.«

6

»Umorila!... Umorila sem ga!... Kapsula ... s kapsulo ... tamle leži!.. Prej ali slej... se vsakemu človeku nasmehne sreča...«

Jecljaje, blebetaje je zazvenel ženski glas, med deloma izkričanimi, deloma izšepetanimi besedami so bili dolgi premolki.

Vladni svetnik Wolfgang Groll je pritisnil na tipko na magnetofonu, ki je stal na nizki mizici. Kolobarja s trakom sta se ustavila. Iz zvočnika na aparatu je bilo slišati samo šumenje električnega toka. Magično oko je zeleno žarelo.

Vladni svetnik Groll je rekel: »To je glas Valerie Steinfeldove. Tri priče so ga prepoznale in so pripravljene to potrditi s prisego, gospod Aranda.«

»Kako pa je nastal ta posnetek?« je vprašal Manuel. Na sebi je imel temno modro obleko, belo srajco in črno kravato, že poldrugo uro je sedel v delovnem kabinetu vladnega svetnika Grolla v Uradu za varnost na policijski direkciji na Dunaju. Groll je poznal Aranda že iz številnih brzojavk, naslovljenih na policijsko direkcijo v Buenos Airesu, in iz dveh telefonad čez Atlantik, in se je v zadnji poldrugi uri še enkrat spustil v podrobnosti skrivnostnega zločina. Povedal je Arandu vse, kar se je zgodilo. Naštel mu je imena drugih ljudi, ki so bili v zvezi s tem primerom — kot sorodniki ali priče. Natančno jih je opisal. Vladnemu svetniku Grollu se je zazdel Manuel Aranda pri priči simpatičen; ves v skrbeh je opazoval mrzlično razburjenega in pri tem na smrt utrujenega mladega človeka. Ura je kazala skoraj polnoč.

Ob deset minut pred deseto je Aranda priletel na Dunaj. S taksijem se je odpeljal v luksusni hotel »Ritz« na KamtnerRingu, kjer se je po navadi ustavljal njegov oče.

Vhodna dvorana »Ritza« se je bleščala v svetlobi treh mogočnih kristalnih lestencev. Marmorni stebri so se svetlikali, po stenah, obloženih s palisandrovino, so viseli gobelini. Tla so bila iz marmornih plošč in na njih so ležale dragocene preproge. Za vhodno dvorano je bila še ena, še večja. Tam so bile klubske garniture, kotički za pisanje, še novi lestenci, stoječe svetilke s težkimi svilenimi senčniki in oder, na katerem je petčlanski orkester po tihem igral popevke iz železnega repertoarja.

Levo od vhoda je bil vratarjev pult, na desni recepcija.

V nji so delali trije uslužbenci, na drugi strani trije vratarji. Aranda je odšel v recepcijo in zunaj ga je taksi počakal. Moški približno petinštiridesetih let mu je pohitel naproti.

»Senor Manuel Aranda?«

»Si.«

»Bienvenido en Viena, Senor Aranda!«

Iz odprte, velike pisarne za recepcijo je prišel bliže starejši, slok moški snežno belih las. Njegov glas je bil tih in resen: »Buenas noches, Senor Aranda. Reciba mi mas sincera condolencia...«

»Hvala. Govorim nemško,« je rekel Aranda. Potlej sta ga oba gospoda še enkrat po nemško prisrčno pozdravila na Dunaju in si dovolila izreči mu sožalje ob bridki izgubi, ki ga je doletela. Mlajši je bil namestnik šefa recepcije; ko se je predstavil, je Aranda zaslišal njegovo ime: »Pierre Lavoisier, gospod, vam na uslugo.« Možakar iz ‘recepcije je predstavil tudi belolasca, ki je bil v elegantni črni obleki, v srebrni kravati z biserom na nji, v beli srajci z mehkim ovratnikom in z zgledno držo tak, kakor da je prišel iz angleške krojaške delavnice. »Grof Romath, naš direktor.«

Nekaj dam in gospodov v večernih oblekah je med smehom prišlo mimo njih. Grof Romath je pozdravil svoje goste, zagledal, da se bližajo še drugi ljudje, in poprosil: »Pojdiva k meni, gospod Aranda. Samo trenutek.« Ze je stekel sam naprej in pri tem majčkeno repljal. Bilo mu je že precej čez šestdeset. Njegova pisarna je bila na koncu kratkega prehoda za recepcijo. Prostor je bil urejen z velikim okusom.

Tudi tukaj je bila stoječa svetilka zraven starinske okrogle mize, nekaj z brokatom preoblečenih foteljev, kitajskih prog po tleh iz rdečega velurja, težkih zaves iz rdečega damasta in slika na steni, ki je bila do višine prsi prekrita s ploščami iz mahagonija.

Slika je bila čudovita kopija »Večerje v maskah« Adolpha Menzla; Aranda je sliko poznal. V skrilasto sivem, širokem starem okviru je približno v velikosti petintrideset krat štirideset centimetrov podajala med poglavitnimi barvami pošastno zlato, veliko goreče rdeče, sijočo lila in črno.

Na pisalni mizi v pisarni je stala ozka, visoka bakrena posoda. V nji so bile rože, ki so spominjale na orhideje, bele in rjavkaste, z bleščečimi zlato rumenimi lisami.

»Strašno je, res strašno, gospod,« je rekel grof in se dotaknil svojega bisera. »Nihče ne more doumeti. Nihče si ne zna razložiti.«

»Ste mojega očeta še videli — po smrti?« je vprašal Aranda.

»Še. Jaz... Poklicali so me v tisto knjigarno, naj bi identificiral vašega gospoda očeta. Pri sebi je imel potni list. Vendar so potrebovali koga, ki ga je poznal. Čudovit človek je bil vaš oče. Resničen gentleman. Nekajkrat sva se pogovarjala ...«

»O čem?«

»O Argentini. Tam sem imel imetje, veste. Pred vojno sem tam živel pet let.« Grof si je z roko potegnil skozi bele lase. »Dobili smo vašo brzojavko. Se pravi, da v resnici želite imeti apartma svojega gospoda očeta?«

»Ja,« je rekel Aranda. V tej pisarni ga je prvikrat spreletel tisti občutek vrtoglavice, ki se mu je potlej ves čas ponavljal.

»Vse, kakor želite, seveda.« Grof se je igral z biserom na kravati. »Policija je apartma preiskala. Nobene reči niso zaplenili. Po preiskavi smo kajpak spet vse pospravili in uredili.«

»Potlej pa naročite, naj odnesejo mojo prtljago gor, prosim.«

»Takoj.« Grof je stopil naprej. »Si smem dovoliti in vas pospremiti in vam pokazati apartma?«

»Še enkrat se mislim odpeljati.«

»Takoj zdaj?« Direktorju so se obrvi privzdignile.

»Takoj. Taksi me še čaka. Je daleč...« Aranda je potegnil listek iz žepa na plašču iz kamelje dlake, »... do Berggasse?«

»Do Berggasse?«

»Do Urada za varnost. Ob vmesnem postanku v Parizu sem telefoniral vladnemu svetniku Grollu. Rekel mi je, da me bo z veseljem še danes sprejel, tudi če bo že zelo pozno. Prosil sem ga za pogovor. Lahko si mislite, da bi se želel prej ko mogoče...«

»Kajpada,« je rekel grof. »Vendar bi dejal, da je še vladni svetnik sam pred uganko. Ampak vaša želja je popolnoma razumljiva. Tudi jaz bi na vašem mestu ne mogel oditi v posteljo, ne da bi se vsaj... Do Berggasse, oprostite, bo z avtom kakšne četrt ure.«

»Bi bili tako dobri in poklicali vladnega svetnika in mu sporočili, da sem že na poti k njemu?«

»To lahko takoj uredite, gospod Lavoisier.«

»Razumem, gospod direktor.« Pierre Lavoisier je odšel proti vratom in jih odprl Manuelu. »Izvolite!«

Grof se je še enkrat priklonil v slovo. Ko je ostal sam v svoji sobi, je počakal še kakšno minuto, potlej pa zaklenil vrata, hitro stopil k sliki na steni, poiskal in našel skrito pero ob spodnji strani okvira, pritisnil nanj, dokler se ni delček široke letve spustil navzdol, da se je pokazal kovinski blokec v velikosti škatle za cigarete, ki je ležal v votli notranjosti tistega dela okvira. Miniaturni oddajnik je imel doseg dva tisoč metrov. Sprejemnik je bil pičlih tisoč metrov oddaljen od sobe grofa Romatha, v enem od avtomobilov v stranski ulici.

Romath je potegnil anteno iz oddajnika in mirno spregovoril: »Calling Sunset... Calling Sunset... This is Able Peter, Able Peter...«

»Go ahead, Able Peter,« je zazvenel tih moški glas iz majhnega zvočnika na oddajniku.

Grof je še naprej govoril angleško: »Novi gost se bo zdaj takoj s taksijem, ki stoji pred vhodom v hotel, odpeljal v Berggasse k vladnemu svetniku Grollu.«

»Hvala, Able Peter. Over.«

»Over,« je rekel Romath. Spravil je oddajnik nazaj v skrivališče in spet pritisnil na skrito pero. Del letve je prišel na površje. Okvir je bil izrezljan in rebrast. Dela, iz katerega je bil izrezan premični kos, tudi pri natančnem pregledu ni bilo mogoče odkriti. Grof Romath je spet odklenil vrata. Potlej je nepremično obstal v lepi pisarni in si ogledoval nohte.

Medtem je Lavoisier nadvse vljudno in resno pospremil Manuela Arando k čakajočemu taksiju, ki je takoj odpeljal. Eden od petih pažev, ki so bili še v službi, je obema odprl steklena vhodna vrata, velik vratar pa vrata taksija. Medtem ko je vratar ostal na prostem, pa se je kakšnih dvanajst let stari, vitki in lepi paž, ki je imel na sebi sivo uniformo, vrnil z Lavoisierom v sprejemno dvorano in se ustavil v bližini recepcije, v kateri je Lavoisier takoj stopil za pisalni pult in odprl telefonski imenik.

»Revež, tale Aranda,« je rekel tovariš, ki je stal zraven njega.

»Ja, kakšna tragedija,« je odgovoril Lavoisier, ko je s prstom potegoval po eni od strani v telefonskem imeniku od zgoraj navzdol. Pri tem je mrmral: »Tukajle bo. Urad za varnost, Direkcija zvezne policije na Dunaju, oddelek dve, Berggasse, 34 55 11...« Potegnil si je bliže telefonski aparat in zavrtel številko. »Tako vljuden človek,« je rekel pri tem.

»Tudi oče je bil tako vljuden,« je rekel tovariš.

Lavoisier je pri aparatu naročil, naj mu dajo zvezo z vladnim svetnikom Grollom, ki se je takoj oglasil. Namestnik šefa recepcije je povedal, kdo je, in naznanil, da se mora Manuel Aranda vsak čas pripeljati tja.

Paž je uravnal rese na eni od preprog, potlej pa počasi odšel mimo utrujeno se poslanjajočega tovariša čez vso dvorano proti oddaljenemu hodniku, ki je bil za prostorno garderobo in je držal v sosednjo kavarno. Na levi je bilo tukaj šest javnih telefonskih celic. Vdelane so bile v steno, prevlečeno z rdečim damastom, in so pripadale pravzaprav že kavarni, vendar je bila kavarna last hotela. V »Ritz« je bilo mogoče priti tudi skozi kavarniški vhod in po isti poti tudi oditi iz njega.

Nasproti telefonskih govorilnic je bilo dvoje vrat, ki so držala v umivalnice in v stranišča za dame in gospode. Paž je stopil v prvo celico, vrgel šiling v režo za avtomat in zavrtel številko. Govoril je v rahlem dunajskem narečju: »Tu kaj Weigl. Pred dvema minutama se je odpeljal na Urad za varnost k vladnemu svetniku Grollu v Berggasse.«

»Dobro, da si poklical,« je iz membrane na slušalki zazvenel glas brez akcenta. »Ti idioti so ga na letališču vendarle v resnici izgubili izpred oči.«

»Usraneti: Taksi ima številko W 471 546. Imate? Črn mercedes dvesto dizlov.«

Glas na drugem koncu telefonske zveze je ponovil podatke.

»Takoj bom sporočil naprej centrali. Kako je pri vas?«

»Vse prima. Sef recepcije ima še dopust. Lavoisier je v službi takrat kakor jaz. In jaz sem prevzel izmeno od nekoga, ki ima gripo. Čez dva dni se že vrne šef recepcije! Do takrat se mora zgoditi.«

»Do takrat se bo že zdavnaj zgodilo. Zdaj pa konec. Servus.«

Ko se je mercedes z dvesto dizli in s številko W 471 546 ustavil pred poslopjem urada za varnost v Berggasse, si je eden od obeh moških v opelkapitanu, ki je bil parkiran v Hahngasse, eni od stranskih cest, prislonil pred usta ročni mikrofon in spregovoril po francosko: »Olimp ... Olimp ... Tukaj številka osem ...«

»Slišim vas, številka osem.«

»Taksi je ravnokar pripeljal,« je rekel moški z mikrofonom. »Aranda izstopa. Plačuje... Odhaja v stavbo... Govori s policistom, ki je na straži... Policist ga je spustil noter ... Je že izginil.«

»Ostanite, kjer ste. Ko pride Aranda iz stavbe — to utegne dolgo trajati — pojdite za njim. Vsake četrt ure poročajte! Konec.«

»Konec,« je rekel moški v opelkapitanu in odložil mikrofon. Potegnil je cigareto iz zavojčka, ki mu ga je podržal tovariš.

»Kaj se je neki zgodilo? Tole je bil že spet šef osebno. Kaj tudi ta dela daleč čez uro?«

»Tudi.«

»Ampak tako ni bilo pri njem še nikoli! Mogoče ti veš, zakaj imamo alarm ena zaradi tega človeka?«

»B,« je rekel tovariš.

»Kaj?«

»B. Kaj se pravi B, m?«

»Kaj si pijan? Pa ne, da si ga skrivaj steklenico...«

»Oslarija! B! Prav gotovo mora kaj pomeniti ta B.«

»Poslušaj no...«

»Sam sem bil v centrali, ko je prišel prvi kurir iz Pariza! Samo nekaj besed sem mogel prestreči, preden je izginil s šefom. In kurir je spregovoril nekaj o B.«

»Kaj o B?«

»Tega nisem razumel. Ampak B sem razumel! In da je najhujše, kar se je moglo zgoditi.«

»Najhujše?«

»Najhujše, ja. B! To sem čisto razločno slišal. Kaj pa zdaj praviš?«

Dvajset metrov za njima je bil parkiran velik črn ameriški ford. Tudi v njem sta sedela dva moška. Eden od njiju je v zadnjih minutah napeto vrtel gumbe na aparatu v velikosti tranzistorja. V napravi so bili od sile občutljivi mikrofoni, da je lahko lovila pogovore na območju tridesetih metrov, tudi če so potekali za debelimi zidovi ali v avtomobilih. Samo smerna antena je morala biti natančno uravnana. Moški z napravo na kolenih je privzdignil glavo, zaklel v močno ameriško pobarvani angleščini in potem rekel: »Vse zastonj.«

»Vse svoje vozove so blokirali,« je rekel njegov tovariš.

»Jaz vzdignem roke,« je rekel prvi moški. »Nemara se posreči Rusom.«

»Gotovo ne.«

»Mogoče pa vendarle. Ti dečki so fantastični na tem področju. In imajo tudi boljše instrumente kakor mi.«

»Tudi Rusi ne bodo nič slišali,« je rekel drugi moški. »To pot že ne. Ne, če gre za primer B.«

Prvi moški je spet zaklel, potlej pa posegel po ročnem mikrofonu...

Stopnišče v Uradu za varnost je bilo starinsko in razsvetljevale so ga cevi neonskih luči. Stopnice so bile lesene, dvigala ni bilo. Vladni svetnik Groll je imel svojo pisarno v drugem nadstropju. Iz stopnišča s škripajočimi stopnicami so držala steklena vrata na dolg hodnik, ki je bil belo prepleskan in so ga ravno tako razsvetljevale neonske svetilne cevi. Manuel Aranda je šel po hodniku, dokler ni prišel do vrat, ki jih je iskal. Na njih je bila v pločevinastem okvirčku natisnjena vizitka. Potrkal je, stopil v čakalnico, v kateri je pri pisalnem stroju sedel mlad moški, in tega prosil, naj ga priglasi pri vladnem svetniku Grollu. Bil je takoj sprejet. Poldrugo uro je vladni svetnik Wolfgang Groll svojemu poznemu gostu izčrpno poročal o rezultatih preiskave ob skrivnostnem umoru očeta Manuela Arande. Komaj je šele začel predvajati magnetofonski trak, ko je že spet ustavil aparat, ker je Manuel vprašal: »Kako pa je bil narejen ta posnetek?«

7

Arandov glas je drhtel. Groll je ves v skrbeh opazoval mladega moškega, ki je bil tako mrzlično razburjen in pri tem na smrt utrujen. Ura je kazala že skoraj polnoč. Vladni svetnik je odgovoril s poudarkom mirno: »Vaš oče je bil umorjen pred petimi dnevi, gospod Aranda, že devetega januarja. Na večer tistega...«

»Jaz bi bil lahko prišel prej, ko bi v Buenos Airesu ne imeli vse do včeraj stavke celotnega osebja za varnost letališča!«

»To mi je kajpak znano. Prosim, ostanite pozorni. Zvečer tistega devetega januarja, med devetnajst štiriindvajset in devetnajst devetintrideset je neka ženska štirikrat telefonirala na komisariat v notranjem delu mesta.«

»Po čem pa vedo, da je bila vse štirikrat ista ženska?«

»Vsi klici so prišli v dežurno sobo. Vselej je vzdignil slušalko dežurni, ki je bil takrat komandir straže, namreč Kemal, revirski inšpektor. Vse štirikrat je prepoznal isti glas, je izpovedal. Pa mu tudi ni bilo težko. To jecljanje, ta vznemirjenost ... In povrh tega je ženska tudi ves čas ponavljala isto: ,Umorjen! Umorila sem ga!’«

»Ampak na magnetofonski trak...«

»Prve trikrat ni ženska rekla nič drugega, gospod Aranda. In potlej je vselej kmalu spet odložila slušalko. Mogoče zaradi slabosti. Mogoče ji je pošel pogum. Glas je zvenel čedalje bolj zabrisano, je izpovedal revirski inšpektor Kemal. V resnici so pri obdukciji trupla gospe Steinfeldove ugotovili veliko količino alkohola. Kaže, da se je morala med telefoniranjem čedalje bolj opijati.«

»Razumem.«

»Ta revirski inšpektor Kemal je dober človek, poznam ga. Alarmiral je tehnično službo in nadzorstvo nad telefoni. Od drugega klica naprej so si strokovnjaki prizadevali ugotoviti, od kod prihaja klic. Revirski inšpektor je vklopil tudi magnetofon, ki je zvezan s telefonom. Ko je gospa Steinfeldova potem ob devetnajst devetintrideset četrtič poklicala po telefonu, je pognal trak. In to je tale trak.«

»Od kod je pa revirski inšpektor vedel, da gre za gospo Valerie Steinfeldovo?«

»Takrat, med pogovorom, kajpak še ni vedel. Jaz govorim o gospe Steinfeldovi, ker imamo, kakor že rečeno, tri priče, ki so pripravljene s prisego potrditi, da je tole glas gospe Steinfeldove — Martina Landaua, lastnika knjigarne, njegovo sestro Ottilie in gospodično Ireno Waldeggovo, nečakinjo gospe Steinfeldove.«

»Ko je ženska četrtič poklicala, torej ni več odložila slušalke.«

»Ne. Četrti klic je trajal kar lep čas. Bržkone je bila gospa Steinfeldova takrat že zelo pijana in se ni več povsem zavedala, kaj počne. Kar na lepem je hotela govoriti, morala je govoriti. Revirski inšpektor je spretno reagiral in jo obdržal pri aparatu.«

Polovica enega okna v Grollovi sobi je bila odprta. Bila je skoraj zmeraj odprta, saj je vladni svetnik zmeraj čutil potrebo po svežem zraku. Snežinke so padale v mlečni temi pred oknom v globino, sedale na belo polico nad centralno kurjavo, se tajale ...

Ker je zmeraj pritekal svež zrak, je bila Grollova soba pozimi zmeraj čez mero zakurjena, da se ni preveč shladila. Vladni svetnik si je slekel suknjič in odpel telovnik. Kravatni vozel je potegnil navzdol, srajco za vratom odpel. Rokave na srajci je visoko zavihal. Medtem ko je govoril, je kdaj pa kdaj potegnil iz viržinke — dolge, zelo tenke in trde, značilno avstrijske cigare.

Grollova soba je bila trezno in praktično opremljena s svetlim pisarniškim pohištvom iz macesnovine. Poleg velike pisalne mize, za katero je sedel vladni svetnik, je bila še ena, okrogla miza, okoli katere je stalo pet stolov z naslonili, potlej pa so bile še omare za akte in stara, polomljena usnjena zofa, ki je delovala zelo deplasirano. Groll je imel rad to zofo, po navadi je legel nanjo, kadar je napeto premišljeval. Ta kos pohištva ga je v zadnjih petindvajsetih letih pospremil skozi številne pisarne. Zdaj je sedel na njem Aranda. Neprenehoma je odpiral in zapiral prste, trepalnice so mu trepetale, hlastno je dihal in govoril. Pri tem se je vladnemu svetniku posrečilo, da ga je že precej pomiril. Ko je Manuel prišel, ni mogel od razburjenosti spregovoriti nobenega poštenega stavka. Groll ga je ves čas opazoval. Na pisalni mizi mu je gorela svetla luč. Vladni svetnik je potisnil navzdol kovinski senčnik. Soba je bila v poltemi.

Wolfgang Groll je bil star devetinpetdeset let, životen in velik. Imel je srebrno sive lase, ki si jih je česal nazaj, in širok obraz z grmičastimi sivimi obrvmi nad sivimi očmi, ki so bile zmeraj jasne in sijoče. Usta je imel velika. Rad in pogosto se je smejal. Zaradi hude rane iz vojne je imel pravzaprav samo še polovico delujočih pljuč in povrh tega je trpel še zaradi motenj v krvnem obtoku. Kljub temu v vsem Uradu za varnost ni bilo človeka s tolikšno energijo. Vsako jutro ob osmih je bil že v svoji sobi. Lahko je cele noči neprenehoma delal, tako da ga tako rekoč sploh ni bilo mogoče utruditi.

O prostem času — ta človek v resnici skoraj ni potreboval nobenega spanja — se je ukvarjal z naravoslovnimi deli. Pravzaprav je hotel postati biolog. V prostornem stanovanju v Porzellangasse je imel velikansko knjižnico z naravoslovnimi, filozofskimi in sodobnozgodovinskimi deli, kartotečne škatle, svoj arhiv, enciklopedije in posebne priročnike. V tej zbirki starih in novih knjig, ki jo je znašal dolga leta in jo še za življenja zapisal dunajski narodni knjižnici, je bilo veliko čez osem tisoč del in je bila spravljena v treh sobah v stanovanju.

Le malo ljudi je vedelo, da Wolfgang Groll že več let piše knjigo z naslovom »Nov človek v novem vesolju«. Sanjaril je o tem, da bi napisal splošno razumljivo delo, v katerem bi opustil vse podrobnosti in poročal samo o njihovi vsoti in o tem, kar so moderna astronomija, fizika, kemija, astrofizika, biologija, molekularna biologija, psihokemija in neštete druge moderne posebne vede za ustvaritev novega kozmosa (vladnemu svetniku Grollu je bil visoko in neprenehoma pred očmi stari »kozmos« velikega Alexandra von Humboldta!) naredile za novega človeka. Zelja in cilj samotarskega kriminalista sta bila, da bi poročal o tem in o koristni rabi za novega človeka, za njegovo podobo sveta in za njegovo ravnanje; najprej ga je pritegnilo naravoslovje, pozneje pa se je posebej zanimal za biologijo in že dolga leta (dan na dan pri svojem poklicu) za raziskavo človeškega ravnanja...

Šest semestrov je spravil pod streho, potlej sta ga pa gospodarska kriza in polom očetovega podjetja v letu 1931 prisilila, da se je moral posloviti od študija. Zajadral je k policiji. Vendar je še naprej ostal zvest svojim sanjam in si jih ohranil vse življenje: če že ni mogel postati naravoslovec, je vendarle ostal zvest naravoslovnim vedam. Hkrati s poklicnim delom so mu prinesle polno življenje.

Pod stekleno ploščo na veliki pisalni mizi je v njegovi pisarni ležal na zelenem pivniku stisnjen posebno lep list drevesa ginka. Okoli tega skrivnostnega drevesa je Grollu krožilo vse življenje in mišljenje. Ob vseh pomembnih postajah svojega bivanja je srečeval to drevo: v schonbrunskem parku, po katerem se je sprehajal tisti dan, ko se je trdno odločil, da bo postal naravoslovec; na univerzitetnem vrtu inštituta na dan, ko je moral obesiti študij na klin; na tistem starem mestnem vrtu, na katerem je spoznal svojo ženo Olgo, s katero je živel v nadvse srečnem zakonu do njene smrti pred devetimi leti; pri vhodu v bolnišnico, v katero jo je pripeljal in katere ni po tistem več zapustila; na dan njune poroke; na dan, ko je odšel k vojakom; pred ukrajinsko graščino, v kateri je bil nastanjen lazaret, v katerega so ga spravili, potem ko je bil ranjen; v parku sanatorija, kjer si je počasi in mukoma opomogel od torakoplastike, ki je bila nekaj let pozneje, leta 1947, nujno potrebna; ta mu je sicer izklopila polovico pljuč, vendar mu je, ko je bil že zapisan smrti, naklonila novo, tako rekoč podarjeno drugo življenje, ki se je začelo v tistem sanatoriju, v tistem parku... Groll je venomer znova, na najbolj nenavadnih krajih in zmeraj ob odločilnih priložnostih naletel vs&j na eno ginkovo drevo ali pa še na več.

Drevo ginko (Ginkgo biloba kaempfer) lahko zrase do trideset metrov visoko. Dokler je mlado, ima ozko, stožčasto krošnjo, ko je staro, pa postane krošnja nepravilna in drevo je neredko bolj široko kakor visoko. Čeprav je ginko v sorodu z iglavci, je vendar videti kakor listnato drevje in jeseni se tudi v resnici obleti njegovo takrat čudovito zlato rumeno sijoče listje.

Na Kitajskem in na Japonskem častijo drevo po božje, ker ga imajo za prebivališče duhov. V Evropo je ginko prišel kot prva vzhodnoazijska drevesna vrsta okoli leta 1730. Njegovi trikotni ali pahljačasti listi so na daleč krpasto prerezani, srednja zareza je najgloblja, tako da skoraj cepi list na dve polovici. Tako je nenavadna rastlinska vrsta dobila svoj vzdevek »biloba«, kar pomeni dvokrpa.

Vladni svetnik Wolfgang Groll je pred davnimi leti najprej zbiral liste ginka — ki so poleti srebrnkasto zeleni, jeseni pa rumeni kakor med. Spravljal jih je med liste svojih knjig, v svojo listnico, v svoj potni list, pod steklo na svojih pisalnih mizah.

Vladni svetnik Groll je kajpak poznal Goethejevo pesem »Ginkgo biloba«. Pesem je bila ljubezenska, obenem pa je izražala tudi tisto, kar je Goethe venomer znova opisoval: dvopolnost vesolja, tega sveta, vsakršnega življenja, vseh oblik bivajočega.

Dvopolnost, ne dualizem! Dualizem ločuje, razkraja. Dvopolnost je pa skrajna različnost enote, ki ni ločljiva in je ravno zato ni mogoče razcepiti! Če bi ne bilo obeh polov, bi sploh ne bilo enotnosti.

Goethe je venomer znova premišljeval o takih dvopolnostih: vdih — izdih, zdravje — bolezen, nesreča — sreča, skrčenje srca — razširjenje srca, oseka — plima, noč — dan, moški — ženska, mišice se raztegujejo — mišice se krčijo, zemlja — nebo, življenje — smrt, tema — svetloba, negativ — pozitiv, dobro — zlo.

Če si tako dvopolnost presukal na primer na nauk o elektriki, se je razločno pokazalo, na kaj je mislil Goethe in kaj je zaposlovalo Grolla — skozi vse življenje: kjer ni »pozitivnega« in »negativnega«, tam ne more biti nobene napetosti, nobenega toka. Oboje mora biti, plus in minus, da lahko nastane celota! Ali kakor je bilo z drugačnim primerom z željo: »Rad bi bil zmeraj tako neskončno srečen«? To je nesmiselna, neizpolnljiva želja. Zmeraj more biti človek le za čisto kratko obdobje »neskončno srečen«; če bi namreč mogel biti dlje časa ali zmeraj, potlej bi ne bil nikoli. Človek šele ob nesreči opazi srečo, šele tako nastaneta napetost in padec, nastane celota.

8

»Samo po sebi je razumljivo,« je rekel vladni svetnik Groll, »da se je kajpak revirski inšpektor Kemal, ko je gospa Steinfeldova četrtič poklicala, izognil vsemu, kar bi bilo moglo stranko vreči iz omamljenega odrešujočega govorjenja in jo spet pahniti v preplah. Drugače bi bila bržkone položila slušalko na vilice, kakor jo je že trikrat poprej. In zdaj poslušajte naprej, gospod Aranda. Moški glas je glas revirskega inšpektorja.« Groll je pritisnil na eno od tipk na magnetofonu. Kolobarja s trakom sta se zavrtela, zvočnik je oživel.

»Kakšno kapsulo?«

»I no, ciankalijevo vendar... In takle revček je pri policiji! ... Dopoldne sem se premagovala ... z vsemi močmi...«

»Dopoldne?«

»Tedaj je ... tedaj je prišel, prvikrat...«

Manuela Arando je spet premagala tista omamljenost, tista vrtoglavičnost. Trdno se je oklenil ročnika stare, razmajane usnjene zofe, na kateri je sedel. Neresnično. Fantastično. Grozno. Tu je zvenel glas ženske, ki je bila pred nekaj urami, štirinajstega januarja popoldne, pokopana. In glas te rajne, pokopane, nič več bivajoče je govoril o njegovem očetu, ki je bil ravno tako že mrtev in ni več bival, temveč je ležal v hladilnem sektorju v kleti na sodnomedicinskem inštitutu...

»Veliko mapo Ehrlicha ...«

»Ehrlicha?«

»Ja, Ehrlicha!« je mahoma piskajoče zavreščal ženski glas. »Stare dunajske gravure... te je hotel imeti... brezpogojno...! Albert Ehrlich...«

»Aja, tako, seveda. Albert Ehrlich.«

»Inšpektor je mislil na tehnike,« je po tihem rekel Groll. Z desnim kazavcem je po stekleni plošči nežno risal obrise po velikem zelenkasto srebrnem listu ginka, okrogline, najglobljo zarezo. »Čas Tehnikom je bil potreben čas, da bi našli pravo telefonsko zvezo.«

Aranda je pokimal. Globoko spodaj je zatulila sirena in eden od patrolnih voz z brezžičnimi oddajniki je burno odpeljal.

»V trgovini je bilo vse polno ljudi... ni šlo... seveda smo imeli Ehrlicha... rekla sem, ne, nimamo ga... Lahko pa vam Ehrlicha priskrbim, sem rekla... Do kdaj, je vprašal... to se mora zgoditi še danes, jutri odletim ...«

»To drži!« Manuel Aranda se je ozrl. »Desetega januarja zgodaj zjutraj naj bi moj oče odletel v Pariz in tam še ujel letalo, ki je bilo namenjeno v Buenos Aires. Tukajšnji kongres se je vendar končal že sedmega!« Zastrmel se je v Giolla.

»Zakaj se ni sploh odpeljal že osmega? Kakšne opravke pa je še imel na Dunaju?«

»Ja, kakšne?« je rekel Groll. Pomislil je: Če bomo to ugotovili in ti povedali, kako nesrečen pa boš potlej? Grollov prst je risal okoli obeh polovic ginkovega lista. Sta to dve in naj poznamo le kot eno ju ljudje? Vse nas svet pozna samo kot enoto, je pomislil Groll, pa smo kljub temu razcepljeni na nočno in dnevno plat. Ti, mladi človek, poznaš do zdaj samo dnevno plat svojega očeta. Nočne plati ne poznaš. Ne moreš si zamisliti, da bi jo sploh imel. Kako boš reagiral, če ti bom poskušal dopovedati? Moram ravnati z največjo previdnostjo, je pomislil Groll in odgovoril: »Ne vem, kaj je vašega očeta še zadrževalo na Dunaju.«

In to je laž, je pomislil.

Medtem je glas Valerie Steinfeldove že govoril naprej: » ...morala sem tvegati... Naj bi še enkrat prišel, a ne pred sedmo, sem mu rekla ...«

Glas revirskega inšpektorja: »Ne pred sedmo? Saj vendar zapirate že o pol sedmih!«

»No, saj ravno zato, križana gora!« Premolk. Iz zvočnika se je oglasil šum, kakršen nastane, če kdo hlastno nalije poln kozarec in ga izpije. »Uslužbenci... ti zlepa nikoli ne morejo zadosti hitro izginiti od tod... pet minut čez pol so zmeraj že vsi na poti domov ...«

Aranda je sedel vase zgrbljen in strmel v magnetofon na mizici.

Ti ubogi revček, je pomislil Groll. Tako mlad. Tako nebogljen. Tako izgubljen. In jaz ti ne morem pomagati. Nihče ti ne more pomagati, nihče ti ne bo pomagal. Nasprotno, joj, nasprotno!

» ... samo Martin in njegova sestra... ta dva dostikrat še ostaneta nekaj časa,« je nadaljeval glas Valerie Steinfeldove. »Pa sem rekla, naj kar mirne duše že odideta, bom že sama vse uredila ... izkupiček tistega dne... in tako naprej... in pozaklenila...«

»Aha.«

»Ampak potlej spet strah, da ga ne bo...«

»Ze razumem.«

»Pet minut čez sedem ... potlej le pride... debel sneg ... seveda kakor nalašč zame...« Glas je zažuborel. Valerie Steinfeldova se je pijano zasmejala. Zazvenelo je grozljivo. Glas se smeje, je pomislil Aranda, ženska, kateri je glas pripadal, pa že leži pod zemljo.

»Kako kakor nalašč?«

»Dobil naj bi ga vendar v konjaku... zaradi okusa... in zaradi želodčne kisline... vse natančno premišljeno... Pa mu rečem: brezpogojno morate odložiti plašč in kaj popiti... Saj drugače si nakopljete smrt! Smrt — hahaha!«

Manuel Aranda se je mahoma vzravnal. Spodnjo čeljust je potisnil naprej, roke je upognil v komolcih, stisnil pesti in segel globoko po sapo.

Napadalnost, je pomislil Groll. Sprožil jo je krohot. To je prirojeno, ne privzgojeno. Tako nas uči raziskovanje človeškega ravnanja. Primer napadalnosti, to sem doživel že tisočkrat v tej sobi. Zmeraj je isto. Ze vse od jam v ledeni dobi se ni človek v bistvu — duševnem in telesnem — nič spremenil. Vse, kar se je po tistem zgodilo, je le kulturni razvoj, ne pa naravni.

Prirojeni načini ravnanja — so še zmeraj nekdanji.

Čustva — še zmeraj taka kakor takrat.

In razum? Oh jej...

Ampak tale Manuel Aranda, je pomislil Groll, ima rad svojega očeta, to je zdaj jasno videti. Zato taka napadalna drža. Saj napadalnost vendar ni samo nekaj hudobnega, negativnega, temveč tudi nekaj dobrega, pozitivnega! Medtem ko se upiram zoper kaj, se zavzemam za kaj. Ambivalentnost, večna dvojnost, je pomislil vladni svetnik in potegoval po obrisih ginkovega lista. Goethejeva dvopolnost...

Medtem ko je Manuel Aranda ostal v svoji razdraženi drži, je glas Valerie Steinfeldove govoril naprej: »...Zdaj bova zvrnila Šilce, sem rekla, in potlej vam pokličem... vam pokličem taksi... On pa navdušen: Šarmantnost, dunajska šarmantnost!... Roko mi je poljubil... Halo ... halo ... me slišite?«

»Čisto razločno. Pa naprej?«

»Ogledoval si je Ehrlicha... sama sem odšla v kuhinjico za čaj...«

»V kuhinjico za čaj.«

»Kozarca, velika ... steklenica ... in potlej eno od kapsul ... zmolim ... Daj, ljubi Bog, da je strup še dober...«

Inšpektorjev glas: »Kakšna kapsula je pa bila?«

»Iz stekla ... vse so iz stekla ... zalite ... Saj mi je vendar rekla, da se v zalitih steklenih kapsulah strup obdrži celo več let... dolga leta, ne da bi se mogel razkrojiti... in mi dala tudi pilico... če bi morala tisto stvar v kaj stresti...«

»Dala?« Aranda je pogledal proti vladnemu svetniku, ki je sedel v poltemi. »Kdo je ta ženska?«

»Ne vem,« je odgovoril Groll.

» ... odpilim konico ...« je zablebetal ženski glas. Takoj nato so se oglasili štirje kratki, visoki piskajoči toni.

»Kaj pa je to?« je vprašal Aranda.

Groll je spet pritisnil na tipko in ustavil trak.

»Inšpektor je na aparat pripel signalizator. Eden od tovarišev mu je prinesel listek. Na njem je bilo napisano ime z naslovom lastnika priključka, ki ga je uporabljala ta ženska. Strokovnjaki so namreč medtem našli pravo zvezo. Telefonirala je iz Landauove knjigarne v Seilergasse. Pri priči je oddrvel patrolni avto s policisti in kriminalističnimi uradniki. Kemalov tovariš nam je po drugem telefonu telefoniral sem, na mojo komisijo za umore. Inšpektor je seveda hotel pogovor nadaljevati še naprej, dokler bi se količkaj dalo, da bi žensko dobili v roke.«

Kolobarja s trakom sta se spet zganila.

» ... ciankalija v njegov kozarec... ga pokličem v kuhinj ico za čaj... On me nič hudega sluteč... popolnoma nič hudega sluteč... sploh ne prepozna... Se mi še enkrat zahvali!« Valerie Steinfeldova se je spet zasmejala s svojim srhljivim smehom. »Popije... napravi velik požirek! Potem ... potem...«

»Ja, že razumem. In kdo ste vi? Od kod telefonirate?«

»Zdaj je Kemal že lahko to tvegal,« je zamrmral Groll.

»Jaz...« je zavreščal ženski glas, »jaz...« Sek! je reklo. Potlej je v zvočniku samo še šumelo.

»Tedaj je odložila slušalko,« je rekel vladni svetnik. Vstal je in odklopil magnetofon. Pri tem se je po srajci in telovniku potresel s cigarnim pepelom.

»Čez nekaj minut so policisti iz patrolnega avtomobila vlomili vhodna vrata v knjigarno.« Groll je odšel k na pol odprtemu oknu.

Tam je globoko vdihaval sveži, ledeno mrzli zrak. Tukaj sem človek za zvezo z državno policijo, je pomislil. Pa tudi če bi že kaj več vedeli, kakor samo slutimo, bi ti ne smel nič povedati, dečko moj, niti drobtinice ne. In tega, kar že vem, ti pa še celo ne smem povedati, prepovedali so mi vrhovni gospodje od državne policije.

Visoki in vrhovni gospodje, je pomislil Groll, in tukaj sedi majhen človek, prišel je z drugega konca sveta, nihče ga ne pozna, je brez varstva, brez pomoči, sam. Groll je pomislil na strahotno moč močnih, na grozno velikost velikih, na strahotno nebogljenost nemočnih in na to, kako vse to sodi skupaj, se med seboj dopolnjuje, drug drugemu dovoljuje nastanek. Obrnil se je in rekel: »Policisti so našli v majhnem prostoru za knjigarno, v tisti kuhinjici za čaj, kakor je bilo tu rečeno, dva mrtva — vašega očeta Raphaela Aranda in Valerie Steinfeldovo. Ta je morala nemudoma zatem, ko je odložila slušalko, vzeti ciankalij. In sicer v kapsuli,

ki jo je pregriznila. Ko smo prišli mi z našim zdravnikom, je ta našel zdrobljeno steklo v njenih ustih. Trupli sta ležali drugo čisto tik drugega na tleh...« Groll si je otrnil pepel z viržinke. »Njune roke so se dotikale,« je rekel in pomislil na ginkov list.

Manuel Aranda ni odgovoril.

»Mi je prav žal,« je rekel Groll. »Tako je bilo. Bi mogoče radi kaj popili?«

»Ne, hvala.«

»Viski? Konjak? Slivovko? Vodko?«

»Ne, res ne. Rad... rad bi...«

»Kaj?«

»Rad bi še enkrat poslušal trak,« je rekel Manuel Aranda.

9

»Vaš oče je bil kemik, pravijo, ne...?«

Irene Waldeggova je previdno zapeljala po delu drevoreda med odsekoma triinsedemdeset in petinpetdeset. Pri zadnjem večjem krožnem križišču ji je zbudil pozornost zapuščen avto, ki je bil tam parkiran.

»Kemik, ja, in biolog.« Manuel Aranda je pokimal. Zdaj sta se spet pogovarjala z normalnim glasom, po tihem in boječe, tako, kakor da ju je sram zaradi obnašanja ob srečanju. »Imel je tovarno v Buenos Airesu, quimica ah and a.«

»Farmacevtika? «

»Ne. quimica aranda je v Argentini ena največjih tovarn za izdelavo pripomočkov za varstvo rastlin in za uničevanje mrčesa.«

»Se pravi velika tovarna.«

rZelo velika, ja. Ravno zato so mojega očeta tudi povabili na ta kongres na Dunaju kot zastopnika države. Tukaj so se zbrali strokovnjaki za varstvo rastlin z vsega sveta.«

Irene Waldeggova je peljala po lesketajočem se ledu. Zdaj je bilo v vozu že zelo toplo.

»Ste tudi vi kemik?«

»Jaz še študiram. Zadnji semester. Vendar sem kajpak že delal v našem laboratoriju — o počitnicah.«

Irene Waldeggova je zavila v drevored med odsekoma 73 in 74. Vozila je počasi.

»Tule nekje mora biti. Odsek se začne tukajle.«

»Peta pot, je rekel vratar.«

»Ja, peta pot. Ob tem snegu jo je težko najti. Predvčerajšnjim so vsaj z lopatami napravili ozko gaz. Pa je vse že zdavnaj zameteno.«

Iz daljave je bilo slišati tiho bobnenje, ki se je hitro okrepilo. Z bližnjega letališča Schwechata je spet vzletelo eno od letal in se pripravljalo, da preleti pokopališče.

»To je druga pot...«

»Imate prav,« je rekel Aranda. »Vaša teta — je bila kdaj poročena?«

»Bila je, ja. Njen mož je umrl že med vojno.«

»Kje?«

»Na fronti, mislim. Potem ko je bil ranjen. Ne vem čisto natančno. Valerie ni nikoli rada govorila o tem. Tretja pot...«

Rohnenje bližajočega se letala se je zelo okrepilo.

»In otrok ni imela?«

»Pač. Enega sina. Vendar se nista nikoli razumela. Zal. Temu ob koncu vojne niti še ni bilo dvajset let. Ime mu je bilo Heinz, videla sem ga na fotografijah. Na njih je videti kar čeden. Vendar se z Valerie ni in ni mogel pobirati!« Irene Waldeggova je zdaj že skoraj kričala, tako glasen je bil že trušč letala. »Leta 1947, ko so se začeli veliki izseljenski programi za Kanado, se je takoj priglasil in odšel. Čez eno leto je potem pri nekem avtomobilskem karambolu v Quebecu izgubil življenje. To je bila četrta pot. In tamle spredaj je peta!« Irene je pustila mercedes, da se je iztekel. Letalo je bilo zdaj ravno nad njima. Njegove šobe so rjovele, tulile in hreščale. Zavijale so in bobnele in vse je kazalo, da bo letalo vsak trenutek razneslo, ko je Irene ustavila avto, pritegnila ročno zavoro in ugasila motor. Odprla je vrata na svoji strani in izstopila.

Sveta nebesa, je pomislil Clairon. Zagledal je Irenino glavo na nitnem križu svojega 98 k. Kdo pa je ta ženska? Kako je prilezla sem? Na, to imaš, je trpko pomislil Clairon. Prekleti modrijarhi usrani! Kakšen golaž ste pa zdaj pripravili? Kje

je sploh Aranda? Saj tega vendar sploh ni tukaj! Ali pa vendarle; ja, se je že pokazal, ampak za vozom. In kaj ima v rokah?

»Tukajle morava noter,« je rekla Irene. »V resnici je že spet vse zasneženo. Pa kako!«

Manuel je vzdignil veliko šestilo čez snežni nasip ob robu ceste, ki mu je zapiral dostop na peto pot na odseku 74, ga zasadil v sneg in skočil čez okop. Takoj se mu je globoko vdrlo, a je potem stegnil roke in pomagal Ireni Waldeggovi. Ta je nespretno skočila, da ji je spodrsnilo, tako da jo je za nekaj trenutkov varno podržal v rokah, da ni padla. Njuna obraza sta se dotaknila. Irene se je hlastno rešila objema. Manuel je stopil za korak nazaj.

»Jaz pojdem naprej in vi boste stopali v moje stopinje,« je rekel.

»Ampak vaši čevlji...«

»So zadosti visoki. Vaši škornji imajo gladke podplate. Ne maram, da bi nazadnje še zares padli. Bodite previdni. In mi pripovedujte, kod naj grem.«

»Najprej, naravnost do velike smreke tamle spredaj, potem na levo.«

Kaj pa je tistile predmet, ki ga vleče Aranda s seboj? je preudarjal Clairon. Cev 98 k se je medtem premikala in se drsala ob angelovem palcu. Clairon je pazljivo spremljal dvojico. Zdaj je v merilnem daljnogledu videl povečan Irenin hrbet, zagledal sivkasto črni tjulenjev plašč, za nekaj drobcev sekunde gledal eno ali drugo Arandovo ramo, majhen del njegove krznene kučme.

Boeing 707 je še zmeraj grmel, vendar se je trušč hitro manjšal. Vrane so spet začele krakati.

Dobri Bog, je pomislil Clairon, kaj naj pa zdaj naredim? Ta mlada ženska, naj bo že kdor si bodi, mi ves čas zakriva Aranda. Seveda bi mogel podreti najprej njo. Vendar tega ne smem. Kaj se bo zgodilo, če se bo Aranda potem takoj vrgel na tla ali skočil za kakšen nagrobnik? Če se mi umakne? Tukaj ne morem uprizoriti strelske veselice. Brezpogojno moram najprej zadeti njega! On je moja tarča, ne ženska. Zensko bom kajpak spravil s sveta takoj potem, če pojde z repetiranjem zadosti gladko in se ne bo tudi ta vrgla na tla ali se skrila. Ne smem čisto nič tvegati. Fant, fant, če to ni sranje. Na, nič ne pomaga, moram pač potrpeti in počakati. Tudi ni brezpogojno priporočljivo, da pritisnem, dokler ne privrši kakšno letalo čez nas in ne preglasi strela. Zdajle je — pogled na zapestno uro — 14,49 h. Ob deset minut čez tri vzleti letalo air france 654, ki gre čez Pariz proti New Yorku. Pa počakajmo nanj in upajmo. Kaj pa tudi morem napraviti drugega?

»Na levo! Vam bom pomagala nesti!«

»Ne, zelo dobro gre...«

»Neumnost!« S tremi dolgimi koraki je stopila Irene zraven Manuela, ravno ko je zavil na levo na globoko zameteno pot med dvema vrstama grobov.

Saj se mi bo zmešalo, je pomislil Clairon. Zdaj mi ga pa že spet zakriva! In kako! Tisto, kar vlečeta s seboj, mora biti kaj za na grob. Kakšna ušiva zoprnija!

»Pri črnem nagrobniku na pol na desno,« je rekla Irene. »Tamle spredaj, med tistima vrbama žaluj kama, tam je.«

»Še dobršen kos poti,« je rekel.

»Izvrstno govorite nemško. Ste bili že kdaj prej v Nemčiji ali v Avstriji?«

»Še nikoli. A doma smo zmeraj govorili tudi nemško. Nemško sem znal že kot majhen otrok.«

»So vaši starši po rodu iz Nemčije?«

»Ne. Moja mati je že osem let mrtva. Oba sta bila rojena Argentinca. Kakor jaz. Tam je v marsikakšni družini v navadi, da govore po dva jezika. Ponajvečkrat francosko ali nemško — in špansko.«

Gazila sta drug ob drugem po snegu.

»Tukaj so napravili gaz, ozko gaz... a zdaj!«

»Kdo je bil pri pogrebu?« je vprašal Manuel.

»Moji starši... Prišli so iz Beljaka. Martin Landau in njegova sestra.« Irene je pogledala Manuela. »In neka tujka.«

»Kaj se to pravi — tujka?«

»Nihče od nas je ni poznal.«

»Čudno.«

»Čudno, ja. Še pogovarjali smo se o tem.«

»Kakšna pa je bila ta ženska?«

»Ne vem. Bila je zagrnjena.«

»S tančico?«

»Gosto. In zelo je jokala. Pripeljala se je z avtom in je bila že tukaj, ko smo mi prišli. In tudi odpeljala se je prva. Bilo je... kakor da ne bi marala, da bi jo kdo spoznal...«

»Starejša ženska? Mlada?«

»To bi težko ocenila — ker je bila pod črno tančico. Malo čez štirideset, bi rekla.« Irene Waldeggova se je ustavila in segla globoko po sapo. Tudi Aranda se je ustavil. »Samo trenutek...«

»Mogoče ne bi smela govoriti.«

»Saj so krivi samo moji škornji. Tako so postali težki... Ja,« je rekla Irene, »in potlej sem šla za pogrebom jaz in trije moški od pogrebnega zavoda. Pripeljali smo se za pogrebnim vozom, Tilly Landau z bratom, jaz s starši. Vsi avtomobili so bili parkirani tamle čez v drevoredu...«

»Torej eden, dva... osem ljudi. In župnik,« je rekel Manuel.

»Župnika ni bilo,« je rekla Irene.

Človek bi se zgrizel od togote, je pomislil Clairon. Kako ti stoji tamle. In ženska tik zraven njega. Tik pred njim. Tako da ga v celoti zakriva.

»Kako da ni bilo župnika?« je začudeno vprašal Manuel.

»Samomor...«

»Ampak pri tem se zmeraj najde kakšen izgovor... Duševna zmedenost... omračitev duha ...«

»Ja, tudi jaz sem tako poskusila. Pa se ni dalo nič napraviti. Saj je vendar...« Irene je požrla slino. »Saj je vendar prej... poprej je zagrešila umor.«

»Seveda,« je tesnobno zamomljal.

»Le z največjo težavo sem dobila dovoljenje za pokop na osrednjem pokopališču.«

Čofotala sta naprej po snegu.

Clairon je stal za mogočnim nagrobnikom pod velikim angelom in se prestopal z noge na nogo. Imel je debele volnene nogavice, vendar so mu zaradi dolgotrajnega čakanja začeli prsti na nogah kljub temu dreveneti. Skozi daljnogled je opazoval dvojico, ki se je čedalje bolj oddaljevala od njega. Nič se ne da napraviti, je pomislil Clairon. Zenska mi venomer zakriva Aranda. Moram ohraniti potrpljenje. Kolikokrat sem že moral imeti nečloveško potrpljenje! Če se mi pokaže priložnost že pred deset minut čez tri, bom tvegal tudi v tihoti. Potlej bo pač treba kakor bi mignil izginiti. Lepše bi kajpak bilo, če bom lahko opravil med truščem air francea. Ob dvajset minut čez tri vzleti sabena. In o pol štirih swissair. Vmes, ob petnajst petindvajset, menda pristane bea iz Londona. Seveda pa nimam pojma, po katerem koridorju pride. Danes nisem slišal še nobenega letala, ki bi priletelo. Nič ne de! Če sploh ne pojde drugače in če bosta že spet hotela zlesti v avto in ne bom imel nobene druge izbire, bom vendarle najprej ustrelil žensko. In potlej bom moral v resnici imeti peklensko srečo, da bom dobil Aranda prav na muho. No, je pomislil Clairon, ne smemo kar takoj računati s strahovi. Do zdaj mi je Bog še zmeraj pomagal. Gotovo mi bo tudi zdaj. In mi odpustil. Saj to je njegov poklic.

Irene Waldegg in Manuel Aranda sta se ustavila pred grobom Valerie Steinfeldove. Debela snežna odeja je pokrivala gomilo. Oba sta stopila nanjo, Manuel se je sklonil in potegnil nagnjen, tanek lesen križ iz zmrzlih tal. Potlej je zasadil konice velikega šestila v škripajoč sneg. Začutil je, da leže pod njim debele, zmrzle kepe prsti, s katerimi so zasuli jamo.

Tako je torej s tole rečjo, je pomislil Manuel, mahoma streznjen in neprizadet. Tukaj počiva ženska, ki je umorila mojega očeta. Hotel sem pogledati grob, brezpogojno še danes, kot prvo stvar. Zamišljal sem si sam Bog si ga vedi kaj. Kako mi bo pri tem pri srcu, kakšni občutki me bodo navdajali. Kup ilovnatih kep, zamrzel, pod snegom, na snežni planjavi. Grob te priletne morilke. Stojim na njem. In kaj občutim pri tem?

Nič.

Nič in nič.

»Naj je storila ne vem kaj — bila je naj čudovitejši človek, kar sem jih kdaj poznala...« Irene je spregovorila sama pri sebi, ne zanj, ko je upirala pogled v grob. Njen glas je izgubil zven. Govorila je kakor v transu. »... Valerie je bila tako pametna, nikoli se ni znala ujeziti, vsako stvar je pri priči odpustila, pa naj ji je storil kdo ne vem kaj. Za vsako stvar je našla opravičilo, izgovor, razlago. ,Moraš se postaviti tudi v položaj drugih’ — kolikokrat sem slišala te besede iz njenih ust...«

Ampak na magnetofonskem traku so ohranjene še druge besede te ženske, je pomislil Manuel. Čisto drugačne besede...

»Nikoli ni lagala. Bila je... tako poštena. Tako spoštljiva. Nikoli me ni pustila na cedilu. Vsa leta, kar sva jih preživeli skupaj, ni bilo nobenih prepirov, nobene hude besede... Potovanja, ki sva jih napravili... na Severno morje... v Lugano ... na Capri... v Normandijo ...«

Kakšen nekrolog, je pomislil Manuel. Nagrobni govor morilki.

»... Valerie ... Jaz ... jaz sem jo imela v resnici tako rada ...« Njen glas se je utišal do šepetanja. »Bolj kakor vse druge ljudi... Ja, še celo bolj kakor mater! Svojo mater imam rada, res... Ampak odkar sem živela na Dunaju, je bila Valerie moja mati... bolj kakor prava... in bila je čedalje bolj, čedalje bolj...«

Ena minuta čez tri, je pomislil Clairon. Se devet minut.

»In zdaj je mrtva! In jaz sem sama, čisto sama. Kaj pa naj zdaj naredim?« je zaklicala Irene z glasom nesrečnega otroka.

Manuel Aranda je mahoma pomislil: Pa jaz? Kako je bilo to z menoj, kako je bilo včeraj dopoldne?

10

»Srajca.«

Kako sem te imel rad! Tvoj humor, tvojo prijaznost, tvojo modrost, tvoje nikoli vsiljivo tovarištvo. Kako so mi bili prijatelji nevoščljivi zate...

»Majica.«

Vse sem ti lahko zaupal kot majhen dečko in pozneje, ko sem bil že večji. Za vse si imel razumevanje. Zmeraj si mi pomagal, kadar sem zabredel v težave, ko sem bil majhen dečko in potem, ko sem bil večji...

»Kravata.«

Zmeraj si bil za svojo družino pri roki, pa čeprav si imel toliko dela! Kadar sem imel počitnice, si si tudi sam vzel prosto in odpeljali smo se v Mar del Plato, mama, ti in jaz.

V Mar del Plati si me naučil plavati in marsikatero leto pozneje sva skupaj hodila tja lovit ribe, samo midva. V bližini brega sva lovila lokarde, ki so po hrbtni strani modre, po trebušni srebrnkaste s temnimi prečnimi pasovi, in čudovito lepe ostroplute. In potlej, ko sva se z veliko enojambornico vozila na odprto morje in lovila mečarke, velikanke! Ena je bila pet metrov dolga in tristo šestdeset kilogramov težka in nama je razbila pol barke ...

»Dva zlata zapestna gumba. Zlata kravatna igla.«

Na lov na race si se vozil z menoj v tandilske hribe, svojo prvo risanko sem dobil s petnajstim letom za rojstni dan, in pri Tandilu sva oba hodila po čistem zraku in po čudoviti pokrajini Sierre med morjem in ravninskimi pampami.

»Nogavice s podvezami.«

Moški, ki je to govoril, je bil uslužbenec sodnomedicinskega inštituta, upadlih lic, s tako debelimi, lesketajočimi se šipicami v naočnikih, da Manuel sploh ni mogel razločiti njegovih oči. Na sebi je imel sivo delovno haljo in na mizo je pokladal vse, kar je imel Manuelov oče v trenutku, ko je bil zastrupljen, na sebi; pokladal je preudarno, in skrbno in vsak kos posebej po imenu vpisal v velike obrazce.

Moški v sivi halji je delal v kleti inštituta, obloženi z belimi ploščicami, kjer je smrdelo po lizolu in po drugih razkužilih. Tukaj ni bilo nobenih oken. Povsod je gorela električna luč. Če se je Manuel obrnil, je skozi odprta vrata magazina lahko po dolgem hodniku pogledal v velikansko dvorano. Nekaj praznih, visokih belih miz je stalo na vlažnih, lesketajočih se kamnitih tleh. V eni od sten je bilo več z jeklom obitih kvadratnih vrat. Zapirala so predale, v katerih so bili spravljeni mrliči. Za enimi od vrat je še zmeraj ležal Manuelov oče. Ni ga smel nič več pogledati. (»Ja, kaj pa vendar mislite, gospod? Saj je bila naročena obdukcija. Vaš gospod oče je bil... zdaj ni več... se pravi, za nič na svetu ga ne morete več videti!«)

Čudovito hišo si nam postavil tam zunaj v Olivosu, najlepšem predmestju Buenos Airesa, čisto blizu Rio de la Plate, ob reki. Kako velika je ta hiša, kako velik park, v katerem sem s teboj igral tenis in kriket...

»Listnica. V njem potni list, pet fotografij...«

Fotografije mame in mene, vem...

»... tuji dokumenti — kaj pa je tole?«

»Šoferska izkaznica in osebna legitimacija.«

»Šoferska izkaznica in osebna legitimacija...« Sipice na naočnikih moškega v sivem so poblisnile kakor zbiralne leče, bleščeče, srebrno. »... razni bankovci...« Med pokašljevanjem je štel in pri tem z ustnicami oblizoval dva prsta. »To je 25 860 šilingov v bankovcih in po žepih v obleki in na plašču je bilo še 1540 šilingov v bankovcih in šestdeset grošev... Nikar ne delajte tako nepočakanega obraza, dragi gospod, vse mora biti lepo po vrsti opravljeno, vse*to moram lepo vpisati in potlej mi boste morali tudi podpisati dokumente, da ste vse v redu prevzeli... Potlej je še 865 ameriških dolarjev v bankovcih in 74 500 pezov, ravno tako v bankovcih ... Kaj pa je tole, lepo prosim?«

»Potovalni čeki.«

»Aha. Bi jih hoteli, lepo prosim, sami prešteti in mi povedati, koliko jih je in kako se to napiše?«

Zdaj sem bogat. Ampak vse, kar imam, si ti zaslužil, prigaral, postavil. In zdaj si mrtev. Zdaj je vse to moje. Vse sem pripravljen dati iz rok, vse, samo če bi mogel s tem tebi vrniti življenje, tebi, ki ležiš tamle za enimi od tistih vrat, obduciran, mrtev zdaj že pet dni, prepovedano je in te ne smem več videti...

Manuel Aranda je preštel »potovalne čeke«.

In smrdelo je po lizolu v tem skladišču mrličev in nekje je tekla voda, kar naprej, brez konca, in moški v sivem so potiskali visoka nosila po hodniku zunaj mimo, na njih je ležalo negibno truplo, pregrajeno z rjuho...

»Šop ključev z enim, dvema, tremi... šestimi ključi...«

Manuel Aranda se je šele okoli štirih zjutraj vrnil v hotel od pogovora z vladnim svetnikom Grollom. Ob devetih so ga prebudili iz svinčenega spanca. Okopal se je, pozajtrkoval in si najel avto, moder mercedes, ker je imel veliko opravkov na Dunaju. Najprej je moral dobiti dovoljenje za prevoz očetovega trupla. Okoli pol enajstih se je torej odpeljal v Kosarsko ulico, ne da bi slutil, da bo trajalo še ves dan, preden bo oče nazadnje le položen v rakev in pripravljen za prevoz z letalom.

(In Clairon je sedel z dvema moškima v opelkapitanu, ki je prej to noč stal v Hahngasse nasproti Urada za varnost, in druga dva moška druge izmene sta mu pokazala tega Manuela Aranda, ko je prišel iz »Ritza«, in odpeljali so se za modrim mercedesom in Claironu sta spet pokazala Manuela Aranda, ko je odšel na sodnomedicinski inštitut. Clairon je navsezgodaj zjutraj priletel na Dunaj. Vse dopoldne so se vozili za Manuelom Arando in venomer znova sta kazala Claironu njegovo žrtev in popoldne so mu kazali filme in fotografije, ki so jih naročili iz Buenos Airesa in jih pripeljali z istim letalom, s katerim se je pripeljal Manuel.)

»Robec...«

Nazadnje je moški v sivem končal. Zvit plašč, obleko, čevlje in vse drugo je spravil v veliko kartonsko škatlo, ki jo je zaprl in večkratno prevezal z močno bakreno žico. Konca žice je zvezal in zavaroval s svinčenimi plombami, ki jih je stisnil s težkimi kleščami. Na njih sta bila naslov in žig inštituta. Potlej je dal Manuelu v podpis formularje. Voda je še zmeraj nekje tekla in drugi moški z drugimi visokimi nosili, na katerih so ležala zagrnjena trupla, so hodili mimo po mokrem hodniku.

Manuel je dal uslužbencu bankovec, potlej je negibno obstal s kartonom, ki ga je držal na ročaju, se ozrl proti s kovino obitim vratom v steni v veliki dvorani in pomislil: Zraven mame naj te pokopljejo. Mene ne bo zraven. Jaz bom tukaj, na Dunaju. In ostal bom tukaj, dokler ne ugotovim resnice, to ti prisežem, oče, ki te imam rad, ki te bom zmeraj imel rad ...

»Gospod, če bi se blagovolili zdaj potruditi gor na upravo,« je rekel moški v sivem in vljudno zakašljal. »Tam bo treba urediti še nekaj formalnosti.«

Na upravi so ga že čakali. Vsi so bili zelo resni in zelo vljudni. Nič niso mogli spremeniti resnice, da je bil njegov oče umorjen — imeli pa so svoje predpise.

Manuelu so izročili formularje, ki jih je moral sam izpolniti. Potlej se je eden od njih usedel k pisalnemu stroju in začel tipkati druge obrazce po Manuelovih navedbah. Pri tem se je pokazalo, da manjkajo še dokumenti policije. Brez teh dokumentov niso smeli izročiti trupla. Nastal je spor. Manuel je sprevidel, da je prepir nesmiseln. Počutil se je tako revnega in ubitega kakor še nikoli v življenju.

»Zdaj se lepo odpeljite v Berggasse in tam recite, naj vam izroče vse, kar sem vam tukajle napisal, in potlej pridite spet k nam. Ampak do treh popoldne. Po tretji uri je tukaj zaprto. Ne, stojte, karton ostane tukaj, mi je prav žal.«

»Ampak...«

»Predpisi, dragi gospod! Tudi za prevzem premoženja svojega očeta vam bo morala dati policija še pooblastilo. In nadalje je rečeno v predpisih, da smemo izročiti imetje samo skupaj s truplom.«

»Torej kdaj?«

»Ja, če se do treh vrnete z vsemi papirji, ki še manjkajo, potlej bomo imeli jutri zjutraj vse pripravljeno za vas.«

»Šele jutri zjutraj?«

»Kaj pa mislite, saj koliko stvari je treba še opraviti. Treba je dobiti primerno rakev. Mrliča je treba prenesti iz hladilne komore. To sploh ne gre tako preprosto. In potlej moramo dobiti še drugo, nepredušno kovinsko rakev za prevoz. Jutri dopoldne ob desetih, ja, do takrat bo vse pripravljeno. In zdaj nikar ne začenjajte še enkrat od kraja, gospod Aranda, saj izpolnjujemo samo svoje dolžnosti. Rajši poskrbite, da boste prej ko mogoče prišli v Berggasse.«

In tako se je torej odpeljal v Berggasse (in Clairon se je v kapitanu odpeljal za njim) in uradniki v Berggasse so mu rekli, da bodo do drugega dne pripravili dokumente.

»Četrt na eno. Od dvanajstih ni več uradnih ur za stranke. In popoldne je pri nas zaprto.«

Manuel se je razburil. Pa je dobil opomin. Izgubil je živce in začel kričati, pri tem pa se je moral mučiti, da ni zajokal.

»Slišite, kričali pa pri nas ne bomo, torej smo se razumeli?«

Manuel se je obrnil od uradnika in pohitel k vladnemu svetniku Grollu. Ta ga je takoj sprejel. V njegovi čakalnici so zdaj sedele tri tajnice pri pisalnih strojih.

Groll je bil prijazen in miren kakor zmeraj. Telefoniral je.

»V dvajsetih minutah boste imeli vse papirje,« je rekel potem.

»Hvala vam. Potlej bom vsaj jutri že kaj opravil. Tudi predmete svojega očeta bom dobil. Te si bom še enkrat ogledal. Saj jih lahko odpeljem z vozom, ki sem ga najel.«

No, torej, je pomislil Groll. Natančno tako, kakor sem si zamišljal. Se dobro, da sem že prej telefoniral Hansedru in da sodi Hanseder med razumne. Ministrski svetnik Franz Hanseder, vodilni uradnik državne policije, je bil star Grollov prijatelj. Pokazal se je razumevajočega za prošnje in pomisleke vladnega svetnika.

Čeprav je Groll poznal odgovor, je le vprašal: »Za kaj pa potrebujete na Dunaju avto?«

Manuel je rekel: »Izjavili ste mi, gospod vladni svetnik, da je primer za vas končan.«

»In ravno tako sem vam tudi povedal, zakaj. Kadar ni nobenega dvoma več, kdo je v primeru kakšnega umora morivec, kakor je v našem primeru, in če ta morivec potlej naredi še samomor ...«

»... ni po členu 224 avstrijskega državnega zakonika nobenih nadaljnjih preiskav več,« mu je hitro segel v besedo Manuel.

»Tako je predpisano v zakoniku.«

»In zakaj je bil zagrešen umor, to vas nič ne zanima! Zadeva je končana.«

»Tega nisem rekel. Rekel sem samo, da po zakonu nimamo nobene upravičenosti ...«

»Ostal bom na Dunaju, dokler ne izvem, zakaj je ta ženska umorila mojega očeta!« je mahoma zakričal Manuel. »In nobenemu ne bom dovolil, da bi mi metal polena pod noge! Tukaj imamo argentinsko veleposlaništvo. Če mi boste delali kakšne težave, se bom obrnil nanj!«

Groll ga je pogledal. Mladi moški je temno zardel v obraz. »Rdeča jeza,« je pomislil Groll. Ne da bi se sploh še zavedal, je venomer znova registriral ta simptom pri svojih prostovoljnih ali neprostovoljnih obiskovavcih. In ne da bi se sploh še kaj zavedal, se je vselej domislil prastarega mehanizma menjave barv v stanju togote, kakor ga je človek podedoval od svojih pradedov v sivi pradavnini.

»Rdeča jeza« ni najbolj nevarna, je pomislil vladni svetnik. Mirno je rekel: »Jaz vam že ne bom delal nobenih težav.«

»Zakaj pa poudarjate besedo jaz? Kdo pa potlej?« Manuelu je glas zatrepetal. »Kdo pa potlej, gospod vladni svetnik?«

Groll je pomislil: Vsaj poskusiti moram še enkrat. Ne da bi pogledal Manuela, je rekel: »Odpeljite se domov, dragi gospod Aranda. Odpeljite svojega rajnega očeta v domovino in poskušajte strahoto, ki se je primerila, premagati in pozabiti.«

»Pozabim naj, da so mi umorili očeta?«

»Nisem tako mislil,« je zamomljal Groll. »Mislil sem, da pozabite, da se je tukaj zgodilo nekaj nerazumljivega...«

Saj to je več kakor žalostno, je pomislil. No, vidiš, in to bi bil drugi simptom, drugo svarilno znamenje, čakal sem nanj! Mladi moški je mahoma postal bled kakor kreda. Zdaj utegne vsak čas eksplodirati!

»Bela jeza« je že od pradavnine nevarnejša. Nobenih sprememb vse od tistih časov, je pomislil Groll. In pri tem predrzno precenjevanje samega sebe pri vseh nas, ker smo prepričani, da smo s posameznimi priučenimi tehničnimi zmožnostmi in spretnostmi dosegli višjo razvojno stopnjo. Višjo razvojno stopnjo, nebeški Bog, je pomislil Groll.

Aranda je zašepetal (zdaj je šepetal): »To v resnici zahtevate od mene? Gospod vladni svetnik! Vi nekaj veste in mi ne poveste! Kaj je tisto? Na dem z besedo! Poglejte me!«

Prav, je pomislil Groll, povedal ti bom. Hanseder mi je dovolil, da ti smem povedati. In ker je s teboj že tako daleč, kakor je, moraš izvedeti, revček ubogi, in sicer hitro — v tvojem stanju. Groll je rekel: »Izpostavljate se v nevarnost, gospod Aranda, če boste sami začeli kaj poizvedovati.« Bled kakor smrt, je pomislil. Torej bliskovit nasprotni udarec! »Tudi za nas je bila smrt vašega očeta v začetku skrivnost.«

»Pa zdaj?«

(Kako stiska pesti. Tudi te so bele kakor apno, členki močno izstopajo. Kaj pa se je spremenilo skozi milijonletja? Nič.)

»Zdaj,« je rekel, »vemo vsaj nekaj: za vašega očeta so se zanimale sile — sile, ki v naši deželi poravnavajo svoje spore.«

»Hočete reči... vohunstvo? Ampak to je vendar smešno!«

»To še malo ni smešno. Zastopniki več držav so bili v stikih z vašim očetom,« je na glas rekel vladni svetnik.

»Mislite, da je bil moj oče zapleten v kakšne zadevščine tajne policije?« Kar na lepem je Manuel spet spregovoril popolnoma mimo.

»Ja.«

»Ampak to je vendar absurdno! Moj oče je bil navaden kemik in biolog!«

»Ja,« je rekel Groll.

»Navaden poslovni človek!«

»Ja,« je rekel Groll.

»Znanstvenik, ki se je ukvarjal z najbolj nedolžnimi stvarmi pod soncem! S pripomočki za varstvo rastlin! S pripomočki za boj s škodljivci!«

»Ja,« je rekel Groll.

»Zakaj ves čas ponavljate ta ja?«

»Ker vam dajem prav,« je odgovoril Groll, potegnil na plan dolg, plitev usnjen tok in vzel iz njega viržinko, ki si jo je natanko pripravil in prižgal.

Manuel Aranda je sedel, kakor na smrt izčrpan. Po tihem je rekel: »Saj vam je menda jasno, da po tem, kar ste mi ravnokar odkrili, v nobenem primeru ne bom odletel domov!«

»V prav nobenem primeru.« Groll je pokimal in izpihnil sinji oblaček dima. »Odkril sem vam samo zato, ker sem videl, da tudi tako v prav nobenem primeru ne mislite odleteti domov in da boste v vsakem primeru začeli raziskovati. A zdaj ste posvarjeni, vsaj posvarjeni.« Fanta vendar ni mogoče kratko in malo pognati v smrt, je pomislil Groll. To sem rekel tudi Hansedru. Manuel Aranda mora vedeti, v kaj se spušča in kaj ga čaka.

»Gospod vladni svetnik,« je rekel Manuel in nemirno dihal, »katera sila, kakšna skrivna služba, katera organizacija se je neki mogla zavzemati za to, da je treba mojega očeta ubiti? Povejte mi to, lepo vas prosim! Rotim vas!«

»Tega jaz ne vem,« je odgovoril Groll in pomislil: Tukaj je konec. Hansedru sem obljubil, da je tukaj konec.

»Nekaj vam je znanega! Nekaj veste!«

»Ne, gospod Aranda.«

»Kaj pa je neki mogel napraviti moj oče, kaj je neki mogel vedeti, da so ga umorili?«

»Tega ne vem,« je rekel Groll in pomislil: Polovična laž.

V resnici tega ne vem. Ne vem natančno.

»Prepričan sem, da mi lažete! Prepričan sem, da veste veliko več, kakor ste mi povedali! Prepričan sem...« Manuel je obmolknil. »Ne zamerite,« je rekel in povesil glavo. »Popolnoma sem zmešan. Preveč razdražen. Nepreračunljiv. Prosim, ne zamerite. Seveda bi mi vse povedali, če bi kaj več vedeli.«

»Seveda,« je odgovoril Groll z negibnim obrazom. Dostikrat nastanejo situacije, je pomislil, ko zasovražim svoj poklic.

»Ampak da je to storila ta stara gospa Steinfeldova... Ta vendar ni mogla delati po naročilu kakšne... ali pa vendarle? Ali pa vendarle?«

»Zakaj pa ne?« je omenil Groll. Tudi jaz sem si mogel ravno tako slabo to predstavljati kakor ti, je pomislil. Ali pa imam mogoče kakšno drugačno razlago?

»Ja, zakaj ne?«

»Gospod Aranda,« je rekel vladni svetnik, »Dunaj je zelo veliko mesto...«

»Ne tako veliko kakor Buenos Aires!«

»Ne, to ne. Vendar Dunaj tudi ni tako mesto, kakor misli svet, da ga pozna...« Groll je sedel k pisalni mizi in se odsotno zagledal v ginkov list.

»Kaj naj bi se to reklo?«

»To mesto ima svetlo plat,« je rekel vladni svetnik in z eno roko pokril polovico lista, »ima pa tudi temno « Pokril je drugo polovico. »Tako je že vse od turških vojn. Se dlje — odkar so bili tukaj Rimljani. Dolga dolga stoletja je bil tale Dunaj frontno mesto, tukaj so se vojskovali, skrivaj in odkrito. In Dunaj je ostal frontno mesto, frontno mesto ... Preteklost — pri nas se je spremenila v sedanjost. Nič se ni spremenilo.« Z roko je izmenoma pokrival obe polovici lista. »Vzhod in zahod,« je mrmral. »Rdeči in črni... ta svetovni nazor in oni... boji trajajo tukaj že dlje, kakor traja krščanstvo ...«

»Med dobrim in zlim, ja, ja,« je nestrpno zagodrnjal Manuel.

»Nikar ne recite ja, ja, mladi mož! Dobro in zlo sodita skupaj.« Roka je potegnila najprej čez eno polovico lista, potlej še čez drugo. »Kdo bi mogel to bolje presoditi kakor človek iz mojega poklica? Kolikokrat je za enega zlo tisto, kar je za drugega dobro? Kako je sploh mogoče, da je na našem svetu zlo, ko je vendar Bog dober? No ja, ker mu le tako moremo dovoliti, da biva — z zlom vred...« Opazil je Manuelov pogled in se odkašljal. »Dobro in zlo,« je rekel na glas, »naj je to kar si že bodi, tako je! V medsebojnem boju nad tem šivom sveta, ki se mu reče Dunaj...« Povlekel je cigaro in pobožal list. Manuel ga je začudeno gledal. »Saj vem, za tujca je Dunaj mesto modre Donave, španske dvorne jahalne šole, velikih zbirk in muzejev! Mesto Schonbrunna, Belvedera in Pratra! Mesto Lannerja in Straussa, Burgtheatra in starih palač, vrtov in luči, mesto veselosti in lahkomiselnosti, pevcev in violinistov, glasbe in vina tam zunaj v Grinzingu... Pa vam je znano, za koliko agentov tujih držav v Avstriji imamo oprijemljive podatke? Za petdeset tisoč. To je znano število. Skrivno število je kajpak še veliko večje. Tukaj delajo agenti z vzhoda in agenti z zahoda, v tem prisrčnem, pojočem, zvenečem dunajskem mestu. In veste, koliko uradnikov državne policije imamo za utež proti njim? Štiristo!«

»Koliko?«

»Štiristo. Ste že prav slišali,« je rekel Groll in pomislil: In kako zanesljivi so ti štiristoteri? Kolikokrat smo imeli že domače škandale...

Manuel Aranda je zaklical: »Zakaj štiristo? Zakaj pa ne štiri tisoč? Zakaj ne štirideset tisoč? Zakaj ne poskrbite tukaj za red? Zakaj ne napravite konec takemu stanju?«

»Gospod Aranda, mi smo nevtralna država. Zavezniki so nam dali državno pogodbo in njihove čete so zapustile našo deželo. Kaj mislite, kako dolgo bi trajalo, da bi se čete vrnile? Kako dolgo bi bili pač priljubljeni in cenjeni, če bi motili kupčije zaveznikov, ki jih snujejo na tukajšnjem svojem področju? Avstrija je majhna, zelo majhna. Vsi skupaj so se dobro spomnili, da so nas izbrali. Kdor je tako majhen kakor mi, nima nobene izbire. Kdor je tako majhen, mora biti tiho.«

»In vi ste tiho!«

»To je samo po sebi razumljivo,« je rekel vladni svetnik Wolfgang Groll.

»Iz strahu?«

»Seveda iz strahu,« je rekel Groll. »Če se ne bi tisti, ki so odgovorni v deželi, tako majhni, kakor je naša, bali in ne bi s tem strahom računali kot z resnično, več kakor upravičeno danostjo pri vsem svojem ravnanju, potlej bi bili brez domišljije in brez občutka za odgovornost, potlej bi bili nezmožni in nevarni, potlej bi jih bilo treba odstraniti s položajev.« Pogledal je Manuela in z nasmeškom vprašal: »Se vam dozdeva taka usmerjenost strahopetna ali zaničevanja vredna?«

»Ne,« je ves osupel rekel Manuel. »Ne!«

»Zmeraj moramo delati tako, da se ubranimo najhujšega.

To je vrhovni zakon.«

»In to kajpak pomeni, da se nekatere državne ustanove tukaj vendarle zanimajo za smrt mojega očeta.«

»Seveda,« je rekel Groll. »Vendar vas nobena od teh ustanov, nihče, tudi jaz ne, ne sme uradno podpirati pri vaših poizvedovanjih. To menda razumete?«

»Razumem.«

»In to se kajpak ne pravi,« je zamrmral vladni svetnik,

»da ne bi bil zmeraj dostopen za vas.«

»Hvala.«

»Nimam niti pojma, koliko bi utegnila biti vredna moja pomoč. Vendar zmeraj lahko pridete k meni. Lahko mi o vsem pripovedujete. Mogoče vam bom znal kaj svetovati.

Mogoče, gospod Aranda. In zdaj mi dajte častno besedo, da ne boste živi duši povedali, kaj sem vam zaupal.«

»Dam vam častno besedo,« je rekel Manuel in segel vladnemu svetniku v hladno, suho roko.

Telefon je zapel.

Groll je vzdignil slušalko in kratko spregovoril po telefonu. Potem je rekel: »Vaše listine so pripravljene, lahko odidete ponje.«

»Hvala vam.«

Životni možak s srebrnimi lasmi je pospremil Manuela k vratom. Položil mu je eno roko na ramo. »Bodite previdni.«

»Zdaj je zadosti trdno,« je rekel Manuel Aranda. Z Ireno Waldeggovo sta z združenimi močmi zasadila v trdo zemljo črno šestilo, provizorični nagrobni križ. Bilo je precej naporno delo. V ritmični izmenjavi sta se upirala ob stranice počezne letve in tako potiskala konice šestila čedalje globlje v tla. Zdaj sta oba hlastno dihala. Iz daljave se je spet oglasilo zamolklo rohnenje, ki se je krepilo. Vrane so onemele. Irene se je vzravnala. Pri tem je izgubila ravnotežje, da je zdrsnila z gomile, narahlo kriknila in prestrašeno stegnila roke. Manuel jo je hitro prijel. V prihodnjem trenutku mu je Irenina glava omahnila na prsi in temni naočniki so zleteli v sneg. Manuel jo je trdno držal in še zmeraj stal na gomili.

Clairon je zamežikal.

Zdaj je bila prvikrat Arandova glava prosta.

Clairon je privzdignil cev 98 k, dokler ni dobil te glave v nitni križ. Zdaj pa počasi, le počasi. Zdaj imaš priložnost. Bog ti jo je dal. Nikar je ne zapacaj. Pazi...

Grmenje vzletnega letala air francea je bilo čedalje bolj silovito. Ura je bila enajst minut čez tri. Spet se je zaprašil sneg na grobnih gomilah in na vejah, spet so padale kepe z dreves.

»Jaz... jaz...« je zajecljala Irene Waldeggova. Ozrla se je navzgor proti Manuelu. Zdaj je lahko videl njene oči. Bile so rjave kakor njeni lasje in zardele in zatekle od veliko joka.

»Le mirno,« je rekel Manuel, »prosim, pomirite se.«

Telo se ji je mahoma sesedlo, Manuel jo je moral stisniti k sebi. Kolena so se ji zašibila.

»Tako mi je slabo ... Prizadevala sem si... Mislila ... mislila sem, da bo le kako šlo ... ampak zdaj... zdaj sem prvikrat začutila, da je nikoli... nikoli, nikoli, nikoli več ne bo ob meni... Valerie! Valerie! Le zakaj si to...«

Manuel ni mogel več razumeti, kaj jeclja, medtem pa so se ji iz oči ulivale solze. Rjovenje bližajočega se boeinga je bilo že preglasno. In tako sta stala; Manuel jo je z rokami objemal čez hrbet in si naslanjal njeno glavo na prsi. Videti sta bila kakor zaljubljen par, kakor tragičen ljubezenski parček. Manuel je pogledal navzdol na ihtečo. Pomislil je: Ne, ta ženska ni nič kriva.

Tedaj pa je privršalo nadnju letalo na svoji dolgi poti proti Parizu in New Yorku in je bilo že tukaj, že v oblakih, z besnečimi, razbijajočimi, hrumečimi šobnimi agregati.

Claironu so se oči stisnile v ozki reži. Stal je pritisnjen k marmornemu kvadru, brezčuten, v celoti brezčuten kakor zmeraj. No, torej, je pomislil. Čudovito, je pomislil. Imenitno. Ne bi moglo biti bolje. Glava Manuela Arande je bila popolnoma na planem, Clairon je natančno videl njegov profil skozi merilni daljnogled. Strel v sence, je pomislil in pomeril v Manuelovo desno uho, ki je gledalo izpod rjave krznene kučme. Ja, strel v sence. Zdaj pojde. Še zmeraj je šlo.

Z rjovenjem, ki je jemalo sapo, je odbesnel boeing čez pokopališče. Claironov prst na petelinu 98 k se je začel kriviti.

Strel je bilo komaj slišati. Brez glasu je Clairon omahnil v sneg. Obležal je z obrazom navzdol, mrtev.

12

Moški v zapahnjeni kabini javnega stranišča ob robu odseka 55 je stal na straniščni deski. Cev njegovega orožja je še gledala iz line, ki je bila pod stropom tesnega prostora. Bila je ameriška »springfieldovka«, model 03, kaliber 7,62 milimetrov, dolžina nabojev 75 milimetrov, dolžina puške 1250 milimetrov, magazin z desetimi naboji, z nataknjenim merilnim daljnogledom. Z vštetim daljnogledom vred je orožje tehtalo samo 4,3 kilograme.

Moški je imel na sebi rjasto rjav plašč iz difla in težke čevlje, bil je oglatega obraza, široke spodnje čeljusti, s sončnimi pegami in s kratko, obrunkasto brazgotino, ki mu je tekla čez čelo. Svetle lase je imel ostrižene na ježka, da je s svojo frizuro prebudil pozornost dobrodušnega starega vratarja pri glavnem vhodu, ko mu je ta človek v velikem belem lincolnu dal bankovec za sto šilingov, da mu je moral izmenjati, potlej pa se kakor blazen, z žvižgajočimi pnevmatikami zapodil na pokopališče. Možakar je svojo hitrost kar hitro zmanjšal na predpisanih dvanajst kilometrov na uro, saj mu je šlo še najbolj za to, da ne bi zbujal pozornosti. Samo strašno se mu je mudilo. Se sreča, da je osrednje pokopališče poznal že s prejšnjih obiskov.

Lica so mu rdela. Videti je bil mlajši, kakor je bil, namreč enainštirideset. Sodeloval je v korejski vojni. Dne 25. aprila 1951 ponoči, ko so severni Korejci napadli pri Munsanniju, je bil ubit njegov četni komandir — neki poročnik Charles J. Deeping — s strelom v glavo. Krogla je izvirala iz ameriške »springfieldovke«, model 03. Tega dejanja je bil ostro osumljen višji seržant Howard Kane. Postavljen je bil pred vojaško sodišče zaradi umora iz nizkotnih nagibov (maščevalnost), spoznan za krivega in ustreljen, kakor je pisalo v vojaškem listu »Starš and Stripes«. Tri dni, preden je to pisalo v listu, je bil rjavolasi Howard Kane, čigar obraz je bil posut s sončnimi pegami, v Washingtonu, kjer je imel daljše pogovore. Takoj po zadnjem pogovoru je nekdanji tehnik za šibki tok iz Chicaga, samski, brez sorodnikov, odpotoval v New York; zdaj se je pisal David Parker in je imel dokumente na to ime in ni imel več skodranih rjavih las, temveč na kratko ostrižene svetle lase. Od tistega dne naprej pa vse do današnjega je opravljal drug poklic.

Nekdanji višji seržant Howard Kane, že dolgo časa trgovski potnik David Parker, je še zadnjikrat pogledal skozi merilni daljnogled svoje »springfieldovke«. Krogla je zadela Clairona v desno sence, še preden je mogel pritisniti na petelina svojega orožja do konca. Ko je prišla na levi strani pri sencu ven, mu je pri tem odtrgala pol obraza. Kaliber 7,62 povzroča namreč strahotna razdejanja. Iz tistega, kar je ostalo od Claironove leve polovice obraza, je brizgnila kri v sneg. David Parker si je natančno ogledal Clairona. V svojem življenju je videl že zelo veliko mrtvih moških.

Zadovoljen je zlezel z lesene straniščne deske, skril puško pod plašč iz difla in odšel iz javnega stranišča. Hodil je hitro, medtem ko se je bobnenje odmikajočega se letala AIR FRANCEA čedalje bolj polegalo in so vrane spet začele krakati, in jo ubiral po drevoredu med odsekoma 55 in 56 kos poti navzdol proti velikemu belemu lincolnu, ki je stal tam. Parker je odprl prtljažnik in skril »springfieldovko« pod nekaj starih cunj. Potem ko je prtljažnik spet zaprl, je sedel za krmilo, prižgal motor in vdelani oddajnik; najprej je peljal kos poti v smeri proti cerkvi dr. Karla Luegerja, potlej pa zavil proti desni, vzel v roko mikrofon in rekel: »Calling Stardust... Calling Stardust... This is Charlie Baker, Charlie Baker, over.«

Iz zvočnika na aparatu je zazvenel moški glas: »Okay, Charlie Baker, this ist Stardust, I can hear you. Over.«

Pogovor se je nadaljeval v angleščini.

»Spravljen s poti,« je rekel David Parker. »Mrtev.«

»Za gotovo?«

»Prisežem! Naravnost v sence.« Parker je peljal čez zmeraj nove aleje previdno čez pokopališče proti eni od diagonalnih cest, ki naj bi ga pripeljala v bližino manjšega vhoda III. Skozi vrata II, skozi glavni vhod, rajši ni več peljal.

Parker je rekel: »Prepozno ste me odposlali.« Poročal je, kaj se je zgodilo, in končal: »Kakšno hudičevo srečo sem imel! Ko sem prišel, sem pri vhodu zagledal Manuela Aranda. Tista Waldeggovka je bila pri njem. Sam ne vem, kako. Prav gotovo pa je bila ta ženska potlej Claironu ves čas napoti, da ni mogel počiti Aranda. To sem pri priči pogruntal, kakor hitro sem ga nazadnje le dobil v daljnogled. Fant, fant, hudo za las je šlo s časom, samo to lahko rečem. Komaj mi je prišla njegova buča lepo v nitni križ, se je morala ženska kaj skloniti ali kaj takega, ker je namreč Clairon mahoma dobil prost pregled. Ravno se je že hotel lotiti dela, ko sem ga vzel na muho. Hudiča nazaj, a prihodnjič me rajši pošlji malo prej na pot!«

»Smo pač šele tako pozno zvedeli. Prav žal.«

»Vse se šteje v rok službe,« je rekel David Parker. »Nič več ne pridem v mesto. Imam drugo obleko in drug plašč...«

13

»... in druge čevlje in kovček poln perila v vozu,« je zvenel glas iz zvočnika močnega oddajnika, katerega rjavo prepleskana škatla je počivala na dolgi pokromani jekleni mizi. Tudi ta oddajnik je bil opremljen z motili in bistrili kakor oddajnik v lincolnu Davida Parkerja.

Srebrna miza je stala v prostoru, v katerem so bili novi blatniki, pločevinasta avtomobilska vrata, žarometi, smerna utripala, zadnje luči in brisala za šipe. Ta prostor je bil v pritličju zelo dolge in zelo visoke lope. V njem je bilo kakor v miniaturnem mestu — večji in manjši zaboji so se kopičili v nekakšna poslopja. Med njimi so tekle ozke ulice. Tu je bilo skladišče podjetja, ki se mu je reklo americar in je moglo oskrbovati z nadomestnimi deli skoraj vse ameriške tipe voz. Med soteskami zabojev so se ubadali delavci z navori in škripci. Električni vozički so vozili sem ter tja.

Skladišče je bilo na tisti strani Hietzinškega nabrežja, ki pomeni nadaljevanje in podaljšek zahodne avtomobilske ceste, v bližini mestne železniške postaje OberSanktVeit. Podzemeljska železnica teče tukaj pod ravnijo cest, vendar na planem. Zid loči njene tire od široke struge reke Dunajca.

Poslovni vodja americara se je pisal Gilbert Grant. Bil je velik, težak in živahen moški dvaindvajsetih let, rdeče polti na obrazu in sinjih oči, ki so se mu majčkeno solzile in so bile preprežene z rdečimi žilicami kakor oči pivca iz navade.

Prostor, v katerem je bil oddajnik, je imel električno krmiljena jeklena vrata in zvočno izolacijo. Oken ni bilo nobenih. Ventilator je skrbel za svež zrak. Delavci v skladišču so bili prepričani, da so v prostoru, v katerega so smeli stopiti samo Grant, njegovi ameriški uslužbenci in njegovi priložnostni gostje, spravljene vse poslovne skrivnosti, čekovne knjige in veliko gotovine. Delavci so bili dobro plačani in z njimi so lepo ravnali, pa se tudi niso menili za nobeno stvar, ki se jih ni tikala. Gilbert Grant jih je odbiral pod tem vidikom.

Dva mlada, mahedrava Američana, ki sta bila pri oddajniku, sta stopila stran. Gilbert Grant je sedel pred mikrofonom. V električni luči močne podstropne svetilke so se mu svetili kakor smola črni lasje.

»Dobro je, Charlie Baker,« je rekel. »Takoj zdaj se odpelji ven na letališče. Kdaj odleti letalo? Končano.«

»Čez kakšni dve uri,« je zazvenel glas Davida Parkerja iz zvočnika. »Končano.«

»Prav. Pusti voz na tretjem parkirnem prostoru, kakor smo dogovorjeni. Seveda zaklenjen. Zvečer ga odpeljemo. Hvala lepa in srečno pot! To je vse. Končano.«

»Okay. Tudi vam hvala. Torej prihodnjič na svidenje. Končano.«

»Končano,« je rekel Gilbert Grant in se naslonil navznak na elastičen stol iz kromiranega jekla, pri čemer ga je zasukal. Ob strani pri njem je sedel četrti moški. Bil je tako velik kakor Grant, nekaj mlajši, vitek in aristokratske zunanjosti. Fjodor Santarin je bil predsednik »Zveze avstrijskosovjetskega študentovskega prijateljstva«, ki je imela sedež v stari palači ob Wollzeilu v bližini Stefanove cerkve v središču mesta. Grant in Santarin sta govorila tekoče angleško, francosko, nemško in rusko. Santarin, ki je imel na sebi prvovrstno krojeno obleko po meri — v nasprotju z majčkeno zmečkano Grantovo konfekcijsko obleko — se je rahlo nasmehnil in iz vljudnosti spregovoril v angleščini: »To je šlo pa v resnici hudo na tesno, dragi prijatelj.«

»Hja, ko bi ne imeli kanca sreče, bi bili v tem poklicu gladko izgubljeni,« je odgovoril Gilbert Grant in si pritegnil vozel preveč pisane kravate, ki jo je imel zavezano na modrobeli križasti srajci. »Pri mikrofonu sem se pošteno potrudil. Kar slabo mi je. Moram narediti kakšen požirek.« Stopil je k omari v steni. Rus se je otožno nasmehnil. Gilbert Grant je moral v rednih, precej kratkih presledkih venomer znova napraviti požirček, to je bilo Fjodorju Santarinu kajpak znano. Gilbert Grant je bil pravzaprav pijanec. Pa je zdržal. Za zdaj še zdrži, je pomislil Rus. A prej ali slej bo doživel zlom. Skoda, imam ga rad. Kolikokrat in kako dobro sva že skupaj delala.

»Zdajle vaju trenutno ne potrebujem več, malo se zunaj razglejta,« je rekel Grant, ki se je zdel mladima Američanoma tako mogočen in našopirjen kakor Orson Welles, kateremu je bil nenavadno podoben.

»Dobro je, mister Grant.«

Odšla sta proti električno krmiljenim jeklenim vratom.

»Trenutek!« Fjodor Santarin se je spet nasmehnil. Z elegantnim premikom — vsi njegovi gibi so bili elegantni v nasprotju z okornimi premiki njegovega tovariša — je potegnil podolgovato, visoko škatlico iz pozlačenega kartona iz notranjega žepa na suknjiču brezhibno izdelane obleke. (Na Dunaju si je dajal delat obleke samo pri »Knizeju« na Grabnu.) V škatlici so bili posebni konfeti znamenite Demlove slaščičarne. Santarin je zmeraj nosil pri sebi take zavojčke in rad je vsakemu postregel s sladkarijami. Zdaj je odprl škrniclju podobno škatlo in jo podržal proti mladima moškima. »Si smem dovoliti?«

Oba sta že dolgo poznala njegovo razvado. Vzela sta vsak po dva konfeta, se mu zahvalila in izginila, potem ko sta jeklena vrata odprla s pritiskom na gumb. Težka plošča se je zapeljala po tirih za njima spet nazaj čez odprtino in se neslišno zaprla. Grant je napolnil velik kozarec več ko do polovice z burboncem. Ni prilil nič vode, temveč je zvrnil kozarec, pihnil zrak skozi nos in znova do polovice napolnil kozarec. Potlej je sedel na enega od zabojev, v katerem so bili spravljeni avtomobilski žarometi, in položil noge v štorastih čevljih na drug zaboj.

Kakor debeloglav kmet iz Ukrajine, tak je, je pomislil Santarin, ki je bil videti kakor angleški plemič.

»Na Claironovo zdravje,« je rekel Grant in vzdignil kozarec. »Naj počiva v miru.« Američan je napravil kravji požirek.

»Amen,« je rekel Rus in si vtaknil košček mandljevega oblizka v usta. Igral se je s pozlačenim škrnicljem. Na levi roki je imel drag briljantni prstan.

»Parkerju kajpak nisem mogel povedati. Tudi mladima dvema ne,« je zamrmral Grant.

»Seveda ne.« Fjodor Santarin si je izbral košček lešnikove čokolade.

»Pa je že vse skupaj prekleto sranje,« je jezno pribil Grant, »in še sreča, da je Parker Clairona vendarle še o pravem času iztaknil, da ta ni mogel počiti Aranda.«

»Nič si ne očitajte, Gilbert. Parkerja smo poslali tja tako pozno, da po človeški presoji ni imel prav nobene možnosti več.«

»Pa vendar je tako preklemansko zmožen dedec,« je poparjeno rekel Američan. »Škoda. Nihče drug bi ne bil tej stvari kos.« Rignilo se mu je in spet je nagnil kozarec. »Tako sem hitel govoriti pri svojih boncih, da sem bil ves penast okoli ust. Spod nog z Arando! Nič drugega, samo stran z njim, sem rekel. Lahko smo srečni, če nam Francozi odvzamejo to nalogo! A za vsak primer se ga moramo iznebiti. Pa ne, nič se ni dalo napraviti. Ti pasji sinovi!« je trpko rekel Gilbert Grant. »Vsako stvar zmeraj bolje vedo.«

»Ista pesem je tudi pri meni,« je rekel Santarin. Svojega vodstvenega oficirja sem rotil. Ta Aranda pomeni posebno veliko nevarnost, mi je rekel. Ne samo za Francoze. Za vse. Posledica? Moji bonci so sklenili španovijo z vašimi bonci, Gilbert, in dobili smo signal in ukaz, da je treba Clairona pihniti, še preden sam poči Aranda! Temu naj še rečem logika, kaj? Posebno velika nevarnost — vendar mora za Kriščevo voljo ostati živ!«

»Stardust, kličem Stardusta, tukaj Noble George...« je zazvenel glas iz zvočnika v prižganem oddajniku.

Američan je zdrsnil s svojega zaboja, odšel s kozarcem v roki k mizi in se oglasil.

»Še en avto s kriminalističnimi uradniki se je pripeljal pred ,Ritz’, Stardust. Vsi so odšli v hotel.«

»Koliko kriminalistov je bilo?«

»Trije.«

»Okay, prav. Ostanite na postojanki, Noble George. Končano.« Grant je sedel na mizo. »Na,« je divje rekel. »Zdaj ste slišali! Vse teče kakor po maslu. Natanko po želji.«

»Čisto tako, kakor sva zasnovala.«

»Ja, midva!« Grant je s kazavcem sunil proti Rusu. »Midva! Midva opravljava delo, ne pa bonci! Mogoče to ni bil dober načrt? Vsa kriminalistična policija v hotel! Vse bo zletelo v zrak. In Clairon bo medtem ubil Aranda. Ko bi ga bili vsaj pustili, drekači! Potlej samo še kratek obisk vašega in mojega šefa — pri pristojnem vrhovnem gospodu — in Avstrijci bi se podelali v hlače kakor vselej, kadar se naša šefa zglasita v avdienci, in bi bili tisto stvar izročili ali pa uničili in pri nas bi lahko imeli zadevo za končano. Pa ne, naj me strela z jasnega, Manuelu Arandi se ne sme nič zgoditi, za božjo voljo, tega je treba brezpogojno varovati!« Oponašal je neki glas. »Vi osebno mi odgovarjate za to, da bo Clairon o pravem času pokošen.« Zdrsnil je z mize in odšel k omari, kjer si je na novo napolnil kozarec. »To je povelje!« se je spakoval z nekim drugim glasom, prav gotovo glasom kakšnega predstojnika, ki ga je sovražil. »Povelje, v rit me piši.«

»Če bi se pri kakšnem primeru B direktno postavili po robu kakšnemu povelju, bi to pomenilo naš konec, to je jasno kakor enkrat ena.«

»Drži kakor pribito!« Grant se je hudobno zasmejal. »Pa je to še življenje?« Nagibal se je k napadom malodušnosti.

»Lepo že ne,« je rekel Santarin, »popolnoma udobno pa. Tudi z živim Arando bomo še kako obračunali, Gilbert. Le korajžo!« Pogledal je na švicarsko zapestno uro. »Časa je še zadosti. A kar kmalu se bomo odpeljali k meni na Wollzeile. Poprosil sem Noro Hillovo, naj se oglasi tam. Moramo ji natančno obrazložiti, kakšna je njena naloga — zdaj, ko bo torej Aranda še naprej živel.«

»Noro Hillovo,« je zasanjano ponovil Grant. »To je baba. Če bi te ne imeli...«

»Ampak jo imamo, zlata vredno punco.« Santarin se je zadovoljno nasmehnil.

14

Spet je začelo snežiti.

Svetloba je ugašala.

V    modrem mercedesu, ki je parkiral med odsekoma 73 in 74, sta sedela Irene Waldeggova in Manuel Aranda. Motor je tekel, kurjava je bila vklopljena, topel zrak je šumel. Pičlih sto metrov stran je ležalo Claironovo truplo. Snežinke so legale nanj, previdno, vztrajno, brez teže. Kar kmalu ga bodo pokrile, njega ih mlako krvi okoli njegove raztreščene glave.

V    stranski sobi francoskega potovalnega urada »Bon Voyage« je več moških, zdaj že zelo nemirno, poskušalo dobiti pogovorni stik s Claironom. Pa niso mogli vzpostaviti zveze.

»Moralo se je kaj zgoditi.« je rekel Jean Mercier v stanju  mukoma prikrivane panike. »Clairon bi se bil moral že zdavnaj oglasiti. Ravno tako pa tudi številka nič! Ze zdavnaj, oba! Nekaj se je zgodilo ...«

Neki moški pri oddajniku je rekel: »Številka tri je vendar prejle sporočila, da se je pred ,Ritzem’ ustavil neki avto in da so v hotel odšli trije moški, ki bi utegnili biti kriminalisti.«

»Utegnili biti! Utegnili biti! Mogoče so bili vsi trije čisto nedolžne ničle? Tudi številka tri je že izgubila živce! Saj ni nič čudnega! Kriminalisti — kako neki? Zadeva je bila pripravljena zanesljivo kakor švicarska ura. Prav nobena stvar ni mogla spodleteti...« Mercier je začel hlastno hoditi sem ter tja po prostoru. »Pa je moralo vendarle nekaj spodleteti!

Samo kako? Tole čakanje me peha v norost!« Na mizi je zagledal papirnato vrečko in odsotno pogledal vanjo. V nji je bila ljubka škrlatno rdeča igračka, lisica s črnobelim smrčkom ...

Dolgo je trajalo, preden si je Irene Waldeggova spet opomogla. Oklepala se je Manuela, ki jo je opiral, ko je na grobu Valerie Steinfeldove pretrpela hud napad krčevitega joka. Manuel jo je pustil, da se je izjokala, ker je vedel, da ne more napraviti nič drugega. Trdno jo je držal objeto in jo božal po hrbtu, Irene pa je hlipala in trepetala in še dvakrat poklicala rajno po imenu. Nazadnje je le dovolila, da jo je odpeljal nazaj proti mercedesu. V visokem snegu bi bila pri tem skoraj padla.

»Kje so pa moji naočniki?« je vprašala Irene zdaj, ko je bila že v vozu.

»V mojem žepu.«

»Prosim!«

Manuel ji je dal naočnike in Irene si jih je spet nataknila.

»Takale ne morem hoditi naokoli. Oči imam popolnoma zabrekle. Saj ste sami videli.«

»Ja,« je rekel Manuel. Dotaknil se je njene roke. Irene ga je pogledala skozi temne naočnike. »Če hočete...«

»Kaj, če hočem?«

»Če hočete... hočem reči, če je prav... se pravi...« Začel je jecljati. »Jaz... najprej vam nisem zaupal... Tukaj... tukaj ne zaupam živi duši, saj to je vendar več kakor naravno, ne res?«

Irene je pokimala.

»Zdaj pa... zdaj vam že zaupam. Prepričan sem, da ste imeli vi svojo teto ravno tako radi kakor jaz svojega očeta. Zdaj... zdaj sem prepričan, da sta bila oba dobra človeka ... vaša teta in moj oče. In zato je njuna smrt še toliko večja skrivnost.«

Irene je molčala.

Moram se pogovoriti z vladnim svetnikom Grollom, je pomislil Manuel. Vse mu bom razložil. Groll bo razumel, o tem sem prepričan. Pa čeprav sem mu moral dati moško besedo, da ne bom govoril o tem. Dovolil mi bo, da bom v zadevo vpeljal to mlado žensko. Do takrat pa bom kajpak molčal. Manuel je rekel: »Ne bi skupaj poskušala najti resnico?«

»Prav,« je po tihem rekla Irene.

Pobožal jo je po roki.

Irene mu je odtegnila roko in se zagledala v začenjajoče se mračenje. Sledila je dolga tihota. Tudi Manuel se je zagledal predse. Potlej pa je mahoma spet narahlo začutil njene prste na svojih. Ni zasukal glave in tudi Irene ni premaknila svoje.

15

Črna koža baribalskega medveda je bila na več krajih že klavrno preguljena, na drugih pa čisto brez dlake. V šapah je pičla dva metra visoka, na zadnjih nogah stoječa mrcina držala veliko košaro in v njej so ležale pisane knjige radostnega videza. Manuel Aranda je vzel zgornjo iz košare. Njen naslov je bil srečni lev in na ovitku je bil naslikan tak lev v sijočih barvah.

Velikanski medved je zabrundal, globoko, na glas in na dolgo. Manuel je položil knjigo nazaj v košaro. Baribal je spet zabrundal. Če drži, kar mi je pripovedoval vladni svetnik, potlej je tale medved že nad sto let star in ima v hrbtu majhno ročico, s katero je mogoče naviti brundarski mehanizem v notranjosti nagačene živali. Nad sto let že ta mehanizem vsako jutro pred začetkom uradnih ur navijejo. Koliko otroških src je že očaral, je pomislil Manuel.

Baribalski medved je stal tik pri vhodnih vratih, v katerih je bila velika steklena šipa in ob tej prastara zelena žametna zavesa; nad vrati je bila lajna z zvončki, ki so zaigrali srebrno čisto, blago doneče in slovesno napev prvih dveh vrstic neke pesmi, kakor hitro je kdo vrata odprl ali zaprl: »Veselite se življenja, dokler lučka še brli...!«

Zvončki so ponavljali to melodijo zdaj že nad sto oseminpetdeset let, saj so bili pritrjeni nad vhodom v eno najstarejših dunajskih knjigarn. Zunaj, na ulici, v snežnem metežu in v začenjajočem se viharju tistega večera, je Manuel zagledal širok napis nad trgovino, napisan s starinskimi črkami:

KNJIGARNA IN ANTIKVARIAT LANDAU, USTANOVLJENO 1811

Seilergasse je bila svoj čas, še pred desetimi leti, tiha, zasanjana ulica. Zdaj, ko so jo napravili za dovozno cesto na vpadnico vzporedno potekajoče, iskreče se, v lučih se kopajoče in elegantne Karntnerstrasse, pa je hrumel tukaj brez prenehanja močan promet; avtomobili, avtobusi, motorna kolesa, bicikli, tovornjaki so se pomikali v reki brez konca in kraja mimo stare trgovine, oglašale so se hupe in zvonci, rohneli so motorji, hiteči ljudje so jo napolnjevali z glasovi, ko so se prerivali skozi zmešnjavo vozil, saj so mogla ta napredovati samo v tempu pešcev, in kakofonija šumov je spodrinila nekdanjo tihotnost.

Zraven knjigarne je bila na eni strani modna trgovina, na drugi pa prodajalna s preprogami. Neznanski hrup s ceste je vdiral le zelo pridušeno v prodajne prostore, ki so merili po dolžini gotovo petnajst in po širini dvanajst metrov in so bili zelo visoki.

»Dober dan. Želijo, gospod?«

Manuel se je zdrznil iz svojih misli. Pred njim je stalo mlado dekle, ena od prodajavk. Poleg nje sta bili še dve v trgovini, kakor je opazil, potlej pa še en mlajši in en starejši pomočnik in veliko strank. Deklica se je prijazno nasmehnila.

»Rad bi govoril z gospodom Landauom,« je rekel Manuel. Povedal je svoje ime.

»Gospod Landau ravno telefonira. Povedala mu bom, da ste prišli. Trenutek, prosim.«

Deklica je odhitela.

Manuel je bil odpeljal Ireno Waldeggovo z osrednjega pokopališča skozi snežni metež in skozi že začenjajoči se zgodnji večerni promet v njeno lekarno v Lazarettgasse.

Manuel se je razgledoval po knjigami. Težke, temne police iz hrastovega lesa so od tal do stropa zakrivale stene. Po njih so stale knjige — na dveh straneh nove in na drugih dveh antikvarične. V trgovini je bilo več z oguljenim rdečim žametom preoblečenih velikih lestev, ki so visoko pod stropom visele na železnih drogovih, da jih je bilo mogoče potegovati sem ter tja. Potlej so bili še stari, visoki stoječi pulti, na katerih so mogle stranke v miru ogledovati knjige — velikanske foliante ali zvežčiče v dvanajsterki — in dva ravno tako starinska gugalna stola.

Tla so bila spahnjena iz dolgih, temnih plohov. Skozi dolga leta je na stotisoče čevljev zgladilo in zglodalo te plohe, da so marsikje postali grbasti, kakor da so posuti s kužnimi bulami. Na podestu je stala težka, ponikljana registrska blagajna, prav gotovo že ravno tako stara svojih osemdeset let. Koliko vseh mogočih valut je bilo v tem obdobju že preštetih v nji...

»Martin Landau,« je pripovedoval vladni svetnik, »ohranja vse tako, kakor so imeli njegov oče in ded in praded: v svoji knjigarni ne spremeni nobene reči drugače, kakor če je res neizogibno nujno potrebno. Rad ima vse staro. Vsaka nova stvar, vsaka sprememba ga vznemiri. Če se boste oglasili v knjigarni, boste odkrili kos že zdavnaj izginulega Dunaja, muzej preteklosti. Seveda pa pomeni način, kako Landau ohranja preteklost, tudi čar njegove knjigarne — zlasti še za tujce. Ah, old Vienna!«

Ah, old Vienna!

Ja, je pomislil Manuel, iz te knjigarne v resnici veje nekakšen čar, še celo iz njene lazsvetljave! Velike rumenkaste krogle iz mlečnega stekla so visele na dolgih brončenih palicah in širile toplo, domačnostno svetlobo.

»Želeli ste govoriti z menoj, gospod?« je spregovoril blag, tih glas.

Manuel je s pogledi romal še naprej po knjigarni, a zdaj je pogledal ob svojo stran. Tam je stal človek, ki se je boječe priklonil. »Jaz sem Martin Landau,« je rekel moški. Bil je srednje velik; obraza je bil ozkega, bledega, učenjaškega, osivelih las, rok z dolgimi prsti in zelo majhnih nog.

Po navedbah vladnega svetnika je bilo Martinu Landauu šestinšestdeset let. Videti pa je bil starejši. Bil je zelo slok, skoraj mršav, in oblečen brezhibno, čeprav nekam čudno staromodno; imel je blage, venomer preplašeno delujoče sive oči in napravljal je vtis, da je hudo preobčutljiv. Levo ramo je držal ves čas malo privzdignjeno, glavo majčkeno nagnjeno proti levi in blede ustnice nabrane v plaho smehljanje.

»Ta človek obstoji iz samega ljubega strahu, boste videli,« je rekel Groll. »Boji se vseh resničnih in neresničnih reči, boji svoje okolice, boji sedanjosti, boji prihodnosti, boji skoraj vseh ljudi. Tole z ramo, z nagnjeno glavo in z večnim nasmeškom, to so same njegove čudaške posebnosti. Pa jih ima še več. Tako si na primer po dvajsetkrat na dan umije roke, kakor nam je pripovedovala ena od prodajavk.«

»Kaj je nor?«

»Nič bolj kakor mi vsi. Mogoče majčkeno čudaški. Moral je podpisati svojo izpoved ob zaslišanju. In tedaj je potegoval s peresom po papirju, ne da bi količkaj pritiskal. Njegova pisava je neznansko majhna, skoraj nepreberljiva. Piše zmeraj tako, videl sem njegova pisma. Kadar govori, ga človek težko razume, tako po tihem govori — in tako nerazločno. In to je pri njem menda že od nekdaj tako. Le da so zdaj njegove navade samo še bolj poudarjene. Pri vseh ljudeh se dogaja tako, da se na starost njihovo bistvo čedalje ostreje kaže.«

No, torej, tukaj je potemtakem človek, ki z leti veliko bolj postaja tisto, kar je bil že od nekdaj. Pomel si je roke, medtem ko je pogledal Manuela, in se boječe nasmehnil. Gospod Landau niti ne potrebuje več vode in mila za svojo razvado, je pomislil Aranda in polglasno rekel: »Saj si gotovo lahko mislite, zakaj sem prišel k vam. Moj oče...«

Landau mu je takoj segel v besedo in vznemirjeno zamomljal: »Prosim, ne tukaj. Saj vendar vidite, kar poglej

te ... vsi ti ljudje. Ce bi hoteli stopiti za menoj...« In že je pohitel naprej, pri tem pa kimal svojim strankam, se priklanjal in mencal z rokami.

Manuel je odšel za njim po trgovini proti hodniku ob eni od stranskih knjižnih sten, po katerem se je prišlo v skladišča. Ob straneh so bile police, polne žepnih knjig. Manuel je šel naprej in mahoma zagledal na levi zelo velik prostor z mogočnimi mizami, na katerih so se kopičile gore knjig. Kopičile so se tudi po tleh, ponekod tudi dva metra visoko. Vse stene so bile pokrite s knjigami. Hodnik je držal še naprej. Manuel je pogledal v drug skladiščni prostor. In za tem je bil še tretji. Skladišča so bila ravno tako kakor hiša prastara, spominjala so na obokane kleti, v katerih so bili majhni okrogli oboki kot prehodi in veliki, široko zavihteni loki, ki so opirali strop. Na desni, pri koncu kratkega hodnika, je bila odprtina v zidu brez vrat. Zid je bil pol metra debel in črn od starosti. Za odprtino je Manuel zagledal majhno izbo, v katero je neslišno pohitel Martin Landau.

»Prosim, stopite bliže, gospod Aranda,« je po tihem zamrmral in se smehljal, visoko privzdigoval ramo in nagibal glavo po strani.

Manuel je za trenutek odrevenel, ko je zagledal to čumnato za trgovino.

»Čajna kuhinjica,« je pomislil.

V tej čajni kuhinjici je bil pred enim tednom umorjen njegov oče.

16

Čajna kuhinjica ...

Prostorček za prodajalno kakor tukaj je bil v številnih trgovinah. Tukaj je bilo mogoče telefonirati, sprejemati prijatelje, kuhati kavo, počivati ob opoldanskem odmoru, prebirati časopis, spati.

Čajna kuhinjica je bila čisto nabita. V nji ni bilo nobenega okna. Tudi tukaj so bile stene pokrite s policami in knjižni hrbti so se svetili v svitu stare svetilke za branje z zelenim senčnikom, ki je stala na stari pisalni mizi. Svetili so se rdeče in modro, zlato in rjavo, zeleno, srebrno in belo.

Zraven pisalne mize je stala stara usnjena zofa, zdrsana, kotanjasta, in na nji je ležalo nekaj blazin in zložena odeja. Manuel je pomislil na zofo v Grollovi pisarni. Ob vzglavju divana je stala mizica, na nji velik star radijski sprejemnik.

V resnici je bil med vsemi predmeti, kar jih je mogel ugledati Manuel, videti moderen edinole nizek, črn telefon na prepolni pisalni mizi. Tega so preplašenemu možu gotovo vsilili, pošta je bržkone kratko in malo odpela prejšnji aparat.

V čajni kuhinjici je bila tudi shojena preproga. Na nji je ležal moj oče, je pomislil Manuel. V smrtnih krčih. S peno na ustih. Ko se je bojeval za življenje — zastonj. Strup je bil močnejši od njega. Tukaj je ležal moj oče, tukaj stojim zdaj jaz, je premišljeval Manuel. Moral se je oprijeti ene od knjižnih polic, ker ga je znova zelo močno napadla omotica.

Pred pisalno mizo je stal star naslonjač. V njem je sedela Valerie Steinfeldova, je pomislil Manuel, ko se je izbica počasi vrtela okoli njega; tukajle je sedela morilka mojega očeta, pila konjak in telefonirala na policijo. In potlej je zaužila strup. In potlej je tudi sama obležala na preprogi zraven mojega očeta ...

»Tak sedite vendar,« je rekel Landau. Manuel je sedel na razmajan stolček s poškodovanim pletenjem iz ličja. Landau je zdrsnil v naslonjač pred pisalno mizo. Ta človek je komaj povzročil kakšen šum. »Joj, kako sem netakten! To bi bil moral napraviti takoj v začetku! Rad bi vam namreč izrekel iskreno sožalje ob vaši strahotni izgubi,« je po tihem spregovoril Landau in ni pri tem skoraj nič premikal ustnic, zato pa je imel glavo nagnjeno in večni nasmešek na ustih. Videti je bil kakor prikazen.

Manuel je samo pokimal.

»Še zmeraj nihče od nas sploh ne more doumeti,« je rekel Landau. Govoril je zelo po tihem in nerazločno: »Gospo Steinfeldovo sem poznal od leta 1921. Vsega skupaj oseminštirideset let, samo zamislite si to. Mislil sem, da jo poznam pač kakor samo še svojo sestro. In zdaj... zdaj ti gre in naredi nekaj tako ... nekaj tako groznega, nesmiselnega ...«

»To že ni moglo biti nesmiselno,« je rekel Manuel.

»Prosim?« Landau se je od strahu sesedel v dve gube.

»Gospa Steinfeldova ni bila neumna. Potemtakem torej tisto, kar je naredila, ni moglo biti nesmiselno. Moralo je imeti kakšen pomen. Samo kakšnega?«

»Tega jaz že ne vem!« Martin Landau je mahoma pritisnil oba komolca na ploščo prenapolnjene pisalne mize, ki je imela ob zadnji steni podaljšek nad ploščo in v njem številne predalčke. Medtem ko je Manuel kakor urečen opazoval silovito se tresoče ozke Landauove roke, je zagledal na pisalni mizi polno vsega mogočega: kataloge založb, telefonski imenik, star pisalni stroj, pisma in račune, napičene na prastaro bodico, pepelnik, pipe, nizozemsko tobačnico, rumenkasto belo z obledelimi modrimi slikarijami, svinčnike, radirko, peresnik, črnilnik s pokrovčkom na loputko, podkev, košček svinca, izoblikovan v drobceno srnico, čudno skrivenčen kos naplavnega lesa, razraščen in svetel, ki so ga kdo ve kdaj potegnili iz kakšnega morja ali našli na kakšnem bregu. To so prav gotovo talismani, je pomislil Manuel. Pa je bilo še več vsega mogočega: temna ikonica, kakor voda bister kos kamene strele, košček jantarja, v njem zaprta žuželka in ostanki listov in cvetov, majhen črn bikec kot igračka, v popolnoma ogorel papir zavit košček mila — saj ni mogoče doumeti, je pomislil Manuel — na njem je pisalo z rjavkasto rdečo pisavo sunlicht, »1915« je bilo napisano s sivkasto modro pisavo v enem od kotov in »15 helerjev« v drugem; na robu je pisalo »Bog z nami«. Milo iz leta 1915. Štiriinpetdeset let staro milo.

Manuel je osuplo pomislil: Ta košček sunlichta je osemindvajset let starejši od mene!

17

»Vam ni znano, kakšen smisel naj bi bil v tistem, kar je naredila gospa Steinfeldova. Vendar ste prav gotovo premišljevali o tem?«

»Seveda.« Landauu so še zmeraj trepetale roke. Zakaj? je pomislil Manuel. Na misel so mu prišle besede vladnega svet

nika: »Ta Landau nekaj ve. Vsakdo kaj ve. Vendar nihče ne pove, ničesar ne povedo...«

Prekleto, je pomislil Manuel, meni bo pa povedal ta nevrotik, ta stari strahopetec. In če mu bom moral polomiti kosti. Spregovoril bo.

»Seveda, aha. In?«

»Noč in dan premišljujemo o tem, gospod Aranda. Pa kljub temu ... Midva ...«

»Kdo je ta midva?«

»Moja sestra in jaz. Stanujeva skupaj, tam zunaj v Hietzingu. V hiši najinih staršev. Samo midva... In ne govoriva o nobeni drugi stvari in ne misliva na nobeno drugo stvar več: Zakaj neki je Valerie to naredila? Pa kljub vsemu... Ne najdeva nobene razlage! Niti sledu nikakršne razlage, niti sence nobenega suma...« Pogledal je proti staremu plinskemu kuhalniku, ki je stal v enem od kotov. Zraven kuhalnika je bil izplakovalnik z varovalno pločevino in z vodovodno pipo iz medenine. Pločevina in lijak sta bila svoj čas belo emajlirana. A kar je zdaj še ostalo emajla, je imel vse barve, samo bele ne. Tu je bila rja vina in majčkeno zelenega volka na navojih vodovodne pipe. V lijaku je ležalo umazano posodje. Stara, otolčena posoda je stala na polici ob steni. Druga polica je visela nad pipo, nad njo na pol slepo ogledalo.

»Gospod Landau, rekli ste, da ste poznali gospo Steinfeldovo od leta 1921. Od leta 1938 naprej je delala tukaj — celih enaintrideset let. In kljub temu in ne glede na vse premišljevanje niti malo ne slutite, zakaj je naredila, kar je naredila, in s sestro nimata niti senčice nobenega suma?«

»Ne, saj vam vendar pravim, da ne!« Landau je zašepetal te besede. »Kaj mislite, da vam ne bi povedal, če bi kaj vedel?«

»Ja. Mislim, da mi ne bi povedali. Mislim, da vam je zelo veliko znanega, pa ničesar ne poveste. Zakaj ne, gospod Landau?«

»Poslušajte no, kljub vsemu ...«

»Zakaj se mi lažete? Zakaj ste nalagali policijo? Kaj skrivate, gospod Landau?«

»Bolj po tihem! Tak govorite vendar bolj po tihem! Kljub vsemu... Saj vas je slišati v prostor za stranke!« ga je rotil knjigarnar. Se zmeraj mu je igral tisti nebogljeni nasmešek okoli vistnic; ni se ga mogel iznebiti, predolgo se je nebogljeno smehljal v svojem življenju in zdaj se je moral še naprej smehljati vse do smrti. »Saj razumem vaše razburjenje, vendar vam prisežem, da nimam niti pojma!«

»Če prisežete, da nimate niti pojma o tem...«

V tem trenutku je bila ura natančno dvanajst minut in enaintrideset sekund čez šest popoldne.

18

Natančno ob šest dvanajst minut in enaintrideset sekund se je začel tale brezžični pogovor, razumljiv samo za oddajnike in sprejemnike:

»Olimp, kličem Olimp, tukaj številka osem. Prosim, oglasite se.«

»Govorite, številka osem. Kje pa ste?«

»Na Weichselwegu, šef. Zraven starega izraelskega dela pokopališča. Čez nekaj zidov smo spet priplezali ven. Ravno tako kakor noter.«

»Se pravi, da torej niste našli številke ena?«

»Ne, šef. Iskali smo, kjer smo le mogli. Z žepnimi baterijami in z ročnimi žarometi. Pa nič. Ta prekleti sneg! Tukaj sneži več ko noro. Nikjer nobenega sledu o številki ena. Kaj naj storimo, šef?«

»Prenehajte iskati. Velja takoj alarmna stopnja rdeče — za vse. Nekaj se je zgodilo v ,Ritzu’. Še zmeraj ne vemo, kaj. Številka nič se ne oglasi več.«

»Ga je mogoče kaj zajelo?«

»Jaz ne vem, Bog mi je priča, jaz ne vem! Morate stran — pri tej priči. Veliko prenevarno. Če so odpeljali številko ena, bomo kmalu o tem zvedeli — vsaj upamo. Če je likvidiran, mu ne more nihče več pomagati.«

»In če je samo ranjen?«

»Potlej bi bil poklical, zastokal, kaj vem kaj. Če leži mrtev, bo do jutri zjutraj na debelo zasnežen. Od zdaj naprej se ne sme nihče od nas več pokazati tam zunaj. Odpeljite se nazaj v smeri proti središču. Ostanite ves čas pri sprejemniku. Vsi avtomobili so pritegnjeni v akcijo. Računajte vsak trenutek z najhujšim.«

»Z najhujšim?«

»Ja! Ja! Ja! Jaz... tudi jaz sem zraven. Zdaj moramo ohraniti živce. Ohraniti živce... to je naša dolžnost. Izgubili smo tudi sled za Arando. Vsi avtomobili se zberejo na področju ,Ritza’.«

»Prekleto, kakšna — razumem, Olimp. O — kje je pa avto številke ena, šef? Tudi tega nismo mogli nikjer najti.«

»Številka tri ga je našla. Tik pred peto popoldne. Ravno so še prišli z obema avtomobiloma s pokopališča, preden so ga zaprli...«

19

Dvanajst minut in dvaintrideset sekund čez šest popoldne.

Manuel Aranda je nadaljeval svoj stavek: » ... zakaj je Valerie Steinfeldova zastrupila mojega očeta, potem krivo prisežete!« Kar na lepem ga je pograbila divja togota na to revo. Nagnil se je naprej. Landau se je v svojem naslonjaču umaknil tako daleč nazaj, do koder se je le mogel. Manuel je pomislil: Moram delati naprej. Zdaj ne smem več narahljati prijema. Spregovoril je Landauu naravnost v obraz: »Vam je znano vse o Valerie Steinfeldovi.«

»Meni...«

»Poznate njeno življenje! Veste, kaj je v življenju vedela in počela. Mar bi radi to tajili?«

»Ne! To se pravi ja! Ja, to hočem! Ničesar ne vem! Valerie je bila moja uslužbenka. A kljub temu... se za njeno zasebno življenje nisem menil.«

Manuel ga je zdaj čedalje hitreje podil.

»Saj ste jo poznali že veliko prej, preden je postala vaša uslužbenka. Celih sedemnajst let! Od kod?«

»Ona... je bila ena naših starih stalnih strank.«

»Ste poznali tudi njenega moža?«

»Ne.«

»Sedemnajst let je gospa Steinfeldova prihajala k vam kot stranka — in nikoli njen mož?«

»Pač, gotovo je včasih prišel tudi on... Ampak... ampak ... o tem kljub vsemu ni mogoče reči, da človeka poznamo!« Kljub vsemu — videti je bilo, da je to Landauova priljubljena besedica.

»Ze spet lažete! Bila sta prijatelja!«

»Kdo to pravi?«

»Jaz!«

»Ah, vi! Pa mi to dokažite! Tak dokažite mi vendar!« Zdaj je Landau spremenil barve, njegov obraz je postal rumenkast, sapa mu je sopihala. Manuel pa mu ni privoščil nobenega miru.

»Zakaj je gospa Steinfeldova stopila k vam v službo?«

»Ona... ker___ker___«

»No!«

»Hotela je pač delati!«

»Je bila izučena knjigarnarka?«

»Ni...«

»In zakaj ste se odločili za napor, da ste jo vi najprej o vsem poučevali? Zakaj niste rajši nastavili kakšne strokovne moči?«

»Hotel sem ji ustreči!« Landau si je podržal trepetajočo roko pred usta.

»Se pravi, da vas je prosila za to?«

»Ne... samo rada bi...«

»Kaj? Kaj bi rada?«

»Delala v kakšni knjigarni.«

»Zakaj? Je bil njen mož brez dela?«

»Ne...«

»Kakšen poklic je pa imel?«

»Tega... tega ne vem ...«

Manuel je vstal. Landau je po tihem kriknil. Manuel se je sklonil čezenj.

»Ne veste torej, kakšen poklic je opravljal gospod Steinfeld?«

»Ja, pač, to vem... Bil je spiker ... pri dunajskem radiu.«

»In svoji ženi je dovolil, da je delala pri vas?«

»Ja! Ja!« Landau je hlastal za zrakom. Priženem ga tako daleč, je pomislil Manuel, pritisnem ga tako daleč. Takoj zdajle poskusim.

»V katerem od teh predalov v pisalni mizi so bile kapsule strupa?«

V resnici je dosegel nekaj uspeha.

Hropeč se je Landau obrnil po strani in pokazal na spodnji levi predal v omarici nad pisalno mizo.

»To ste torej vedeli!«

Landau je klavrno zaklical: »Stokrat, tisočkrat sem jo prosil, naj kapsule vrže stran! Pa tega ni storila...«

»Zakaj pa tega niste storili vi?« je zaklical Manuel z divjim občutkom zmagoslavja. Samo še minuto, je premišljeval, še minuto, pa se bo zlomil. »Zakaj ne? Odgovorite!«

»Poslušajte, jaz se ne smem razburjati. Če se razburim, dobim napad. Zahtevam, da se ...«

»Zakaj niste vi vrgli stran strupa?«

»Nisem vendar mogel...«

»Zakaj ne?«

»Tole je predal z zapleteno ključavnico. Valerie je vzela ključ in ga ni več dala ... Kljub temu...«

Manuel je zašepetal in prijel Landaua za zaslece na suknjiču: »Kako se piše ženska, ki je Valerie Steinfeldovi dala strup?«

»Zenska...«

»Ja! Ja, ženska! Ime! Dajmo! Povejte mi njeno ime, drugače vam zbijem vse zobe iz čeljusti, Bog mi je priča!«

»Ne ... Boli me ...«

»Jaz vam bom še drugače povzročil bolečine! Ime!«

»Ime ... ime ...« Landau se je vil v naslanjaču. Manuel ga je še naprej držal za zaslece na suknjiču. Starček je čisto na kratko dihal, ustnice so mu spreminjale barve. »Ne morem ... ne smem...«

»Ne smete imenovati imena?« je zašepetal Manuel, na pol ob pamet od togote, nagnjen globoko nad Landaua. Prihodnji trenutek je začutil, da ga je nekdo prijel za ramo. Opotekel se je proti gugalnemu stolu. Pred njim je stala ženska v astrahanskem kožuhu. Bila je tako velika kakor Manuel in videti je bilo, da je zelo močna. Na sivih laseh je imela posajeno krzneno kučmo, astrahanko, obrobljeno z norkom. Tudi na plašču je imela ovratnik iz norka. Obraz brez gub te starejše ženske je bil zardel od mraza. Manuel je zagledal zelo izrazite temne oči in usta s tenkimi ustnicami.

»Pri tej priči izginite ali pa pokličem policijo,« je rekla ženska. Na kučmi in na ramenih na plašču ji je ležal sneg, ki se je topil. Na nogah je imela črne škornje iz jelenovine. Njen glas je zvenel odločno, vajeno ukazovanja in samozavestno.

»Dober večer, gospa Landau,« je rekel Manuel. To mora biti ona, njegova sestra, je pomislil. Križ božji, pa se mi je vendarle ponesrečilo.

»Ven!« je rekla Ottilie Landau.

Njen brat je zaječal v svojem naslonjaču: »To gospod Aranda, Tilly.«

»Vem,« je togotno rekla. »Greti v trgovini mi je povedala, kako se piše. Če se ne motim, sem prišla ravno prav. Marš, izginite!«

»Gospa Landau, tu gre za umor. Jaz bi bil na vašem mestu previdnejši.«

»Nikar nič ne skrbite za tisto, kaj bi bili, če bi bili na mojem mestu. Ste že kdaj kaj slišali o ogrožanju in o kršitvi nedotakljivosti stanovanja?« Snela si je krzneno kučmo z glave, odpahnila Manuela in stopila k pisalni mizi, kjer je vzdignila telefonsko slušalko. »Moj brat je srčni bolnik. Poglejte ga. Če se mu kaj zgodi, boste vi tega krivi.« Ottilie Landau je začela vrteti številko. Zdaj je brez pomena, je pomislil Manuel. Ne morem si privoščiti nobenih sitnosti s policijo. In nakopljem si preglavice. Ta ženska kliče policijo. Ta ženska bo storila vse, samo da zavaruje brata. »Položite slušalko nazaj na vilice,« je rekel Manuel. Zasukal se je in odšel iz čajne kuhinjice. Po kratkem hodniku je odšel ven v prodajalni prostor. Uslužbenci so se zastrmeli vanj. V knjigarni ni bilo več nobenih kupcev. Manuel je odprl vhodna vrata — blaga melodija je zazvenela — odšel v snežni metež zunaj in zaloputnil vrata za seboj. Vnovič se je oglasila igra z zvončki. Visoko si je zavihnil ovratnik na plašču. Krzneno kučmo je bil pustil v vozu. Z nezmanjšanim truščem se je valil večerni promet po Seilergasse. Manuel je zaklel po špansko, nagnil ramena naprej in se zaletel. Postavljal se je po robu sunkoma se zaletavajočim, ledeno mrzlim ohlipom vetra.

V majhnem prostoru za knjigarno je bled in trepetajoč sedel Martin Landau v svojem naslonjaču. Tilly je napolnila kozarec z vodo, vzela iz škatle, ki je ležala na pisalni mizi, dve majhni rdeči piluli in ju podržala bratu.

»Vzemi tole,« je rekla in zdaj sta ji v glasu zabrnela sočutje in materinskost. »Napravi požirek.«

Ubogljivo jo je poslušal kakor majhen otrok. Malo vode mu je steklo po bradi. Tilly jo je obrisala z žepnim robčkom.

»Tako me je bilo strah,« je zastokal. »Pomislil sem, zdaj zdaj bom spet dobil napad. Nisem več natanko vedel, kaj sem rekel. V moji lobanji je samo še bobnelo!«

»Njenega imena nisi izdal,« je rekla in mu potegnila po čedalje redkejših laseh.

»Čisto nič nama ne more. Čisto nič.«

»Ne moreš si misliti... Ta sploh ne odneha...« Landauu so spet zatrepetale roke. »Ta že ne! Ta kar vrta in vrta. Joj, Tilly, le zakaj te nisem takrat ubogal! Bila si tako proti...«

»Pa kako!« je spregovorila na glas, prežeta s trpkostjo.

»A potlej si le sodelovala.«

»To je bila najina dolžnost. Morala sva tako narediti, Martin. Vendar sem rekla, le spomni se, da bo imelo to hude, hude posledice.« Ves obupan je pokimal. Tilly je pritisnila njegovo glavo k svojemu životu, kakor da je njen sin, in rekla: »Kar se je zgodilo, se je zgodilo. Po toči je prepozno zvoniti.« Narahlo ga je pobožala, glas pa se ji je zaostril: »Kar pusti tega gumpca, naj vrta! Od naju ne bo nikoli zvedel, zakaj je Valerie zastrupila njegovega očeta. Tega midva ne veva. Se nama niti ne sanja. In tudi če še stokrat pride! In tudi če še vsi skupaj stokrat pridejo! Niti majčkeno se nama ne sanja. Lahko naju sprašujejo, da jim bodo viseli jeziki do popka.«

»Ah, Tilly,« je jokavo rekel starček in ji položil roko čez boke. »Če bi tebe ne imel, bi bil izgubljen, popolnoma. Izgubljen? Ze zdavnaj bi bil mrtev! Saj bi me bili poslali na oni svet, prav gotovo bi me bili pokončali, ko bi ne bilo tebe!«

»Gospod Aranda, vas smem prositi, da stopite za menoj?«

Manuel je komaj prišel v bleščeče razsvetljeno hotelsko vežo v »Ritzu«, ko je že prihitel k njemu eden od uslužbencev iz recepcije. Obraz mu je kar utripal. Videti je bil zelo bled. Manuel je imel še sneg na plašču in sneg v razmršenih laseh in je nataknjeno premeril uslužbenca, ker ga je še kuhala jeza na brata in sestro Landau.

»Kaj je pa že spet?«

»Nikar tako na glas, gospod Aranda. Prosim vas, nikar tako na glas,« je zastokal uslužbenec, medtem ko je pritekel eden od pažev, pomagal Manuelu sleči plašč in ga odnesel v garderobo. Tega uslužbenca je Manuel že nekajkrat videl, nikoli pa še ni govoril z njim. Še eden od uslužbencev je stal za pisalnim pultom. Zastrmel se je v Manuela. Tudi vratarji so se zastrmeli, vsi trije. Njihovi obrazi so bili zaskrbljeni.

Vhodna dvorana je bila skoraj prazna, v dvorani za to pa je bilo vse polno ljudi. Mali orkester je ravno občuteno in nekam drhteče igral »Ti imaš srečo pri ženskah, Bel Ami«. Uslužbenec je prijel Manuela za komolec in ga z rahlo silo potisnil.

»Nikar se me ne dotikajte. Tega ne maram.«

»Gospod Aranda, iz srca vas prosim! Gospod direktor vas čaka v svoji delovni sobi.«

Manuel je zmignil z rameni. Ob uslužbencu, mladem moškem s plešo čez pol glave, je odšel po dragih preprogah, s katerimi je bila pokrita veža, mimo marmornatih stebrov in gobelinov čez celo steno, pod velikanskimi lestenci, katerih stekla so se lesketala v vseh barvah, v kratki hodnik za recepcijo, ki je peljal v direktorjevo sobo. Uslužbenec je odprl zunanjo polovico dvojnih vrat in potrkal. Odprl je notranjo polovico in spustil Manuela v pisarno, ki jo je ta že poznal. Izza starinske pisalne mize se je vzdignil grof Romath, belih las in slok.

»Končno!«

Uslužbenec je izginil, vrata so se zaprla za njim. »Odkar stoji ta hiša, se še nikoli ni zgodilo kaj takega, še nikoli! Vsi smo v vaših rokah. Če v razumljivi sveti jezi ne boste molčali, bo naš hotel uničen!«

»Res je tako,« je dodal vladni svetnik Groll. Manuel se je hitro zasukal in znova začutil zoprno vrtoglavico. Životni kriminalist srebrnih las, ki je čakal za vrati v naslonjaču, prevlečenem z brokatom, je zdaj vstal. »Dober večer, gospod Aranda. Bil sem že v hudih skrbeh za vas. Kod ste pa hodili danes od dveh popoldne do zdaj?«

»Ne razumem, kaj naj bi to...«

»Tak povejte že!« Groll je povzdignil glas.

Manuel je zmignil z rameni in povedal.

Grof je zaječal. Groll je brez izrazitosti omenil: »Samo za las je manjkalo, pa bi bilo šlo brezhibno kakor po maslu in nihče ne bi bil nikoli niti majčkeno osumljen.«

Grof je z majčkeno capljajočo hojo začel tekati sem ter tja — od zagrnjenih rdečih zastorov iz damasta proti stoječi svetilki s svilenim senčnikom in spet nazaj. Pokašljeval je. Čutiti je bilo, kakor da ga daje katar.

»Gospod vladni svetnik,« je rekel Manuel, »prosim vas, kaj se je zgodilo?«

»Če bi vam hotel na to odgovoriti,« je dejal Groll, medtem ko si je prižgal viržinko in puhal modrikaste oblačke dima, »hm, bi vam moral, hm, najprej sam postaviti vprašanje, hm, hm.« Grof je slabe volje in ostentativno zakašljal. Groll ga je blago pogledal. Romath je zmignil z rameni in še naprej tekal sem ter tja med oknom in svetilko. Groll si je zadovoljno ogledoval cigaro. Nadaljeval je: »Ko so vam včeraj v Sensengasse izročili vse, kar je imel vaš oče pri sebi, ste dobili tudi šop ključev?«

»Ne. Ali pa, ja, vendarle, seveda! Potlačil sem ga v škatlo z vsemi drugimi stvarmi.«

»In kdaj ste dobili škatlo?«

»Danes dopoldne ob desetih. Obenem z rakvijo.«

»Kaj ste napravili s škatlo?«

»Položil sem jo v prtljažnik svojega avtomobila. Poslušajte, vsa ta ...«

»Kako dolgo je škatla ostala v prtljažniku?« je mirno in prijazno vprašal Groll.

»Do... dokler se nisem iz špedicije vrnil v hotel. Do poldneva.«

»In potlej?«

»Potlej sem naročil enemu od pažev, naj mi odnese škatlo v moj apartma. Sam sem se samo hitro odpeljal gor, da bi si pred kosilom še umil roke.«

»In medtem ko ste se umivali, je paž prinesel škatlo?«

»Ne. Bil sem že spet na hodniku in na poti proti dvigalu, ko sva se šele srečala. Kaj mi ne boste nazadnje vendarle že...«

»Takoj. Ste po kosilu odšli še enkrat v svoj apartma, preden ste se odpeljali na osrednje pokopališče?«

»Ne. Samo v kavarno zraven hotela. Moj plašč je visel v garderobi.«

»Se pravi, da ste škatlo s predmeti svojega očeta zadnjikrat videli malo pred poldnevom. Zgoraj v nadstropju na hodniku.«

»To je konec,« je med kašljanjem zastokal grof Romath. »Popoln konec...«

»Zelo spretno opravljeno,« je s priznanjem omenil vladni svetnik, kakor da direktorja sploh ni slišal.

»In kaj je s škatlo? So mi jo ukradli?« je zaklical Manuel.

»Stoji v vašem salonu. Zalivke, s katerimi so bile zapečatene bakrene žice, so potrgane, žice so bile odprte. Če bi bilo vse teklo po načrtu, bi bile zalivke že zdavnaj spet na staknjenih žicah. Živa duša ne bi nikoli ničesar opazila.«

»Kaj se to pravi: bi nikoli ničesar ne opazila? Hočete reči, da so torej škatlo odprli?«

»Mislim, da sem ravno na to namignil,« je rekel Groll. Videti je bilo, da je hotel grofa razdražiti, saj mu je pihnil oblak tobačnega dima naravnost v obraz. Hotelski direktor je trepetaje pogledal Grolla, se obrnil stran in pohitel nazaj proti damastnim zavesam pri oknih. Kašelj mu je trgal besede, ko je zagodrnjal: »Ko bi bil količkaj slutil... ko bi bil kaj sumil, moj Bog, ko bi bil vsaj... ko bi se mi porodila vsaj senčica suma ...«

»Pa se vam sploh ni porodila, kaj?« Groll je bil pobožno zaverovan, ko je oslinil ustnik svoje viržinke.

Grof se je zasukal kakor blisk.

»Poslušajte, gospod vladni svetnik, če bi mogoče radi rekli, da sem...«

»Sploh nič ne mislim reči. Nikar se nič ne razburjajte, grof. Čas za razburjanje bo še prišel,« je omenil Groll in še naprej izzival. Komath se je zastrmel v okroglega kriminalista. Potlej je zamrmral nekaj nerazumljivega in spet začel tekati sem in tja. Kakor divja zverina v živalskem vrtu za mrežo, je pomislil Groll. Značilen stres. Samo skrb za hotel to že ne more biti. Bom že še ugotovil, kaj grofa tako vznemirja. Imam že kar precej dobro podobo o tem.

Manuel je divje in na glas rekel: »Zakaj so odprli škatlo? Gospod vladni svetnik, prosim!«

»Vzeli so iz nje kakšno stvar, ki so jo potrebovali, dragi gospod Aranda.«

»In kaj?«

Groll je segel v žep na suknjiču svoje flanelaste obleke.

»Tole,« je rekel in položil šop ključev na direktorjevo pisalno mizo. Manuel je nerazumevajoče pogledoval od enega moškega proti drugemu. »Šop ključev vašega očeta. Tisti, ki ste ga dobili v Sensengasse. Saj je pravi, mar ne?«

»Ja, pravi je. Spoznal sem ga po obročku, prevlečenem z usnjem.«

»To je šop ključev vašega očeta,« je rekel Groll, »vendar niso bili vsi ključi njegovi. Tale...« Podržal je visoko pred seboj čudno nazobčan kratek jalski ključ. »... Tale ni bil njegov, gospod Aranda. Tale je last hotela. Ravno sem še utegnil preprečiti, da ni bila z njim povzročena velika nesreča.«

»Kaj se pravi velika nesreča? Kako ste sploh prišli sem? Kako ste prišli sem?«

»Dobil sem klic nekega starega znanca...« je rekel Groll.

21

»Govori Nora Hillova.« Ženski glas je zvenel globoko in skoraj hripavo iz membrane telefonske slušalke, ki jo je Groll držal ob ušesu.

»Poljubim roko, milostljiva gospa. Ne, kakšno veselje! Nazadnje ste se le spet spomnili name. Odkar je bil odpeljan tisti Jugoslovan v oktobru, se sploh niste več oglasili...»

»Poslušajte, gospod vladni svetnik, zadeva je nujna. Saj gotovo poznate Manuela Arando.«

»Ja. In?« Groll je pogledal na zapestno uro. Bilo je četrt čez eno popoldne.

»Aranda bo ob dveh odšel iz Ritza.Glejte, da boste z nekaj svojimi uslužbenci ob tem času v hotelski veži, in pazite na tisto, kar bo potlej storil namestnik šefa recepcije.«

»Namestnik...«

»Ja. Šef je na dopustu. Njegov namestnik je star petinštirideset let, vitek, velik in s sivimi nitmi v laseh. Francoz. Piše se Pierre Lavoisier. Presenetljivo svetle oči. Ko bo odšel v prostor z blagajno, v vsakem primeru pojdite za njim!«

»Zakaj?«

»Boste že videli. V zvezi je z zadevo Aranda. V najtesnejši. Za danes popoldne je v načrtu velik zadetek.« Glas ženske, ki se je pisala Nora Hill, je zazvenel zelo preudarno. »Ce hočete vi — in predvsem državna policija — v tej zadevi priti kam naprej, napravite, kakor vam rečem.«

»Milostljiva gospa, fantje od državne policije so zadnje čase zelo pogosto videli gospoda Gilberta Granta in Fjodorja, ko sta se pripeljala pred vaša vrata. Smem soditi, da govorite po naročilu teh gospodov?«

»Smete soditi, kar se vam zdi, gospod vladni svetnik. Kaj nisva v preteklosti zmeraj izvrstno sodelovala?«

»Izvrstno,« je potrdil Groll.

»Kaj niste zmeraj dobivali od mene najboljših informacij?«

»To kajpak drži.« Groll se je odkašljal. »Se pravi, da Američani in Rusi že spet delajo skupaj. Gotovo mora biti kaj pomembnega.«

»Nenavadno važna zadeva.«

»In skupni nasprotnik je Francija?«

»Nikar se ne delajte tako nedolžnega. Saj vendar že dolgo to in ono sklepate.«

»Sklepam že, milostljiva gospa. A rad bi dosegel gotovost. Za kaj gre, tega kajpak ne slutite?«

»Ne. Častna beseda! Vsega tudi jaz ne izvem. To vam je vendar znano.«

»To mi je znano. Zelo sem vam hvaležen, milostljiva gospa. In če bom spet kdaj lahko kaj storil, saj sami veste — sem vam zmeraj na voljo.«

»Gre za dekletce, ki je v nekakšnih škripcih.«

»Že spet mamila?«

»Spet, žal.«

»Ne bi mogle biti mlade dame majčkeno previdnejše?«

»Pri tem poklicu? Zdaj vas ne mislim zadrževati, gospod vladni svetnik. Če bi vas smela mogoče jutri ob tem času poklicati...«

»Samo po sebi razumljivo, milostljiva. In pogledal bom, kaj se da napraviti — kakor zmeraj. Poljubljam roko.«

»Adijo!« je rekla Nora Hillova.

Vladni svetnik je pritisnil na vilice svojega telefonskega aparata, potlej pa jih izpustil in poklical prijatelja Hansedra pri državni policiji. Poročal je o namigu Nore Hillove. Ni takoj opazil, kako je ostal ministrski svetnik Hanseder skopih besed.

»... in hotel je vendar zastražen, si rekel, že nekaj dni...«

»Je. Tam so ves čas parkirana patrolna vozila,« je odgovoril Hanseder.

»Se pravi, da moramo priti peš! Skozi vhode za dobavitelje. To bom že uredil s hotelskim direktorjem. Svoje avtomobile pustite pri kinu Kiinstlerhaus. Kaj pa je s teboj, Franz? Si izgubil dar govora?«

Možakar od državne policije, ki je sedel v veliki pisarni na Parkringu, je počasi rekel: »Naredi mi uslugo, Wolfgang, in opravi to najprej sam s svojimi ljudmi. Saj si vendar ti dobil namigljaj. Se pravi, da lahko v celoti pride v tvoj resor.«

Groll se je žalostno namuznil.

»O ti moja ljuba Avstrija. Kakšno stanje! Morali bi zmeraj razodevati vsaj ravno toliko strahu kakor ljubezni do domovine. Dobro, Franz, opravil bom sam. Ampak pozneje boste morali tudi vi poprijeti, pri tem vam nobena reč nič ne pomaga! To je vaša zadeva, ni naša.«

»Saj imaš vendar tega Aranda tako rad...«

»Samo nikar mi ne začenjaj še s tem! Saj sem že rekel, da mislim opraviti težaško delo namesto tebe.«

»Vso srečo, Wolfgang.«

Groll je samo nekaj zakrulil, potlej pa se neveselo zasmejal in se lotil tretjega pogovora z grofom Romathom, kateremu je naznanil svoj prihod. Poprosil ga je za pomoč in strogo zaupnost. Hotelski direktor je bil zelo razburjen: »Saj boste nastopili neopazno, ne res? Moji gostje... sloves naše hiše... Ne morem si zamisliti, kaj naj bi se tukaj zgodilo! A seveda rad pomagam policiji... To je moja dolžnost...«

Sedem minut pred drugo uro popoldne je Groll sedel pri vhodu v veliki dvorani v »Ritzu« in na videz prebiral časopis. Štirje neopazljivi moški, ki so prišli pred njim, so ravno tako sedeli v globokih foteljih, kadili, si ogledovali magazine pri stojalu z listi ali si kupovali cigarete.

Malo pred drugo uro je potlej Groll zagledal Manuela Aranda, kako je prišel iz kavarne v hotelsko vežo in oddal svoj ključ. Potlej je Aranda odšel iz hotela v plašču in sedel v moder mercedes, ki ga je eden od mehanikov pripeljal pred hotelski vhod.

Minilo je pet minut. Minilo deset minut. Lavoisier, ki ga je Groll po opisu Nore Hillove takoj spoznal, je delal za svojim pisalnim pultom obenem z dvema drugima moškima. Prišli so trije novi gostje. Lavoisier je govoril z vsemi tremi. Napravljal je vtis popolne ravnodušnosti. Ob šestindvajset minut čez dve je vladni svetnik zagledal postavnega, velikega paža, ki je že poprej zbudil njegovo pozornost, kako je malomarno prišel naprej in se postavil zraven odprtega konca recepcijskega pisalnega pulta. Nekaj mu je padlo iz roke. On in Lavoisier sta se hkrati sklonila, da bi pobrala. Hkrati sta se tudi vzdignila. Kakšni dve minuti pozneje je Lavoisier odšel v veliko, odprto pisarno za recepcijo in tam odprl majhno stensko omaro. Njegova tovariša ga nista opazovala. Groll in njegovi štirje fantje so ga pa natančno opazovali. Vladni svetnik je videl, da v omarici visi veliko manjših jalskih ključev in en sam večji in z dolgim vratom. Ta specialni ključ je vzel Pierre Lavoisier z največjim notranjim mirom iz omarice in prišel spet na plan. Rekel je nekaj neslišnega svojim tovarišem, ki so pokimali, in odšel potem proti hodniku, ki je tekel vzporedno s tistim, ob katerem je bila Romathova pisarna.

Groll se je počasi vzdignil in lagodno zavil po dvorani proti ospredju. Zagledal je Lavoisierja, ko je na hodniku ravno šel po nekaj stopnicah navzdol. Odprla so se neka vrata, v globini se je prižgala električna luč. Vrata so ostala priprta.

Potlej je šlo vse zelo hitro. Dva moška, ki sta se zadrževala v veliki dvorani, sta odšla za Grollom. Dva druga moška, ki sta bila pri stojalu s časopisi, sta mahoma pohitela proti lepemu pažu v sivi uniformi, ki jima je kazal hrbet. Zasukal se je, ko sta ga zgrabila za roke. Njegov obraz je dobil barvo uniforme. Ne da bi kaj črhnil, je dovolil, da sta ga odpeljala proti dvigalom. V dvorani je bilo le malo gostov in še ti niso ničesar opazili.

Medtem je Groll prišel do vrat ob vznožju kratkih stopnic in jih neslišno odprl. Zagledal je prostor za hotelski trezor, v katerega stene so bile vdelane večje in manjše železne blagajne. Tukaj je gorela električna luč. Lavoisier je stal sklonjen pred veliko železno blagajno. Odklenil jo je z glavnim ključem in z jalskim ključem, ki je visel na obročku, prevlečenem z usnjem, in ravno mislil vzeti iz jeklenega predala plitev črn usnjen kovček. Dobra stara Nora Hillova, je pomislil vladni svetnik, medtem ko je na glas rekel: »O, pardon!«

Francoz se je sunkovito obrnil.

Kovček je držal v levici. V desnici je imel mahoma pištolo in jo nameril v Grolla.

»Tace gor!« je šepetaje rekel. »K steni... tamle čez ...« Groll je vzdignil roke in napravil nekaj počasnih korakov. »Hitreje! Bo kmalu? Ali pa bi rad dobil luknjo v trebuh?« Lavoisier je hropeče dihal. Vladni svetnik je hitro stopil ob zadnjo steno v prostoru, se sesedel sam vase, sklonil glavo in povesil oči. Lavoisier se je z orožjem, naperjenim v Grolla, ritensko pomikal proti vratom. »Da se mi ne ganeš, drugače je po tebi...«

Groll je stal kakor vkopan.

Lavoisier je z roko, v kateri je držal mali kovček, posegel za hrbet po kljuki na vratih, a je zaslišal nekakšen šum, zato se je zavrtel. Eden od Grollovih ljudi, ki sta čakala pri vratih, je planil naprej in z vso močjo mahnil Lavoisiera z robom roke po vratu, ravno tja, kjer je glavna utripalnica. Lavoisier je zgrmel po kamnitih tleh. Kovček mu je padel iz roke, ravno tako pištola. Grollova človeka sta se vrgla nanj, ga na pol privzdignila od tal in še preden se je Lavoisieru znova vrnila zavest, sta mu že spela roke na hrbtu v jeklene lisice. Potegnila sta ga na noge. Eden si je slekel plašč in ga ogrnil hudo omamljenemu čez rame.

»Hvala lepa,« je rekel Groll. Pobral je črni kovček za pisarniške akte s tal. »Spravita ga k dvigalom in odpeljita v drugo garažo. Iz nje ga odnesita ven na dvorišče. Na dvorišču imamo spravljen dostavni avto. Enega od podjetij za prodajo sekta. Paž gotovo že sedi v njem. Glejta, da ta dva ne prideta v medsebojne stike. Vzemita enega od njiju s seboj v kabino spredaj, drugega pa zaprita v prostor za tovor. Saj so še drugi fantje pri vozu.«

»Zahtevam, da o tem pri priči obvestite moje poslaništvo! Jaz sem Francoz! Zahtevam odvetnika in predstavnika svojega poslaništva.«

Groll ga ni niti pogledal.

»Dobro ga posadita. Tatvina in oboroženo upiranje državni oblasti. Paža bomo vtaknili v preiskovalni zapor zaradi pomagaštva.«

Lavoisier je planil pokonci.

»Tega ne morete! Nimate zapornega povelja!«

»Ga bomo dobili v zaporih. Oba smo zalotili pri dejanju samem. In na poslaništvo kar pozabite. Tu gre za čisto kriminalne prestopke in samo zaradi njih smo vas aretirali, ne gre za politično dejanje. Zato boste tudi prišli v policijske zapore v Rossauerjevi kasarni.« Upajmo, da bo Hanseder pomirjen, je pomislil Groll. Še naprej se s tem ne morem igrati. Njegovi ljudje se bodo morali odpeljati pač v Rossauerjevo kasarno in tam zaslišati tega capina. Povedal tako ne bo nič, saj poznam take tipe. Paž bi že prej kaj zinil. Ta je še mlad in ga je strah. Gotovo je sodeloval samo za denar. Tale Lavoisier pa se mi zdi tak, kakor da je eden od kriminalcev iz prepričanja. Zal pa kajpak ve veliko več kakor paž. »Pošljita mi sem Homa in Gellerta,« je rekel Groll. »Ta dva sta odpeljala fantička na dvorišče. Vidva se odpeljita z drugim moštvom v zapore. Mi si bomo tukaj še malo ogledali to in ono. Na kovček bom zdaj jaz pazil...«

»... dokler se ne vrne gospod Aranda. Nihče drug ga ne sme odpreti, samo on; sem rekel,« je poročal debeli vladni svetnik in vlekel svojo viržinko. »No, ostal sem tukaj. Zadosti dolgo ste me pustili čakati.«

Manuel je razburjeno vprašal: »Kje je ta kovček?«

Vladni svetnik se je z očarljivostjo in hitrostjo, presenetljivo za njegovo telesno polnost, sklonil in pobral izza pisalne mize plitev, majhen kovček iz krokodiljega usnja.

»Tukajle. Nisem ga izpustil izpred oči.«

Manuel je planil pokonci.

»Kaj pa je v njem?«

»To bomo kmalu ugotovili.«

»Kaj se pravi kmalu? Zakaj pa ne takoj?«

»Tak pustite mi, da povem do konca in... in še nekaj prekontroliram, gospod Aranda. Napravite tako, kakor vas prosim. Imam svoje vzroke. Ja?«

Manuel je privzdignil ramena in jih spet spustil.

»Hvala,« je rekel Groll. »Potem ko smo Lavoisiera in paža odpeljali, sem pregledal tudi vaš apartma. Pozneje sem poklical sem še tri svoje ljudi. Parkirali so gred ,Ritzem’. Hotel sem, naj bi jih videli tudi vsi, ki stražijo to hišo. Hotel sem, naj se ne bi zgodilo še kaj več, preden se vrnete. Moji ljudje so v hotelu. Vso zadevo smo rekonstruirali. Paž — sicer se pa piše Karl Weigl in je Dunajčan — in Lavoisier ne črhneta niti besedice, kakor sem pričakoval. A Weigl že tuli. Ta bo še danes kozlal.«

»Kaj bo?« je vprašal Manuel.

Groll se je zarežal. »Izbruhal. Izpljuval. Povedal vse, kar ve. Pri nas pravimo temu kozlati. Ne zamerite mi strokovnega izraza. Samo žal ne bo imel kaj prida izkozlati. Mogoče nam bo povedal, s kom ima zvezo pri francoski centrali.« Groll je zastokal. »Tega poznamo že dolga leta.«

Zdaj sta bila sama v lepi pisarni, ki jo je napolnjeval sinji cigarmi dim. Grof Romath se je med pokašljevanjem opravičil in odšel. Groll je stal pred starinsko pisalno mizo in strmel v ozko, visoko bakreno posodico z rožami, ki so spominjale na orhideje. Njihovi cveti so bili beli, rjavkasti in pokriti z zlato rumenimi pegami.

»Kaj se je pa zdaj sprožilo?« je vprašal Manuel, še bolj razdražen kakor prej.

»Prosim, gospod Groll! Na kaj mislite?«

»Na tole inkovsko lilijo tukajle.«

»Na kaj?«

»To je inkovska lilija,« je dejal vladni svetnik, zatopljen v ogledovanje cvetov. Nagnil se je naprej. »Alstroemeria aurantiaca. Gotovo podvrsta aurea.Samo ta ima menda tako zlato rumene lise.«

»Gospod vladni svetnik!«

»Kakšen idiot sem,« je rekel Groll. »To svetlo zlato. In šele zdaj vidim pred seboj...«

»O čem pa govorite?«

»Tudi jaz imam svoje muhe, veste. Barve, o, na te sem čisto nor! Ves čas sem preudarjal, kam ga je skril. Kar naravnost seveda nisem mogel vprašati, ne res? Se pravi, da sem grofa izkadil z dimom svojih viržink. Tole je napravil nepremišljeno; postavil je semle ravno tele inkovske lilije, pa nič drugega. Ampak jaz s svojim konjičkom za barve... Čakajte no, zdaj moramo pa res pogledati...«

Groll je stopil h kopiji »Večerje v maskah«, ki je visela na steni in na kateri je prevladovala nekam pošastno zlata, neresnična, sijoča svetlo rumena barva.

Manuel ga je nerazumevajoče gledal. Groll je prislonil uho k lesu in s členkom na eni roki obtrkaval okvir.

»Hm,« je rekel. »Hm...« Trkljal je naprej. »No, vendar,« je mahoma spregovoril. Zdaj je začel z obema rokama otipavati spodnjo letev okvira. Kar hitro je našel, kar je iskal. Tako dolgo je pritiskal na skrito pero, dokler se ni natančno vdelani kos okvira povesil in se je za njim, v majhni odprtini, pokazala kovinska škatlica, ki je ležala v nji. Groll jo je vzel ven in zadovoljno pokimal.

»Kaj je to?«

»Oddajnik, gospod Aranda. Kratko in malo je moral biti tukaj.«

»Kako to?«

»Tako ali drugače je moral grof vendarle sporočiti, da boste ob dveh popoldne odšli iz hotela. Telefon je pri tem neuporaben. Veliko preveč tvegan. Telefonom prisluškujejo.« Groll je zavzdihnil. »Čisto brez pomena je, da bi jaz aktiviral to stvarco. Ne poznam dogovorjenega signala. Nihče se ne bo oglasil.«

»Hočete reči... Se pravi, da tudi grof...«

»Seveda. Vedel je o Lavoisieru. Vedel je o vsem. Samo tako si je mogoče razložiti njegov stres.«

»Njegov kaj?«

»Nič. O njem je bilo torej sporočeno mojemu znancu in ta je sporočil meni.«

»Kdo pa je ta znanec?« je vprašal Manuel. Vladni svetnik ni pred Romathom z nobeno besedico omenil, da je bil njegov informator ženska.

»Nekdo, ki... opravlja tvegane zadeve. Zelo donosne. Preveč donosne. V drugačnih okoliščinah bi bil že zdavnaj pod ključem. Ampak tu smo na Dunaju. Midva sva si lepo uredila. On mi daje informacije, jaz pa ga pustim pri miru.«

»Potlej pa tudi grof dela za Američane?«

»Za Američane in za Ruse. Zanimivo, ne? Saj ste bili gotovo prepričani, da ameriška in ruska tajna služba delata samo druga proti drugi.*

»Ja...«

»Velika zmota. Ampak tudi kaj takega je najbrž mogoče vedeti samo iz dolgoletne prakse na Dunaju. Gospod Aranda,« je rekel vladni svetnik, medtem ko je spravil nazaj kovinsko škatlico in zaprl skrivališče, »če bi vam smel dati nasvet, ostanite v ,Ritzu’ in izpolnite grofovo željo glede diskretnosti. Tukaj ste še zmeraj najvarneje spravljeni. Tukaj imate Američane in Ruse na svoji strani — če se bomo spretno lotili vse zadeve.«

»Kaj se pravi: spretno lotili?«

»To vam bom pa vendarle rajši razložil kje drugje,« je rekel Groll. »Ne vem, ali niso tukaj tudi mikrofoni. In tak o zelo tudi Američani in Rusi niso na vaši strani.« Vzel je črni, plitvi kovček. »Pridite z menoj.«

Mali črni diplomatski kovček je stal na zelenem pregrinjalu na veliki biljardni mizi v igralni sobi v kavami zraven »Ritza«. Vsega skupaj so bile štiri mize. Iz sosednjega prostora je prihajal pridušen živžav glasov. Groll je odšel sem z Manuelom, potem ko je čez mero živčnega grofa Romatha poprosil, naj poskrbi za to, da v biljardni sobi ne bosta motena ...

»Gospod Aranda ostane v vaši hiši, grof, in ne bo črhnil niti besedice o tem, kar se je zgodilo.«

»O, pa je to tudi čista resnica?«

»Ja.«

»Hvala vam... Tisočkrat vam hvala... Ne morete si misliti, kaj bi pomenilo za hotel...«

»Ze dobro. Mogoče bi povedali poslovodji v kavami, kar je treba, grof. Sobe ne bova imela dolgo zasedene.«

»Ampak prosim vasi«

»In ne zamerite, da sem pri vas kadil. Ne glede na vaš katar! Morali boste malo prezračiti...«)

Groll je zdaj izročil Manuelu z usnjem oblečeni obroček ključev. »Prosim!«

Manuel je z najmanjšim ključkom odklenil mali kovček.

V njem je ležalo precej papirjev, spetih z veliko sponko. Groll jih je vzel iz kovčka, jih na kratko pregledal in jih potlej položil na zeleno sukno na mizi, nad katero so gorele starinske močne luči.

Manuel se je zastrmel v zgornji list rokopisa. Pokrit je bil gosto in enakomerno s skupinami črk s široko pisavo z nalivnim peresom. Manuel je s pogledom preletel prve skupine. Prebral je:

UHMTW HDPBN HWQKA NHSCA ADŠPC CKUDX KAHOC RZXEQ FVBJN DVLQF . ..

Groll je bral z njim vred, nagnjen nad Manuelovo ramo.

»Kod,« je rekel Manuel.

»Ja, in prekleto neprijeten, bi rekel,« je dejal vladni svetin potočil belo kroglo po mizi. Priletela je ob rob na drugi strani in se vrnila.

»Kaj mislite s tem?«

»Med vojno sem bil v oddelku za dešifriranje — celi dve leti. Seveda se lahko motim, vendar se mi zdi, da bo tole zelo dolg ,cezar’. To je strokovni izraz.«

»Vem. Šifriranje je bilo strast mojega očeta.«

»O ti ljubi Bog.« Groll je sunkoma zatrkljal rdečo kroglo, da se je okoli dveh vogalov vrnila k njemu. »Saj to je imenitno. Se pravi, da je bil mojster v tem, kaj?«

»Ja. Bilo mu je igrača tako si dopisovati s prijateljem. Sklepala sta stave, ker je moj oče posebno rad uporabljal citatne kode, se pravi kode...«

»... katerih ključni stavek je citat, vem. In tole imate za njegovo pisavo?«

»Prav gotovo. Poznam tele narobe pisane ene, kolaste haje in zvrnjeno napisane eme.«

»Če gre tu povrh še za citatni kod, potlej je nerešljiv, skoraj z gotovostjo nerešljiv, dokler ne odkrijemo citata.« Vladni svetnik je zapodil belo kroglo in ta se je zadela v drugo belo in priletela nazaj ob rdečo.

Manuel je medtem listal po rokopisu.

»Šestintrideset strani,« je tesnobno rekel. »Na gosto popisanih. Neznansko dolgo sporočilo. Moj oče je zelo hitro šifriral. A kakšen namen naj bi imelo tehle šestintrideset strani, to neznansko delo?«

»To, dragi prijatelj,« je rekel vladni svetnik, »je skrivnost.«

»Kakšna skrivnost?«

Groll se je odkašljal, si potegnil po srebrnih laseh in stišal glas. »Vaš oče,« je rekel, »je bil zelo previden človek. Zdaj veste že toliko o Francozih, Američanih in Rusih — temu se ni dalo izogniti — da vas moram vpeljati še naprej. Moji prijatelji od državne policije bodo to razumeli. Ali pa naj me v uh pišejo. Zdaj gre tu za življenje, za vašo varnost, gospod Aranda! Po vsem, kar nam je znanega — in seveda še niti malo ne vemo vsega — se je vaš oče na Dunaju zapletel v stike s Francozi, z Rusi in z Američani, prav gotovo zato, da bi jim kaj prodal.«

»Kaj?«

Vladni svetnik je potrkal po rokopisu s koncem prsta.

»Tole?«

»Ja.«

»A zakaj je potlej še tukaj — še nerazvozlano?«

Groll je vzdignil eno roko. »Kakor vidimo mi to zadevo, se je vaš oče glede kupčije pogodil z Američani in z Rusi. Ti imajo prepis tegale rokopisa bržkone že razvozlan. Samo s Francozi še ni prišel tako daleč. Vaš oče se je hotel zavarovati — tukaj je zašifrirano blago, tu je denar, tukaj je ključ za dešifriranje. Tako nekako.«

»Se pravi, da je bil moj oče zelo previden. A kljub vsemu le ne zadosti previden. Kod ga ni obvaroval pred tem, da bi ne bil umorjen.«

»Ne.« Groll je naprej in naprej trkljal krogle po mizi sem ter tja. »Ampak umor je očitno tudi razdrl kupčije.«

»Se pravi, da so umor po vašem organizirali Američani in Rusi?«

»Jaz sploh nič ne mislim. Zdaj imam pred očmi samo vas, gospod Aranda. Zdaj imate vi rokopis. Ne bi rad videl, da bi zdaj še vas umorili — kdor si že bodi.«

»Pa saj ste vendar rekli, da imam zdaj Američane in Ruse na svoji strani — močnejši tabor. In zato naj bi tudi ostal v ,Ritzu’.«

»Rekel sem, da boste imeli Američane in Ruse na svoji strani, če se bova spretno lotila zadeve,« ga je spomnil Groll. »To se še ne pravi, da so ti gospodje vaši prijatelji. Ravno tako so vaši smrtni sovražniki kakor Francozi, o tem sem prepričan. Najljubše bi jim bilo, če bi izginili vi in ta rokopis. Hočejo, da nobena stvar ne pride v javnost. Gre namreč — verjemite mi, gospod Aranda, tudi mi imamo svoje ljudi, ki nekolikanj pazijo na to, kar se v deželi dogaja — za zelo pomembne, zelo hude in zelo nevarne zadeve.« Sedel je na rob mize. »In vi ste zdaj taščica, ki je zašla na tuje področje.«

»Kaj sem?«

Vladni svetnik je zmignil z rameni.

»Konrad Lorenz, veliki naravoslovec, ki raziskuje tudi človeško vedenje, povrh vsega je pa še Dunajčan, je nekoč pripovedoval neko zgodbo — jaz sem bil zraven. Lorenz je rekel: Poznamo posamezne odrešilne mehanizme. To je neki Anglež — čakajte no, ja, pisal se je Lack — zelo lepo dokazal. Če na področje taščice, samčka, vdre drug samček, potlej dotedanji gospodar področja napade novinca.«

»In?«

»Trenutek! Znanstvenik je najprej vzel nagačeno taščico in jo postavil v tuje področje. In je bila napadena! Potlej so nagačenemu ptičku zavili vrat. Bil je napaden! Potlej mu je Lack porezal noge. Napaden! Izpulil mu je rep. Napaden! Nazadnje so bile samo še rdeče prsi. Napaden! Nazadnje je Lack vzel kakor opeka rdeč kos lepenke v velikosti taščičjih prsi. In še ta je bil napaden! Že samo to je zadostovalo za signal: ,Sovražnik! Napad!’«

Groll je spet zdrsnil z mize, potegnil sponko iz rokopisa in začel prvih deset listov pokladati drugega zraven drugega po močno razsvetljenem zelenem suknu na mizi. »Tudi če nočete,« je rekel pri tem, »ste kot pravni naslednik svojega očeta vdrli hkrati na tri tuja področja. To je suha resnica — proti temu ne morete ničesar storiti. In iz tega vzroka bodo — obnašamo se natančno tako, ja, natančno tako kakor taščice — na vse kriplje poskušali, da bi vas pregnali, izključili, pa ni nič važno, kako se boste obnašali vi, nič važno, na kakšne koncesije boste pripravljeni. Vi imate zdaj rdečo liso na prsih. In vaši sovražniki ne bodo prej mirovali, dokler ne bodo odstranili tega rdečega madeža — ali če jim namesto njega ponudimo nadomestni madež.« Medtem ko je Groll govoril, je potegnil iz žepa kamero minox in prefotografiral stran za stranjo. Za prvimi desetimi listi je vzel drugih deset. Fotografiral je vse. »To morajo dobiti v roke naši strokovnjaki. In državna policija. Ne verjamem, da bi mogli dešifrirati kod. Vendar mi je nekaj prišlo na misel. V resnici ne bi rad videl, da bi se vam kaj primerilo. Bilo... bilo bi mi zelo žal.«

Spogledala sta se. Pogled ni popustil.

»Hvala,« je nazadnje rekel Manuel, medtem ko je Groll pomislil: Če bi jaz imel fanta, bi utegnil biti v takih letih, kakor je tale...

Ko je vladni svetnik prefotografiral vse liste, je odšel k velikim smučnim vratom v biljardni sobi, jih odprl in pogledal ven v kavarno. Na kratko je pokimal. Takoj potem je prišel noter žalosten mlad moški v temni obleki in z roženimi naočniki. Groll je zaprl vrata za njim in ga predstavil. Mladi žalostni moški se je pisal Schafer.

»Dobro me poslušajte, Schafer,« je rekel vladni svetnik.

Kmalu po tistem, ob triinštirideset minut čez sedmo zvečer, sta vladni svetnik Wolfgang Groll in Manuel Aranda odšla iz »Ritza« skozi sprednji glavni vhod. Vladni svetnik je nesel črni diplomatski kovček. Na desni in na levi od njega in Manuela sta šla dva velika, krepka možakarja z rokami v žepih in se ves čas ozirala na vse strani. Vsi štirje so odkorakali skozi gosti snežni metež in žvižgajoč vzhodni veter, ki jim je bičal snežne kristale v obraz, proti velikemu avtomobilu, ki je bil parkiran pred portalom. Sedli so vanj. Eden od možakarjev je sedel za krmilo, prižgal motor, obkrožil hotel, se vrnil na Ring in se odpeljal z avtom naravnost proti parlamentu. Vozišča so bila deloma že precej zametena, po cestah so rohneli snežni plugi, avtomobili so spodletavali na ledu in novem snegu. Promet je bil še močan, vozovi so se previdno tihotapili naprej. Eden od uslužbencev je sedel zraven voznika, Manuel pa zraven vladnega svetnika zadaj v vozilu. Groll je imel zdaj mali kovček na kolenih. Dolgo niso spregovorili niti besedice. Kakor veliki nizi biserov so drsele mimo njih kroglaste svetilke, ki so gorele na obakraj Ringa pod na debelo zasneženimi drevesi. Naravoslovni muzej, veliki spomenik cesarice Marije Terezije, pogreznjen v sneg. Umetnostnozgodovinski muzej. Vrata junakov, vhod na dvor...

»Pa je res lepo, kaj?« je rekel Groll.

Manuel je pokimal.

»To je ena plat tega mesta. Druga...« Groll je obmolknil. Vprašal je šoferja: »Nas zasledujejo?«

»Ja,« je rekel možakar. »Chevrolet in buick.«

»Dobro,« je rekel Groll. »Pazite, da jima po nesreči ne uidete.«

»Saj pazim.« Možakar za krmilom je pritisnil na zavore, ker je semafor na križišču Bellaria ravno preskočil na rumeno. Sam bi bil še prišel skozi, vendar bi se bila morala zaustaviti vozova, ki sta mu sledila. Moški pri krmilu je rekel: »Ure in ure so prečakali pri hotelu. Francozi sede v buicku, enega od njih sem spoznal.«

»Potlej so pa oni drugi v chevroletu,« je rekel vladni svetnik.

»Veliko, hudičevo sranje,« je isti trenutek rekel v ročni mikrofon moški zraven šoferja v buicku. »Ne zamerite, šef. Vendar bi človek kozlal. Zdaj smo pri Bellariji. Če se ne zgodi še kakšen čudež, se bodo s tisto stvarjo odpeljali na Urad za varnost.«

Glas Jeana Merciera je prihajal iz buickovega zvočnika, prekrit s hreščečimi motnjami: »Za vse na svetu glejte, da ne izgubite avta izpred oči, številka pet. Moram natanko vedeti, kam bo stvar odjadrala...« Govoril je odsekano, brez sape. In medtem ko je govoril, je s počasnimi, okrutnimi premiki zavil vrat škrlatno rdeči igrači, igrači, ki je bila namenjena za drobceno punčko, kateri je bilo ime Janina, v Casablanci. Mercieru je že stopil znoj na čelo. Drugi trije moški v stranski sobi že zdavnaj zaprtega francoskega potovalnega urada »Bon Voyage« so bili videti na vso moč v skrbeh. Zdaj so se zdrznili. Mercier je odtrgal vrvco, ki je visela na lisički. Srebrno čisto in prisrčno se je sprožila glasbena ura: »Gos si ukradla, zvitorepka ...«

Luč na semaforju pred Bellarijo se je premenjala na zeleno. Vozila so odpeljala naprej po Ringu mimo globoko zasneženega parlamenta. Na rumeno sijočih kandelabrih pred slovesno obsijanim Burgtheatrom so bile visoke snežene kučme. Za parkom na nasprotni strani se je mogočno in široko vzdigovala ravno tako osvetljena fasada mestne hiše. Zdaj so snežinke na gosto metle. Ljudje so se premikali ravno tako previdno kakor avtomobili in tramvaji. Sneg je dušil šume, sredi vsega prometa je bilo vse neverjetno tiho. Voz, v katerem sta sedela Manuel in Groll, in avtomobila, ki sta jima sledila, so prišli mimo temne univerze in križišča na Škotskem Ringu in vsi trije zavili na levo v Wahrinško ulico.

Mlad moški v chevroletu je po rusko spregovoril v ročni mikrofon: »Kličem Leskova... kličem Leskova ... Tukaj Gorki...«

Iz zvočnika v vozu se je zaslišal ruski glas: »Poslušam, Gorki. Govorite!«

»Zdaj se peljemo po Wahringerstrasse navzgor, bržkone proti Uradu za varnost. Kovček je v vozilu.«

»Imenitno,« je rekel Fjodor Santarin, predsednik »Študentovske zveze za avstrijskosovjetsko prijateljstvo«. Elegantno oblečen kakor zmeraj je sedel zraven Granta v sobi, ki jo je bilo mogoče odpreti samo s posebnimi ključi, v stari baročni palači na Wollzeilu. Indirektna svetloba je toplo in blago sijala na izbrano antično pohištvo, na plemenite gravure po stenah s svilenimi tapetami, na veliko preprogo, ki je pokrivala vsa tla, in na moderen kratkovalovni oddajnik, ki je bil vdelan v meter debelo zidovje. Dva decentno oblečena moška sta sedela ob kovinskem zaboju, eden pa pred mikrofonom.

»Ostanite pri aparatu, Leskov, ostanite pri sprejemniku...« je zazvenel glas iz zvočnika.

»Razumem, Gorki,« je rekel moški pri mikrofonu.

»No,« je po angleško rekel Santarin, »to vendarle vse čudovito funkcionira, Gilbert, se vam ne zdi? Meni je vseeno, kam spravijo kovček — Francozi ga za vse na svetu ne dobijo več. In vse lahko teče naprej, kakor smo se dogovorili z Noro Hillovo.«

»Samovoljno!« Grant, trgovec z nadomestnimi deli za ameriške avtomobile, si je ponesel ploščato steklenico k ustom.

»Seveda imamo pasjo srečo, da Romath tako vdano dela za nas,« je nadaljeval Santarin in skrbno potegnil navzgor eno od hlačnic, da si ne bi pokvaril zlikane gube. »Pravzaprav imamo tukaj na Dunaju same neoporečne ljudi, sveta mati novgorodska, ne mislim se pregrešiti. Kakšen blagoslov, da grof Romath nateguje mlade fante. Premlade fante.«

»In vi imate nekaj proti aristokratom!«

»Kako? Tudi Tolstoj je bil aristokrat. In pobožen človek kakor jaz!«

»Halo, Leskov, halo, prosim, oglasite se, tukaj Gorki.«

»Razumem, Gorki. Kaj je?«

»Zmotili smo se,« je zazvenel v ruščini moški glas iz oddajniškega zvočnika. »Aranda in vladni svetnik se ne peljeta v Urad za varnost. Pri Nussdorferstrasse sta zavila na desno in zdaj se peljeta navzgor proti Doblingu, Sieveringu in proti zahodnim predmestjem!«

Ob tem času je resen moški pri tridesetih letih stopil iz kavarne hotela »Ritz«, si potisnil klobuk na čelo, si visoko zavihal ovratnik na plašču in odšel po Ringu do Opere, potlej pa zavil na Kamtnerstrasse. Skozi gost snežni metež je videl svetlikajočo se reko pisanih svetlobnih reklam. Zmeraj tako žalostni, zelo nadarjeni in pri vseh tovariših v Uradu za varnost priljubljeni inšpektor Ulrich Schafer je imel mlado ženo, ki jo je napadla neozdravljiva bolezen skleroza multipleks, da je hirala smrti naproti. Zato je bil Schafer zmeraj žalosten.

Za njim so v presledkih šli štirje moški po obeh straneh ceste. Sodili so k Schaferjevi skupini in ga niso niti za sekundo spustili izpred oči.

Moški z na smrt bolno ženo je prišel do železnega droga na Stefanovem trgu in zavil na levo po Grabnu. Skozi razpršeno svetlobo številnih luči in padajočega snega je zagledal pred seboj visoko silhueto kužnega stebra. Ljudje so hiteli mimo njega. Njegovi stražarji so mu hitro sledili.

Schafer je prišel mimo močno razsvetljenega izložbenega okna draguljarja Heldweina, v katerem so se iskrili briljanti in se svetili dragi kamni in zlato. Tudi Carlin oče je bil zlatar, je žalostno pomislil Schafer. Ko mu je umrla žena, je prodal podjetje in umrl kot premožen človek. Njegovo imetje je zdaj požrla Carlina bolezen. Sanatorij v Badnu pri Dunaju, kjer leži Carla, požira neznanske zneske. Ima še nekaj denarja na voljo, vendar ne bo zadostovalo za večno in niti ne več za ne vem kako dolgo.

Multipla skleroza je strahotna bolezen. Utegne se vleči leta in leta, dokler žrtev ne izhira. Svojo žrtev vselej ugonobi, vendar se ji pri tem včasih grozljivo nič ne mudi. Kaj bo, če bo Carla dlje živela, kakor bo vzdržala zaloga denarja? je nesrečno premišljeval inšpektor Schafer.

Zavil je na Premogovni trg in prišel po klancu navkreber do polovične višine. Na drugi strani je zagledal še zaprto znamenito Demlovo slaščičarno, v kateri je bil Fjodor Santarin stalni gost. Schaferjevi stražarji so zaostali. Schafer je prišel do stare hiše, ki je bila črna od starosti in je imela velika zelena vrata, v katera so bila vdelana manjša odprta vratca. Desno od vhoda je bila starinarna, levo pa trgovina s perilom. Schafer je prebral nad vhodom nekaj o »cesarskokraljevskem izdelovalcu srajc«. Zavil je v širok uvozni prehod prastare hiše, v katerem je bilo mrzlo in je dišalo po dimu. Hitro je odšel po tlaku iz mačjih glav proti notranjemu delu uvoza, kjer so ravno taka vrata zapirala prehod na notranje dvorišče. Na desni in na levi so se tu začenjali dohodi, ozke, zlizane kamnite polžaste stopnice. Po stenah so bile pritrjene table z imeni podjetij, zdravnikov in odvetnikov. Schafer je zavil na levi dohod in se povzpel v drugo nadstropje; pri tem je prišel, kakor je v številnih dunajskih hišah, na stopniških podestih mimo napisov visoko pritličje in mezzanin, torej mimo vmesnih nadstropij.

Nazadnje se je ustavil pred vrati, na katerih je bila poleg navadne še cilindrična ključavnica in pa medeninasta tablica. Na tej je bilo povedano, da je tukaj pisarna advokatov dr. Rudolfa Steina in dr. Heinricha Webra.

Schafer je pozvonil trikrat kratko, dvakrat dolgo in potem še enkrat kratko. Takoj so se na drugi strani vrat približali koraki.

Moški glas je vprašal: »Kdo je?«

»Inšpektor Schafer.«

»Vrzite svojo službeno izkaznico v pisemski nabiralnik.«

Schafer je to naredil.

Nekaj sekund je preteklo, potlej se je v »špijončku« na vratih pokazalo človeško oko, ki je dolgo merilo inšpektorja. Lahko razumem tolikšno previdnost, je pomislil Schafer. Vrata so se po obrokih odklenila in odprla. Na pragu se je pokazal velik, širokopleč moški sivih las, ki je kadil prijetno dišečo cigaro.

»Kje pa imate?« je vprašal.

»Pod srajco,« je rekel Schafer.

»Še bojo vinca zorela, ko nas ne bo več, še dekleta cvetela, ko mi bomo preč in preč...«

Vinogradnik Ernst Seelenmacher je s pridušenim glasom pel besedilo stare pesmi. Sedel je za majhno mizico, na kateri so bile citre, in narahlo prebiral strune na glasbilu. Seelenmacher je imel na sebi sivkasto zeleno lodnasto obleko in belo, za vratom odpeto srajco. Obraz je imel od vetra, dežja in sončne pripeke ustrojen, lase kratke, goste in sive. Ernst Seelenmacher je bil velik, krepak dedec pri šestdesetih letih, zdrav kakor dren in trden. Z ženo in dvema hčerkama je vodil »Letošnjega«, lokal z vinotočem mladega vina, ki je bil v skriti uličici na Grinzingu, stran od velikih in svetovljanskih točilnic.

Lokal je imel štiri prostore, vse belo pobeljene in z obokastimi prehodi zvezane med seboj. Seelenmacherjevi gostje so sedeli pri starih mizah, na dolgih klopeh. Poleti so sedeli zunaj na vrtu pod mogočnimi kostanji.

Z vinom so stregli v »nategah«. To so steklene krogle, ki vise na železnih stojalih in se končujejo z dolgimi cevkami. Če pritisneš z dnom kozarca na zaporo na koncu take tanke cevke, priteče vino iz krogle.

Ernst Seelenmacher in Wolfgang Groll sta se poznala že dolga leta. Bila sta dobra prijatelja. Ure in ure sta se pogovarjala o gojenju in žlahtnjen ju vinskih sort in o številnih nenavadnih živalih v vinogradu. Seelenmacher je zbiral vse mogoče stvari, kar je našel v rodovitni prsti gričevnatega posestva — okamnine, rimske kovance, ostanke mečev, črepinje rimskih vaz in posod z vpraskanimi znamenji in risbami. Odtiske in fosile je dajal svojemu prijatelju, vse drugo pa je obdržal sam. Njegova strast je bila študiranje starih Rimljanov, njihove zgodovine, kulture, umetnosti, vere in literature, njihovega prava. Tekoče je govoril in bral latinsko in prijatelja sta se pogosto pogovarjala po latinsko. Seelenmacher se je šolal v duhovskem semenišču, ker je kot mlad fant po vsej sili hotel postati župnik. Starši so mu umrli, moral je prevzeti domačijo. V tem sta si bila prijatelja podobna: njune mladostne sanje se jima niso izpolnile, a kljub temu nobeden od njiju nikoli ni prenehal sanjariti.

Seelenmacher je pel samo takrat, kadar so ga za to prosili gostje, največkrat mladi zaljubljenci. Na ta večer, ko se je Grinzing utapljal pod novim snegom, sta ga prosila za to dva starejša človeka, zakonski par. Oba sta sedela tesno drug ob drugem na isti klopi, pila, poslušala, se držala za roke in gledala vinogradnika.

Nad prostorčkom, kjer je Seelenmacher citral, je bilo zgoraj v steni veliko okno polkrožne oblike. Segalo je prav do tal s starinskim kmečkim pohištvom opremljenega prostora v prvem nadstropju, ki ga je vinogradnik uporabljal za pisarno. Na prostorni, z Leitzovimi mapami za akte in račune pokriti hrastovi mizi je ležala zraven telefona porumenela latinska izdaja Senekove tragedije »Medeja«. Knjiga je bila odprta...

»Ste vse razumeli, kar sem vam rekel?« je vprašal vladni svetnik Groll. Stal je pri odprtem oknu, ki je gledalo na vrt.

Pred vinotočem je bil parkiran avto, s katerim sta se pripeljala sem Groll in Manuel. V njem sta sedela dva kriminalistična uradnika in kakor njun šef strmela v snežni metež tiste noči. V uličici malo naprej navzdol sta stala buick in Chevrolet.

Manuel je sedel za težko mizo.

»Ja,« je rekel. »Vse sem razumel.«

Pogledal je skozi polkrožno okno navzdol na Seelenmacherjeve citre in na stari zakonski par, ki se je držal za roke. Po tihem sta prihajali do njega pesem in glasba.

Ko sta prišla, je Groll najprej seznanil med seboj Manuela in Seelenmacherja. Seelenmacher je povabil Manuela na kozarec vina, medtem ko je vladni svetnik iz pisarne telefoniral. Potlej se je Manuel povzpel v prvo nadstropje.

Groll je rekel: »Govoril sem s svojim kolegom od državne policije. Strinja se s tem, kar sva naredila. Kakor jaz je tudi on mnenja, da se naša prva in najpomembnejša naloga zdaj glasi: Vse storiti, da vam zavarujemo življenje. Moj kolega je sprevidel, da je za to potrebno, da vam damo še več podatkov, kakor ste jih dobili doslej. Po vsem, kar sem vam pripovedoval o kočljivem položaju naše dežele na tem področju, boste gotovo razumeli, da mi še celo zdaj prepovedujejo, da bi vam povedal vse, kar vemo ali ugibljemo.«

»Ja, to razumem.«

»Državna policija vam tudi za naprej ne bo pomagala. Jaz ne smem, ker je umor vašega očeta za nas po zakonih končana zadeva.« Manuel je pokimal. »Kljub temu pa vas podpiram in vas informiram, kolikor mi je sploh mogoče. Seveda pa ostaja še zmeraj nekaj prikritega. Zdaj vam bom naštel nekaj imen in dal nekaj nasvetov. Ob nasvetih se boste začudili in se zmedli. A verjemite mi, da so odkritosrčno mišljeni. Verjemite mi, da imajo svojo vrednost v tragičnih okoliščinah, ki so se spletle okoli vašega očeta.« Manuel je povesil glavo. Ja, tako je s to rečjo, je pomislil Groll. Meni se zdi, da boš storil še kaj drugega, ne samo povešal glavo, fantič moj, še ne vem kolikokrat bolj boš (jbupan nad svojim očetom, kolikor globlje boš prodrl v to zadevo — in tega zdaj ni več mogoče ubraniti. »Vse, kar vam pripovedujem,« je pribil Groll, »so kajpak zaupna sporočila...« Opazil je, da mu je Manuel hotel seči v besedo, a je z nasmeškom nadaljeval: »... a pri tem je mogoče častno besedo, ki ste mi jo dali, da boste vse ohranili zase, razumeti tako, da boste smeli poučiti o vsem tudi gospodično Waldeggovo.«

»Od kod pa vam je znano, da sem vam...«

»Hotel to reči?« Groll je zmignil z rameni. »Sam sem vam hotel reči že takrat, ko ste mi povedali, da ste srečali gospodično Waldeggovo. Oh, ne, to sem vam hotel reči že takrat, ko sva se prvikrat srečala! Bilo mi je jasno, da se bosta prej ali slej seznanila.« Pogledal je na svojo levo stran, potlej še na desno in zamrmral: »Moški... in ženska...« Na glas je rekel: »Zdaj vam bom navedel imena in vam podal opis Rusa, Američana in Francoza, s katerimi morate računati.« In vse to je tudi storil. Potlej je nadaljeval: »Ti ljudje so vaši neposredni nasprotniki. Voditelji dunajskih rezidenc, kakor se temu reče v žargonu teh gospodov. Seveda pa še ne naj višji bogovi! To je komplicirana položajna lestvica. Vsi ti ljudje, pa naj so še tako nevarni, dobivajo vsa navodila od predstojnikov. In ti so odgovorni spet drugim predstojnikom. Tako gre s to rečjo. Naši prijatelji so skoz in skoz na višji ravni. Na svoje položaje so ponosni in ljubosumni. Minox s posnetki rokopisa vašega očeta je eden mojih ljudi že odnesel na državno policijo. Vendar se bojim, da tudi tamkajšnji strokovnjaki ne bodo mogli razvozlati ključa. A kar se tiče vas, bi imel nekakšen predlog ...«

Groll mu ga je obrazložil. Manuel se je strinjal z njim.

»Torej dobro,« je potlej rekel vladni svetnik in prišel od okna k delovni mizi, »potlej bova začela.« Potegnil je k sebi telefon, zavrtel številko Urada za varnost in prosil telefonistko, ki se je oglasila, naj mu uredi posvetovalno zvezo. Imenoval je številke francoskega potovalnega urada »Bon Voyage«, podjetja za nadomestne dele americar in »Študentovske zveze za avstrijskosovjetsko prijateljstvo«.

»Povejte jim, da bi gospod Manuel Aranda rad govoril z monsieurom Mercierom, z mistrom Grantom in s tovarišem Santarinom.«

Počakal je.

Telefonistka se je oglasila: »Mistra Granta ni v podjetju, so mi sporočili, gospod vladni svetnik.«

»Potlej dobite zvezo samo z drugima dvema številkama,« je rekel Groll v slušalko. In Manuelu: »Grant je menda zapustil svoj glavni stan. Vprašajte Santarina, ali je pri njem.«

Manuel je pokimal in prevzel slušalko.

Čez nekaj časa. je zaslišal miren, žameten glas: »Tukaj Santarin...«

Skoraj hkrati je zazvenel drug, nemiren glas: »Jaz sem Jean Mercier. Kaj se to pravi? Jaz vas ne poznam, gospod...«

»Ja, ja, že dobro,« je rekel Manuel Aranda. Njegov glas je bil zdaj trd. »Gospod Santarin, je gospod Grant pri vas?«

»Seveda je pri meni, dragi gospod Aranda.«

»Imate mogoče še eno slušalko? Me bo lahko razumel?«

»Bo, dragi gospod Aranda.«

»Bi mi mogoče hoteli povedati, kaj naj vse skupaj pomeni?« je zadonel Mercierov glas.

»Seveda. Saj ravno zato sem vas poklical. Gospoda moja, gotovo se boste začudili, zakaj sem se odpeljal tako daleč z Dunaja v Grinzing. Tudi vaši ljudje, ki so se peljali za menoj, bodo debelo gledali. No, to sem storil samo zato, da bi pridobil nekaj časa.«

»Ne razumem niti besedice,« je zaklical Francoz.

»Oh, tak bodite že vendar mirni, Mercier,« je rekel Santarin. »Časa za kaj, dragi gospod Aranda?«

»Vsi veste, kaj se je danes dopoldne zgodilo v ,Ritzu\ Veste, da je kovček z rokopisom mojega očeta v moji lasti.« Manuel se je ozrl navzgor proti Grollu. Ta je pokimal, kakor bi hotel reči: Tako je prav, le naprej! Manuel je nadaljeval: »Vsi veste — ali pa ne veste — da je besedilo rokopisa Šifrirano. Gospod Mercier to za gotovo ve.«

»Nimam nobenega pojma! Sploh mi ne gre v glavo, zakaj sploh vse tole poslušam!«

»Hja, zakaj, gospod Mercier? No ja, besedilo je sicer šifrirano, vendar sem v kovčku našel tudi ključ, ki ga je uporabil moj oče,« se je zlagal Manuel, kakor sta se domenila z Grollom. »Majhen del besedila sem dešifriral. Toliko da vem, za kaj gre — ravno tako dobro kakor vi.« Rekel je tisto, kar mu je priporočil Groll. »In vem, da bo svetovni škandal, če se razve o tem rokopisu in o vaši dejavnosti, gospoda moja.«

Potlej je Manuel umolknil.

Eden od moških, ki so ga poslušali, je mahoma moreče zasopel. Stavim, da je to Mercier, je pomislil Manuel. Vse, kar je še potlej spregovoril, mu je nasvetoval Groll. Ta ve gotovo veliko več, kakor pa je izdal meni, je premišljeval Manuel. Vendar mora sam molčati, to sprevidevam. Dobro mi hoče, rad me ima. Naj je imel moj oče s temi ljudmi ne vem kaj — jaz bom izkopal na plan, jaz! Manuel je rekel: »Vi in vlade, za katere delate, bodo pred vsem svetom osramočeni brez primere, če se razve tudi le drobcen drobček transakcije, za katero ste se odločili z mojim očetom ali pa ste jo hoteli uresničiti.«

Človeku se mora zmešati v glavi, je pomislil Manuel. Kakšna transakcija naj bi neki bila to? Oče mi svoje žive dni nikoli ni ničesar namignil o tem in tudi s svojim ravnanjem ni v ničemer nakazal, da bi se moglo zgoditi po njegovi volji ali z njegovim privoljenjem kaj takega, kar je nizkotno in hudodelsko in o čemer ničesar ne slutim. Tudi vladni svetnik mi ni tega povedal. A ta vsaj sluti, tudi če niti sam še ne ve. To, kar mi je priporočil, naj jim zabrusim, namreč deluje. Oče, je pomislil Manuel, oče, ki te imam rad, kakšne stvari si neki počel?

Beli si glavo glede prave podobe svojega očeta, je pomislil Groll. Če Bog tako hoče, ne bo tega nikoli zvedel...

»Neumno ste napravili, ker ste naročili, naj vladnega svetnika in mene zasledujejo sem gor iz mesta,« je nadaljeval Manuel.

»Kdo vas je zasledoval? O čem pa pravzaprav govorite?«

»Hudiča, Mercier, tak denite že jezik za zobe!« je na glas rekel Santarin.

»Če rad bi dal srce mi, začni lepo skrivaj...« je spodaj zapel Seelenmacher. Oba starejša zakonca sta slovesno sedela, se držala za roke in potem vzdignila kozarca, da bi drug drugemu napila.

»Trdno ste prepričani,« je rekel Manuel, »da avstrijske oblasti iz političnih vzrokov ne bodo smele tvegati, da bi sporočile javnosti vsebino rokopisa in okoliščine v zvezi s smrtjo mojega očeta. No ja, avstrijske oblasti tega v resnici ne smejo tvegati. Jaz pa, jaz smem! Jaz sem Argentinec, zasebnik, meni se ni treba ozirati na nikakršne diplomatske predpise. In se tudi ne mislim ozirati nanje! In zato sem dal prenesti rokopis obenem s poročilom o vsem, kar se je zgodilo, v roke enega od advokatov. Odposlanec se je izmuznil vašim ljudem. Niste med ravno preveč domiselnimi, gospoda moja — in še hvala Bogu! In pri tistem advokatu je zdaj rokopis. V trezorju s sedemmestno številčno kombinacijo ...«

Groll, ki je stal zraven njega, je spet pokimal.

»S tem odvetnikom sem vsak dan v telefonski zvezi. Kakor hitro se kdaj ne bom oglasil dlje kakor štiriindvajset ur, ima naročilo, da mora vse gradivo izročiti švicarskemu poslaništvu, ki ga bo potlej razglasilo na mednarodni tiskovni konferenci. In potlej bodo dežele, ki jih zastopate, doživele prekletstvo v očeh vse svetovne javnosti — da o vas niti ne govorim.«

Tudi to je bil dobeseden Grollov stavek.

Manuel je ugovarjal, ko ga je prvikrat slišal.

»Ampak saj to se vendar pravi, da je bil moj oče zapleten v umazane zadeve, v nekaj neznanskega!«

»Tako, kakor vse kaže, te možnosti ni mogoče izključiti!«

»Pa vam ne verjamem! Tega ne bom nikoli verjel!«

»Mogoče so vašega očeta izsiljevali, ga spravljali pod posebno hud pritisk, kdo bi to vedel?« je odgovoril Groll.

Tedaj je Manuel pomislil: Ljudje, katerim telefoniram, molče. Se pravi, da sem moral z Grollovimi besedami zadeti v črno. A kaj je moj oče v resnici storil? Kaj? Kaj? Rekel je, mukoma hladno in trdo: »Sodim, da vam je vsem jasno, da ne more biti za vas nič slabšega kakor v primeru, če se zdaj meni kaj primeri.«

»Resnično, gospod... kako se že pišete? ... Sam ne vem, zakaj še zmeraj vse to poslušam,« je zazvenel Mercierov glas.

»Zakaj pa potlej vendar to počnete?« je ledeno vprašal Manuel. »Tak odložite že vendar slušalko. No, tak dajte, odložite jo!«

Zveza je ostala nepretrgana.

»Mogoče bi lahko razčistili nesporazum, če bi kdaj vsi skupaj sedli za mizo,« je rekel Mercier.

»Me nič ne veseli,« je odgovoril Manuel. »Zdaj ste vsi skupaj posvarjeni. Dobro veste, kaj se bo zgodilo, če tudi le en sam dan ne bom mogel poklicati svojega odvetnika.« In pri tem je odložil slušalko.

»Izvrstno,« je rekel Groll.

V    oddajnem prostoru francoskega potovalnega urada »Bon Voyage« je stal bledi, korenjaški Jean Mercier z obsenčenimi očmi in z dolgimi trepalnicami. Njegov obraz je imel zelenkast nadih. Trije moški, ki so bili z njim vred v prostoru, so ga molče gledali.

»Kurir,« je zašepetal Mercier, ki je bil videti za več let postaran. »Pripeljite mi kurirja iz bara tukaj zraven. Takoj zdaj mora k šefu in mu poročati. Ta nam mora brž povedati, kaj naj storimo — pa hitro!«

V    lepi, z baročnim pohištvom opremljeni zasebni sobi v svoji palači ob Wollzeilu je Fjodor Santarin rekel Gilbertu Grantu: »Groll je zvit. Pa tudi mali ni od muh.«

»Ko bi ga bil vsaj Clairon danes popoldne podrl!« je slabe volje zarentačil rdeče zaripli Američan. »Ko bi nam bili vendar dovolili to narediti, ti bonci! Potlej bi bil ta prekleti rokopis zdaj v resnici že v rokah avstrijske policije in nam bi ne bilo treba biti čisto nič v skrbeh glede njegove objave ali glede česa takega. Prekleta zoprnija!« Udaril je po mizi pred seboj.

»Tudi tako pojde. Natanko tako, kakor smo se dogovorili z Noro Hillovo.«

»Ampak kako dolgo utegne vse skupaj trpeti?«

Santarin je zmignil z rameni.

»In če se Arandi v resnici že poprej kaj primeri? Potlej bomo pokopani!«

»Nič se mu ne sme zgoditi,« je počasi rekel Rus. »Moramo onemogočiti, da bi se Arandi zdaj tudi le las skrivil...«

Zunaj v Grinzingu je nekdo potrkal na vrata Seelenmacher j eve pisarne.

»Naprej!« je zaklical Groll.

V sobo, v katero so skozi na stežaj odprto okno padali srebrni snežni kristali, je stopil žalostni inšpektor Schafer z roževinastimi naočniki.

»Vse urejeno?« je vprašal vladni svetnik.

»Vse. Doktor Stein čaka, da ga pokličete, gospod Aranda. Morate pa poklicati tudi njegovega tovariša doktorja Webra. Domov. Tukaj so vse telefonske številke.« Schafer je dal Manuelu majhen list. »Stein predlaga, naj bi se vsak dan oglasili pri njem v pisarni med tretjo in šesto uro popoldne in zahtevali njega ali pa Webra. Ob koncu tedna pokličite katero od zasebnih številk. Vsak dan navedite kakšno drugo geslo kot četrto besedo v prvem stavku, ki ga izgovorite. Geslo za drevi je .svinjsko vreme’. Stein vam bo odgovoril. Pazite na sedmo besedo v njegovem prvem stavku. Sedma beseda je zmeraj geslo za prihodnji dan. Stein in njegov tovariš sta se tako dogovorila, da ne bi nastale kakšne komplikacije. Tako ne bo mogel nihče posnemati vašega glasu in preslepiti katerega od gospodov advokatov. In samo po sebi je razumljivo, da smete zmeraj poklicati samo iz javnih telefonskih govorilnic.«

»Dobro opravljeno, Schafer,« je rekel Groll. Inšpektor je pokimal in odšel iz sobe, potrt in v skrbeh kakor zmeraj.

»Kaj pa mu je?« je vprašal Manuel.

»Njegova žena je hudo bolna. Ubogi revček. Pokličite mojega prijatelja Steina, ker že čaka.«

Manuel je pogledal na kratki seznam, zavrtel številko in takoj nato zaslišal moški glas, ki je rekel: »Stein!«

Manuel je počasi rekel: »Kajne, doktor, kakšno svinjsko vreme imamo nocoj? Pri telefonu Manuel Aranda. Kako se kaj počutite?«

Stein je odgovoril: »Zelo me je strah, da dobim gripo, počutim se, kakor da sem ves pretepen.« Tudi Stein je govoril počasi in razločno. Torej gripa je razpoznavna beseda za jutri, je pomislil Manuel. Potlej sta se še nekaj časa pogovarjala o nekem fiktivnem sodnem primeru in se nazadnje poslovila.

»Zdaj pa še njegovega tovariša,« je rekel Groll.

Manuel je poklical odvetnika Webra. Postopek se je ponovil. Tudi Weber je bil v skrbeh, da se ga bo polotila gripa, in sicer tako, da je bila beseda »gripa« kot sedma beseda v njegovem prvem stavku.

Ko je bilo pogovora konec, je vladni svetnik natočil v dva lepa stara vinska kozarca iz temne glinaste ročke, ki je stala na izrezljani stenski polici. Medtem ko je iz globine po tihem prihajalo na vrh Seelenmacherjevo citranje, je rekel: »Mislim, da sva zdaj napravila vse, s čimer sva onemogočila, da vas ne doleti usoda vašega očeta.«

Oba sta izpila. Seelenmacherjev »zeleni veltlinec« je imel okus po trpkem in hladnem sadju.

»Gospod vladni svetnik,« je rekel Manuel, »zelo sem srečen, da sem naletel na človeka, kakor ste vi.«

»Zmeraj lahko računate z menoj, slišite, če se boste polotili naloge, da bi ugotovili resnico o smrti svojega očeta.«

»Hvala,« je rekel Manuel in čutil, kako se je prebudila v njem velika bridkost.

»Vendar se morate zadeve lotiti preudarno. Nikoli na primer ne smete svoje žalosti pokazati takole navzven kakor zdajle pred menoj. Pri vas je treba čutiti samo jezo, samo slo po maščevanju.«

Manuel je v dveh požirkih izpraznil velik kozarec.

»Našel bom resnico,« je rekel. »Ugotovil bom, zakaj je gospa Steinfeldova zastrupila mojega očeta. Vse bom ugotovil — vse o umoru, šifriranem rokopisu in o ljudeh, ki so zapleteni v to zadevo.« Obmolknil je. »Zakaj me pa tako gledate? Gospa Steinfeldova je zastrupila mojega očeta, to je nesporno ugotovljeno! Kaj mogoče na vsem lepem mislite, da ni imela za to nobenega vzroka?«

»Groza me je izreči,« je počasi odgovoril Groll, »vendar mislim, da je imela za vse, kar je storila, prav poseben vzrok.«

27

Ob tem času je ležal Alphonse Louis Clairon na odseku L 73 na dunajskem osrednjem pokopališču že pod devet centimetrov debelo plastjo snega. Boeing 707 družbe TWA, v katerem je sedel ščetinastolasi blondinec David Parker, ki je sunkovito napravil konec Claironovemu življenju, je že letel nad Atlantikom, Novemu svetu nasproti.

Grollu je telefonirala v Grinzing njegova komisija za umore. Nujno so ga potrebovali.

»Kaj se je pa zgodilo?«

»Tak poslušajte no, gospod vladni svetnik,« je rekel eden od kriminalističnih uradnikov, ki je bil očitno v eni od zasliševalnih sob. Iz membrane na Grollovi slušalki je mahoma zarohnelo rjovenje, tako glasno in tako divje, da je vladni svetnik odmaknil slušalko od ušesa in je tudi Manuel lahko zaslišal besneči glas nekega drugega uradnika.

»Nož je ležal na mizi! In takrat si ga prijel in se zakadil vanj!«

Zensko visok moški glas je zatulil: »Bil je silobran! Saj me je pograbil in mi hotel odpeti hlače, ta prasec stari!«

»Hudiča je hotel!« je zakričal kriminalistični uradnik, ki prav gotovo ne bi mogel še glasneje zakričati. »Ti, ti si nekaj hotel od njega! Njegove ficke! Hotel si ga oskubsti, ti pobalini In ker ti je sam morda dal ,premalo’, si zgrabil nož in ga zaklal kakor prašiča!«

»Takoj pridem,« je rekel Groll v slušalko in jo položil na vilice. »Vidite,« je omenil proti Manuelu, »na Dunaju imamo tudi prijetne, preproste in jasne umore...« Vzel je svoj plašč. »Moram v službo. Pridite z menoj. Z mojim avtom vas potegnejo v hotel.«

Manuel ni odgovoril.

»Na kaj pa mislite?«

»Ne bodite hudi. Rad bi še nekaj časa posedel tukaj,« je odgovoril Manuel. »Mislite, da mi bo vaš prijatelj dovolil?«

»Seveda. Kaj vam ni dobro?«

»Je. Saj je bilo samo... majčkeno preveč zame. Rad bi malo preudaril... in ostal sam ...«

»To razumem,« je rekel vladni svetnik. »Jutri se vidiva. Ostanite tukaj, dokler se vam bo dalo. Seelenmacher vam bo oskrbel taksi, kadar se boste želeli odpeljati domov.« Segel je Manuelu v roko. »Glavo pokonci,« je rekel.

»Ja, ja.«

»To je bila neumna pripomba, saj vem,« je zagodrnjal Groll. Nebogljeno je pogledal mladega moškega, mu na kratko položil roko na ramo in odšel iz sobe. Takoj nato je Manuel slišal, da je eden od voz odpeljal. Od spodaj je bilo še zmeraj slišati citranje in tiho vinogradnikovo petje.

Manuel je do dna izpil iz kozarca in ga znova napolnil. Pogledal je skozi majhno, odprto okno in opazoval snežinke, ki so padale, dokler se mu ni spet zvrtelo pred očmi. Toliko snežink, je pomislil. Toliko skrivnosti. Neka ženska je zastrupila mojega očeta. Moj oče je bil zapleten v grdo zadevščino. S tem se moram sprijazniti. Mogoče se pokaže, da kljub vsemu njega ne zadene nobena krivda, ker je bil samo žrtev in ne krivec. Ampak šifrirani rokopis. Kaj naj to pomeni? Ali sploh more kaj dobrega pomeniti? Jaz sem kemik. Študiral sem eksaktno stroko. Meni ni dano, da bi živel sredi negotovosti ugank in dvomov. Potrebni so mi fakti, razumni fakti, da serazjasni vsa ta tema in se vse razčisti. Kaj mogoče nimam zadosti faktov? Dva mrtva. Tajni agenti. Meddržavna afera, če ima Groll prav. Rokopis. Ja, to so fakti, a jih človek kljub temu ne razume! Obupano je pomislil Manuel: Da vsi živimo, je faktum! Vendar bi bil nerazumljiv, če ne bi bili tukaj. Smo tukaj, pa je še naprej nerazumljiv. Oče. je pomislil, oče, ki ga imam rad, kaj smem še verjeti, da si bil res tako čudovit človek, kakor si se mi zmeraj kazal?

»Bila je čudovita ženska...«

To je rekla Irene Waldeggova o Valerie Steinfeldovi, danes popoldne, pred zasneženim grobom.

čudovita ženska.

In moj oče je bil čudovit moški.

Pa moreva imeti oba prav? Se mogoče jaz motim? Se moti Irene?

Irene!

Kar na lepem je moral Manuel z vso močjo pomisliti nanjo. Irene ima nocoj nočno v lekarni. Odpeljal se bom še k nji. Moram ji povedati, kaj se je zgodilo. Moram se pogovoriti z njo. Veliko hrepenenje ga je navdalo, da bi spet videl Ireno Waldeggovo, vendar so bili njegovi udje težki kakor svinec. Se pet minut, je pomislil. Se kozarček vina.

Ko je vzdignil ročko, so se odprla vrata in v sobo je stopil Seelenmacher. Manuel sploh ni opazil, da že nekaj časa ni bilo slišati ne petja ne citranja. Korenjaški možakar z obrazom, ustrojenim od vremena, je prinesel s seboj ročko in kozarca. Nasmehnil se je Manuelu, pokimal in sedel k njemu. Potlej je lep čas molčal in šele nazadnje rekel: »Moj prijatelj me je prosil, naj malo pogledam k vam.« Nalil je v nova kozarca iz nove majolike. »Poskusite malo tale vinček,« je rekel. »Ta je druge sorte. Samo čisto malo ga imam. Zgodnji rdeči veltlinec.« Seelenmacher je govoril počasi in preprosto. »Prijatelj mi je povedal, da vas mori huda bridkost. In zadela vas je grozna nesreča. Zbegani ste in zmedeni in žalostni.«

Manuel je pokimal. Novo vino ga je ogrelo in ga omamilo.

»Irene, je pomislil, odpeljal se bom k Ireni. Čez nekaj minut. Se nekaj minut bom ostal tukaj, v miru in na varnem v tej sobi...

»Wolfgang — vladni svetnik Groll — vam je povedal, da sem študiral v bogoslovnem semenišču in hotel postati župnik, ne res?«

Manuel je pokimal.

»No,« je rekel Seelenmacher, »in takrat, pred davnim časom, sem — če dovolite — v drugem okraju venomer znova srečeval nekega rabina. Po cele noči sva predebatirala v njegovi sinagogi. Pripovedoval mi je neko hasidsko legendo, ki je nisem nikoli več pozabil. Tako rad bi jo povedal tudi vam — mogoče vas bo zgodba potolažila. Bi jo hoteli slišati?«

Manuel je pokimal.

Seelenmacher se je zagledal v razbrazdane, velike in od težkega dela raskave roke, ko je rekel: »Po tej legendi so na svetu, odkar stoji, pravični in krivični. Včasih je pravičnih več, včasih manj. Vselej in ob vsakem času pa jih je vsaj šestintrideset. Toliko jih mora biti, ker drugače bi naš svet ne mogel niti en dan več stati, temveč bi ga bilo konec po njegovi krivdi...« Seelenmacher je malo odpil, pa tudi Manuel je spet srebnil novega vina in se zagledal proti srebrni pršičasti zavesi snežink pred oknom. »Teh šestintrideset ni zaznamovanih s položajem ali s stopnjo. Nikoli ne izdajo svoje skrivnosti. Mogoče je niti sami ne poznajo. In vendar ravno ti dajejo v vsaki novi generaciji našemu življenju upravičenost in vsak dan znova rešujejo svet.«

Seelenmacher je pomolčal kakor Manuel.

Po dolgem premolku je rekel: »Teh šestintridesetero ne dovoli, da bi obstajala krivica ali ostala nepovmjena. Teh šestintridesetero poskrbi tudi za to, da boste spet našli mir in spoznali resnico.«

Telefon je zazvonil.

Seelenmacher je vzdignil slušalko in se oglasil. Potlej jo je izročil Manuelu.

»Za vas. Neka ženska.«

»Kako se piše?«

»Ni mi povedala svojega imena. Rekla je samo, da je zelo nujno.«

Manuel je prevzel slušalko in se oglasil: »Tukaj Aranda. S kom govorim? Kaj je tako nujnega?«

Zaslišal je temen ženski glas: »Izredno nujno je, gospod Aranda. Povedali so mi, da ste v Grinzingu.«

Avtomobila, ki sta nam sledila, je pomislil Manuel. Se pravi, da še zmeraj čakata. Vprašal je: »Kdo vam je povedal?«

»Daleč je k meni. In zapleteno iz Grinzinga. Vi imate svoj avto in stoji pred hotelom, kakor slišim. Od hotela sem je preprosteje. Natančno vam bom opisala pot. Vzemite si taksi do ,Ritza’ in potlej svoj mercedes.«

»Kdo pa ste?«

»Ne bo vam žal, če pridete. Lahko vam postrežem s tistim, kar iščete.«

»Kaj ne slišite? Vprašujem vas, kdo ste!« je zaklical Manuel.

»Pišem se Nora Hill,« je odgovoril nizek, temen glas. »Jaz sem ženska, od katere je Valerie Steinfeldova dobila kapsule s ciankalijem.«

28

»Yvonne je bila zelo hudobna. Mora biti kaznovana. Kateri od vas jo bo prebičal, gospoda moja?« je vprašala Nora Hillova z raskavim, globokim glasom. Ni govorila posebno na glas, a vendar je bilo čutiti, kakor da njene besede odmevajo, tako silna je bila tihota v okrogli dvorani, ki je bila pičlo osvetljena z modro lučjo. Manuel, ki ga je spustil v hišo moški atletske postave v smokingu, je čakal daleč zadaj, skoraj v temi. Nora Hill je stala v svetlem krogu žarometa. Manuel je vedel, da je to Nora Hill. Atlet mu je rekel: »Madam je ta trenutek zaposlena. Vendar me je opozorila na to, da pridete. Sporočil ji bom, da ste prišli. Prosim, počakajte tukaj.«

Tukaj — to je bil starinsko opremljen majhen salon, kamor je atlet pospremil Manuela. Od zunaj je prihajalo noter veliko šumov in glasbe. Za njimi je mahoma sledila tihota in potlej ostri, ukazujoči glas neke ženske. Manuel se ni zmenil za atletovo prošnjo, ker je bila njegova radovednost prevelika. Hotel je videti zaposleno madam. Po tihem je odšel iz salona in prišel skozi čisto prazen kratek hodnik v dvorano. In tam je potlej zagledal gospodinjo te hiše ...

Zraven Nore Hillove je v ravno tako bleščečem svetlobnem stožcu žarometa stala mlada deklica s plameneče rdečimi lasmi. Večerna obleka Nore Hillove je segala do gležnjev in je bila iz srebrnega lameja. Imela je črne lase, črne, velike oči, velika usta in je bila močno našminkana. Privlačna ženska, je pomislil Manuel. Koliko je neki stara? Štirideset, kvečjemu. Nora Hillova je imela v vsakem ušesu po en velik smaragd kapljičaste oblike, ogrlico iz smaragdov s številnimi kamni okoli vratu in prstan s smaragdom. Nakit se je lesketal. Z obema rokama se je Nora Hillova opirala na ročaja modernih bergel iz lahke kovine, katerih oblazinjena konca sta bila prilagojena njenim sklepom v komolcih.

V    desni roki je držala bič. Bič je imel zelo kratek držaj in veliko tankih rjavih jermenčkov. To je gotovo usnje, je pomislil Manuel. Tedaj je Nora Hillova vzdignila desno roko z berglo vred, se s težo oprla na levo in ošvrknila z bičem, da je zažvižgal po zraku. Jermenčki so zasikali.

»Torej, gospoda moja! Yvonne mora dobiti kazen. Pri tej priči! Kdor hoče, jo lahko pretepa, dokler se ne bo onesvestila!«

Deklica zraven nje je bila popolnoma gola. Poskušala si je korak in prsi pokriti z lahtjo in z dlanjo.

»Roke stran!« je rekla Nora Hillova.

Deklica se je obotavljala.

Nora Hillova jo je mahnila z mnogorepim bičem po hrbtu, da je plosknilo. Deklica je kriknila.

»Roke stran!«

Yvonne je povesila roke. Zdaj je stala popolnoma razgaljena. Trikotnik v njenem koraku ji je rdeče zasijal kakor lasje na glavi.

»Saj se menda ne boste sramovali! Naprej, gospoda moja!« Nora Hillova ni nikoli povzdignila glasu. Berglo, ki jo je držala obenem z bičem, je naslonila na fotelj. Zdaj je imela desnico prosto za bič. Levica se je s težo opirala na drugo berglo.

V    modrikasto razsvetljeni poltemi velike dvorane, v katero je pogledala Nora Hillova, je sedelo vsaj dvajset moških in vsaj ducat deklet v foteljih, na kavčih, ob majhnih mizah, pred kozarci, steklenicami in vedricami s sektom. Manuel je videl le malo več kakor silhuete. Bili so mladi in starejši moški, v večernih oblekah, v popoldanskih oblekah. Manuel je presodil, da so deklice vse mlade in čedne. Med zelo svetlopoltimi so bili tudi temnejši tipi, še celo neka črnka. Dekleta so sedela pri moških, na njihovih kolenih. Le malokatera je bila popolnoma oblečena. Večina je bila v raznih stadijih razgaljenosti, na sebi so imele samo čeveljčke in več ali manj spodnjega perila.

Nora Hillova je spretno in z dolgo privajenostjo lovila ravnotežje na eni bergli in potem z jermenastim bičem udarila rdečelaso deklico po belem trebuhu. Yvonne je bila zelo svetle polti. Spet je zakričala in se ukrivila. Takoj je Nora znova zamahnila, to pot po zadnji plati. Jermeni so počili.

Udarci so tleskali. »No, kaj pa je z vami, gospoda moja? Saj to je vendar užitek! Kaj pa vam je?« Nora Hillova je govorila zelo čisto nemščino, v nji ni bilo nobene avstrijske melodije, kakor je mahoma opazil Manuel. »Kaj v resnici ne mara noben od vas prebičati Yvonne? Nobeden?«

V dvorani je ostalo vse tiho. Manuel je zaslišal nekoga

v svoji bližini, kako hlastno diha.

»Potlej mora to napraviti Gloria,« je odločila Nora Hillova. Spregovorila je hripavo in niti za spoznanje glasneje: »Gloria!«

»Prosim, madam.«

Iz teme se je pokazala druga deklica — Manuel ni videl, od kod. Bila je ravno tako popolnoma gola, če odštejemo mehke, tesno po nogi se oprijemajoče usnjene škorenjčke, ki so ji segali čez kolena. Ta deklica je bila temen tip z modrikasto črnimi lasmi.

»Ti boš prebičala Yvonne, Gloria!«

»Ja, madam.« Gloria je prikleknila.

Nora Hillova se je spustila, da je zdrsnila v fotelj. Njeni premiki so bili zelo spretni. Drugo berglo je obdržala v roki. »Glej, da boš pošteno zamahnila! Drugače jih boš sama dobila svojo porcijo! Dvanajst udarcev!«

»Ja, madam.«

»Yvonne šteje zraven, se razumemo?«

»Ja, madam,« je zašepetala rdečelasa deklica. Bradavice na njenih velikih prsih so imele široke, rožnate kolobarje.

Nora Hillova je silovito udarila z berglo ob tla.

»Vrv!«

Z vrha, iz temne dvoranske kupole, je priplavala navzdol vrv.

»Roke v zrak!« je zaukazala ženska v srebrni obleki.

Gloria je zvezala Yvonnine navzgor stegnjene roke tako, da jih je morala ta držati visoko nad glavo. Vrv so sunkoma pritegnili. Yvonne je obstala na prstih.

Nora Hillova je zatopotala z berglo. »Najprej po hrbtu!«

Bič je zasikal po zraku.

Zvezana deklica je zakričala. Telo se ji je opoteklo in se narahlo zasukalo.

»Stejmo!*

»Ena...«

»Glasneje!« Palica je potrkala po tleh.

»Ena!« je zaklicala svetlolasa deklica.

»Naprej!« je rekla Nora Hillova. »Zdaj po zadnji plati!«

Iiii! so zažvižgali jermenčki na biču.

Yvonne je spet zakričala.

V dvorani je postalo nemirno.

Palica je ukazajoče potrkala.

»Štejmo! Se enkrat tega ne bom rekla!«

»Dve...« je zaihtela Yvonne.

»Po hlebcih! In vmes! Po špranji!«

Konci biča so tlesknili. Yvonne se je zvila.

»Tri...«

Palica je potrkala.

»Po prsih!« je ukazala Nora Hillova.

Udarec je priletel.

Yvonne je preglušljivo kriknila.

»No?«

»Šti... štiri...«

»Se enkrat po prsih!«

»Aaahhh!« Yvonne je zanihala sem ter tja. Zaječala je: »Pet___«

»In zdaj po veneri. Ampak z močjo!« je rekla Nora Hillova.

Yvonne je zatulila. Rdeče kocine so odletele. Telo se je krčevito zvilo.

Manuel je videl, da je atlet v smokingu stopil k Nori Hillovi in ji nekaj pošepetal. Nora Hillova je na kratko pokimala. Bičanje se je nadaljevalo.

»Po trebuhu!«

»O Bog! Sest...«

Manuel je sedel. Kaznovanje je prebudilo v njem mešanico studa in razburjenosti. Jezil se je zaradi razburjenja. Strmel je v Noro Hillovo, ki je bila očitno na obe nogi hroma.

V kakšno morasto zoprnijo pa sem zabredel tukaj? je premišljeval.

»Po stegnih spredaj!«

»Ooooo!« je zavpila Yvonne.

To hišo je moral postaviti kakšen prismojen arhitekt ali pa je dal naročilo zanjo kakšen nor bogatin. Ni bila samo znotraj okrogla, temveč tudi na zunaj. Bila je dve nadstropji visoka in je na zunaj spominjala na umetelen stolp. Vsi zidovi so bili, kolikor je mogel o tem presoditi Manuel v luči svetilk, ki so gorele na zasneženem vrtu, okrašeni z uvitimi kamnitimi okraski v secesiji, pa tudi z modrimi, rdečimi in rumenimi mozaikastimi vzorci.

Hiša Nore Hillove je stala na skrajno zahodnem koncu mesta, skoraj tik pred obzidjem živalskega vrta v Lainzu. Manuel se je z Ringa peljal ves čas proti zahodu in brez večjih težav našel sem. Srečal je številne snežne pluge, tudi na robu mesta. Celo samotna cesta, ki je držala navzgor proti vili Nore Hillove, je bila enkrat že izplužena.

Tukaj je bilo zelo veliko prostih in še nezazidanih parcel. Sijajne vile so stale v velikih vrtovih. Takoj za njimi se je začenjal gozd. Okrogla stavba Nore Hillove je stala v starem, divjem parku. Visoka ograja iz koničastih železnih palic jo je obdajala od vseh strani. Pri vhodu je stala vrtnarjeva hiša. Ko je Manuel pozvonil, je stopil iz poslopja zahomotan velikan in ga povprašal po imenu in željah. Potlej se je odzibal nazaj v hišico.

»Moram najprej telefonirati.«

Takoj nato se je vrnil in odprl krili velikih vrat.

»Kar naravnost. Tam spredaj je prostor za parkiranje.«

Prostor za parkiranje je bil velik in z njega je bil očiščen sneg. Na njem so stali luksusni avtomobili z domačimi in tujimi številkami. Manuel je naštel štirinajst avtomobilov. Ko je stopil iz mercedesa, ga je močan piš od vzhoda, ki mu je boleče treščil snežne kristale v obraz, skoraj prevrnil. Iz teme je bilo slišati mogočno vršanje viharja v drevju v parku. Manuel se je oprijel svojega voza in si ogledal okroglo zidovje fantastičnega poslopja, ki ga je obdajalo veliko starih, rumeno zastekljenih železnih svetilk z visokimi snežnimi kučmami. Za vilo je zagledal več manjših poslopij. Najbrž stanovanja služinčadi, je pomislil Manuel. Vihar je divjal, veje so ječale in škripale, zrak je bil prepoln vseh mogočih šumov. Snežilo je še naprej, vendar ne več tako močno. Zelo se je zmrazilo. (Clairon je na osrednjem pokopališču zdaj počival že pod enajst centimetrov debelo mrzlo, belo odejo. Nič več ni bilo videti njegovega trupla.) Park mora biti zelo velik, je pomislil Manuel. Zadnja vila, mimo katere sem se pripeljal, mora biti najmanj dva kilometra stran.

»Dober večer, gospod Aranda.«

Manuel se je sunkoma obrnil.

Za njim je stal moški v smokingu, ki je spominjal na rokoborca v prostem slogu. V roki je imel odprt dežnik.

»Si smem dovoliti in vas pospremiti v hišo...«

Ta hiša...

»In spet po zadnji plati!«

Všššc! je zažvižgal bič. Sapa črnolase Glorije v usnjenih škorenjčkih, ki je zamahovala, je bila zdaj že sopihajoča, prsi so se ji vzdigovale in padale, obraz ji je bil spačen. Yvonne je bila privezana na vrv in je spet zakričala. Telo se ji je usločilo naprej.

»Enajst...«

»In še enkrat po trebuhu!« je ukazala Nora Hillova in poropotala z berglo. Konci biča so zavihrali po zraku in glasno počili, ko so prileteli ob belo kožo. To pot je deklica na vrvi samo še zaječala.

»Dvanajst...«

Potlej je Yvonne omahnila glava navzpred, kakor da je omedlela. Manuel je zasenčeno zagledal premike na foteljih, na zofah. Mešanica vonjev po cigaretnem in cigarnem dimu, po parfumih, razburjenju, znoju in ženskah je moreče visela v zraku.

»Marš ven z njo!« je rekla Nora Hillova.

Vrv, ki je prišla iz teme pod stropom, se je zdaj povesila. Obenem je rdečelasa Yvonne zdrsnila na tla, kjer je negibno obležala skrčena v dve gube. Temnolasa Gloria ji je razvezala vezi. Yvonne so roke omahnile k tlom. Nič se ni ganila. Dva natakarja v črnih hlačah, v belih srajcah in v kratkih rdečih suknjičih sta planila v svetlobo in odvlekla nago deklico med seboj stran — v temo. Gloria se je s široko razkoračenimi nogami in naprej izproženim spodnjim delom života še enkrat uvila. Ko pa je zagorela rumena luč namesto modre in se je dvorana bolj razsvetlila, je tudi Gloria izginila.

Na pol nage deklice so objemale moške, jih otipavale, poljubljale, božale. Manuel je zdaj sprevidel, da tudi moški, ne samo dekleta pripadajo raznim rasam.

Tisti trenutek, ko je posvetila svetlejša rumena luč, je stopil k Manuelu mršav moški z močnimi ličnicami in zelo bledo poltjo. Moški je bil v smokingu in je imel kratke brčice. Črni lasje so se mu svetili od olja.

»Gospod Aranda?«

»Ja.«

»Moje ime je Enver Zagon,« je rekel moški z zelo vzhodno obarvano nemščino. Govoril je hlastno. »Moram se pogovoriti z vami! Gre za smrt vašega očeta...«

»Kaj je vam znanega o tem? Kdo pa ste?«

»Vem, da...« Neznanec je obmolknil. »Dajte mi ognja za cigareto. Hitro!«

»Ampak...«

»Hitro! Zdaj ne pojde. Pozneje.«

Manuel je uprasnil z vžigalico, moški, ki se je pisal Enver Zagon, se je nagnil nadnjo, si prižgal cigareto v dolgem, močno sploščenem ustniku, se priklonil in se vrnil k svojemu naslonjaču, kjer je sedel sam in stran od drugih.

Manuel ni razumel, kaj ga je mahoma tako pognalo v strah. Zelo nemirno je pogledoval po veliki dvorani z umetelnimi tli iz lesenih mozaikov in videl že na pol pijane moške, dekleta v modrčkih, v hlačkah, v samih svilenih nogavicah, natakarje v čmordečebelih uniformah, ki so hiteli sem ter tja z vedricami sekta, s kozarci in steklenicami, potlej pa zagledal njo, Noro Hillovo. Dragi nakit na bolnem telesu se ji je bliskal, srebrna obleka se je rdeče svetlikala, ko je s hitrimi, rutiniranimi premiki obeh bergel prihajala proti njemu.

Bergli zdaj nista povzročali skoraj nobenega trkanja. Nora Hillova se je z vso močjo opirala nanju, to je lahko sprevidel po krčevitosti njenega gladkega, tako mladostno delujočega obraza. Očitno brez bergel ni mogla napraviti niti koraka. Kljub temu se je lahko smehljala. Kazala je slepeče bele zobe.

»Veseli me, da ste prišli, gospod Aranda.« Njen glas brez akcenta, zakajen in globok, je zvenel enakomerno in mimo, niti malo zasoplo. Manuel se je priklonil. Nora je vzdignila roko z berglo tako daleč, da so se njegove ustnice dotaknile njene kože. Koža je bila hladna in suha. Kakšne lepe roke ima, je pomislil. In kakšne oči. Lepe oči, ja. Ampak koliko zaničevanja ljudi, koliko cinizma in mraza odseva v teh lepih očeh!

»Pravzaprav sem vas pričakovala zunaj v salonu.«

»Ja, ampak ...«

»Ampak vi ste zelo radoveden mlad moški, no ja. In tako ste me torej takoj videli v akciji... Kaj pa je hotel ta človek od vas?«

»Kateri človek?«

»Gospod Aranda, prosim!« Zdaj ji je glas zazvenel kovinsko.

»Oh, ta! Sploh nič. Želel je dobiti ogenj za cigareto.«

»Ne bi prišel tako daleč, da bi vam mogel izreči še kaj prida drugih želj.« Nora Hillova je sunkovito spet znižala glas, medtem ko je ogledovala kliente z nepričakovanim izrazom studa, ki naj bi ga Manuel še pogosto videl na tem lepem obrazu. »Samo oglejte si to. Moški! Zdaj so pohotni in na pol nori na moja dekleta. Tako preprosto gre to. In pri tem teater, sam ljubi teater.«

»Kako?«

»Yvonne ni nič čutila, niti senčice ne.«

»Ampak bič ...«

»Jermenčki so iz mehkega najlona. To nič ne boli. Niti majčkeno ne. Ste videli kakšne podplutbe? Kri?«

»Ne...«

Neki Anglež se je zelo pijan in z dekletom v naročju opotekel mimo njiju.

»Come on, baby, now I`ll fuck you!«

»Ste videli? Ze deluje.« Nori Hillovi so se široke ustnice spačile. »Vsak človek je sadist. Vsak! Vi. Jaz. Mi vsi. Če nam kaj zaigrajo — že reagiramo. Ne, Yvonne ni niti malo čutila. In vi — in drugi — niso ničesar opazili, niti sledu ne! Ne, da ni tekla kri, ne, da ni bilo nobenih klobas! Kaj se vam zdi? Da si lahko privoščim in dam v resnici prebičati katero od svojih deklet? Yvonne je najboljša tukajšnja putka. Še nocoj jo bom potrebovala. Če bi kdo v resnici želel videti kri — no ja, jo lahko tudi dobi. Ljudje — oh!«

»Zaničujete ljudi?«

»Še niti to ne več. Je preveč naporno. Samo dve vrsti ljudi sta, veste, mladi mož: slabi in neumni.« Spet se je nasmehnila s sijočim nasmeškom. »Slabi so mi ljubši,« je rekla.

»Strangers in the night« je pel glas Franka Sinatre iz skritih zvočnikov.

»Pojdiva k meni na vrh,« je rekla Nora Hillova. »Potreben bo daljši pomenek.«

Pri tem se je že vijugala med svojima berglama hitro proti enim od širokih stopnic, po katerih je bilo mogoče priti ob okrogli notranji steni navzgor proti balustradi v prvem nadstropju. Manuel ji je sledil in je moral še pohiteti, tako hitro se je premikala Nora Hillova, ohromljena na obe nogi. Obrnil se je in zagledal suhljatega moškega, ki ga je bil ogovoril, v njegovem fotelju. Moški z močnimi ličnicami je zelo v skrbeh pogledal za njim.

29

»Svinje,« je rekla Nora Hillova. »Umazane, požrešne svinje. Taki so ljudje, kakor sem jih jaz spoznala. Pri tem kajpak tudi sebe štejem zraven. In tudi očeta in mater.«

»Tudi svoje starše...«

»Pa še kako! Jaz nisem tukajšnja domačinka, to ste bržkone opazili že po moji izreki, mladi mož. Rojena sem bila v Essnu. Leta 1915.«

»Leta 1915? Saj potlej vam je vendar že...«

»Štiriinpetdeset. Dobro sem ohranjena, vem. Moj oče je bil aktivni oficir, moja mati plesalka v nekem varieteju. Ta je šla z vsakim. Dokler ni prišel tisti poročnik. Imela ga je rada — eh! Od njega je zanosila. Obljubil je, da se bo poročil z njo. V brezmejno olajšanje pa je takoj nato izbruhnila prva svetovna vojna in izginil je za zmeraj. Komaj sem dobro prišla na svet, me je že moja vrla mamica odnesla na kmete. Bila sem ji v napoto, kajpak, zdaj, ko se je lahko spet vlačila. Ko mi je bilo pet let, so mi v reji povedali, da je umrla. Zaradi navadnega sifilisa je morala oditi v bolnišnico. Potlej pa je prišla pljučnica in jo ugonobila. Ko sta mi rejnika povedala, da je moja ljuba mamica zdaj v nebesih, me je napadel krčevit smeh. Ne,« je rekla Nora Hillova, »še nikoli vse do današnjega dne nisem naletela na človeka, ki bi ga mogla imeti rada, ga spoštovati in o katerem bi si lahko želela, da bi bila taka kakor on.« Glas se ji je stišal. »Z eno samo izjemo. Nekoga le poznam, ki ga še v tem trenutku občudujem iz vsega srca, ga spoštujem in se oziram k njemu navzgor.

Nekdo, ki je bil tak, kakršna bi bila tudi jaz rada, pa ne bora nikoli.«

»In kdo je ta človek?«

»Ta človek,« je rekla’ Nora Hillova, »se je pisal Valerie Steinfeld.«

Lepa lastnica vile je sedela v naslonjaču, prevlečenem s sijočim katunom, pred velikim odprtim kaminom, ki je bil v stanovanjskem prostoru s starinsko opravo. Prostor je sodil, kakor je ugotovil Manuel, k rafinirano urejenemu velikemu apartmaju s spalnico, oblačilnico, kopalnico in balkonom.

V tem prostoru je bil majhen bar, ob stenah so bile police za knjige z vdelanim gramofonom in televizorjem.

Nad majčkeno privzdignjenim kaminom je bil mogočen dimnik, ki je prestrezal ves dim. Debela polena je nakladal v kamin atlet v smokingu, ki ga je Nora Hillova klicala Georg in je menda opravljal naloge služabnika, zaupnika in v njeni odsotnosti domačega gospodarja. Ogenj je prasketal. Velika okna so bila zagrnjena z zavesami. Veje bližnjih dreves v parku so se drsale obnje in trkale nanje. Georg je postregel s srebrno termovko s kockami ledu, s kozarci, s steklenicami sifona in s steklenico viskija. Bergli iz lahke kovine sta ležali na levi in na desni zraven Norinega naslonjača. Nora je kadila cigareto, ki je tičala v dolgem srebrnem ustniku. Le prav po tihem je bilo še slišati od spodaj navzgor smeh in glasbo, glasove in klice. Hiša je bila zelo solidno zidana. Nora Hillova jo je malo razkazala Manuelu, ko sta šla navzgor, in ne brez ponosa...

Tudi kamnita balustrada v prvem nadstopju — na nji je še ležala vrv, s katero je bila Yvonne zvezana — je tekla naokoli. Hiša je imela mogočen premer.

»Pokazala vam bom nekaj sob,« je rekla Nora Hillova, urno, odločno, ne da bi ji bilo količkaj nerodno vpričo Manuela, ko se je poganjala naprej na berglah. Po stenah med vrati je Manuel zagledal velike in drage reprodukcije devetinštiridesetih poz Pietra Aretina, kakor jih je naslikal Giulio Romano. Nad vrati so bile kakor v hotelih pritrjene majhne svetilke iz mlečnega stekla v polkroglastih oblikah. Nora Hillova je hitro in hlastno odpirala prostor za prostorom. Vse, kar je Manuel Aranda videl, ga je presenečalo spričo lepote, monstruoznosti ali okusa.

»Vsaka soba je drugače urejena. Imamo tudi plavalni bazen in kino — spodaj. Sobe so me stale celo premoženje. Poglejte, tukaj je na primer kitajska ...«

Med drugimi je bila tudi — Nora Hillova je razkazovala naprej — soba, opremljena v francoskem rokokoju, z galantnimi bakrorezi iz tistega časa. Potlej je bila še indijska, grška in haremska. Eden od prostorov je bil urejen podobno kakor samostanska celica, spet drug v obliki jetniške celice, tretji opremljen čisto v črnem. Manuel je videl srednjeveško mučilnico z vsem inventarjem in z gravurami iz knjig markija de Sada. Ena od sob je imela ogledalne stene in odsevajoč strop. Mimo dveh vrat se je Nora Hillova urno previhtela. Majhni polkrogli iz mlečnega stekla nad njimi sta bili prižgani.

»Vsak čas bodo vse sobe zasedene,« je rekla ženska z lepim obrazom, vsa prežeta z zaničevanjem ljudi.

»Od kod pa prihajajo ta dekleta?«

»Deloma stanujejo tukaj, deloma v mestu. Ce jih potrebujem več ali katero določeno, telefoniram. Soudeležena sem pri nekaterih nočnih lokalih. Georg pripelje z avtom, kar je treba.«

»Georg?«

»Služabnik. Moj ljubimec — ste kajpak mislili. Ne? Čudno. Že šest let. Ta je eden od hudobnih. Če bi bil neumen, ga ne bi mogla dolgo prenašati. Streže mi pa v resnici izvrstno. In je popolnoma nor name. Imel je kajpak že vse, ko pa je tako postaven in take rasti. Hrome z denarjem pa le še ni imel. Kakšna dražljivost...«

Odprla je še ena vrata. Soba za njimi je bila opremljena v kar se da nabuhlem slogu in polna pohištva iz preloma stoletja. Velika oljnata slika je podajala mladega moškega, ki je klečal pred malo starejšim. Oba sta bila gola. Mlajši je ljubil starejšega.

»Tudi za to je poskrbljeno,« je rekla Nora Hillova. »Redko imam take stranke, vendar jih imam. In tudi nekaj zares zanesljivih dečkov. To je važno. Kupljivi mladeniči so večinoma le izsiljevalska sodrga. Ti, kar jih imam jaz, niso. Pri meni zelo veliko zaslužijo. To je seveda dražje kakor ono drugo. S fanti še nikoli nisem imela težav. Z dekleti pa že dostikrat. Oh, pa saj menda noben poklic ni brez vseh zoprnij.«

Ze je odhitela naprej...

»Cheerio!« je zdaj rekla Nora Hillova in vzdignila kozarec. Sedela je pred prasketajočim ognjem v kaminu, ravno nasproti Manuela. Oba sta izpila in Nora Hillova je rekla: »Torej: poznala sem Valerie Steinfeldovo. Dobro sem jo poznala. In zato vam lahko povem, kaj je naredila. To ni zgodba iz tisoč in ene noči. To je ostra, smrtno nevarna zgodba. Kaj pa vam je?

»Zakaj?«

»Vaš pogled. Pomislili ste: zastonj mi ta ženska ne bo nič povedala!« Manuel se je obotavljal. »Seveda ste tako pomislili. In je tudi resnica.«

»Ze razumem,« je rekel Manuel in postavil svoj kozarec na mizo. V kosu lesa v kaminu je močno počilo, zapelo je kakor strel.

»Ne, ne razumete, mladi prijatelj. Nobenega izsiljevanja! Nobenega denarja! Imam ga zadosti. Tudi ne vaših dokumentov.«

»Kakšnih dokumentov?«

»Gospod Aranda!« Posmehljivo ga je pogledala.

»Vam je znano ...«

»Seveda. Pa saj vam vendar pravim, da ne maram imeti rokopisa.«

»Kaj pa potlej?«

»Povedala vam bom vse, kar mi je znanega o Valerie Steinfeldovi. Pomagala vam bom odgrniti skrivnost, ki zastira smrt vašega očeta. Ni se vam treba ...«

30

» ... zanesti name, to je razumljivo samo po sebi. In tudi ne boste nocoj zvedeli vse zgodbe Valerie Steinfeldove. Pa ne, ker bi vam hotela žreti živce. Temveč zato, da boste imeli

priložnost delček za delčkom preizkusiti, ali vam pripovedujem resnico.«

»To je čudovito uredila,« je rekel Gilbert Grant.

»Naše zlato dete,« je rekel Fjodor Santarin in se poigral z briljantnim prstanom.

Američan in Rus sta sedela v sobi, urejeni kakor otroška soba majhne deklice. Medvedki in punčke so ležali vse naokoli, ravno tako vse mogoče igrače, srčkane oblekice, spalne srajčke do bokov, pisane pentlje za v lase in otroški čeveljčki. Grant je položil noge na mizo. Ploščato steklenico, polno burbonca, je držal v roki. Kdaj pa kdaj je napravil dolg požirek. Njegov obraz je bil rdeč kakor zmeraj in oči so se mu solzile kakor zmeraj. Santarin se je zvečer še enkrat obril. Sedel je na nizki posteljici. Spet je iz vljudnosti govoril angleško.

Grant si je obrisal usta in vprašal: »Pa bo tudi zdržala?«

»Saj mora, Gilbert, bodite brez skrbi. Umor v Avstriji zastara šele po dvajsetih letih. Imamo še dosti let časa.«

Medtem je Nora Hillova, ki je sedela tri sobe od njiju, govorila naprej. Njen glas je prihajal iz zvočnika. Ta je visel na žeblju, na katerem je visela tudi podoba Sneguljčice in sedmih škratov na vzglavni končnici posteljice.

» ... Morate se prepričati o tem, da je vse čista resnica, o čemer vam pripovedujem.«

Zazvenel je glas Manuela Arande: »Kako pa naj začnem?«

»Tako, da boste šli k vsem drugim ljudem, ki so zapleteni v to zadevo, in jih nagovorili, naj vam povedo svojo zgodbo.«

»Ti mi ne bodo nič povedali. Saj sem že poskusil.«

»Oh,« je rekel glas Nore Hillove, »če boste vedeli to, kar vam bom zaupala nocoj in če boste s tem stopili prednje, bo gospoda rada spregovorila; vsi od kraja bodo spregovorili, na to se lahko zanesete!«

»Ampak to ga bo stalo še in še časa,« je zagodrnjal Grant. »Če se Arandi kaj zgodi...«

»Poklical sem Jeana Merciera sem.«

»Semkaj?« Grant je planil pokonci.

»Ja. Pride šele pozneje. Mogoče čez kakšno uro. Rekel sem mu, da moramo zdaj držati skupaj, ko je zadeva tako groteskna.«

»Sele potlej, ko boste zvedeli od mene vso zgodbo in jo prekontrolirali pri vseh drugih ljudeh, vam bom izrazila neko

željo,« je spregovoril temni glas Nore Hillove. »Gotovo mislite na načrt B, vendar sem ...«

»Na kakšen načrt?«

»Na!« Fjodor Santarin, ki se je igral z lutko, se je zdajci vzravnal. »Ne razumem,« je bilo slišati glas Nore Hillove.

»Načrt B — kaj je to?«

»Nimam pojma.«

»Pa saj ste vendar ravnokar sami rekli!«

»Morali ste se kaj preslišati, mladi prijatelj.«

»Prav gotovo ne! In ne razumem ...«

»Gotovo ste se preslišali. Načrt B? Kaj naj bi se to reklo?«

»Tega vendar jaz ne morem vedeti!«

»Oh, tak pustite že to. Saj to je vendar neumno!«

»Oprostite. Kaj... kaj ste torej rekli?«

»Nimam pojma. Napravili ste me tako živčno.«

»Kaj ni imenitna!« Santarin je žarel. »Kako mu je to podtaknila! In Aranda res nima niti pojma! Se pravi, da je tako, kakor sem rekel: Nalagal nas je, sploh nima dešifrirnega ključa.«

»Mogoče pa blefira,« je zagodel Grant.

»Se malo ne. To je bilo pristno! Blefira, ja, ampak takrat, ko laže. Nasproti Mercieru naj kar gladko blefira. Ta naj mu mirne duše verjame, češ da ima Aranda ključ. Jaz tega nisem nikoli verjel. Tudi vi ste bili v dvomih. Ravno zato sem naprosil Noro, naj napravi preizkus. Ste zdaj prepričani?«

»Sem,« je rekel Grant.

»Kakšna ženska!« je sanjaril Santarin.

»Kakšna škoda, da mora biti taka ženska pohabljena.«

Grant je sentimentalno zastokal.

»Skoda? Sreča! Nič ni pametnejšega kakor telesno pohabljeni,« je rekel Santarin.

»In kakšna je ta želja?« je vprašal Manuelov glas.

31

»Niti ne želja, samo prošnja,« je odgovorila Nora Hillova. »Najina kozarca sta prazna. Pripravite dva nova napitka, bodite tako ljubeznivi, ja?«

Pokimal je.

»In te prošnje,« je rekla, medtem ko je Aranda polnil težka kozarca za viski, »mi niti ni treba izpolniti. Lahko jo odbijete.« Upam, da mikrofon zgoraj v napi deluje in da Santarin in Grant slišita vse, je pomislila. To, kar zdaj tukaj počnem, so potrdili njuni najvišji predstojniki v Washingtonu in Moskvi. Santarin je imel dobro misel. Ta je bolj prebrisan med tema dvema klavrnima prascema, ki me izsiljujeta. A kaj morem storiti? Nič. Samo tisto, kar zahtevata od mene. Umor zastara V Avstriji šele po dvajsetih letih.

Manuel je molčal in sukal svoj kozarec v rokah. Iz globine je spet zaslišal glasove in glasbo.

»Bi hoteli slišati mojo zgodbo? Ste pripravljeni sprejeti moj predlog?« je vprašala Nora Hillova.

»Sem,« je rekel Manuel. »Želim slišati, kaj mi imate povedati, če imam v resnici popolnoma proste roke pri svoji odločitvi, ali naj vam na koncu uslišim vašo prošnjo ali ne.«

»Se strinjam.«

Manuel je hlastno vprašal: »Kdaj je Valerie Steinfeldova dobila od vas kapsule s ciankalijem?«

Nora Hillova si je ponesla srebrn cigaretni ustnik k ustom in počasi izpihnila obročke dima.

»Pred šestindvajsetimi leti,« je potem odgovorila.

32

Dne 4. oktobra 1942, na ponedeljek, kmalu po deveti uri dopoldne, je zavila Nora Hillova na zgornji konec tihe Seilergasse, potem ko je prišla z Opernega Ringa. Bil je mrzel, oblačen dan, tako da se sploh ni zares razsvetlilo. Nora Hillova je ravnokar prišla z juga, zato jo je zeblo, čeprav je imela čez volneno obleko koruzne barve s črnim pasom iz jelenovine plašč iz kože mladega leoparda in črn turban na glavi. Stopala lepih nog so ji tičala v italijanskih čevljih iz črne jelenovine z zagozdastimi petami, črna torbica iz krokodiljega usnja ji je visela na desni podlakti. V torbici je imela pištolo, ki jo je dobila od Jacka Cardiffa. Dne 24. maja je Nora Hillova dopolnila sedemindvajset let.

Njena hoja je delovala izzivalno erotično. Ker je imela močno našminkan obraz, je bila videti kakor tujka. (»Nemka se ne šminka!« je naprej in naprej pridigala propaganda stranke.) Nora Hillova je imela zelo velike, temne oči z dolgimi trepalnicami, velika usta, ki so bila videti zaradi rdečila nekako še večja, in črne, svilene lase, ki so ji gledali izpod turbana. Rokavice iz jelenove kože si je" šele pred kratkim slekla. Dolge nohte je imela kakor poslikana usta kričeče rdeče pobarvane. Na desnem zapestju je nosila široko platinasto zapestnico z velikimi briljanti v baguetnem rezu in na drugem zunanjem prstu, prstancu, nenavaden prstan, strnjeno prekrit z rdečimi, zelenimi, modrimi in belimi kamni. Vse ženske, ki so srečevale Noro Hillovo, so jo merile s sovražnimi pogledi, vsi moški pa poželjivo; vsi so se ozirali za njo.

Nikar tako ne zijajte! Zahteva, naj se oblačim in se šminkam, prihaja od Nemcev, je pomislila Nora Hillova. To so ji ukazali že takoj v začetku, še v Berlinu. Preudarek o tem niti ni bil videti tako idiotski: v tujini elegantna, lepa in svetovljansko oblečena ženska niti ni zbujala preveč pozornosti in to je bilo dobro, zato pa je v Nemčiji toliko bolj zbujala pozornost in to je bilo še bolje, saj tako je bilo mogoče človeka, kakor je bila Nora Hill, zelo lahko zasledovati in zelo težko izgubiti izpred oči. Zatorej tudi tak nakit. Nora Hillova ga je dobila iz Nemčije in ga deponirala v lizbonski bančni železni blagajni, kjer je ležalo še veliko drugega nakita. Zdaj sta bila zapestnica in prstan spet v Nemčiji, ker je Jack Cardiff rekel: »Če greš k tisti Valerie Steinfeldovi, potlej moraš zbujati pozornost, kolikor se le da! Tako da boš lahko tudi še tako bebastemu gestapovcu, ki bi te mogoče zasledoval, dokazala, da bi se ne bila odločila za tako bojno poslikavo, če bi bila soudeležena pri kakšnem zločinu zoper režim...«

K vragu s to Valerie Steinfeld, je zagrenjeno pomislila Nora Hillova. Jaz je ne poznam. Ne zanimam se zanjo. In mi tudi ni nič mar. Imam na pretek dela, če hočem sama odnesti glavo. In pri tem pravi Jack: »Moraš oditi k nji. Moraš ji pomagati. Jaz te to prosim.«

In to je vendar naj nizkotnejše, je pomislila Nora Hillova, saj bi kajpak napravila vse, za kar me prosi Jack. Rada ga imam. Človek tako lahko vidi, kam pripelje ljubezen...

Ljudje, ki so srečevali Noro, odkar se je pripeljala na Dunaj, so se ji vsi skupaj dozdevali bolni, žalostni in brez korajže. Tako se ji je dozdevalo vselej, kadar se je vrnila iz tujine. Čez nekaj dni se je potlej tak vtis deloma izgubil. Se posebej pa je postala Nora Hillova zaradi tega malodušna takoj po vrnitvi domov.

Na hišah v Seilergasse so bili v višini prsi z belo ali rumeno oljnato barvo naslikani napisi in puščice, kakor smer nabrežje ali smer opera, v višini kolen pa kratici lsr in na. ki sta pomenili »javno zaklonišče« in »zasilni izhod«. Kažipoti naj bi ob primeru katastrofe ljudem, ki bi blodili po razvalinah, poskrbeli za približno orientacijo in omogočili reševalna dela. Za učinkovitost vseh teh napotkov je bila kajpak potrebna predpostavka, da bodo po letalskem napadu še obstajali. Do takrat Dunaj še ni bil bombardiran vstop v katakombe je pisalo zraven nekega hišnega vhoda. Katakombe, dolga stoletja star blodnjak hodnikov, s katerimi je bil podkopan skoraj ves prvi okraj, so na številnih odsekih prepustili za javna zaklonišča pred letalskimi napadi. Na desni od vhoda je bila trgovina z usnjenimi predmeti in v njenem oknu je bilo razstavljenih nekaj poceni izdelkov iz slabega blaga, zraven te trgovine pa je bil lokal, ki ga je iskala Nora. Nad do polovice z lesom obitimi izložbenimi okni je bila pritrjena dolga, od vremena zdelana kovinska tabla, ki je bila svoj čas gotovo svetlo zelena, zdaj pa umazana in temna, in na njej je bilo napisano s starinskimi, poškodovanimi črkami:

KNJIGARNA in ANTIKVARIAT LANDAU, USTANOVLJENO 1811

Kljuko na vhodnih vratih je bilo le težko premakniti, ker je bila zarjavela. Nora Hillova se je hitro zasukala in pazljivo pregledala ljudi v kratki ulici. Zenske. Otroci. Vojaki, le malo civilistov. Mimo je prisopihal moški na kolesu, zadaj je bil visoko obložen z dobro prevezanimi škatlami. Ne, je ugotovila Nora, nihče ni sledil za menoj. Moški v homburgu in v modrem plašču, ki je šel za mlado žensko že vse od njenega prihoda na letališče Langenlebam pri Dunaju, se je ravno še o pravem času hitro umaknil nazaj za hišni vogal na koncu Vrvarske ulice in pogledal na veliko javno uro sredi Visokega trga.

Šest minut čez devet. Moški v homburgu si je prižgal cigareto. Imel je občutek, da bo trajalo dlje tisto, kar je morala Nora Hillova pač opraviti v tej knjigami. To je bil človek, ki ga občutki niso skoraj nikoli ogoljufali.

»Veselite se življenja, dokler lučka še brli...« je srebrno jasno zazvenela z zvončki melodija stare pesmi, ko je Nora odprla vhodna vrata in stopila v trgovino. V knjigarni je gorela električna luč. Na dolgih medeninastih palicah so visele krogle iz mlečnega stekla izpod stropa. Kadar so bile prižgane, je bilo mogoče na dnu vsake krogle odkriti sence — nesnago, ki se je tam nabrala. Medeninaste palice so bile lisaste. Mogočna peč iz pečnic je stala v prodajnem prostora. Kurilna vratca iz Marijinega stekla so rdeče žarela.

Nora Hillova je zaprla vrata, ki so cvilila v tečajih in se ji postavljala po robu — pesem zvončkov je spet zazvenela — se obrnila proti levi in zagledala vsaj dva metra velikega, visoko na zadnjih šapah vzpetega črnega medveda, nagačenega in z oguljeno kožo. Bil je baribalski medved tiste vrste, ki žive v Severni Ameriki. Nepričakovano srečanje je Noro Hillovo tisto jutro spravilo v malo boljšo voljo.

33

Dobri, ljubljeni Jack!

Nekaj trenutkov je Nora vsa ginjena in hvaležna mislila nanj. Ko je zagledala nagačenega medveda, ji je izredno odleglo. Jack Cardiff ji je rekel, da bo tukaj stal baribalski medved.

»Medved drži knjižno košaro in ima v sebi mehanizem za brundanje. Če vzameš kakšno knjigo iz košare, ga boš slišala, kako bo zabrundal,« ji je rekel Jack Cardiff.

In res, medved je držal v šapah košaro. Nekaj knjig je ležalo v nji. Nora je vzela v roke eno od njih. Medved je zabrundal, globoko in na dolgo. Knjiga je imela naslov »Čudovito življenje drobnega dečka, ki je postal naš veliki voditelj«. Nora je položila knjigo nazaj. Žalostni baribal s preplezanim kožuhom je znova zabrundal.

Norini pogledi so zdrsnili po prodajalni. Vse je natančno tako, kakor ji je opisal Jack. Stoječi pulti; knjižne police iz hrastovine, prav marsikje prazne; visoke lestve, prevlečene z žametom, pritrjene na železnih drogovih in prevozne; naslonjači; dva gugalnika; registrska blagajna iz niklja; tla iz temnih, dolgih plohov, izglodana, marsikje že grbasta.

V knjigarni ni bilo razen Nore žive duše.

»Halo!« je zaklicala.

Nič se ni zganilo.

»Halo!« je zaklicala še enkrat, glasneje.

Iz hodnika med knjižnimi stenami je stopil moški z bledim izrazom učenjaka, z lepimi ozkimi rokami in zelo majhnimi nogami. Bil je čedno oblečen, čeprav čudno po starem. Imel je blage, sive oči in je napravljal vtis, da je od sile nervozen. Pa je tudi res, je pomislila Nora, znova pomirjena. Jack mi je opisal Martina Landaua. Natančno opisal. Vse se natančno ujema. Levo ramo drži tale Landau ves čas majčkeno privzdignjeno, glavo nagnjeno narahlo proti levi, blede ustnice so mu skrivenčene v boječ nepretrgan nasmešek in na levem zaslecu na suknjiču ima emblem stranke.

»Na tega Landaua moraš prav posebej paziti. Ta je najšibkejša točka v našem načrtu.«

To je rekel Jack. Vsaj zamolčal ni ničesar, tudi zlagal se ni, da bi jo zazibal v varnost. Ne, Jack se ni lagal. Nikoli. To je bil eden vzrokov, zakaj ga je imela Nora rada. Ugoden občutek, ki se ji je prebudil ob pogledu na medveda baribala, ji je izginil. Čedalje globlje ji je padala dobra volja, kolikor bliže je zdaj, počasi in neslišno prihajal Martin Landau. Nekajkrat je požrl slino, a ni spregovoril niti besedice.

No, to se pa kar dobro začenja, je pomislila Nora. Zdaj se moram kar najhitreje zavarovati. Moram vedeti, kolikšen strahopetec je ta Landau. Tudi sama ni spregovorila niti besedice, temveč se je strmo zagledala knjigarnarju v oči. Takoj se je umaknil njenemu pogledu. Moj Bog, je pomislila Nora. Možiček bo moral kar kmalu vzdržati še precej več kakor pogled ženskih oči. Če ne bo vzdržal, potlej slabo kaže — ne samo zanj.

Ta moški — devetintrideset let mu je, je rekel Jack, še v svojem življenju ni objel nobene ženske, je pomislila Nora. To sama vidim. Za to mi ni potreben nikakršen Jack. Ta moški tudi še pri devetintridesetih letih pridno hodi domov k svoji sestrici in se igra sam s seboj. K tej revi jim sploh ne bo treba poslati nikakršnega gestapovskega robavsa.

»Najšibkejša točka v našem načrtu ...«

Križ božji, je pomislila Nora, kaj si neki predstavlja Jack? Kako naj bi bilo mogoče s šlevo, kakor je Landau, s takole cunjo rešiti človeka? Prekleto, in jaz tega človeka še sploh ne poznam! In kaj mi sploh mar? Mislim, da bom izginila, kakor hitro mi bo ...

Ne.

Jack.

Jacku sem obljubila. Moram to storiti. Tudi Jack bi naredil vse, za kar bi ga prosila. Kakšna klavrna situacija je to! Ko človek ne bi nič hotel. A moram tvegati. V svojem življenju sem že tako ali tako marsikaj tvegala. Torej dajmo!

Nora je na glas rekla: »Dobro jutro!«

Landau se je zdrznil, kakor da je dobil brco. Odmaknil se je za dva koraka ritensko. Desna roka mu je šinila kvišku. Z nagnjeno glavo in privzdignjeno ramo je Martin Landau po tihem, zbegano in nerazločno odgovoril: »Heil Hitler!«

No ja. Pa ravno gospod Martin Landau. Parteigenosse Landau.

»Mimogrede sem se na svojem potovanju oglasila na Dunaju,« je rekla Nora in videla, kako se je ta bedni figovec že spet ustrašil. Jack ji je to pot skuhal nekakšno posebno dobro kašo! »Iščem neko posebno delo o grški mitologiji, antikvarično,« je rekla.

Landauu je zatrepetala spodnja ustnica.

Če pojde tako naprej, je pomislila Nora, se mi bo prekucnil, še preden bom sploh dobila žensko pred oči. Kakšna žalostna karikatura človeka! Saj vendar že štiri leta čaka na to, da bo nekdo prišel in povprašal po omenjenem delu o grški mitologiji. Saj je bilo vendar vse že natančno domenjeno takrat. In saj sem vendar spregovorila šele čisto na splošno o grški mitologiji. To so v zadnjih štirih letih bržkone storili tudi še nekateri drugi. Kaj je gospoda Landaua vsakokrat skoraj zadela kap, da je omedlel?

»O grški mitologiji,« je nerazločno rekel Landau. »Kljub vsemu...«

»Ja,« je rekla Nora in stopila za korak naprej.

Martin Landau je takoj spet stopil še za korak nazaj, medtem ko je zajecljal: »Ha, o mitologiji torej, tega ne bi natančno vedel... Grških zgodovin imamo kljub vsemu tukaj cel kup ... Curtius, Meyer, Droysen... Tudi grških kultur ... o jeziku, o glasbi...«

Nora ga je strmo pogledala — Martin Landau je pri priči pogledal čez njeno ramo — in s poudarkom rekla: »Potrebujem .Verstvo Helenov’.«

Pri tem se je dobesedno sesedel in se zastrmel v svoje čevlje.

»No!« Nora je govorila čedalje glasneje, bila je čedalje bolj divja v svoji nebogljenosti in strahu pred tem, kar jo utegne čakati pri takemle zavezniku. »Imate .Verstvo Helenov’?«

Martin Landau je s povešeno glavo zganil z ustnicami.

»Ne razumem vas!«

Mahoma je sunil z glavo navzgor in zapihal, kakor da se mu je zmešalo: »Rekel sem vam že, da ne vem!«

»No, pa ne bi mogli vsaj pogledati?« Zdaj je spregovorila Nora zelo na glas. Najrajši bi bila Landaua oklofutala. Po drugi strani pa: Položaj, v katerem je, le ni tako ugoden. Človek mora biti pravičen.

Nepričakovano je Noro prešinil strah. Je ženska sploh v službi? Če je ni — kaj potlej? Tako imeniten načrt si je zasnovala in če zdaj ženske ni v službi, se bo izjalovil. Kaj se to pravi: Je ni v službi? Mogoče te ženske sploh ni več med živimi? Nora je bliskovito hitro preudarila: Zunaj na letališču sem pogledala v telefonski imenik. Njeno ime sem še našla. Ampak takle telefonski imenik izide samo enkrat na leto. Kaj, če je ta ženska v zadnjem letu umrla? In če je Landaua zato prevzel tak preplah? Martin Landau ne sme tvegati in spregovoriti prve besede. Tudi jaz si ne bi upala. Se najpogumnejši človek na svetu bi molčal. Kaj pa naj napravim, če je ta ženska že mrtva in če se je zgodilo kaj takega, o čemer Jack ničesar ne ve?

»Samo po sebi je razumljivo, da bom pogledal,« je ves nesrečen zamrmral Landau. »Vas smem prositi, da stopite za menoj...« Pohitel je naprej. »Tukaj skozi prehod ... Ravnokar preurejamo, veste... Strahotna zmešnjava... V zatišju pred božično nakupovalno mrzlico zmeraj poskušamo kljub vsemu napraviti vsaj majčkeno reda... Bil sem v skladiščih, zato vas nisem takoj slišal, ne smete mi zameriti...«

Hodnik se je končeval v prvem skladiščnem prostoru. Tu ni bilo nobene luči. Desno od prehoda je bil vhod brez vrat v majhno, udobno izbico, v kateri je na pisalni mizi gorela svetilka z zelenim senčnikom. Premočno zakurjena peč je bučala. Luč stoječe svetilke je medlo razsvetljevala sprednji del skladišča. Po velikih mizah, po tleh, po policah je bilo tukaj na tisoče knjig. Večinoma so počivale v popolni temi.

VARČUJTE S TOKOM! je opominjal eden od plakatov na steni.

Landau se je ustavil.

»Tudi Grčijo smo prenesli sem v ozadje... saj ni skoraj nobenega povpraševanja več po nji... Morate nam oprostiti tolikšno zmedo... Toliko dela in tako malo pomoči... Moji trije sortirci so odšli na fronto... Imam samo še enega... ta je v skladiščih...« Poklical je: »Gospa Steinfeldova!« In ker ni takoj dobil odgovora, je histerično zarjovel: »Gospa Steinfeldova, tak pridite že vendar!«

Nora se je naslonila na knjižno polico.

Valerie Steinfeldova torej ni mrtva.

Valerie je tukaj.

Tega kujona bi bila lahko pokončala, je pomislila Nora Hillova.

34

»Že grem!« je zazvenel svetel, mlad glas.

Skozi prehod lokaste oblike, ki je držal k nadaljnjemu oboku, kjer je brlela slabotna električna luč, je stopila ženska v halji iz črnega svetlečega se blaga. Samogibno je zavrtela stikalo. Pičla osvetljava za njo je ugasnila. Na tri ljudi je padal samo še odsev zelene svetilke na pisalni mizi.

Valerie Steinfeldova je bila vitka in srednje velika, Nora Hillova je videla njene fotografije. Kljub temu je ni takoj prepoznala. Fotografije so bile posnete že pred nekaj leti. Na vseh posnetkih se je Valerie Steinfeldova, lepa mlada ženska, smejala, smejala srečno in razposajeno, svetli lasje so ji padali v mehkih valovih po tilniku in se svetili. Tudi zdaj so se ji še svetili. Vendar se je Valerij in obraz spremenil.

Tega so krive oči, je pomislila Nora Hillova, tega so kriva usta.

Oči so še iste, je pomislila Nora Hillova, tudi usta so še ista. Te sinje oči, ta polna usta, a se leta in leta niso več smejala, niso več smehljala. Se zmeraj so lepe, te oči, vendar je izraz, ki ga berem v njih, grozljiv. Te oči, je pomislila Nora Hillova, se ne morejo več smejati. In tudi jokati ne morejo več. Valerie Steinfeldova nima nobenih solz več.

Ker je bila Nora tako praznoverna, se je povsod, kjer se je le mogla, izogibala takim ljudem. Izogibala se je zelo nesrečnim, zelo bolnim in zelo obupanim. Taki prinašajo nesrečo, tako je bila prepričana. Iskala je družbo in prijateljstvo z bogatimi, srečnimi, mogočnimi, z zmagovalci, ne s premaganimi, prijateljstvo z vladajočimi, ne z vladanimi.

»Prosim, gospod Landau?« Valerie Steinfeldova je z nepremičnim obrazom pogledala bledega moškega, potem ko je z ravno tako nepremičnim obrazom na kratko ošinila Noro in povesila glavo. Valerie je imela zelo bledo polt.

»Ta dama išče...« je s trepetajočim glasom začel Landau, tedaj pa se je zunaj pri vhodnih vratih oglasila melodija zvončkov.

Oh, kakšno neskončno olajšanje!

Landau se je priklonil in pri tem mu je v svetlobi svetilke v izbici poblisnil kljukasti križ na strankarskem emblemu. »Oprostite, gospodična. Stranka.« Pohitel je stran. Zenski sta na kratko prisluhnili in se pri tem med seboj merili, Valerie preiskujoče in resno, Nora s čedalje večjo živčnostjo.

Valerie Steinfeldova je stara osemintrideset let, je pomislila Nora Hillova. Enajst let starejša od mene. Kaj bom zdržala njen pogled, križ božji? Komaj komaj ga prenašam, Jack, ne zameri mi, tukaj sem v napačnem taboru. V čisto napačnem. Zame niso obupanci, zame niso nesrečneži. Moram poskrbeti, da bo ta stvar prej ko mogoče za menoj. Potlej izginem in se ne bova s Steinfeldovo nikoli več videli. Vsakdo ima čez glavo zadosti opravka s svojim življenjem. Ne zanimam se za tvoje življenje, je pomislila Nora, ko je strmela v njene oči, ne mislim se družiti s teboj, nikoli, nikoli, nikoli!

»Iščem .Verstvo Helenov’,« je rekla Nora Hillova.

»Aha,« je rekla Valerie. To je bilo vse. Potlej je še naprej gledala Noro, stvarno, vljudno, popolnoma obvladano.

Nora je čutila, kako jo grabi togota, togota nase, na nelogičnost svojih občutkov. Landaua je zmerjala zaradi njegovega figovstva. Valerie Steinfeldovi bi bila morala biti hvaležna za tako obvladano vedenje. Namesto tega pa se ji je Steinfeldovka dozdevala neznosna. Če ni štela na smrt resnega obraza, se ji je dozdevala kakor majčkeno zaprašena Pepelka, ko je stala pred njo, pa tudi še zelo lepa. To je bilo še za povrh. Nora Hillova še nikoli v življenju ni imela nobene prijateljice.

Do zdaj, je pomislila Nora, so me vse ženske, s katerimi sem imela opravka, bodisi takoj zasovražile ali pa se me takoj ustrašile. In zdaj stoji pred menoj ženska, ki na videz — na videz! — ne kaže ne takih ne takih občutkov. No, je pomislila Nora, ampak tole se bo spremenilo, draga moja, kakor hitro ti bom povedala vse, kar ti moram povedati. Bomo videli, ali se boš mogla tudi potem še tako obvladovati.

»Kaj me ne razumete?« je na glas vprašala Valerie.

Najbrž je kaj rekla. Jaz je nisem slišala, ker nisem mogla več zdržati njenega pogleda, tako da sem se morala ozreti stran. Jaz, pa sem morala umakniti pogled pred drugo žensko! Kaj takega se mi ni še nikoli zgodilo! In njenega glasu sploh nisem slišala, ker sem bila tako vsa zaposlena s svojim odporom.

»Rekla sem: Imamo dve deli s to snovjo. Eno je napisal Levy, drugo Trockau.«

Zdaj sta se spet zagledali druga drugi v oči. Nadaljnji dialog je zvenel kakor igra vprašanj in odgovorov in je tudi v resnici bil nekaj takega.

»Seveda iščem delo, ki ga je napisal Trockau,« je rekla Nora. »Delo, ki ga je napisal Levy, je vendar prepovedano.«

»Ja, saj. Trockau,« je rekla Valerie. »Imamo izdajo v enem zvezku iz leta 1929 ...«

»V dveh zvezkih.«

»Kako, prosim?«

»Motite se. Tudi prva izdaja je bila že v dveh zvezkih. Meni pa je potrebna druga izdaja. Iz leta 1931. Predelala sta jo Merian in Stahelin.«

Valerie Steinfeldova je počasi stopila v tesno izbico in pokazala Nori Hillovi hrbet. Videti je bilo, kakor da išče po policah. Morala je imeti občutek, kakor da kdo stoji za njo.

V resnici je imela oči zaprte. Z rokami se je krčevito oklepala starega naslonjača pred prenapolnjeno, staro pisalno mizo.

»Merian in Stahelin...« je počasi rekla Valerie. Mahoma ji je hrbet trznil. Samozavest se ji je spet vrnila. No, torej, je pomislila. Nadčlovek tudi ti nisi. »To knjigo je pred meseci nekdo naročil,« je ravnodušno nadaljevala Valerie. »Tedaj sem jo poiskala in jo nekje tukajle pripravila. A potem knjige vendarle nismo prodali. Kupca ni bilo več ponjo. Samo kam sta neki zdaj prešla zvezka?« Pogledala je okoli sebe in zdaj že imela oči odprte.

Nora Hillova je odšla za njo v tesni prostor. To je torej »čajna kuhinjica«, o kateri mi je pripovedoval Jack, je pomislila. Vse je, kakor je opisal. Zarjavel plinski kuhalnik. Otolčena posoda. Izplakovalnik. Rjavina in zeleni volk na vodovodni pipi. Stara usnjena zofa ...

»Čakajte, naj pomislim,« je brez zvoka rekla Valerie in pogledovala po knjigah vzdolž vrst. »Kam sem vendar založila tista zvezka ...«

Teater se torej nadaljuje, je pomislila Nora. Mora se nadaljevati. Teoretično bi lahko tudi kakšen tretji človek povprašal po »Verstvu Helenov«, ki ga je napisal Trockau in sta ga predelala Merian in Stahelin. Mogoče se je to celo že kdaj zgodilo in je Landau zato tako trepetal od strahu, čeprav je vedel, da so tudi še naprej vstavljeni varovalni vložki.

»Tukaj ju ni... Tukaj tudi ne...«

Valerie se je deloma sklanjala čez pohištvo, stopala na prste in potegovala posamezne knjige iz vrst. Potlej se je zagledala v Noro, kakor bi hotela reči: Zadevo bi že lahko končali, spregovori!

»Mogoče je pa na tej strani?« je rekla Nora.

Valerie se je naredila, kakor da išče naprej.

Nora se je še enkrat ozrla po izbici okoli sebe. Zguljena preproga, o kateri je pripovedoval Jack, je že tukaj. Poško

dovan gugalni stol je tamle. V kotu je majhna peč, ki je na enem kraju rdeče razbeljena. Kako glasno bobni! O tejle mizici mi Jack ni nič povedal. In tudi ne o radijskem sprejemniku, ki je na nji. Minerva 405. Nora je poznala ta tip. Sedemcevni, na trg je prišel leta 1940, najmočnejši in najboljši, kar jih je bilo mogoče takrat dobiti. Jack o radijskem sprejemniku ni mogel kajpak nič vedeti, je pomislila. S takimle modelom je bilo kajpak mogoče sredi mesta poslušati London in ga ujeti celo podnevi...

»Ne, zdaj pa v resnici ne vem več, kje naj še iščem... Zvezka morata biti tukaj, ker ju še nihče ni prišel iskat,* je rekla Valerie. »Pa tudi tukaj ni nič.«

Zdaj je prišel pravi čas.

»Pač, pač,« je rekla Nora.

»Kje?« To je bilo komaj še slišati. Valerie je bila zdaj pri koncu s svojimi močmi. Nora se je nasmehnila, se ozrla okoli sebe in ni odgovorila.

»Kje?« je še drugič vprašala Valerie. Njen glas je mahoma izgubil vsakršno gotovost, tako da je zadrhtel. Nora se je zagledala Valerie v oči. Zdaj niso bile nič več srepe in pogumne, oh, kje neki, zdaj so te oči rotile, prosile. Prosim, prosim ...

No, torej, je pomislila Nora.

Spregovorila je počasi in zelo razločno: »Zvezka stojita pred vami. Na peti polici od zgoraj navzdol, na levi zraven zofe. To sta dvanajsta in trinajsta knjiga, če štejemo od kota sem čez.« S hitrim premikom je stopila naprej in potegnila dve težki knjigi z omenjene police. »Takole, prvi zvezek, takole, drugi zvezek,« je rekla in spet pogledala Valerie. Ta je skrivnostno mirno vzdržala njen pogled. Njene oči zdaj niso bile več tako svetle in sijoče sinje kakor še ravnokar, postale so temnejše. Nora Hillova je pomislila na aprilsko nebo, polno dežja. Ta ženska mora biti zelo nesrečna, je pomislila Nora. Upam samo, da srečanje z njo ne bo tudi meni prineslo nesreče. Nora je položila enega od zvezkov na velik sprejemnik in polistala po njem. »Predelala Merian in Stahelin, letnica 1931!«

»Kako sem vesela v vašem imenu,« je popolnoma ravnodušno rekla Valerie. »Bi smela pogledati na ceno?«

Nora je odrevenela.

Trenutek. Trenutek.

Kakšno stvar sem morala narobe napraviti. Ona je napravila vse prav. Ampak jaz ...

»Čakajte!« Nora je posegla po Valerijini roki. Ker se je zmedla in ker je bilo v prostoru toplo, jo je mahoma polila žgoča vročina.

»Prosim?« Valerie je privzdignila obrvi.

Kaj pa se neki dogaja tukaj? je vsa obupana pomislila Nora. Kaj sem le... Potlej se je domislila. In tisti trenutek, ko se je domislila, je prvikrat občutila občudovanje nasproti tej Valerie Steinfeldovi.

Nora je odprla torbico, ker je bila togotna nase in na svojo prevzetnost in togotna na žensko, do katere je začutila občudovanje; iz torbice je potegnila košček rumenomodrega potiskanega papirja. Ob eni strani je bil odtrgan v čudni cikcakasti črti. Natisnjeno je bilo: HELLERJEVI CIT ...

Valerie Steinfeldova je pokleknila, potegnila na plan spodnji levi predal iz pisalne mize in pobrskala po njem, medtem ko je Nora pomislila: Dve razpoznavni znamenji sta bili dogovorjeni, ne samo eno! Na drugo sem pozabila. Ona pa ni pozabila — ne glede na razburljivost tega srečanja.

Valerie je našla, kar je iskala. Vzravnala se je. V roki je ravno tako držala kos rumenomodro potiskanega papirja. Zenski sta poravnali vsaka svoj del. Nora je položila svojo polovičko na nagrmadeno pisalno mizo. Čisto počasi je primaknila svojo polovico še Valerie. Lepe roke je imela umazane od prahu v skladiščih. Tako dolgo je premikala svoj kos papirja, dokler se niso zobčki cikcakasto pretrganega lista ujeli z zobčki druge polovice. Polovici, ki sta bili tako namenoma pretrgani, sta skupaj sestavljali škmiceljček za bonbone. Zdaj je bilo mogoče vse prebrati, kar je bilo napisanega na njem: hellerjevi citrončki — nebeska slast!

»Ne zamerite,« je mirno rekla Valerie.

»Kaj govorite o zameri? Sama sem kriva. In moje čestitke. Vas ni mogoče premotiti!«

»Upajmo, da ne,« je po tihem rekla Valerie, potlej pa z ognjilom odprla vratca majhne peči in vrgla oba papirčka v žerjavico. »Kako se pišete, gospodična?«

»Hill. Nora Hill.«

Valerie je zaprla peč in zaradi nepričakovanega napada slabosti hitro sedla na staro zofo, katere spiralne vzmeti so zastokale. Ozrla se je navzgor proti Nori. Zdaj so se ji oči zasvetile kakor mladi deklici, ki se veseli ljubezni. Na lepi obraz se je naselil nasmešek in ga razsvetlil sijoče kakor sončni vzhod. S pridušenim glasom je Valerie Steinfeld vprašala: »Kako mu gre?«

35

»Ko sem nekoč odrinil iz tega mesta,« je zaklical Adolf Hitler, »sem nosil v sebi natančno isto pobožno vero, kakršna me prešinja danes!«

Stal je pred grozdom mikrofonov na balkonu starega mestnega rotovža v Linzu. Prostor pod njim je bil na gosto napolnjen s tisoči ljudi in potopljen v bleščečo svetlobo žarometov. Gorelo je na sto in sto plamenic. Okna vseh poslopij so bila razsvetljena. Za to dodatno razsvetljavo je prosil eden od radijskih napovedovalcev, ki je pred prihodom Hitlerja opisoval neznansko vznemirjenost množic, prekipevajoče veselje v rajh vračajočih se Avstrijcev »Ostmarkovcev« je rekel), brez sape in zanesen zaradi vrtoglave sreče, katere priča je bil.

To poročilo o zmagoslavnem prihodu Zgornjeavstrijca, ki jo postal tako mogočen in velik, so zvečer 13. marca 1938 oddajali po vseh avstrijskih in nemških radijskih postajah, na srednjih, dolgih in kratkih valovih in s posebnimi napravami pošiljali čez morja. Iz zvočnikov, ki so bili postavljeni na vseh večjih križiščih po mestih, na letališčih, na vseh kolodvorih, v pristaniščih, po montažnih dvoranah, po restavracijah in po trgih še tako majhnih vasi, je odmeval. Hitlerjev glas po velikonemškem rajhu:

»Izmerite mojo notranjo ginjenost, ko sem mogel po tako dolgih letih uresničiti svojo pobožno navezanost!«

Dunajski zahodni kolodvor je spominjal na velikansko mravljišče. Zvečer tega 13. marca 1938 je bilo videti na železniških postajah Avstrije razgrete, hiteče, prerivajoče se, histerične, jokajoče in preklinjajoče ljudi. Ob koncu istega čudovitega spomladanskega dne z mehkim zrakom in žametno modrim nebom se je dalo, če si imel zadosti sreče, še pobegniti iz dežele.

Ljudje! Ljudje!

»... če me je Previdnost svoj čas iz tega mesta poklicala k vodstvu rajha, mi je morala s tem dodeliti tudi nalogo!« je zvenel Hitlerjev glas, grmeče okrepljen, iz številnih zvočnikov na zahodni železniški postaji. Paul Steinfeld je prislonil ustnice na uho svoje žene, da bi ga mogla razumeti.

»V Braunauu rojeni fiihrer in ti,« je rekel Paul Steinfeld. »Najboljše, kar je kdaj rodila Zgornja Avstrija!«

Valerie se je že nekaj ur bojevala s solzami in zdaj je pogledala moža s plamenečimi očmi. Petnajst let sta bila že poročena. Valerie je vedela: Tole, kar je ravnokar rekel njen mož, žalostno trpka šala moškega, ki je moral pobegniti, če si je hotel rešiti življenje, je bila ljubezenska izpoved. Ljubeče jo je pobožal po roki. Pritisnil je ustnice na njeno uho in ga poljubil. Stala sta zraven vlaka, pripravljenega za odhod, sredi vrtoglavega vrtinca ljudi, ki so se prerivali, gnetli in kričali.

Paul Steinfeld je pomignil moškemu, ki se je vojskoval za prostorček za stojnico s hrenovkami. Možakar je pokimal in si začel mukoma utirati pot skozi množico po peronu.

»... in moglo se je zgoditi samo zaradi naloge,« je besnel Hitlerjev glas, »da svojo drago domovino vrnem nemškemu rajhu!«

»En narod, en rajh, en fiihrer! En narod, en rajh, en fiihrer! En narod, en rajh, en fiihrer!« Dolge minute je bobnelo rjovenje Linčanov iz zvočnikov. Valerie je stopila čisto k svojemu možu. Njuni telesi sta se privili drugo k drugemu, kakor sta se stiskali še pred dvema urama — na široki postelji v tihotni spalnici v njunem stanovanju v Gentzgasse...

Bila sta sama. Ljubila sta se, brezupno in divje, zadnjikrat za dolgo časa, to sta oba vedela, čeprav nista izgovorila. Ljubila sta se in pri tem nista nič govorila, potlej pa sta molče ležala drug ob drugem na hrbtu, dokler ni Paul Steinfeld spregovoril: »Morava se obleči, ljubica moja...«

Valerie je imela na sebi kostim z modrobelim pepitnim vzorcem in na svetlih laseh, ki so se v luči številnih močnih svetilk v peronski dvorani zlato svetili, moder klobuček, podoben čepici. Lasje so ji v mehkih valovih padali na tilnik. Valerie je bila videti zelo mlada, prisrčna in vitka še kakor deklica pri štiriindvajsetih letih. Kožo je imela čisto in belo, sinje oči so bile prepolne ljubezni in žalosti, opojeno uprte v moža.

Paul Steinfeld je imel na sebi rjav dvovrstni suknjič s kot nitka tankimi, zabrisano belimi črtami. Bil je velik in slok. Gosti lasje so bili iste barve kakor oči: črni. Po obrazu je bil temne polti. Kljukast nos mu je štrlel daleč iz profila, ličnice je imel močne, da so napravljale vtis vozlov. Steinfeldovo čelo je bilo široko. Močne črne obrvi so mu bile izoblikovane v navzgor zavihnjenih lokih, ki so dajali ozkemu obrazu ves čas skeptičen izraz. Steinfeldov glas je bil globok, topel in prijeten.

»Heil Hitler, želite, gospod?« Moški s prevozno stojnico s klobasicami je prišel bliže. Pri njem si lahko dobil tudi pivo, limonado, sendviče, sladkarije in majhne, iz pločevine štancane kljukaste križe za v gumbnice. Steinfeld je kupil precejšen zavojček citronovih bonbonov.

»... jaz sem v to nalogo verjel, živel zanjo in se bojeval zanjo in mislim, da sem jo zdaj izpolnil!«

Tuljenje, ki je sledilo tem Hitlerjevim besedam, je bilo grozansko. Membrane v zvočnikih so brnele.

»Fiihrer, mi se ti zahvaljujemo! Fiihrer, mi se ti zahvaljujemo! Fiihrer, mi se ti zahvaljujemo!«

Paul Steinfeld je previdno odprl škmiceljček in stresel vsebino v enega od žepov. Valerie ga je nerazumevajoče gledala, ko je potem papirnato vrečko počasi pretrgal čez pol v čudno cikcakasti črti. Spet ji je spregovoril naravnost na uho, ker je bil trušč preveč neznanski. »Poslušaj. Zgornjo polovico obdržim jaz, spodnjo vzameš ti. Ce kdo pride in reče, da ti prinaša poročila o meni, ti mora pokazati zgornjo polovico zavitka. In ta se mora natančno ujemati s tvojo polovico. Papir dobro spravi.«

»Pa saj sva se dogovorila že glede .Verstva Helenov’.«

»Sieg Heil! Sieg Heil! Sieg Heil!«

»Eno razpoznavno znamenje je premalo. In zato sem stvar še enkrat premislil. Kaj se ve, v kakšen položaj še prideva. Ce kdo pride, moraš biti popolnoma brez skrbi.«

»Ti?« Tudi Valerie je spregovorila na uho. Okoli njiju so se rinili, se suvali in rjoveli ljudje. »Pa ti?«

»Saj si je vendar lahko misliti, da boš našla koga, ki bo mogel priti k meni. Tistemu boš dala s seboj svoj košček papirja.«

»Pa saj potlej imaš ti eno samo razpoznavno znamenje.«

»Jaz bom takrat, vsaj upajmo, v Angliji! Ti ostaneš tukaj. Ti boš v veliko večji nevarnosti kakor jaz. Ne, prosim, ne, Valerie! Prosim, ljubica moja, nikar ne jokaj...«

»Saj vendar nočem jokati,« je ihtela. »Kar... kar samo od sebe se je začelo... Sama ne morem nič za to... Tako je strašno.... Tako me je strah zate.«

Z obema rokama jo je objel.

Misliš, da se jaz nič ne bojim zate, je pomislil. Še nikoli v življenju se nisem tako strašno bal za nobenega človeka, kakor se zate, ljubica moja, ki ostajaš tukaj sama in nebogljena, da ti ne bom mogel pomagati in ti ne bo mogel nihče pomagati, kakor mi je povedal tisti človek od »Gildemeestra«.

»Organizacija Gildemeester« je že nekaj let spravljala v tujino ljudi, ki so bili telesno in življenjsko ogroženi. Pomočniki so imeli potne liste, vizume in suhe žige, čez noč so pripravili ponarejene dokumente, če je bilo potrebno. V primeru Paula Steinfelda je bilo potrebno čez noč. Ni bil samo eden prvih bralcev poročil pri dunajskem radiu, temveč je bil tudi dolga leta prvi politični komentator. Bil je na zapornih seznamih nacistov, to je bilo znano »organizaciji Gildemeester«. In zato so ga zdaj kolikor je bilo mogoče hitro poklicali iz dežele.

Ampak kaj, res samo njega ...

»Za vašo ženo in za vašega sina žal ne moremo nič storiti,« je rekel tisti človek. »Potnih listov primanjkuje. Treba je rešiti še toliko v resnici ogroženih. Vaša žena in vaš sin nista med absolutno ogroženimi. Sicer ju bodo imeli ves čas pred očmi, vašo ženo bodo tudi zasliševali, ji vzeli potni list in zaplenili vsakršno pošto, ki pride iz tujine — vendar ji vsaj za začetek ne bodo napravili nič hudega. Sicer je vredno obžalovanja, vendar ne boste mogli svoje žene poklicati za seboj v zamejstvo, tudi sinka ne. Nacisti jima ne bodo nikoli dovolili, da bi emigrirala — ker se bodo ves čas zanašali, da bodo le kaj izvedeli o vas, če boste živeli ločeno od njiju.

Bodite torej previdni pri vsaki vrstici, ki jo napišete. Najboljše bo, da jima sploh ne pišete. To je strašno, vem. Vendar kratko in malo nimamo zadosti potnih listov. Razložite vse to svoji ženi...«

Paul Steinfeld je razložil Valerie Steinfeldovi.

In zdaj pravi, je pomislil, da jo je strah zame. Zame! In jaz ji ne smem pokazati, kako se šele jaz bojim zanjo. Ne smem pokazati, kako malo korajže imam šele jaz sam.

»Strah?« Steinfeld se je namuznil. »Meni se že ne bo nič zgodilo! Ubi bene, ibi patria. Po mojem bi se temu reklo:

Kjer ni nobene nevarnosti, tam je moja domovina!«

Valerie se je morala med solzami nasmehniti.

Zdaj gre pa meni na jok, je pomislil in ji zašepetal na uho: »Zdaj ne smeš pozabiti na smeh! Hočem videti nasmejano ženo, ko se vrnem!«

»Ko ... se ... vrneš ...«

Hitlerjev glas ga je prevpil: »Z vročim srcem in s fanatično odločnostjo sem si prizadeval za svoj veliki cilj, da bi Vzhodno marko, ta cvetoči vrt, pripeljal domov v skupnost, v katero že od pradavnih časov sodi...«

Membrane zvočnikov so spet zažvenketale.

»Sieg Heil! Sieg Heil! Sieg Heil!«

»Seveda se vrnem,« je rekel Paul Steinfeld in še naprej  govoril ženi na uho. »Kaj si pa mislila? Kar kmalu se vrnem ...« Res, kmalu? Kaj bom sploh lahko še kdaj prišel?

Spet bo vojna, je pomislil. Zdaj mi je triinštirideset let. Ko sem leta štirinajst prostovoljno odrinil na vojsko, takrat je vse kričalo, tudi na takile postaji: »Za božič bomo že spet doma!« Za božič doma. Kako dolgo se bo neki vlekla nova vojna? Steinfeld je mehko rekel: »Glej torej, da se v nobenem primeru ne odvadiš smehu. Drugače se dam ločiti, razumeš?«

Valerie je pokimala in se med solzami nasmehnila. Se enkrat se je z životom pritisnila ob njegovo telo.

»Vsemogočni Bog je dal, da so se mi sanje spremenile v resnico! In tako moram pred zgodovino ...«

»Sieg Heil! Sieg Heil! Sieg Heil!«

Hitlerju se ni več posrečilo, da bi z glasom prevpil vriskanje Linčanov.

Lokomotiva je zabrlizgala z zapotegnjenim, tožečim krikom in še z enim in še s tretjim — a jih ni nihče slišal. Eden od sprevodnikov je odtrgal Valerie iz moževega objema.

»Vstopimo! Kaj ste neumni, gospod? Saj vendar že gremo!«

V resnici se je vlak že premaknil. Razburjeni sprevodnik je pomagal Steinfeldu na stopnico vagona, ki je drsel mimo, ga spehal naprej, skočil še sam za njim in zaloputnil vrata.

V    prihodnjem trenutku je Steinfeld že potegnil okno dol in stegnil roko proti ženi. Valerie jo je prijela in stekla za njo. Saj tako se niti poljubiti nisva mogla več, je pomislila.

Na peronu je bilo nabito polno mahajočih, kričečih, jokajočih ljudi. Valerie je trčila ob marsikaterega od njih, trdo in boleče, da se je spotaknila in bi bila padla in prišla pod kolesa, če bi je ne bila držala Steinfeldova velika, močna roka, držala z železno močjo.

»In tako bom lahko pred zgodovino poročal...«

»Fiihrer, ukaži, mi gremo za teboj! Fiihrer, ukaži, mi gremo za teboj!«

Valerie je videla, da njen mož nekaj kriči.

»Ne razumem!« mu je zakričala v odgovor.

Sklonil se je skozi okno in že kar zatulil.

»fJiti besedice ne razumem!« je vsa obupana zavpila. Vlak je zdaj peljal že hitreje, zagledala je že konec perona.

Paul Steinfeld je zakričal na ves glas, kar je mogel. A Valerie je slišala samo: »... stori...«

»Kaj naj storim? Kaj?«

»... pred zgodovino sporočal: Moja ljubljena Vzhodna marka...«

»Heil! Heil! Heil! Heil!«

Valerie je zgubila čevelj. Steinfeld je to opazil. Kakor blisk hitro je izpustil njeno roko. Tik pred koncem perona se je Valerie še posrečilo, da je spet ujela ravnotežje, potem ko se je najprej divje opotekala. Ko se je ozrla, je videla, da je njen mož že precej daleč stran, a ji še zmeraj maha in kriči.

V    odgovor mu je tudi sama pomahala.

»Moja ljubljena Vzhodna marka se je vrnila domov...«

»Sieg Heil! Sieg Heil! Sieg Heil!«

Zadnji vagon je zdrsnil mimo. Valerie ni več videla svojega moža. Dolgi vlak je zavijal v širok ovinek med številnimi tiri in belimi, rdečimi in zelenimi lučmi. Še zadnje njegove svetilke so izginile.

Valerie je odšepala nazaj na kraj, kjer je ležal njen čevelj. Sklonila se je, da bi si ga obula.

»... vrnila domov v nemški rajh!«

Pobesnelo rjovenje je spet izbruhnilo.

En narod, en rajh, en fiihrer! En narod, en rajh, en fiihrer!«

Valerie se je vzravnala. V levi pesti je držala odtrgani kos papirja. Hudo jo je morilo, ker ni mogla razumeti, kaj ji je nazadnje venomer znova kričal mož. In to jo je morilo cela prihodnja štiri leta.

36

Pečka v čajni kuhinjici je dobesedno grmela.

»Vašemu možu ne gre slabo, gospa Steinfeldova,« je rekla Nora.

Valerie je na kratko zaprla oči, povesila glavo in se ugriznila v,spodnjo ustnico. Ko je govorila, je gledala v tla in njen glas je bil negotov: »Štiri leta... več kakor štiri leta sem čakala na tole uro...« Vzdignila je glavo in se zagledala v gostjo s sinjimi očmi, ki so bile zdaj vlažne in tako prepolne sreče, da je bilo Nori kar bridko pri srcu. »Hvala vam. Hvala. Hvala vam...« Naprej in naprej je ponavljala isto. In Nori je bilo čedalje bridkeje pri srcu ob misli, kaj mora tej ženski še vse povedati. Pa ravno jaz, je zagrenjeno pomislila. Jaz nisem ustvarjena za kaj takega. Človek bi bruhal ob vsem tem.

»Zakaj me pa tako jezno gledate?« je nerazumevajoče vprašala Valerie.

Spuščam se z vajeti, je pomislila Nora, jezna sama nase, in odgovorila: »Jezno? Kakšna neumnost! Zakaj neki pa naj bi vas jezno gledala?«

»Ali pa se Paulu mogoče le ne godi dobro? Je bolan? Njegova jetra! Saj je imel vendar že ves čas polno težav z jetri! Prosim, povejte mi čisto resnico! Ker bom...«

»Tak nehajte no! Morate mi verjeti, kar vam rečem. To je suha resnica. Če mi ne mislite verjeti...«

»Mislim, mislim!« Valerie si je s prašno roko potegnila pramen las z obraza, ker ji je zdrknil na čelo. »Prosim, gospodična Hillova! To morate vendar razumeti: Štiri leta nisem dobila nobenega glasu od njega! Niti vrstice nisem dobila. Zaplenjeno, gotovo so vse zaplenili, kar je napisal.«

»Gotovo. Ste morali veliko pretrpeti?«

»Lepo ni bilo. Hišne preiskave. Zasliševanja v hotelu Metropolu’, pred gestapom. Odvzeli so mi potni list, kakor mi je že takrat napovedal mož. In venomer znova sem morala prihajati v .Metropol’ in postavljali so mi vprašanja, vprašanja ... In na nobeno stvar nisem vedela odgovora, v resnici nei Najbrž so to celo sami opazili in tako so me venomer znova izpustili... V resnici mi niso nič storili... in dečku tudi ne...« Valerie je odsekano vprašala: »Od kod pa vam je znano o mojem možu in meni?«

»Ker sem... v diplomatski službi... kot kurirka,« je odgovorila Nora. »Vozim se z letali med Lizbono in Dunajem.«

»Aha, tako je s to rečjo.«

»Tako je s to rečjo. V Lizboni mrgoli ljudi, kakršna sem jaz, moških in žensk vseh narodnosti...«

»Ja, o tem sem slišala.«

»No, torej. V Lizboni sem imela opravka z nekim angleškim kolegom. Postala sva... postala sva prijatelja. In takrat mi je povedal, da se je ravno seznanil z vašim možem. V Londonu. In tako sem vzpostavila stike.«

Valerie je pokimala.

»Tistega Angleža imate radi, ne res?«

»Ja,« je rekla Nora.

»Moj Bog, in kako bo potlej z vami?«

»Poročila se bova, kakor hitro bo konec vojne. Pa naju tukaj za gotovo ne more nihče slišati?«

»Živa duša ne.«

Nora je bila za nekaj trenutkov brez skrbi in srečna, ko je rekla: »Ja, z Jackom se bova poročila. In živela v Angliji. Tam je podedoval staro podeželsko gostišče. Pri morju v Sussexu. V bližini Hastingsa. Videla sem fotografije. Okoli in okoli velikanska stara drevesa, ob deželni cesti s samimi jagnedi...« Premolknila je. »Pa kaj vas to zanima? Gre za vašega moža!« Valerijin pogled je bil uprt v Norine ustnice. »Hotel vam je pisati. Vendar mu je moj prijatelj odsvetoval. Zame bi bilo preveč nevarno, če naj bi poskušala tako pismo pretihotapiti v Nemčijo, mar ne?«

»Seveda...«

»In tako sem torej jaz pismo vašega moža. Mi zaupate?«

»Vam,« je rekla Valerie in si z umazanim hrbtom roke potegnila čez oči. »Zaupam vam.«

»Prav. Vaš mož ima majhno stanovanje v Londonu, na Eaton Mews Southu trideset. Najprej je moral kajpak na otok Man — kakor vsi begunci. In potlej je potreboval še dovoljenje za bivanje in zaposlitev. Ampak vse to je dobil že pred tremi leti. Tam potrebujejo ljudi, kakor je on. Vaš mož bere poročila v nemškem oddelku Britanske radijske družbe BBC.«

Valerijin obraz je razsvetlil nasmešek.

»Torej vendarle! Torej vendarle! Se mu je le posrečilo! In sem v resnici prepoznala njegov glas!« Valerie si je pritisnila eno roko na sence. »Nisem namreč prav nobene reči vedela o njem. Se tega ne, ali se mu je beg sploh posrečil... Tako strahotno dolgo nisem čisto nič vedela. Dopovedovala sem si, da dela mogoče kot spiker na londonskem radiu — če je sploh prišel v London. A kako naj bi neki to ugotovila? S starim sprejemnikom pri meni doma je mogoče ujeti bibisi samo zvečer. A takrat ne gre.«

»Zaradi fanta.« Nora je pokimala.

»Zaradi Heinza, ja. Potlej je navsezadnje le prišel na trg tale .Minerva 405’. Valerie je pokazala proti velikemu radijskemu aparatu. »Takoj sem ga kupila. In potlej sem molila: Dodeli mi, ljubi Bog, da bom slišala njegov glas, dovoli mi vendar, da bom slišala njegov glas, prosim' Trajalo je nekaj dni. Potlej sem zaslišala glas, ki je zvenel kakor njegov. Kolikor večkrat sem ga slišala, bolj me je spominjal na Paulov glas. Nazadnje sem bila že čisto prepričana — skoraj. In srečna. Tako srečna! In vmes zmeraj znova spet tako obupana. Saj navsezadnje to mogoče le ni njegov glas. Ampak zdaj vem: Je! Je! To je njegov glas... Mi verjamete, da sploh komaj razumem, kaj Paul govori? Potlej moram misliti samo nanj. Potlej se mi zdi, kakor da je spet pri meni...«

Nora je živčno rekla: »Spet bo pri vas, gospa Steinfeldova.«

»Kdaj?«

»Ko bomo zgubili vojno.«

Valerie se je sesedla.

»Kaj pa vam je? Kaj mogoče mislite, da bomo to vojno dobili?«

»Ne, seveda ne. Ampak kako dolgo utegne to trajati, preden jo bomo zgubili? Se zmeraj zmagujemo.«

»Nič več povsod. In sploh nič več dolgo.«

»Pa potlej? Saj nacisti se ne bodo vdali, dokler še stoji kamen na kamnu! Ali bomo to sploh doživeli?«

»Doživeli bomo,« je rekla Nora. Zdaj se ji je ta osamljena ženska zasmilila. Moj Bog, je pomislila, in kaj te vse še čaka, kaj ti moram še vse povedati, kar groza me je tega, čedalje bolj in bolj. »Seveda bomo doživeli! Potlej pojdem s svojim prijateljem v Anglijo, vi pa boste spet živeli ob svojem možu. Saj sta imela prav posebno srečen zakon, kakor so mi povedali.«

Valerie je zamišljeno pokimala. »Posebno srečen, ja. Vse sva delala skupaj. Potovala, hodila v gledališče, v kino. Se niti jest ni šel sam, kadar sem bila jaz bolna! In potlej niti kuharici ni dovolil, da bi skrbela zame, temveč je sam kuhal! Dobro. Kuhati je znal čudovito!« Stišala je glas. »In vse do zadnjega dne sva spala skupaj v isti postelji. V eni sami postelji. Vsa dolga leta... Ponoči me včasih popade blazen strah, da bo trajalo še dolga leta. Takrat bom jaz že stara ženska. Zmajujete z glavo, a samo poglejte si moje oči. Mreža gubic. In tudi solzni mešički se mi že delajo.«

Imaš prav, je pomislila Nora. So že tukaj gubice in sence pod očmi in tanke, čisto tanke brazdice. Kako dolgo bodo še ostale neopazne? Pri pičli luči tam zunaj jih sploh nisem videla. Zdaj, ko se ženska sklanja pred luč, pa jih lahko čisto razločno vidim...

Nora se je zasmejala.

»Pa saj to je vendar nesmisel, gospa Steinfeldova! To si samo dopovedujete! Mladi in lepi boste videti, ko spet pride vaš mož.«

»Veste, moj Paul ni nikoli pogledal nobene druge. Zmeraj je pravil, da sem zanj najbolj vznemirljiva med vsemi! In pri tem nikoli nisem bila v resnici lepa...«

»Pa ste lepi, gospa Steinfeldova,« je rekla Nora in čedalje večje je bilo njeno sočutje.

»Oh, tak nehajte! On! On je čedne zunanjosti! Vi ne veste, kako so za njim letale ženske! Njegova šarmantnost! Ta človek je res šarmanten! Vendar je zmeraj hotel imeti samo mene.« Valerie je zaupljivo pomežiknila. »V resnici je bil samo zato tako nor name, ker sem ga tako spravljala v dobro voljo. Ne boste mi verjeli, koliko se je presmejal zaradi mene.«

»Kaj ste bili tako za norčije?«

»Pa nikoli zavestno. Ampak kadar sem o čem presojala ali če sem bila zaradi česa ogorčena, če sem izpovedovala svoje nazore — moj Bog, kako se mi je takrat zmeraj smejal in smejal! Pa še danes ne vem pravzaprav, zakaj.«

»Pa vam gospod Landau dovoli, da tukaj poslušate London?«

Valerie je odkimala.

»Ta še zmeraj vsak dan sproti umira od strahu. Se najrajši bi me pobil, tako se boji. Saj je vendar ostro prepovedano in gospod Landau je v stranki.«

»Ja, to sem videla.«

»Vanjo je stopil iz samega ljubega strahu. Pa je najboljši človek pod soncem, tale Martin... gospod Landau. Tako dobro in tako dolgo se že poznava, zato mu pravim kar Martin. Tikava se, kadar sva sama.«

»Tudi to mi je znano.«

»Njegova sestra Tilly, ta bi mi gotovo prepovedala. Martin me pa ne izda! Vsak dan poslušam popoldanske oddaje, veste. Tukajle v čajni kuhinjici skuham kaj zanj in zase — dostikrat prinesem že s seboj kaj na pol pripravljenega — in potlej ga priganjam, hitro, hitro, da ne zamudim začetka oddaje. Čez poldne imamo namreč zaprto. Hitro pospravim z mize in pomijem krožnike in potlej vzamem tole —« Valerie je pokazala na veliko, pisano volneno odejo, ki je ležala na stari zofi. »— in sedem čisto blizu k sprejemniku in pregrnem s temle sebe in aparat in potlej poslušam London... pogosto ... tako pogosto ga poslušam ... zadnjikrat sem ga še včeraj...«

»Kdaj?«

»Včeraj. Zvečer. Dostikrat ostanem tudi še ob koncu uradnih ur tukaj, ko Martin že odide. Takrat je sprejem še bolj čist. To je moja najbolj srečna ura... Sedim tukajle in pri meni je njegov glas... čisto blizu... čisto blizu...« Valerie se je obraz mahoma tako omečil in postal tako brez brambe, da se je Nori kar srce stisnilo. »Še celo ob nedeljah in praznikih, za božič in za veliko noč prihajam sem. Heinz je vendar še mlad, tega ne maram obremenjevati... Kadar opoldne poslušam London, moj ubogi Martin zmeraj pobegne stran in tava okoli hišnega bloka. Ne mara biti zraven! Tako strašno ga je strah!«

»Še včeraj...« je ponovila Nora Hillova. Pomislila je: ta ženska misli, da je včeraj slišala glas svojega moža. In pri tem mi je Jack še rekel, da je Paul Steinfeld ta teden na dopustu. Se pravi, da to sploh ni mogel biti njegov glas.

»Seveda bo mislila, da prepozna natančno glas svojega moža,« je Jack Cardiff rekel Nori. »Tako sodi tudi Steinfeld. Kar pusti jo v tej veri, saj jo osrečuje. Pa čeprav se moti in moti in moti.«

»Ampak kako?«

»Po vsem, kar mi je pripovedoval Steinfeld,« je rekel Jack Cardiff, »spikerjem sicer ne vcepljajo posebne barve glasu, vendar je čisto tako kakor v kakšni veliki družini: glasovi so si podobni med seboj. Pri vseh se ustvari čisto poseben ritem. Še celo govorci tam onkraj sami ne morejo več natančno povedati, kateri ravno kaj govori. Glasove pa je že tako težko razločevati — in potlej še po radiu, kjer gre še za motilne oddajnike. Mogoče je tudi gospa Steinfeldova že dostikrat podvomila...«

Ja, ta ženska je v resnici že dostikrat podvomila — prejšnje čase. Vendar je zdaj v resnici slišala glas ljubljenega moža, zdaj je bila o tem čisto prepričana. Pomenilo ji je vso srečo, da je smela prisluškovati temu glasu.

To je torej sreča, je pomislila Nora Hillova. Tudi tako jo je mogoče opredeliti. Kakšen ušiv svet. In zdaj ji moram povedati. Zdaj pa le hitro!

»Imam sporočilo za vas, gospa Steinfeldova.«

»Sporočilo?«

»Takrat, ko so vašega moža pripeljali na zahodni kolodvor, je bil tam strahoten hrušč, ne res?«

»Ja...«

»Hitler je imel govor. Vaš mož vam je še nekaj zakričal, vendar ga niste več razumeli.«

»Od kod pa vam je to znano...«

»Vaš mož je povedal mojemu prijatelju. In ta je povedal meni. Vaš mož je zavpil: ,Moraš storiti vse, vse, vse, vse, vse, samo da bo fant varen!’«

Valerie je planila pokonci. Obraz ji je posivel. Oči so ji spet zaplamenele.

»Varen? Kaj je mogoče Heinz v nevarnosti?«

»Ja,« je rekla Nora. Zdaj moram biti okrutna, je pomislila. Ne morem ji prizanesti. Saj zato sem vendar prišla sem. Ne morem vendar večno naokoli kakor mačka okrog vrele kaše.

»Poslušajte, gospodična Hillova, dečko je vse, kar imam! Če se njemu kaj primeri...«

»Nič se mu ne bo primerilo.«

»Pa saj ste vendar sami rekli, da je v nevarnosti!«

»V nevarnosti, ja, to že. Vendar se mu ne bo skrivil niti las na glavi, če boste storili natanko tako, kakor vam bom priporočila — kakor vam priporoča vaš mož. Gre za čisto navaden ukrep iz previdnosti.«

»Kaj se pravi po vašem ukrep iz previdnosti?«

Nora je po tihem rekla: »Gospa Steinfeldova, vaš mož je vendar Zid. Vi ste arijka, kakor se temu reče. Se pravi, da je vaš sin tako imenovan mešanec prve stopnje.« Mahoma ji je stopil znoj na čelo.

Nekdo je stal tam zunaj v temnem skladiščnem prostoru.

Čisto po tihem je prišel bliže skozi temo in je stal tukaj šele nekaj sekund. Nora je imela nadvse tanka ušesa. Zaslišala je kratko, hlastno dihanje. Od mene gledano stoji na desni strani vhoda v tole kamrico, se pravi na tisti strani, ki pelje k skladiščem. Martin Landau je v trgovini in trgovina je na levi. Ves čas nisem niti za trenutek spustila izpred oči vhoda. Landau ni prišel tod mimo. Se pravi, da to ne more biti Landau, ker stoji na desni, na skladiščni strani vhoda in nama prisluškuje. Past, je pomislila Nora. Ujela sem se v past. Naj stoji tukaj kdor si že bodi — je prav gotovo slišal vsaj zadnje stavke, ki sva jih spregovorili. To mu v celoti zadostuje. In to ni prva past, v katero sem se ujela med svojo kariero, je pomislila Nora Hillova — vse to in še vse naprej v hitrosti sekunde — a zato zadeva ni postala nič prijetnejša. Samo bolj znana. Zdaj vem, kako se moram obnašati. Ze pri šolanju so nas naučili obnašanja v takih situacijah. V praksi pa se potlej pokaže, da je tako šolanje otročje. Človek se uči samo z izkušnjami. Če se človek ničesar ne nauči, umre. Jaz sem še živa. In nimam namena, da bi zapravila življenje za družino Steinfeldov, za kogar si že bodi.

Nori se je spet sprevrglo razpoloženje. Ni bilo več sočutja, sentimentalnosti. Zdaj je mislila in ravnala ledeno mrzlo. Neslišno se je vzdignila, kakor hitro je tam zunaj zaslišala prve potegljaje sape. Valerie se je zastrmela vanjo. Kaj pa, če me je ta gospod Landau v svojem neizmernem strahu izdal? je pomislila Nora. Kaj, če je sporočil policiji, gestapu? Če tamle zunaj, desno od mene, samo en meter stran stoji takle prasec, trdno odločen, da me aretira, da aretira Steinfeldovko. Eh, kaj Steinfeldovko — mene!

Mene že ne bodo aretirali, če se mi posreči, da se to pot izmažem. Samo do svojega šefa Carla Flemminga se moram spraviti. Ta je v resnici velika živina, njegova sestra ima za moža Kaltenbrunnerjevega pribočnika in Kaltenbrunner ima Flemminga rad. Če pridem do Flemminga, tega zanikrnega psa, potlej bom vama pred gestapom. Seveda pa ne bom nikoli priznala, da sem bila v tej knjigami, pa če Steinfeldovka in gospod Landau in ta gestapovski prasec stokrat prisežejo. Tudi če priseže cel ducat gestapovskih svinj!

Saj vendar zmeraj prihajajo v parih! Kje je njegov kolega? Kje? Tudi njega bom še spodrepila. In mene sploh nikoli ni bilo tukaj, pa konec! Meni nič mar, naj mi Flemming že verjame ali pa ne. V vsakem primeru me bo gotovo varoval, saj je usekan name, hvala Bogu tako usekan, da me ne bi rad izgubil, za vse na svetu ne. V tem tretjem rajhu sem si že od nekdaj zmeraj izbirala prave gospode. Če je gospod Landau mogoče nedolžen in če me je kakšna gestapovska svinja (ali gestapovske svinje, moj Bog!) zasledovala in se naskrivaj pritihotapila skozi kakšen stranski vhod v trgovino, potlej je to smola za Steinfeldovo in za gospoda Landaua. Potlej jima jaz ne bom mogla pomagati in jima tudi v resnici ne bom pomagala.

O vsem tem je premišljevala Nora Hillova, medtem ko je spregovorila zadnji stavek. Pri tem je odprla torbico iz krokodiljega usnja in vzela iz nje Jackovo pištolo. Valerie Steinfeldova jo je v grozi pogledala, vendar ni črhnila niti besedice. Vse, kar se je zgodilo, se je zgodilo stokrat hitreje, kakor je mogoče o tem poročati. Pištola, ki jo je Jack Cardiff dal za s seboj Nori, je bila avtomatski »Smith & Wesson«, leto izdelave 1940, kaliber 6,35. Nora je mahoma začutila neizmerno veselje nad tem, da ji je Jack orožje tako rekoč vsilil. To pištolo naj bi pokazala Flemmingu, ja, in zdaj je morala to celo narediti! Saj ni prinesla samo zlaganih poročil, kakor se je že dolgo dogajalo, temveč tudi veselo, pa čeprav ravno tako lažno sporočilo, da bo bržkone eden od britanskih agentov stopil v stik z njo. To si je izmislil Jack Cardiff. Meni v obrambo, je pomislila Nora in pograbila pištolo za cev, ker me ima rad in je tako v skrb zame.

»S tem poslanstvom se dodatno postavljaš v nevarnost,« je rekel Jack, »in povrh tega je že dolgo moj načrt, da moraš imeti v Nemčiji pištolo.«

Valterko, ki so jo Nori vselej dali na voljo, kadar se je pripeljala v Lizbono, je morala pred odhodom (municija je bila prešteta) vsakokrat spet izročiti vojaškemu atašeju pri nemškem poslaništvu. Nacisti ne marajo, da bi še kdo drug poleg njih hodil po Nemčiji s pištolo naokoli.

Jack Cardiff je našel rešitev.

»Flemmingu boš rekla, da je agent izdajalec, ki hoče vreči v zrak eno od britanskih mrež. Prej ali slej te bo kdaj, na kakšen določen dan v tednu ali v kakšni določeni restavraciji ali kavarni ogovoril. Sama si izberi dan in kraj. Možakar bo zahteval razpoznavno znamenje. In sam se bo tudi legitimiral z njim. To bo ravno tako orožje, istega kalibra, isti letnik izdelave, ista serijska številka v vtisnjenem žigu in poln magacin. Seveda se ta možakar ne bo nikoli prikazal. Vendar boš imela tako pravico in celo dolžnost tudi v Nemčiji nositi orožje pri sebi — ves čas!«

Tega dedca kajpak ne bom ustrelila tukaj, preden se prebijem, je pomislila Nora Hillova. Samo pobila. S plosko platjo ročaja. Tako pozneje ne bo mogel nikoli dokazati, da sem to opravila s pištolo.

Pri tem se je sključila in planila naprej. Valerie je bila luč ugasnila, ko je stopila v to čumnato. Zato je mogla Nora komaj kaj razločiti — samo nekakšno svetlo liso, obraz tistega dedca.

Bela lisa je bila za Noro edina opora in tarča. Zamahnila je z roko, v kateri je držala pištolo Jacka Cardiffa za cev, da je kar zažvižgalo, in s tako močjo udarila, kar je je premogla, in sicer od zgoraj in od strani. Hotela ga je zadeti od strani po čelu. Občelna stran je najbolj zanesljiva, to je že dvakrat ugotovila. In zdaj je ugotovila še tretjič. Bela lisa je zdrsnila stran. Nekaj je zagrgralo. Padlo. Capin. Nekdo je zakričal. Valerie Steinfeldova. Potlej je nastala grobna tihota.

Nora Hillova je stekla, skozi prehod je zdirjala v prodajni prostor; pri tem je pištolo še držala v rokah, ker je bila pripravljena še na drugega nasprotnika. Tekla je tako hitro, da se je zaletela ob starega medveda pri vhodu. Zamajal se je. Nora Hillova je prišla do vrat in pritisnila na kljuko. Vrata se niso dala odpreti, pa naj je Nora Hillova še tako potresala z njimi. Bila so zaklenjena.

37

»Kaj se je zgodilo, Georg? Rekla sem, da ne maram biti motena!« Nora Hillova se je togotno vzravnala v naslonjačju in se zastrmela v svojega ljubimca, ki je po kratkem trkanju stopil v dnevno sobo in mahoma presekal Norino pripovedovanje. Tudi Manuel je planil pokonci.

Služabnik, zaupnik in zastopnik Nore Hillove je v zadregi vrtel gumb na smokingu.

»Neskončno mi je žal, milostljiva gospa. Nikoli bi si ne upal motiti, vendar je prišel Leteči Holandec.«

Nora Hillova je odložila svoj dolgi srebrni cigaretni ustnik na enega od pepelnikov, ki je stal ob robu odprtega kamina.

»Križana gora,« je rekla. »Leteči Holandec. Na tega sem čisto pozabila. Že spet pijan, kaj?«

»Pa kako, milostljiva. Razgraja. Vse sem poskusil, da bi ga...« Atlet v smokingu ni mogel izgovoriti stavka do konca. Nekakšen velik moški ga je pahnil stran, ko je, kakor bi ga izstrelil, prišel v sobo. Noter so prihrumeli glasovi, muzika

in petje. Postavni, korenjaški moški je bil svetlih las in rožnatega, okroglega obraza. V resnici je bil zelo pijan. Manuel je ves čas pričakoval, da mora vsak trenutek pogrniti po tleh, vendar se je spretno in očarljivo premikal.

»Madam, končno vendarle!« Prišel je do Nore, se priklonil in ji poljubil roke. Niti to ga ni podrlo. Pri tem se je samo narahlo opotekel. »Prihajam naravnost iz Haaga. Samo majčkeno sem se osvežil in preoblekel. In zdaj me ta kujon ni maral spustiti pred vas, mene, tako starega stalnega gosta ...« Vzravnal se je in ošinil Georga s sovražnim pogledom.

»Ne smete biti jezni nanj, dragi moj.« Nora ga je pobožala po rožnatih, zalitih rokah. »Tukajle imam pomemben pogovor.« Pokazala je na Manuela. »Gospod Aranda, gospod de Brakeleer.«

Moški, ki se je pisal de Brakeleer, se niti zmenil ni za Manuela.

»Imate nova peresa? Rekli so mi, da jih boste danes dobili. Za božjo voljo, madam, nikar me ne razočarajte! Od razburjenja sem med vožnjo pil. Če mi boste zdaj rekli, da niste...«

»Seveda imam nova peresa.«

»Od rajčice?«

»Od rajčice. Najlepše.«

De Brakeleer se od prevzetosti ni mogel obvladovati. Zaploskal je z rokami in majčkeno zaplesal.

»Rajčica!« je zaklical. »O, o, rajčica!«

»Eden mojih prijateljev je poslal peresa.«

»Kje pa so?« je zaklical rožnati Nizozemec ves iz sebe.

»Georg vam jih bo dal.« Nora je rekla služabniku: »Spodaj v veliki omari Marije Terezije.«

De Brakeleer je spet zaploskal.

»Že čutim,« je zaklical, »o, že čutim, nocoj bo čudovito.«

»Prav gotovo,« je rekla Nora. »Ogledalna soba, kakor zmeraj?«

»Kakor zmeraj, jasno!«

»In Yvonne?«

»Tudi kakor zmeraj, se razume samo po sebi!«

»Sporočite o tem Yvonne, Georg.«

»Razumem, milostljiva gospa.«

»Vi ste angel, pravi angel, madam. Tisočkrat hvala.«

Nora je dala Georgu znamenje. Georg se je priklonil pred de Brakeleerjem in ga pospremil iz dnevne sobe.

»Ne smete mi zameriti motnje.« Nora se je vzdignila, se oprla na bergli in se previhtela proti knjižnim policam, v katere je bil vdelan televizor. »Takoj bom pripovedovala naprej. Moram samo videti, kako ta stvar teče. Tale Leteči Holandec, to je ena mojih najtežavnejših strank.«

»Zakaj pa mu pravite Leteči Holandec?«

»To boste takoj doumeli,« je rekla Nora in odprla vratca pred televizijskim zaslonom. Manuel je opazil, da ima aparat zelo veliko gumbov.

»Naj vrag vzame Nizozemca,« je rekel Gilbert Grant v otroški sobi. »Nora je bila že tako lepo v zagonu.«

»Ne sme zanemarjati svojega podjetja,« je omenil Fjodor Santarin, ki je legel na posteljo pod zvočnikom. »In nama se nikamor ne mudi. Saj morava vendar počakati na Merciera...«

Nora je prižgala aparat in hkrati pritisnila na enega od številnih gumbov. Na Manuelovo presenečenje se je pokazala na zaslonu ogledalna soba v celotnem pogledu, posneta iz srednje višine.

»Kaj imate... je to hišna televizija?«

Nora je izostrila sliko.

»Kaj ste pa mislili? Da je navaden televizor? Kaj mislite, da si utegnem ogledovati televizijski spored? V vsaki sobi je kot s prho, umivalnikom in bidejem. Saj ste sami opazili, ne res?« Tega ni izgovorila brez ponosa.

»Sem.«

»No. In ravno tako je v vsaki sobi vdelana tudi majhna televizijska kamera. Skrita seveda. Precej zamotana naprava. In je tudi stala celo premoženje. Navsezadnje moram le vsak trenutek vedeti, kaj se v posameznih sobah dogaja, ne res?« Pomislila je: In magnetoskop imam tudi tukajle, za aparatom. S to magnetofonu podobno pripravo je mogoče vsak prizor ohraniti za na zaslon v sliki in v tonu in poljubno pogosto potem projicirati s projektorjem za predvajanje ozkih filmov na platno. Vendar to tebi nič mar, mali moj, je pomislila Nora.

»Poklic teh deklet ni brez tveganja,« je rekla Nora. »če čutijo, da so v nevarnosti, jim je treba samo pritisniti na poseben gumb. Potlej se posveti tamle zgoraj pri tablici ploščica s številko sobe. Pri priči lahko prižgem televizor in če je treba, pošljem tja Georga in še nekaj moških.«

Manuel je pogledal proti steni z oknom. Zagledal je črno stekleno omarico, na pol zagrnjeno z zaveso, kakršne imajo urejene v hotelih v sobah za nadstropne strežnike.

»Tako, sta že tukaj,« je rekla Nora.

Manuel je na velikem zaslonu zagledal, kako so se vrata ogledalne sobe odprla in je stopil čez prag Nizozemec. Z eno roko je držal čez pas Yvonne, ki je imela zdaj na sebi črno koktajlsko obleko. V roki je držala pest očitno čudovito pisanih peres, saj je bilo vsako vsaj pol metra dolgo, zelo tanko in obraščeno s tankimi dlačicami.

»Danes,« sta zaslišala de Brakeleerja, »te bom zaskočil, moja putputputputka, da ti bodo oči in ušesa skočila iz glave.«

»Ja, ljubi, ja,« je rekla Yvonne. Oba sta izginila za špansko steno.

»Trajalo bo še nekaj trenutkov, da se slečeta in da se de Brakeleer oboroži,« je rekla Nora Hillova. Ob berglah se je odzibala h kaminu, vzela ustnik s cigareto in kozarec z viskijem in se vrnila k televizorju. »Samo nekaj minut, potlej vam bom naprej pripovedovala.«

Na televizijskem zaslonu je bilo zdaj videti prazno sobo. Izza španske stene je bilo slišati nerazločna glasova.

»Kako ste pravzaprav postali agentka?« je vprašal Manuel.

Nora je zmignila z rameni.

»Kmalu po smrti moje matere sta se ponesrečila moja rejnika — tovorni avto se jima je zaletel v senen voz. Mrtva, oba. Jaz sem prišla v sirotišnico. Tam sem ostala šest let. Bila sem nenavadno zgodaj zrela in močno razvita. Vodja skrbstvenega doma je bil čisto zatrapan vame. Se pravi, jaz sem računala s tem, da je zatrapan. Ko mi je bilo dvanajst let, me je posilil. Ker sem hotela biti posiljena. Vendar ni tega nikoli opazil. Seveda sem ga izsiljevala. Bil je poročen, imel je tri otroke. To je bil prvi moški, ki sem ga izsiljevala — neznaten, čisto nepomemben, skoraj ni imel ničesar. Samo toliko je lahko dosegel, da sem prišla v Berlin in dobila štipendijo na Cecilijinem liceju. Imel je sestro v Berlinu. Pri tej sem smela stanovati. No, tak dajta že, pohitita vendar,« je rekla proti aparatu.

»In potlej?«

Nora je napravila požirek iz kozarca in puhnila nekaj obročkov dima.

»Potlej! S petnajstim letom sem bila prijateljica nekega bankirja. Arthurja von Knichtleina. Bil je ostuden pes. Ravno tako poročen. Tega sem že pošteno zmasirala. Imela sem svoje stanovanje, prvi kožuh, prvi nakit... Vse svoje moške sem izžemala ... vse razen enega ...«

»Jacka Cardiffa.«

»Razen Jacka Cardiffa.« Pokimala je, potegnila nekaj dimov in napravila dolg požirek. »Ta je bil edini. Drugače pa... Gospod von Knichtlein je imel dobrega prijatelja v ministrstvu za notranje zadeve. Ko ga je nekega dne zadela kap — Knichtleina, to se je zgodilo v banki — sem kar hitro postala ljubica tega gospoda iz ministrstva. Takrat mi je bilo sedemnajst let. In bila sem zelo lepa, to vam že lahko rečem. Ljubimce sem menjavala kakor na tekočem traku. Kar hitro sem že postala prava senzacija v Berlinu. In pri dvaindvajsetih letih sem bila že bogata ženska. Imela sem apartma v vili v Griinewaldu, avto, bančni račun. In nakit, nakit, nakit!« Nora se je zasmejala. »Na to sem bila obsedena. Nakit in drago kamenje. Diamonds are a girl’s best friend, saj vam je to znano. Vse to sem počela sistematično. Naložba glavnice. Najimenitnejša, kar si jih je mogoče misliti. Drago kamenje nikoli ne izgubi vrednosti, majhno je, človek ga lahko skrije, preloži, vzame s seboj, če mora kam bežati. Leta 1942, ko sem bila potegnjena v tole zadevščino s Steinfeldom, sem imela že celo premoženje, resnično premoženje, naloženo v nakitju in dragih kamnih v bančnem trezorju v Lizboni.«

Fantastično, je pomislil Manuel, ko si je ogledoval žensko na berglah, vse skupaj je fantastično.

»Jemala sem moške, jih metala od sebe, si pomagala naprej — zakaj ne bi tudi o tem spregovorila? Bila sem kraljica vsega urada za zunanje zadeve. In ko se je potlej začela vojna in je šlo že zares — mogoče bi bila morala delati v kakšni tovarni! — sem si izbrala najbolj zanimivega človeka. To je bil...«

» ... ta gospod Flemming, čigar sestra ...»

» ... se je poročila k Kaltenbrminerjevim pribočnikom, res je. Ko mi je bilo petindvajset let, me je gospod Flemming prvikrat poslal v tujino. V Lizbono. Kot kurirko. Takrat je njegov oddelek deloval še v Berlinu. Pozneje so vse skupaj decentralizirali in mi smo se nastanili na Dunaju. Ampak takrat, ko smo še tako lepo zmagovali, sem vselej odletela iz Berlina.« Nora se je hripavo zasmejala. »No ja, dokler smo lepo zmagovali, sem delala za Nemce. Potlej, ko nismo več tako lepo zmagovali, sem postala dvojna agentka.«

»In leta 1942 ...«

»Leta 1942 sem srečala Jacka Cardiffa. Zaljubila sva se. Po tistem sem delala samo še za Angleže in prinašala svojemu šefu, gospodu Flemmingu, zmeraj napačne podatke ali prave brez vrednosti. In Jacku sem prinašala prave in pomembne o Nemčiji. Saj sem bila vendar pri Flemmingu, pri njihovem viru. Sploh pa je bil v postelji skoraj ravno tak kanon kakor Jack, tale moj šef. Zmeraj sem si mislila: če bi bilo od tega odvisno, bi morali vendarle še dobiti vojno. Vsi so bili navdušeni nad mojimi zmožnostmi — nacisti in Angleži. Jack mi je dajal zelo rafinirane napačne informacije. Ker me je Flemming uradno navezal nanj, sem lahko dovoljevala, da so me povsod po Lizboni videvali z mojim ljubčkom...«

Yvonne je medtem prišla izza španske stene popolnoma naga. V sključeni drži je priskakljala v sobo in pri tem posnemala putko: »Koooookokokokokokokooooko! Koooookokokokokokokooooko!«

Manuel se je vzravnal.

Zdaj se je pokazal na sliki Nizozemec. Tudi ta je bil gol, velik, životen in v zadnji plati mu je tičal cel šop sijajnih peres rajčice. Willem de Brakeleer je zacepetal ponosno in veslaj e z rokami kakor petelin za Yvonne, ki mu je nastavljala zadnjo plat, z bosimi nogami drsala po tleh iz velurja in še naprej kokodakala.

»Kikiriki!« se je oglasil tudi de Brakeleer. »Kikiriki!«

»Prisrčno, kaj?« je rekla Nora. Pritisnila je na gumb zraven televizorja. Manuel tega ni opazil, ker je Nora stala tik pred gumbom, in s tem pognala magnetoskop. Naprava bo zdaj tekla petnajst minut in vse posnela, potlej pa se sama izklopila. Noro Hillovo je navdajal občutek velikega zadoščenja. Tale magnetoskopski posnetek je naročil eden vaših kolegov, vi svinje, ki vse skupaj zraven poslušate in me izsiljujete, je pomislila. Tega vi ne veste. Pa boste že še občutili.

»Kooookokokoko — kooook!« Yvonne je drsala z nogo po tleh in poskakovala z izproženo zadnjo platjo. Za njo je vozil kočijo Willem de Brakeleer s čudovitim perjem v riti, močno sopihal in preglušljivo kikirikal: »Kikiriki! Kikiriki!«

»Dostikrat,« je zamišljeno rekel Fjodor Santarin, medtem ko je prisluškoval glasovom iz zvočnika, ki je visel nad njim, »bi bil tudi jaz rad tako perverzen, kakor ste vi na zahodu. To me napravlja hudo živčnega. Mi Rusi smo preveč hudičevo normalni ljudje.«

»Nikar ne bodite žalostni,« ga je tolažil Grant. »Saj v posiljevanju vendar uživate mednarodni sloves!«

»Eh, posiljevanje — to je vendar nekaj čisto naravnega!« Santarin je zavzdihnil.

Na televizijskem zaslonu je Nizozemec naprej stopical in brusil iz ust glasne vzklike. Yvonne pred njim je zdaj neprenehoma kokodakala. Potlej je obždela na postelji in visoko vzdignila hrbet. De Brakeleer je priskakljal zraven nje.

»Kikiriki!« je zapel in mahoma je zazvenelo čudno nesrečno.

»Kooookokokokoko — kook!« mu je odgovorila Yvonne in posegla z roko sebi za hrbet. Tisto, kar je dobila v roko, ni bilo vredno besede.

»Ze spet nič,« je rekla Nora. »Ne vem, zakaj zmeraj toliko pije pred tem!«

Manuel je na televizijskem zaslonu videl, kako si je Yvonne z roko, z usti in z glasom prizadevala, da bi pomagala Nizozemcu, ki je zdaj togotno cepetal.

»Koooookokokokoko — koook!!!«

»Kikiriki! Prekleto! Ampak prej ali slej bi le moralo kdaj iti! Le še daj! Se bolj!«

»Kooookokokokokoko — koook!*

Pa ni šlo.

»Človek bi obupal,« je rekla Nora. »Ubogi revček. Sama ne vem, kolikokrat je že poskusil. In s kakšnimi peresi! Hoče

zmeraj nova, zmeraj lepša. Da bi mu vsaj enkrat prišlo! To ga stane že celo premoženje.«

»Pa nobenega uspeha.«

»Saj sami vidite. Pri čapljevem perju je dosegel erekcijo — za pol minute. In potlej je bil že spet cunja.« Nora Hillova je nagnila kozarec. »No, samo poglejte — saj Yvonne si na vso moč prizadeva. In ženska se bolj vendar ne more potruditi, se vam ne zdi?«

»Ne, v resnici ne.«

»Koooookokokokokoko — koook!« se je oglašala hudo zaposlena Yvonne in kmalu nato vprašala: »Kaj pa je vendar, fantiček? Kaj me nimaš nič rad?«

»Kikiriki!« je zapel Nizozemec. Zdaj je imel že solze v očeh. Če bo le vse tole prišlo lepo na magnetoskop, je pomislila Nora in rekla: »Mislim, da zadostuje.« Izklopila je aparat in se elegantno in hitro ob berglah obrnila nazaj proti kaminu, kjer se je spet spustila v svoj naslanjač. »Ne zamerite mi te medigre. Ampak posli so posli. Kje sem že ostala, ko sem — aha, že vem. Nekdo je zaklenil vrata knjigarne. Stresala sem jih in ruvala kljuko ...«

38

Potegovala je za kljuko na zaklenjenih vratih. To ji ni hotelo v glavo. Kako je mogoče, da je zaklenjeno? Ker je bilo v trgovini vse tiho kakor v grobu, je mahoma postala strahovito živčna. Čutila je, kako jo je vso prešinil strah. Kaj se je neki zgodilo? Nora je previdno pokukala čez zeleno zaveso na steklenem delu vrat in pogledala ven. V Seilergasse ni bilo videti niti pol ducata ljudi.

Ampak vrat kljub vsemu ne morem kar kratko in malo razbiti, je pomislila Nora. Moram oditi na plan skozi zadnji izhod. Skozi tistega, skozi katerega je prišel dedec, ki sem ga pobila na tla. Gotovo mora biti kakšen izhod, bržkone na dvorišče, za skladišči. Dedec zdajle gotovo še ni preveč pri sebi in pri moči. Seveda pa lahko pri zadnjem izhodu čaka kateri od njegovih tovarišev. Slabo bo. Vendar moram kratko in malo tvegati. Ven! Samo ven od tod!

Nora Hillova je stekla spet nazaj proti hodniku med knjižnimi policami. Zdaj je v prvem skladišču gorela električna luč. Valerie Steinfeldova je klečala zraven nekega moškega in ga na pol zakrivala. Nora je držala pištolo v roki. Od tod se moram in moram prebiti, je pomislila. In se tudi bom! Če je dedec navsezadnje še zmeraj v nezavesti, pojde to kar hitro. Napravila je tri korake naprej. Martin Landau ni bil v nezavesti.

Martin Landau.

Nanj Nora v zadnjih sekundah sploh ni več mislila. Ležal je na prašnih tleh, odprtih oči, po tihem stokal in si pritiskal žepni robec na desno sence. Blago je bilo že prepojeno s krvjo in kri mu je kapljala na tla in mu mazala obleko. Nora Hillova se ni ustrašila, ko je videla, kaj je napravila, in Landau se ji tudi ni zasmilil. Samo razjezila se je.

»Kakšne idiotske igre pa si privoščite tukaj?« mu je zasikala v obraz.

Martin Landau je privzdignil pogled.

»Vi... vi...« je začel Martin Landau.

»Imate kaj obvezil?« je vprašala Nora in se obrnila proti Valerie.

»V čajni kuhinjici...«

»Prinesite, kar imate.«

»Kri...« je zaječal Landau. Debelo je požiral. »Krvi sploh ne morem videti...«

»Ko vam bom obvezala črepinjo, sploh ne boste več videli nikakršne krvi. Mi je prav žal,« je dodala malo ljubezniveje. »Ampak zakaj ste se pritihotapili sem skozi? Kako ste sploh prišli na to stran kamrice?«

»Gestapo...«

»Kaj?«

Požrl je kri, ki mu je pritekla v usta, in pogledal Noro.

»Kaj, kaj je z gestapom? Govorite že!«

»Neki moški... Gotovo je od gestapa... Ne vem kolikokrat sem pogledal skozi vrata na cesto, medtem ko ste bili tukaj... Pa je ves čas stal tam... In sploh ni spustil knjigarne izpred oči...«

»Tam ni žive duše,« je rekla Nora.

»Pa je le nekdo stal.«

»Kje?«

»Tam onkraj, napošev nasproti, na vogalu Nove tržnice...«

»Kakšen pa je bil?«

»Velik in vitek... v modrem plašču in z modrim homburgom na glavi...«

»Gestapovec v homburgu? Kaj ste sploh že kdaj videli kakšnega gestapovca?«

Nora je to spregovorila še posmehljivo. A kar na lepem jo je pri srcu zbodel trn dvoma. In kaj, če ta strahopezdljivec vendarle ne fantazira? Kaj, če me v resnici opazujejo? Moder homburg... mogoče mi je pa tisti moški v resnici ves čas za petami? In da je pri gestapu? Moder homburg — potlej pač nosi nalašč ravno tak klobuk! Nikar ne bodimo preveč zviti. Mogoče je kljub vsemu le kdo čisto drug. Zdaj sem v Nemčiji. Tukaj vohlja vsak za vsakim. Kaj se ve, kdo je bil neki to? Kaj se ve, kdo je sploh to? Zdaj me že spet popada strah. Pa kakšen strah! Mogoče ta Landau sploh ne more nič za to, če ga je strah. Mogoče govori čisto resnico.

»Prav žal mi je,« je vsiljivo zamrmrala Nora Hillova. »Oprostite mi. Prosim. V resnici mi je žal.«

»Kljub vsemu sem vas hotel rešiti... In to je zahvala... Imam slabo srce... ravno zato me tudi niso vpoklicali...«

Valerie je prinesla modro pločevinasto škatlo, na kateri je bil v belem krogu naslikan rdeč križ. Nora je odprla pokrov.

»Dobro,« je rekla. »In zdaj še vode. Mrzle. Da zmijemo kri.« Valerie je pohitela nazaj v čajno kuhinjico. Nora je vstala. »Takoj pridem nazaj.«

Stekla je v trgovino in k vhodnim vratom. Privzdignila je oči tik nad rob zelene zavese, pogledala še enkrat pazljivo vzdolž vse Seilergasse, pred vsaka hišna vrata, kar jih je le mogla pregledati, vse navzgor do vogala Nove tržnice. Potlej je pohitela nazaj k po tihem stokajočemu Landauu, pri katerem je klečala Valerie zraven posode z vodo.

»Sedite pokonci,« je rekla Nora. Landau jo je ječe ubogal. »Tam ni nikjer nobenega moškega v homburgu in v modrem plašču.«

»Pa je.«

»Ne, tristo hudičev!« Groza! Groza jo je pahnila v tako surovost.

»Potlej se pač skriva. Nisem več zdržal, ker je tako srepel sem čez. Zato sem obesil tablico .Pridem takoj’ na šipo na vratih in stekel ven in zaklenil za seboj in...«

»Vzemite robec stran!«

Landau ga je odmaknil. Imel je samo majčkeno prebito kožo, dasi precej na široko. Nora mu je začela pošteno mazati po nji z jodom. Na glas je zajavskal od bolečine.

»Tak stisnite zobe!«

»In potlej... Kaj si potlej naredil, Martin?« je vprašala Valerie, bledo in po tihem.

»Odšel sem po Seilergasse navzdol... au«

»Nikar se tako ne delajte! In?«

»In moški v homburgu se je ustavil in gledal za menoj... Zavil sem okoli bloka in prišel od Spiegelgasse spet nazaj, čez dvorišče in skozi vhod v skladišča...«

»A zakaj si se vendar tako priplazil? Zakaj nisi zakašljal ali kako drugače pokazal, da si tukaj?« je vprašala Valerie.

Nora je imela slabo vest. Počutila se je klavrno. Kaj sem ga vendar polomila, je osramočeno premišljevala. In takoj nato: Kako naj se zdaj izmažem od tod? Če je res, kar pravi Landau, je tisti dedec še pred knjigarno, pa naj bo kdor si že bodi. Ampak kje? Ustavil se je pred vhodom, pravi Landau. Ampak tam ne vidim nikogar. A to ne dokazuje ničesar. Kljub vsemu čisto lahko stoji tam, na primer na drugi strani ceste. Ali pa je odšel za Landauom. V tem primeru stoji pred zadnjim vhodom ali v Spiegelgasse.

Nora je vsa osramočena in preplašena poslušala, kar je Landau jecljal: »Bil sem ves iz sebe od strahu... Pa kljub vsemu... Nič več nisem vedel, kaj počnem... Mislil sem: če me kar na lepem zaslišita, boš začela kričati name in tisti moški tam zunaj...«

»Sedite pokonci.« Nora je začela Landauu obvezovati glavo čez čelo. Landau je na glas stokal.

»Stran! Stran! Stran!« je mahoma zakričal in s pestema potolkel po tleh.

»Martin... Martin, prosim... saj še nisva končali... gospodična Hillova mi mora še nekaj povedati, nekaj zelo pomembnega ...«

»Ampak ne tukaj!«

»Gre za sporočilo o Paulu!«

»Potlej pojdita z menoj, prekleto!«

»Kam? Kam neki, Martin? Zdaj, pri belem dnevu!«

»To je meni čisto vseeno!« Vrgel je okrvavljeni robec stran, se štorkljaje postavil na noge, odtaval v čajno kuhinjico in se zleknil na usnjeno zofo, na kateri so zaškripale spiralne vzmeti. »Aaah! Moja glava! Kaj je torej — tak pojdite že vendar!« Posegel je po starinski telefonski slušalki.

»Martin!« je zaklicala Valerie. »Pa menda ne misliš...«

»Pa še kako mislim! Takoj zdajle bom! Kljub vsemu ne mislim pognati svojega življenja zaradi takele!«

Nora in Valerie sta se spogledali.

»Saj to nima smisla,« je rekla Nora.

»Pa saj vendar ne morete... saj mi morate vendar še...« Valerie se je je oklenila. »Nekaj mi je prišlo na misel!« Valerie je segla po sapo. »Štefanova cerkev! Od tod ni niti dve minuti!«

»V Štefanovi cerkvi, ja,« je rekel Landau. Odmaknil je roko od slušalke. »Le pojdite tja. Tam zdajle najbrž ne bo nikogar. In temno je tudi. Čez dvorišče in skozi Spiegelgasse. Ko vedve izgineta, pojdem tudi jaz še enkrat po isti poti naokoli in spet odklenem vrata spredaj v trgovini. In ko pride moški v homburgu in vpraša po vaju...«

»Saj ga ne bo, lahko ste brez skrbi, gospod Landau.«

Nora je bila zdaj trdno odločena, da bo oba prepustila njuni usodi. Imela je vsega dovolj. Več kakor dovolj. Dovoli mi, da se iz tegale srečno izmažem, ljubi Bog, je premišljevala, in ne zameri mi, da zmeraj samo v takihle škripcih pomislim nate, in mi pomagaj.

»In če bo kljub vsemu le prišel, mu bom rekel, da sem padel... in da me je hišnica iz Spiegelgasse obvezala ... Ne, saj vse tole vendarle ne gre!« Landau je bil že spet čisto obupan. »In kri tukajle? In kje si ti, Valerie? In kje je gospodična, če jo je moški videl, da je prišla sem?«

Valerie je rekla: »Kar lezi, Martin. Za zdaj sploh nikomur nič ne odpiraj. Počakaj, da se jaz vrnem. Saj ne bo dolgo trajalo. Potlej še zmeraj lahko rečeva, da sva oba odšla in da si padel in da sem te jaz obvezala.«

»Sovražim vas,« je zašepetal Martin Landau in se z blagimi sivimi očmi uprl v Noro Hillovo. »Sovražim vas...«

Valerie je hlastno rekla: »Tak pojdite naprej. Tukaj... tukaj je žepna svetilka, saj vendar ne veste, kje so stikala! Skozi skladišča pojdite ves čas proti ozadju, saj je ena sama pot. Se boste v Spiegelgasse znali orientirati?«

»Bom.«

»Sedite kam v cerkev, kjer je zelo temno,« je roteče rekla Valerie.

»Bom.«

»V nekaj minutah pridem za vami.«

»Ja,« je rekla Nora Hillova in odšla. Morala je priti skozi štiri velike oboke in ves čas držati pištolo v desnici, žepno svetilko pa v levi roki. Torbica iz krokodiljega usnja ji je bingljala ob levi strani spod lakti. Zaudarjalo je po trohnobi, po starem usnju. In knjige so se grmadile v gore. Nora je svetila zdaj sem, zdaj tja, saj je le s težavo našla pot. Potlej je nazadnje prišla do železnih vrat. Ugasila je svetilko in jo položila na eno od miz. Varovalni zatik na pištoli je odpela. Zdaj jo je držala v krempljih mrzla groza, obenem pa je bila tudi popolnoma brezobzirna. Žive me že ne dobe v roke, je pomislila. Dobro vem, kaj me čaka, če me dobe v roke. Ljubi Bog, prosim! Znoj ji je spet stopil na čelo. Pritisnila je na kljuko na železnih vratih, jih sunkoma odpahnila in se s hrbtom pritisnila k zidu zraven železnega podboja. Obrnila je glavo po strani in pogledala na plan. Staro dvorišče, polno vse mogoče ropotije. Na sredi gol kostanj. Nikjer žive duše. Vse tiho.

Popolnoma tiho. Nora je stopila za korak naprej. Potlej še za enega. In še za enega. Potlej je obstala na pragu in pregledala vse dvorišče. Bilo je zapuščeno.

A mogoče se kdo skriva za posodami z odpadki, za sodi šare, je pomislila. Tudi če se. Moram stran. Stran od tod!

Stopila je skozi vrata, še zmeraj s pištolo v roki, na pol prikrito pod torbico. Drugi korak. Tretji, nič. Kolena so ji bila mehka kakor žolca, ko je šla čez dvorišče. Pričakovala je, da jo bo vsak čas kdo poklical. Potlej se bo morala zasukati in — ne, bolje bo napraviti najprej tisto, kar bo zahteval moški... Neumnost! Roke kvišku, bo zahteval! Stran s pištolo! Spusti jo na tla! Ne, takoj mora ustreliti. In potlej steči in teči...

Korak. Korak. Še en korak.

Nič.

Ko je Nora prišla do voznega vhoda na dvorišče, od koder je bilo mogoče priti v Spiegelgasse, je čutila, kako ima ves hrbet moker od potu. Nikogar na dvorišču. Pa v Spiegelgasse? Hitro je stopila skozi prehod. Zdaj je bila že bolj vama. Pogled na desno, pogled na levo. Nikakršnega modrega homburga, nikakršnega modrega plašča. Malo mimoidočih. Nihče se ni menil zanjo.

Saj sem vendar vedela, je pomislila Nora in spustila pištolo, da ji je zdrknila v torbico. Ta Landau vidi strahove, strahove! In zdaj naravnost h Carlu Flemmingu, pa nič drugega. K Flemmingu in pozabiti na vse skupaj. Saj vendar nisem neumna! Da bi tvegala svoje življenje za druge ljudi! Ta parček je neprišteven, vsaj moški. In ta ženska — kaj me pravzaprav briga ona in kaj me briga njen otrok?

Nora Hillova je začela s hitrimi, odločnimi koraki stopati po Spiegelgasse navzdol.

Zdaj imam dosti vsega, je pomislila. Tudi Jack mora sprevideti, da pri tej stvari nisem mogla napraviti nič več. Saj navsezadnje me ima rad in me ne bi tako rad izgubil. V Štefanovi cerkvi — in zdaj še v katedrali! Ne pojdem v stolnico, gospa Steinfeldova. Niti ne mislim na to. Tudi če bi se morala stegniti, ne maram zdaj imeti niti za sekundo več opravka s to zadevščino. Štefanova cerkev — tam me boste zastonj iskali, gospa Steinfeldova. Mi je prav žal. Strašno mi je žal. Spravite se mi k vragu, gospa Steinfeldova!

39

»Deus, indulgentiarum Domine: da animae famuli tui Alois Zwerzina, cujus anniversarium depositionis diem cottimemoramus...«

Glas suhega, starega duhovnika je pridušeno zvenel iz Katarinine kapele v mogočno cerkveno ladjo Štefanove cerkve.

Katarinina kapela je ena od številnih stranskih oltarjev te katedrale.

Zidovje stolnice je sivo, v nji je bilo temno in mračno. Le nekaj redkih luči je gorelo. Friderikov grob je bil zazidan. Srednjeveška steklena okna za velikim oltarjem so ravno tako odstranili kakor najdragocenejše slike, plastike, relikvije in krilne oltarje svetega Štefana. Vse to je bilo na številnih krajih po velikonemškem rajhu, globoko pod zemljo, na suhem zraku v solnih rudnikih, »uskladiščeno«, kakor se je temu reklo. Pri letalskem napadu bi bila lahko zadeta tudi stolnica.

Sence so se premikale skozi velikansko cerkev, čevlji so drsali, ženske in moški so hodili sem ter tja in stali pri miru, zatopljeni v molitev. Razločiti jih je bilo mogoče samo kot silhuete.

Samo Katarinina kapela je bila toplo osvetljena z lučjo številnih sveč. Tam so ležale pred oltarjem rože, dišalo je po kadilu in suhi, stari duhovnik, ki mu je stregel vnet ministrant mozoljastega obraza, je molil pred črno oblečeno staro žensko, ki je stala v prvi cerkveni klopi v kapeli.

» ... refrigerii sedem, quietis beatudinem ...«

To je maša »In Anniversario Defunctorum«, je pomislila Nora Hillova, se že spomnim. Tam, kjer so me vzgojili in zapeljali, je bila strogo katoliška hiša. In to je maša ob obletnici smrti nekega gospoda Aloisa Zwerzina. Tistole tam spredaj je gotovo njegova vdova, mogoče njegova sestra ali pa njegova mati. Naj bo že tako ali tako, zelo je pozno za tako mašo, saj mora biti duhovnik navsezadnje še tešč. No ja, mogoče je prišla od kod daleč, ta ženička, in mogoče dobro pozna gospode pri Štefanovi cerkvi. Videti je premožna. Mogoče je duhovnik tudi že zajtrkoval.

» ... et luminis claritatem...«

Nora Hillova je sedela v zadnji klopi pred stranskim oltarjem zraven enega od stebrov, ki je gotovo imel dva metra v premeru. Pritisnila se je ob mrzel kamen. Tam, kjer je sedela, je bilo skoraj temno.

» ... per Dominum nostrum!«

Ministrant je svetlo pozvonil z zvončkom.

Duhovnik se je obrnil proti oltarju in pokleknil, zraven njega pa še fantiček. Tudi stara ženica je pokleknila. Nora se je nekaj obotavljala, potlej je pa tudi sama zdrknila s sedeža.

Spet je zazvončkljalo.

Nora je mehanično posnemala vse, kar je storila starka: Globoko je sklonila glavo in se pokrižala. Duhovnik je molil. Naj me vrag, če bi mogla povedati, zakaj sem kljub vsemu le prišla sem, je preudarjala Nora Hillova. A ko sem prišla na Graben, sem bila trdno odločena, da Valerie Steinfeldove ne bom nikoli več srečala. Obrnila sem se že proti levi, ker sem hotela pohiteti h Carlu Flemmingu. Ampak takrat sem se na vsem lepem zasukala in pritekla sem. Naj me vrag pocitra, če nisem prismojena gos, kateri sploh ni mogoče pomagati, je jezno pomislila Nora Hillova.

Stara ženska in Nora Hillova sta spet sedli.

Daleč stran, na drugi strani srednje ladje, je negibno stal v senci zidarskega odra moški v modrem plašču. Modri homburg si je vzel z glave. Pogledi so mu bili nepretrgano priklenjeni na Norin hrbet. Zdaj so zdrsnili v stran. Se ena ženska, v sivem plašču iz poceni blaga in z naglavno ruto čez lase, je očitno že precej časa hodila sem ter tja po cerkveni ladji, preden je nazadnje le, kakor je bilo videti, našla, kar je iskala. Po tihem in s počasnimi koraki je šla proti Nori Hillovi, smuknila v cerkveno klop in sedla tik zraven nje.

Moški v modrem površniku je bil mršavega obraza, da je bil videti zlakoten, bodečih temnih oči, nad nosnim korenom zraščenih obrvi in na kratko ostriženih temnih las. Se bolj se je pomaknil v senco zidarskega odra. Oči so se mu stisnile v ozke špranje, ko je videl, kako sta začeli ženski med seboj šepetati.

40

Ministrant je slovesno prinesel veliko mašno knjigo in jo odprto položil pred duhovnika. Ta je začel brati: »In diebus illis: Vir fortissimus...«

»Hvala Bogu,« je zašepetala Valerie. »Nisem vas mogla najti... blodila sem po vsej cerkvi... in me je bilo že blazno strah, da ste se premislili in sploh niste več prišli sem, po vsem, kar se je zgodilo. Ampak ne, ženska, kakor ste vi, drži besedo! Kaj bi bili sicer sploh prišli v knjigarno? Vi ste dober človek.«

Nora je zasukala glavo. Če je kaj sovražila, potlej je sovražila ljudi, ki so ji iz največje bližine govorili naravnost v obraz. Ampak tukaj tega kratko in malo ni bilo mogoče ubraniti. Eh, drek, zakaj sem v resnici sploh prilezla sem, jaz trapasta baba, le zakaj?

»... offeri pro peccatis mortuorum sacrificium, bene et religiose de resurrectione cogitans...«

»Kaj bi mi torej še radi povedali, gospodična Hillova?«

»Nobenih imen! Najprej moram nekaj zvedeti.«

»Seveda. Prosim. Kar vprašajte.«

Svinjsko, je pomislila Nora, zdaj v svojem strahu spominja na pretepeno žival. Kam je neki prešel njen pogum, kam njeno samoobvladanje, kam njena preudarnost? Oh, je pomislila Nora, kako malo vsega tega imajo celo tisti, ki imajo tega še največ. Pošepetala je: »Koliko je zdaj vaš sin star?«

»Maja bo sedemnajst.«

»Na katero šolo hodi?«

»Najprej je bil v realni gimnaziji. Ravnatelj je brezpogojno hotel imeti svojo šolo čisto arijsko. Heinz je bil edini mešanec. In niti ne dober dijak. In potlej, ko je bil v četrti, so mi rekli, da ga bodo bodisi pustili, da zleti, ali pa so mu pripravljeni dati vsaj za silo dobro spričevalo, če sam odide z realne gimnazije.«

»In?«

»In potlej sem se pogovorila z njim in ga vprašala, kaj bi pravzaprav rad postal — saj je vendar polno strokovnih šol, ne res?«

»... et quia considerabat, quod hi, qui cimi pietate dormitionem acceperant...«

»Ja.«

»In tako mi je rekel, da bi šel najrajši za kemika.«

»Za kemika?«

»Ja. Za zdravila. Za to se živo zanima. Pri Veliki zvezdarni je državna šola za kemijo. Tam se lahko vpišejo s srednjo stopnjo. Zdaj, med vojno, traja šolanje štiri leta, drugače pa šest. Vendar so nam obratni kemiki potrebni. Krvavo potrebni. Arijci smejo kot podaljšek državne šole obiskovati tudi univerzo. Vsi dobijo maturitetno spričevalo in diplomo. Ampak kaj, Heinz ne sme na univerzo. Vendar lahko že v poltretjem letu dobi službo kot inženir kemije. Kar na lepem je postal dober učenec. Eden najboljših! Si morete to misliti?

Nobenega priganjanja, nobene jeze, vse gre gladko. In kot obratnega kemika ga bom potlej že pritiščala do konca — vsaj upam!«

Nora se je nagnila naprej. »In še eno vprašanje. Zelo je pomembno. Mogoče Heinz očeta sovraži?«

Valerie je spustila glavo na prsi.

Stari duhovnik je spet bral iz debele knjige: »In illo tempore dixit Jesus turbis Judaeorum ...«

»No!« je priganjala Nora.

»Pa še kako grozno ga sovraži,« je vsa nesrečna odgovorila Valerie in še zmeraj ni vzdignila glave. »Saj dolgo sploh ni vedel, da je mešanec. Bil je celo pri Hitlerjevi mladini.«

»Kaj?«

»Vsi njegovi prijatelji so bili zraven. Tudi sam je bil s takim veseljem v organizaciji. Mislila sem, da je tako varneje. In je šlo tudi v resnici vse dobro, dokler niso v šoli zahtevali majhnega dokaza o arijstvu. In tedaj sem morala Heinzu povedati...«

»Zakaj pa jokate?«

»Spomnila sem se... tistega dne, ko so ga vrgli iz Hitlerjeve mladine... in takrat je preklel svojega očeta ... Skoraj ga nisva mogli pomiriti, namreč Agnes in jaz. Agnes Peintingerjeva — ta je bila svoj čas njegova pestrna. Ze preden je on prišel na svet, je delala pri nas in še zdaj skrbi za gospodinjska dela.«

»O Agnes mi je vse znano.«

»Moj mož je pripovedoval o nji, kajpada! Ja, no, torej,

Heinza skoraj ni bilo mogoče pomiriti. In potlej je ozmerjal tudi mene, zakaj sem vzela za moža Zida...« Valerie si je za nekaj časa z obema rokama pokrila obraz. »Grozno je bilo takrat, v resnici grozno... Heinz je imel občutek, kakor da je hudodelec... izobčen in izvržen in pripadnik najnižjega razreda — in vse po moji krivdi! Agnes mu je dopovedovala, še in še, mesece in mesece. In potlej je začel polagoma meni odpuščati, pa čeprav še zmeraj ne popolnoma, ne, ne popolnoma ... Ampak očeta, očeta sovraži kakor kugo ... Kaj ni to strašno?«

»Strašno? Čudovito je!«

41

Gola, popolnoma gola je ležala Nora Hillova na razriti postelji, oči so se ji svetile, roke je imela sklenjene pod glavo. Postelja je bila velika in je stala v spalnici v elegantnem stanovanju Jacka Cardiffa na široki Avenidi da Liberdade v bližini velikega trga, na katerega sredi stoji spomenik markija Pombala, ki je bil vodilni minister kralja Jožefa Prvega in velik reformator. Sonce je sijalo v spalnico, šumi ljudi in avtomobilov so silili iz globine navzgor in tisto popoldne tretjega oktobra 1942 je bilo v Lizboni zelo toplo. Zvečer naj bi odletelo Norino letalo. Vendar je imela še nekaj časa, imela je še nekaj ur časa. Kovčke v hotelu »Aviz«, v katerem se je vselej ustavila, je imela že pripravljene.

Iz dnevne sobe je prišel Jack Cardiff. Na sebi je imel domačo haljo iz sive svile in pred seboj je potiskal majhen bar na koleščkih. Nora ga je srečno pogledovala, tega vitkega, velikega moškega z obrazom, zagorelim od sonca, in s svetlimi očmi, tega moškega, v čigar objemu se je še ravnokar valjala po postelji, sopihala od slasti in pohote. Imela ga je rada, o, kako ga je imela rada, njegov glas, njegovo telo, vsak njegov premik! Z nasmeškom ga je gledala, kako spretno pripravlja dvoje napitkov — džin s tonikom. Podal ji je kozarec.

»Na srečno svidenje, darling,« je rekel Jack Cardiff.

»Na srečno svidenje,« je odgovorila Nora Hillova. Potem ko je izpila, je rekla: »Vselej, kadar moram nazaj v Nemčijo, me je strah, grozno strah, da se bo zgodilo kaj takega, kar naju bo ločilo, naju odtrgalo drugega od drugega...«

»Nič se ne bo zgodilo,« je rekel. »Tudi jaz sem zmeraj žalosten, kadar moram odpotovati v London, darling, vendar se vselej znova spet dobiva in tako bo tudi še naprej, dokler ne bo vojne konec.«

»Potlej bova za zmeraj ostala skupaj,« je zašepetala. »Ti si moja ljubezen. Moja prva. Moja edina. In boš tudi ostal moja edina ljubezen.«

»In ti moja, darling,« je rekel Jack Cardiff. S kozarcem v roki je stopil skozi odprta balkonska vrata in se ozrl navzdol na avenijo, ki se je bleščala v soncu, proti markijevemu spomeniku in naprej navzgor proti cvetočemu parku Edvarda Sedmega za njim. Velik okrasni vrt je ležal na položno se vzpenjajočem pobočju. Med pinijami in plutovci, pomarančevci, limonovci, oljkami, granatovci in figami je Jack Cardiff zagledal lesketajoče se šipe Estufe Frie, v kateri so rasle kakor v velikanski hladnici redke rastline, grmi in praproti. Med gredicami z žafrani, z narcisami, z lilijami in tulipani so se vijugale bele, s peskom posute poti. Mostički so se razpenjali čez umetne potočke. Jack Cardiff je gledal temno modra neznatna jezerca in iskreče se slapove. Jack Cardiff je potegnil težak zlat cigaretni tok iz žepa domače halje in z zlatim vžigalnikom prižgal dve cigareti, potlej pa rekel: »Si si vse zapomnila, kar mi je prišlo na misel za gospoda Flemminga?«

Cigaretni tok in vžigalnik — Norini darili — je spet pospravil.

Nora je pokimala, medtem ko je Jack prišel k postelji, ji eno od cigaret vtaknil med ustnice in jo potlej poljubil na bradavice na prsih. Sedel je na posteljo in narahlo pobožal Noro po bokih.

»Vse čisto natančno,« je rekla Nora. Zvijala se je pod njegovimi rokami. Rommlov viharni prodor v severni Afriki se je konec junija zaustavil pri ElAlameinu, sto kilometrov jugozahodno od Aleksandrije pred močnimi britanskimi postojankami in poskus preboja se je ponesrečil. Vsakdo je vedel, da je tik pred durmi nasprotni napad Angležev pod generalom Montgomeryjem. Britanci so v preteklih tednih nakopičili tam velike množice vojakov, oklepnikov in letal. O teh premikih, o njihovi moči in o valečih se preskrbovalnih enotah, pa tudi o začetku protiofenzive je zdaj odnašala Nora celo goro podatkov in številk Carlu Flemmingu, direktorju v uradu zunanjega ministrstva, pristojnemu za pod ročje južne Evrope in Afrike. Nekaj nepomembnih podatkov je bilo pravilnih, pomembni pa so bili vsi napačni, ravno tako napačni pa tudi podatki o pripravah Angležev in Američanov za izkrcanje v južni Italiji. Urad na Dunaju je delal zakrinkano, na zunaj je imel napis »Flemmingov delovni štab«, ki ni nič povedal.

»Flemmingu moram povedati cel kup reči,« je rekla Nora.

»In če potlej kaj ne bo držalo, smo pač spremenili svoje načrte. In mogoče se bomo potlej premislili in se izkrcali na Siciliji. Ali pa v Grčiji. To pojde lahko še lep čas takole naprej,« je rekel Cardiff.

»Kaj bo tole res še dolgo tako trajalo?«

»Vse kaže, darling. Ne bodi žalostna. Pride dan, ko bomo premagali Nemce...«

»Kaj pa je?« Nora je v skrbeh pogledala edinega moškega, ki ga je imela kdaj rada. Nekakšna napetost v njegovem glasu in na njegovem obrazu jo je vznemirila. »Nekaj mi prikrivaš!«

V širokih pasovih je padala topla svetloba popoldanskega sonca v spalnico.

»Ja, Nora, še nekaj je. V začetku ti sploh nisem maral povedati. Vendar sem obljubil. In tako sem odkladal — do zadnje minute.«

»Zakaj?«

»Ker bi bilo mogoče nevarno zate.«

»V nevarnosti sem že dolga leta. Kar povej! Še posebno, če si obljubil! Ja, tam, le še naprej božaj. Počasi, čisto narahlo. Komu si pa obljubil?«

»Paulu Steinfeldu,« je rekel.

»In kaj bi rad Steinfeld?« je vprašala Nora. Jack ji je že pravil o tem avstrijskem beguncu, s katerim se je seznanil v Londonu, o njegovi ženi Valerie, o njegovem sinu Heinzu, o velikih skrbeh, v kakršnih živi Steinfeld, ker ne ve, kako gre njegovima.

Cardiff je spet izpil. »Marsikaj že tako veš. Povedal ti bom poglavitno zadevščino. Če se ti bo zdela preveč tvegana, še zmeraj lahko rečeš ne. Prav gotovo ne bom nič jezen nate.«

»Govori,« je rekla Nora. Imela je velike, lepe prsi, vitko, usklajeno telo, dolge noge s čvrstimi bedri in brezhibno usločena meča. »Govori In nikar ne jemlji rok stran od tamle, prosim.«

»Poslušaj.« Potegnil je cigareto. »Sama veš, da ima bibisi fantastične informacije. Še posebej nemški oddelek. Venomer znova dobivajo ti ljudje najnovejše podatke iz Nemčije — to meji že na čarovnije. Zdaj so prišla poročila, ki Steinfelda zelo vznemirjajo. Sam je čistokrven Zid, čeprav je evangeličansko krščen. Njegova žena je arijka. Križ božji, ta beseda! Sin, ki se ga Steinfeld oklepa z vso močjo srca, je torej mešanec prve stopnje, če bi bil njegov oče samo na pol Zid, bi bil mešanec druge stopnje. Potlej bi se Steinfeld ne bal toliko zanj...«

»Roka. Pusti roko tam, kjer je, prosim.«

»Do pred kratkim so nacisti mešance prve in druge stopnje puščali popolnoma pri miru. Na pol Zidi so smeli postati vojaki, študirati...«

»Samo do začetka letošnjega leta,« je rekla Nora.

»Res je. Samo do začetka letošnjega leta. Potlej so prišli prvi ukrepi. Radikalna skupina okoli Himmlerja se je začela uveljavljati nasproti Goebbelsu, ki je hotel celotno zadevo preložiti na čas po dokončni zmagi. Najprej so poslali domov na pol židovske vojake. Potlej so se vrstile šikane vseh sort. In se stopnjevale. Iz smešnih vzrokov so mešance prve stopnje — še posebej mešance z židovskimi očeti, z emigriranimi židovskimi očeti! — začeli prijemati, zapirati, pošiljati v delovna taborišča. In Steinfeld pravi, da se bo to zdaj hitro še poslabševalo. Imajo taka poročila. Dobro ve, kaj govori. Zdaj ni več misliti na ,rešitev po dokončni zmagi’!«

»In?« je vprašala Nora. Položila je svojo roko na Cardiffovo in jo trdno podržala.

Jack je živčno kadil.

»Steinfeld pravi, da nacisti pripravljajo zakon, po katerem naj bi bili mešanci prve stopnje — bonci in njihovi sorodniki bodo kajpak izvzeti — izenačeni z Zidi. Vojna počasi leze pod breg. Treba je torej s čim odvrniti pozornost, s čim vznemiriti, vnesti novega terorja. To je seveda že sprožilo reakcijo v prizadetih krogih. Steinfeld mi je pravil, da imajo poročila, češ da v Nemčiji že nekaj časa tečejo sodni postopki za očetovstvo. Mati takega na pol Zida, čigar oče je nedosegljiv, torej stopi pred sodišče in priseže, da je njen otrok sad zakonolomne zveze s kakšnim arijskim partnerjem. Njen pravi mož torej sploh ne pride v poštev kot oče.«

Nora je izpustila Cardiffovo roko. Nastavila mu je kozarec.

»Zmešaj mi še enega, prosim,« je rekla in medtem ko je pripravljal še dva džina s tonikom, je nadaljevala: »O tem nisem še nikoli nič slišala.«

»Prizadeti kajpak molče. Tudi sodniki. To naj ne bi prišlo med ljudi. Bibisi je zbrala podatke o nekaj ducatih konkretnih primerov. Na, prosim.«

»Hvala, Jack.«

»Mud in your eye, darling.«

»Mud in your eye.«

»Med advokati so že specialisti. Tak proces je namreč zapleten. Moraš imeti arijca, ki po krivem priseže, da je v resnici on oče. Steinfeld misli na nekega starega prijatelja, pri katerem gospa Steinfeldova zdaj dela, na knjigarnarja Landaua. Ta je edini, ki se ga more Steinfeld spomniti. In povrh tega morajo biti še priče. In kaj vse je še potrebno? Saj ti ravno pravim, da brez posebnih odvetnikov kaj takega sploh ni mogoče. Steinfeld osebno pozna na Dunaju nekega advokata, ki prihaja v poštev za kaj takega. To je eden protinacistov, kakor si ni mogoče misliti ostrejšega! Ta bi pri priči prevzel vso zadevo...«

Nora je s kozarcem v roki počasi zdrsnila nazaj na blazine.

Jack Cardiff je nadaljeval: »Seveda napravi pred sodiščem dober vtis, če so bile med očetom in sinom razprtije in spori, če fant pravega očeta sovraži. Steinfeld pravi, da je moral Heinz zadnja leta prav gotovo vse mogoče pretrpeti na račun svojega rodu. Steinfeld prosi Boga, naj bi fant njega dolžil za vse to in naj bi ga sovražil, ga sovražil, kar bi se največ dalo. Sama vidiš, darling, veliko ljudi ima danes hude in velike skrbi. V primerjavi s temi so najine majhne.«

Nora je posegla po njegovi roki.

»Kaj pa je?«

»Položi roko spet semle,« je rekla Nora z globokim, hripavim glasom. »In mi o vsem povej. O vsem. Čisto natančno. O vsaki malenkosti. O vsem, kar moram vedeti.«

»Se pravi, da boš to naredila?« je vprašal in z obraza mu je bilo brati veselje in ponos.

Nora je pokimala.

42

»... quia descendi de caelo, non ut faciam voluntatem meam...« je zvenel glas starega duhovnika v Katarinini kapeli mrzle, temne Stefanove cerkve. Nekam sladko je dehtelo kadilo, razdražljivo pa parfum Nore Hillove. Steinfeldovi je ta povedala vse, kar ji je naročil Jack Cardiff; povedala izhlastano, tako na kratko in jedrnato, kolikor je bilo le mogoče. Tudi temna cerkev ni bila varen kraj. Zdaj si je ogledala žensko ob svoji strani in občutek odpora ob prvem srečanju jo je spet prevzel spričo tega vase zgreznjenega človeškega svežnja, ki je nepremično strmel predse.

»In advokat, h kateremu naj bi šli, se piše Forster. Otto Forster. Pisarno ima na Rotenturmstrasse.«

Nobenega odgovora.

»Gospa Steinfeldova!«

Nobenega odgovora.

Nora je dregnila Steinfeldovo.

Ta je počasi privzdignila glavo. Videti je bilo, kakor da se je v trenutku postarala za nekaj let. Vendar Nora zdaj ni imela nič več časa za sočutje, tudi če bi ga bila občutila. Njen pogled je ošinil Valerijino zapestno uro. Dvajset minut do desetih. Morala je h Carlu Flemmingu v njegov urad. Drugače bo tole zanjo smrtno nevarno.

»Ste me v celoti razumeli? je razdraženo zašepetala Nora.

Valerie je pokimala.

»Tudi ime advokata?«

»Doktor Otto Forster... Rotenturmstrasse.«

»In mislite iti tja?«

Molk.

»Poslušajte, vse tole ni šala. Tudi zame ne...«

»To vem! In se vam zahvaljujem. Pa me vi ne morete razumeti? Saj to je prišlo kakor strela z jasnega... kakor potres...«

»... ut omne, guod dedit mihi...«

»Od kod pa neki ve Paul o takih procesih, če niti jaz ne vem nič o tem?«

»Tudi jaz nisem ničesar vedela o njih. Paul je bolje informiran kakor medve. Mislite, da bi kaj takega kar tako zahteval od vas? Kaj ste pozabili, da je bil na črnem seznamu nacistov in jim je moral pobegniti? Kaj ste pozabili, kaj vse ste morali že sami zaradi tega pretrpeti? In nad katerimi mešanci se bodo najprej znesli? Zakaj, mislite, vaš mož tako sili v to?«

»Moj Bog, kaj v resnici ne morete tega razumeti? Saj mi je tako, kakor da me je nekdo mahnil po glavi. Pridete in mi rečete, da moram vložiti tožbo...«

»Vaš mož tako pravi. Vaš mož vas prosi za to. Vaš mož trdno računa s tem, da boste napravili, za kar vas prosi.«

»Oh, ampak on sedi tam zunaj, midva pa tičiva tukaj... Kaj, če bo napak to, kar bom storila... kaj, če bom Heinza šele s tem v resnici pahnila v nesrečo... Saj je tako priden fant... nič nepoštenega ne počne...«

»Ampak nacisti se požvižgajo na to!«

Če bi mogel razumeti kakšno besedico, vsaj eno samo besedico, je premišljeval moški v modrem plašču, ki je držal moder homburg v rokah in stal v senci zidarskega odra.

»Nikar me ne glejte tako nejevoljno! Prosim, gospodična! Jaz...« Valerie je lovila sapo. »Moram vendar najprej vsaj malo premisliti... in se o tem pogovoriti z Martinom... Saj se do zdaj ni še nič zgodilo, ko pa i bila tako mirna in ponižna...«

Nora Hillova je hotela vstati. Jaz ne morem več, je pomislila. Moram stran od tod. Te ženske ne maram nič več videti. Naj napravi, kakor sama hoče. Moje naročilo je opravljeno.

Začutila je, kako se je Valerie oklenila njene lahti z obema rokama in je ni več izpustila.

»Ne... nikar ne hodite stran kar takole... Če bi ui imeli tega fanta... bi kar brez pomisleka stekli k tistemu doktorju Forsterju?«

»... qui videt Filium et credit in eum...«

»Zaradi mene lahko o vsem preudarjate. Napravite tako. Ali pa ne napravite. Meni je čisto vseeno. Slišite, meni je vseeno!« je zasikala Nora Hillova ženski v sivi obraz in se poskušala izviti iz železnega primeža tujih rok.

»Saj to je vendar strahotno... to je vendar... res, nečloveško je to, kar zahtevate od mene... Grem naj torej tja in rečem... in prisežem... in tudi drugi naj bi prisegli... pa saj sem vendar ves čas imela rada samo njega, ves čas samo svojega Paula... On je Heinčev oče!«

»Po tihem, prekleto!«

»Seveda je,« je pridušeno zašepetala Valerie. »Nikoli nisem varala svojega moža... Imela sva se rada... in pri tem naj rečem, da sva z Martinom...«

Z vso močjo se je Nori posrečilo, da se je osvobodila.

»Pustite me mimo. Jaz grem.«

»Ampak kdaj se spet oglasite?«

»Sploh ne več. čez šest tednov odletim nazaj v Lizbono. Poprej vas pokličem po telefonu. Postavljala bom vprašanja. Vi mi odgovarjajte samo z ja in z ne.« Pri tem je Nora vstala, surovo odrinila Valerijine noge stran in stopila iz klopi. Narahlo je pokleknila, se pokrižala in odšla hitro proti izhodu.

Valerie je gledala za njo. Potlej je mukoma segla po sapo in pogledala predse, v blago svetlobo sveč na oltarju. Nobena reč se ni več zganila na njenem obrazu, izklesan je bil kakor iz kamna.

Tudi o tebi bom kmalu kaj več vedel, je pomislil moški s homburgom, ki jo je natančno opazoval. Potlej se je potrudil, da je prišel iz cerkve. Zdaj se mu je ravno tako mudilo kakor Nori Hillovi.

Valerie Steinfeldova je bila videti, kakor da je ravnokar umrla.

43

»Na pisalno mizo!«

»Carl, saj si prismojen...«

»Popolnoma! Popolnoma zatrapan vate! Dva meseca te nisem videl. Razširi noge! Dajmo, noge morajo vsaksebi!«

»Ampak zame je to grozno... tvoji ljudje... vse tajništvo ...«

»Saj ti me tako ali tako vsi poznajo! Ti si že tako mislijo svoje. Kar naj si kdo drzne kaj žugniti! No, tak pridi že, pridi...« Vodja »Flemmingovega delovnega štaba« se je spustil v naslonjač. Pograbil je Noro Hillovo za goleni in pritisnil noge k nasloniloma. Zdaj je sedela pred njim na veliki pisalni mizi in imela na sebi še nogavice, pas zanje, črn turban in nakit. Plašč iz mladega leoparda, čevlji, siva volnena obleka, torbica iz krokodiljega usnja in perilo, vse je ležalo divje razmetano po Flemmingovem uradu. Vse ji je skoraj potrgal z života.

»Ne... prosim, ne!«

»Bodi pri miru... Čudovito dišiš... čudovito! Kaj pa je to?«

Nora se je morala proti svoji volji nasmejati.

»,Fleurs de Rocaille’... Caronov...« Vsaj osvežiti se je le smela v Flemmingovi umivalnici, ko je prišla. No, to ji je dovolil.

»Nov parfum... kaj nisi še nikoli...« je sopel, medtem ko je tiščal z glavo med njena stegna. Nov parfum, to že drži, je pomislila Nora. Jack Cardiff mi ga je podaril. »Ja... ja, to je božansko... vsak čas bo tudi zate božansko...«

Nora je čutila, kako jo začenjata dražiti položaj in tisto, kar je počel. Vlačuga sem, je pomislila. Navadna vlačuga. Se včeraj popoldne sem ležala v postelji Jacka Cardiffa in zdaj... Vlačuga, no, dobra je ta. Pa tudi vlačuga ima moškega, ki ga ima v resnici rada. Jaz imam rada Jacka. Tegale tukaj, tegale nacističnega bika, pa potrebujem, od njega sem odvisna, on me varuje, potrebna sem obrambe. Seveda je prepričan, da spim z Jackom. Pa nikoli ne govori o tem. Mogoče ga ta misel razburja. Tudi Jack me še nikoli ni vprašal, kaj počnem s Flemmingom. Molčeč sporazum je tole med nami tremi. Moralno? Aaaaaahhh — morala! Ostati živ. dobro preživeti, zdaj gre samo za to. In potlej bom ostala pri Jacku in mu bom zvesta za zmeraj. Pa tudi tale ni kar tako, tale Carl Flemming...«

»Je dobro takole?«

»Ja... ja... majčkeno... majčkeno... še bolj navzgor...« Nora Hillova je hitreje zasopla. Flemmingova pisarna je bila v tretjem nadstropju neke stare hiše, napošev nasproti poslopja Deželne banke. Hišo so zaplenili. Spodaj je bilo še ne kaj trgovin. Dostop v mezzanin in k dvigalu je bil zavarovan z visoko žično mrežo. Nihče od nepoklicanih ni mogel skozi to zaporo.

V »Flemmingovem delovnem štabu« je bilo tri ducate nameščencev na vseh mogočih službenih stopnjah; ti so delali v hiši; še veliko več agentov pa je bilo v zunanji službi. Ko se je vselil Flemming, je bila napeljana moderna telefonska mreža in postavljena velika brezžična postaja. Na strehi so se stegovale visoke antene. Radiotelegrafisti so sedeli v zgornjem nadstropju. Strokovnjaki so pretehtavali pritekajoča poročila in ostajali v stiku z Berlinom; nepretrgoma so poslušali tuje skrivne oddajnike, vzpostavljali brezžične pogovore s kurirji na poti, ki so jih v šifrirnem oddelku šifrirali in potlej z močno kratkovalovno postajo oddajali. Pisalni stroji so ropotali, teleprinterji so drdrali, po hodnikih so hiteli sem ter tja moški in dekleta v civilu...

»Le tako naprej... ja... tako...« Nora Hillova je čez Flemminga strmela v steno za pisalno mizo. Tam je visela velika Hitlerjeva fotografija. Fiihrerjeve »jeklene« oči so gledale proti Nori. Nora se je z nogami uprla ob naslonili stola in z dlanmi za zgornjim delom života ob ploščo na pisalni mizi. Pri tem se je dotaknila Jackove pištole, ki jo je takoj ob prihodu pokazala Flemmingu, ko je uredila alibi za današnje dopoldne.

To je bilo pred četrt ure...

»... Cardiff mi je dal tole smithinwessonko ... razpoznavno znamenje za nekega britanskega prebežnika, ki je pripravljen delati z nami, kakor je Cardiff...«

»Sveta nebesa, kje se pa tole odpne...« Flemming jo je komaj kaj poslušal, temveč je potegoval za skoz in skoz zapeto Norino volneno obleko, dokler mu ni sama priskočila na pomoč. Kakor hitro je prišla, je zaklenil težka dvojna vrata svoje pisarne in sporočil telefonski centrali, da ne želi biti moten, dokler ne sporoči.

»Vsak ponedeljek dopoldne med deveto in deseto naj čakam v kavami ,Pochhacker’... tja bo prišel tisti moški...« Potegoval je za sponko na pasu. »Ali pa me bo ogovoril kje na cesti.« S trepetajočimi rokami in zardelim obrazom ji je postavni, močni Flemming lepe zunanjosti odpenjal gumb za gumbom na obleki. Bil je kakor ponorel. »Ravno zato sem naročila Albertu, naj me pelje samo do Ringa, in ga prosila, naj ti pove, da pridem malo pozneje. Odšla sem v kavarno ,Pochhacker’... Saj ti je Albert vendar povedal, ne?«

Flemming je zasoplo zamrmral nekaj nerazumljivega.

»Kaj?«

Obleka je padla na tla. Nora je stopila za korak v stran. Flemming jo je divje poljubljal, medtem ko je z rokami držal njene prsi in ji božal bradavice pod svileno kombinežo. Bila je brez modrčka.

»Poklical me je, ja...«

»Kje pa je? Tak pazi no vendar, saj mi boš uničil kombinežo!«

»No, pa potlej! Albert? Spodaj čaka, se mi zdi... odpeljal se je še tankat in zamenjat olje, ker je ravno utegnil...« Flemming se je zasmejal. »Ta ima še na pretek časa, preden te bo lahko odpeljal domov... Sploh ne potrebuješ modrčka ... Se nikoli nisem videl nobene ženske s tako lepimi prsmi, še nikoli... Rad te imam, Nora, rad te imam...«

Rad te imam! To so tri besede, ki so na svetu največkrat izgovorjene v prostaški zlorabi, je pomislila.

»Čakala sem do četrt čez deset... vendar možakarja ni bilo... mogoče pride prihodnji ponedeljek ... ali pa kdaj drugič, kjer si že bodi, kar na lepem...«

»Ja, mogoče... Kakšne hlačke so pa to? Iz Lizbone, a?«

»Ja.«

»Takih pri nas sploh ne znajo napraviti... Križana gora, kako je tole videti izzivalno...« Slekel si je suknjič in ga vrgel na stol, potegnil si je kravato z vratu in si odpel hlače. »Sem poglej! Tegale si oglej! Čakal je nate. Vse je prihranil zate. Bil ti je zvest.« Kako zvest? je pomislila Nora. Tako zvest kakor jaz tebi? Manj? Se manj? »Boš takoj videla... A najprej pridi na pisalno mizo ... najprej ono drugo...«

»Carl...«

»Saj vendar nisem bukselj! Vem, kako se to dela... V Franciji je nekoč neka punčka rekla, da znam ,mimi comme un Parisien’!«

In tako je torej Nora Hillova prišla na pisalno mizo...

»Prav? Je lepo?« Flemming je hlastno sopel.

»Ja... ja...«

»Se? Naj še ali pa boš zdaj rajši ti...«

»Ne! Nehaj, drugače... čakaj... zdaj bom rajši jaz...«

Flemming je planil pokonci, hlače so mu zletele na tla. Zasadil se je vanjo. Roke sta ovila drug okoli drugega, Norina stegna so se zaprla za njegovim hrbtom. Flemming jo je suval tja in nazaj po pisalni mizi. Držal jo je v jeklenem primežu, jo poljubljal na rame, na prsi, ji sesal bradavice.

»Zdaj!« je divje zaječala. »Zdaj... o... o...« Zdaj ni več igrala nikakršnega teatra. Pa je res dedec, tale Carl Flemming, pa ja, dedec in pol, tale nacistični prasec.

Poldrugo uro pozneje se je Nora Hillova peljala domov. Stanovala je v Flemmingovi vili. Flemming se je napovedal, da pride za njo, brž ko bo mogoče, kakor hitro bo lahko izginil iz pisarne. Nora Hillova je sedela na zadnjem sedežu Flemmingovega službenega vozila. Albert Carlson, Flemmingov šofer, je sedel za krmilom. Vozil je previdno in dobro, bil je zgledno vljuden in je govoril samo, kadar ga je Nora kaj ogovorila. Odpeljala sta se iz mesta in prišla na periferijo na zahodu pri živalskem vrtu v Lainzu. Tukaj je v enem od parkov stala vila, v kateri je stanoval Flemming — mogočna okrogla stavba, ki je spominjala na širok stolp, z vijugastimi kamnitimi ornamenti v secesiji, pa okrašena tudi z modrimi, rdečimi in rumenimi mozaičnimi vzorci. Ta hiša, ob kateri je človeku prišlo na misel neko poslopje iz zgodb Ernsta Theodorja Wilhelma Amadeusa Hoffmanna, je v dvajsetih letih zrasla po naročilu nekega ekscentričnega dunajskega bankirja. Bankir je že leta 1937 emigriral, hiša je po tistem ves čas menjavala lastnike in nazadnje jo je kupilo zunanje ministrstvo. Za Flemminga samega bi bila veliko prevelika. Nakazali so mu jo — in tudi številno služinčad — ker so tukaj prenočevali ali za po nekaj časa stanovali kurirji, agenti, vohljači, gostje iz Berlina in dvomljive postave vseh mogočih narodnosti.

Z največjo vljudnostjo je Albert Carlson, ki je »wandererja« ustavil na privozu, posutem s peskom, pred glavnim vhodom, pomagal Nori Hillovi pri izstopanju. Na sebi je imel sivo uniformo in čepico s ščitkom.

»Takoj vam prinesem prtljago!«

Nora je pokimala in odšla tri stopnice navzgor proti vratom. Ni ji bilo treba čakati, vrata so se takoj odprla. Eden od služabnikov se je priklonil — ker ga je eden od stražarjev, ki so bili v službi v vrtnarski hiši pred vhodom v park, po telefonu obvestil o njenem prihodu.

»Joj, kako sem vesel, da vas spet vidim, gospodična Hillova!«

»Jaz ravno tako, Konrad.« Nora je odšla mimo njega v veliko vežo krožne oblike, v kateri je stalo starinsko pohištvo. Na sredi je žuborel vodomet. V bazenčku se je skrivalo nekaj redkih rib. Dnevna svetloba je prihajala skozi stekleno streho.

Nora Hillova je odšla po ravno tako okroglih stopnicah navzgor v prvo nadstropje. Tam je bil njen apartma. Zdaj pa v kopel, je pomislila, v vročo, dolgo kopel. Za nekaj trenutkov se je ustavila na stopnicah.

»Je kaj narobe, milostljiva gospodična?« je vprašal služabnik, ki je šel za njo.

»Ne, sploh ne,« je odgovorila Nora in odšla naprej. Pomislila je: Kaj pa, če se ta Valerie Steinfeldova kljub vsemu odloči in vloži tožbo za očetovstvo? In kaj, če se ne odloči? Če se bo potlej njenemu sinu kaj zgodilo? In če se bo pravdarila, pa se mu bo kljub temu kaj zgodilo? Križ božji, je zdaj pomislila Nora, ko se je po okroglem hodniku bližala svojemu apartmaju, v vsakem primeru je slabo za Valerie Steinfeldovo. Le s kar največjo srečo se bo prebila sama in s svojim fantom. Oh, sicer pa, komu le ni potrebna kar največja sreča, je pomislila in v trenutku postala spet ravnodušna.

Pred vilo je sivo uniformirani šofer vzel dva črna kovčka iz krokodiljega usnja iz avtomobilskega prtljažnika. V prtljažniku sta ležala moder plašč in moder homburg. Šofer Albert Carlson, moški mršavega obraza, ki je bil videti kakor zlakoten, bodečih oči in nad nosom zraščenih obrvi, je pogrnil koc čez klobuk in plašč, potlej pa prtljažnik zaprl. Še dobro, da imam tole zmeraj pri sebi, kadar me stari pošlje po Noro Hillovo, je pomislil. Saj sem vedel, da jo bom prej ali slej pri čem zalotil. In zdaj smo prišli tako daleč. Čeprav še ni zadosti daleč. Moram še več zvedeti. In potem...

»Da je Albert vohunil za menoj v tem plašču in v tem homburgu, ja, da mi je bil sploh zmeraj za petami, tega takrat še nisem vedela,« je rekla Nora Hillova. »To mi je šele pozneje povedal, veliko pozneje — ta govnač.« Izpraznila je kozarec, ki ji ga je Manuel Aranda med njenim pripovedovanjem še dvakrat napolnil, in strla cigareto v pepelniku. Ogenj v odprtem kaminu je gorel z visokimi, jezljajočimi plameni. Iskre so se utrinjale, kadar je počilo v kakšnem polenu. »Eh, kaj se to pravi, govnač — človek pač,« je rekla ženska v srebrni večerni obleki, ki je bila videti tako mladostna, čeprav je bila že sredi šestega križa.

Manuel je hlastno vprašal: »Kaj se je zgodilo s tem šoferjem? Kaj se je sploh naprej zgodilo?«

Nora Hillova se je nasmehnila, široka usta so se ji odprla in pokazali so se lepi zobje.

»Tukaj mislim za zdaj končati, dragi prijatelj.«

»Kako to? Poslušajte no...«

»Mi je prav žal. Vendar sem zdaj prišla do trenutka, ko je potrebno, da drugi dopolnijo vrzel v moji pripovedi. Ni zanimivo, kaj se je v prihodnjih šestih tednih zgodilo z menoj. Z Valerie Steinfeldovo se je zgodilo cel kup stvari, o katerih mi še do današnjega dne ni nič znanega. Saj bi radi zvedeli zgodbo Valerie Steinfeldove — ne res?«

»Seveda!«

»No, tudi jaz ne poznam vse zgodbe. Ze v začetku sem vam rekla, da to ni pravljica iz ,Tisoč in ene noči’. Temveč da je okrutna zgodba. V nji so odigrali pomembne vloge tudi drugi ljudje. In ti ljudje naj zdaj povedo, kar jim je znanega — kakor sem jaz povedala svoje. Jaz vem še to in ono in povedala vam bom — kdaj pozneje. Najprej morate ugotoviti, kaj se je zgodilo v tistih šestih tednih, ki so prišli za mojim srečanjem z Valerie Steinfeldovo. Tudi mene samo zanima. Poglejte, dala sem vam v roko en konec klobčiča volne, ki se je kar na daleč in zamežljano odmotal. In zdaj vam je treba samo iti za nitjo in jo spet naviti na klobčič — samo tako se boste mogli rešiti iz blodnjaka, v katerega sem vas pripeljala ...«

»Kako imenitno je to izpeljala,« je rekel Fjodor Santarin v sobi za punčke.

»Hja,« je zagodel Gilbert Grant. »Imenitno. In kaj naj midva počneva, dokler Aranda ne napaberkuje vse resnice?«

»Mora zbrati vso resnico, Gilbert, vi norec,« je mirno rekel Rus. »Samo tako bo izpolnil Norino prošnjo.«

Manuel je rekel v veliki dnevni sobi apartmaja: »Kaj vas napeljuje na misel, da je Valerie Steinfeldova v tistih šestih tednih veliko doživela?«

»Podatki,« je rekla ženska z ohromelimi nogami. »Preden sem se šestnajstega novembra z letalom odpeljala v Lizbono, sem po telefonu poklicala Steinfeldovko, kakor sva bili dogovorjeni. Spet sva se srečali v Štefanovi cerkvi. Ja, je rekla, kljub vsemu se je le odločila, da bo vložila tožbo. In je bila že tudi pri doktorju Forsterju. Pravda je pravzaprav že tekla.«

»Pa vam ni povedala, kaj jo je nagnilo k temu sklepu?«

»Vprašala sem jo. Pa ni hotela povedati. Popolnoma prepričana sem, da se je moralo zgoditi kaj odločilnega. Bržkone se je bala, da ne bi moža vznemirila. Ta naj bi po meni in Jacku Cardiffu zvedel samo, da je storila, za kar jo je prosil. Naj bo miren.« Norin pogled je zdrsnil v stran. »Bila je čudovita ženska,« je po tihem rekla. »Edini človek v mojem življenju...« Nora si je sama natočila čistega viskija in ga hlastno izpila. »Morate poskrbeti, da se boste srečali z doktorjem Forsterjem, dragi prijatelj. Morate se pogovoriti z Martinom Landauom. In potlej pridem spet jaz na vrsto.« Še enkrat se je nasmehnila in videti je bila kakor mlada ženska. Vendar je bil njen nasmešek čudno odrevenel.

Manuel je med razglabljanjem vprašal: »Pravite, da ste dali gospe Steinfeldovi kapsule s ciankalijem pred šestindvajsetimi leti?«

»Leta 1943, poleti, ja. Položaj je postal že veliko nevarnejši. Sama me je prosila zanje. Dobila sem ciankalij in ji ga dala. Če bi se kaj zgodilo, potlej je hotela imeti strup zase in za fanta. Dober, hitro delujoč strup, ki neomejeno... oprostite.«

Manuel je zmajal z glavo.

»Nimam kaj oproščati. Zahvaljujem se vam za odkritosrčnost. Ampak...« Kar na lepem je le s težavo spregovoril. » ... ampak zakaj je potlej navsezadnje s temi kapsulami umorila mojega očeta in sebe?«

»Tega ne vem, gospod Aranda.«

»Saj je bil vendar Argentinec! Saj vendar ni mogel imeti nič skupnega z vso to zgodbo! Ali pa vendarle?«

»Nespametna misel.«

»Ne res?«

»A mogoče vendar ni tako do kraja nespametna.«

»Kaj se to pravi?«

»Nič, gospod Aranda. Hočete ugotoviti resnico. Pa pojde težko.«

Manuel si je podprl glavo z rokami.

»Zdaj ste še veliko bolj zmedeni, kakor ste bili poprej, jasno. In boste še čedalje bolj zbegani, o tem sem prepričana. A navsezadnje boste vendarle spoznali resnico, vso grdo resnico.«

»Kako grdo?«

»Resnica je zmeraj grda. To vam je vendarle znano — ali pa ste mogoče še premladi za kaj takega?«

Namesto da bi odgovoril, je vstal in vprašal: »In gospod Steinfeld? In fant? Kako je bilo z njima?«

Nora je zmignila z rameni.

»Po končani vojni sem bila dolgo hudo bolna. Ravno takrat se je namreč zgodilo...«

Manuel se je hitro ozrl po berglah in spet stran.

»Gospo Steinfeldovo sem videla spet šele sredi marca leta 1948. Takrat sem jo obiskala v knjigarni. In jo kajpak vprašala, kako se je vse skupaj razpletlo zanjo. Pred koncem vojne sva bili še pogosto skupaj — potlej pa je bilo pač kar na lepem konec najinih zvez.«

»In kaj je rekla?«

»Bila je zelo revna in žalostna. Skoraj zmedena. Rekla mi je, da se je dal njen mož ločiti in da je njen sin sprejel povabilo, naj bi odšel študirat in delat v Združene države. Da bo živel v Los Angelesu.«

Manuel je nebogljeno rekel: »Nekomu drugemu... svoji nečakinji... je gospa Steinfeldova pripovedovala, da je njen

mož med vojno padel in da se je fant izselil v Kanado, ker se nista razumela med seboj. Se pravi, da njena nečakinja o vsej tej stvari sploh nič ne ve. Gospa Steinfeldova jo je nalagala.«

»Mogoče je pa naju obe nalagala,« je rekla Nora Hillova.

»Ampak zakaj?«

»Je že morala imeti vzroke za to.«

»Če drži to, kar je pripovedovala vam, potlej bi človek vendar lahko še našel njenega moža, če je še živ — ali pa vsaj fanta, tega Heinza!« Manuel je spregovoril glasneje. »Če drži, kar je pripovedovala vam, potlej to vendar pomeni, da je takrat pravdo dobila!«

»Ne brezpogojno. Heinz jo je tudi tako lahko srečno odnesel. In tudi ni nikjer zapisano, da mora biti čista resnica tisto, kar mi je pravila. Bila je zbegana, kakor sem že rekla. Ko sem jo vprašala, kako se je končala pravda, je zatrjevala, da je sploh ni pripeljala do konca.« Nora je vzdignila roko. »Vse skupaj je zelo skrivnostno, vse, kar se je takrat zgodilo. Tudi zame — še danes.«

»Če fant živi v Ameriki — zakaj ni potlej niti zdaj prišel na Dunaj, po smrti svoje matere?«

»Hja, zakaj ne, gospod Aranda?« Nora Hillova se je vzdignila, oprta na bergli.

»Stojite na začetku dolge poti. Pomagala vam bom, kolikor morem. Zadnjo uganko pa morate sami rešiti...«

»Prvorazredno,« je rekel Fjodor Santarin in si ogledoval umeten ud, na katerem so bile naslikane cvetoče spominčice. Vzel ga je iz ene od škatel z igračkami. »Tega zdaj ne bo nobena reč več odtrgala od zasledovanja sledi. Zdaj ga je že pograbila lovska mrzlica — po Norini zaslugi. Napravite požirek na njeno zdravje, Gilbert...«

»Medtem je že precej pozno,« je Nora rekla Manuelu. »Gotovo ste že utrujeni.«

»Moram stran,« je rekel Manuel, ker mu je v tem trenutku nekaj šinilo na misel.

Skupaj sta odšla iz apartmaja. Ob Manuelovi strani se je poganjala Nora Hillova skoraj graciozno ob berglah po stopnicah navzdol v vežo, kjer je bilo zdaj zelo hrupno. Prišli so novi gostje. Pili so, se pogovarjali in plesali z dekleti.

Iz zvočnikov je razgrajal jazz. Natakarji so hiteli sem ter tja. Nora Hillova je pozdravljala na vse strani. Manuel se je počutil, kakor da ima mrzlico. Ljudje so se zadevali obenj. Kar na lepem je stal pred njim služabnik Georg. Spregovoril je Nori nekaj na uho. Nora je pokimala in se obrnila na pol stran, da je tudi sama nekaj spregovorila Georgu. V istem trenutku je Manuel začutil, da se ga je nekdo dotaknil. Ozrl se je. Tik zraven njega je plesala rdečelasa Yvonne z nekim drugopoltim moškim; bila je v najlonski čipkasti pelerini in v čeveljčkih z visokimi petami. Skozi pelerino je bilo videti njeno golo telo. Yvonnini prsti so bliskovito hitro zdrsnili Manuelu po suknjiču. Potlej pa je deklica že spet izginila v množici. Manuel je vtaknil eno roko v žep. V njem je otipal nekakšen listek.

»Pospremim vas do vrat,« je rekla Nora Hillova. V trenutku se je zasukal. Nora Hillova ga je resno pogledala. Je mogoče kaj opazila? je preudarjal. Služabnik Georg je odkrmaril skozi vežo proti enim od vrat, za katerimi je izginil.

»Snežni metež je ponehal,« je rekla Nora Hillova, ko si je Manuel v garderobi oblačil plašč. Segla je Manuelu v roko. »Kakor hitro se boste pogovorili z drugimi, se takoj spet oglasite pri meni...« Obstala je med odprtimi vhodnimi vrati in gledala za njim, ko je šel proti svojemu avtu. Obrnil se je in ji pomahal. Nora Hillova je vzdignila eno berglo in mu z njo pomahala v odgovor. Potlej je zaprla vrata in urno pohitela skozi garderobni hodnik proti dvorani in proti tistim vratom, za katerimi je izginil Georg. Odprla je vrata in stopila v bleščeče, po orientalsko opremljeno sobo. Georg je ravno dal elegantnemu moškemu bledega obraza, obsenčenih oči, dolgih trepalnic in s sivim prepredenih las ogenj, da mu je prižgal cigareto.

»Dober večer, cher ami,« je rekla Nora Hillova.

»Madame,« je rekel Jean Mercier, šef francoskega potovalnega urada »Bon Voyage« na Dunaju, se hitro privzdignil in stopil k nji, »kako sem očaran, ker vas vidim.« Nizko se je priklonil in ji poljubil roko. »Je odšel?«

»Ja.«

»Rekla sem Georgu, da ga ne maram videti. Naj ne ve, kakšna sem ...«

»Saj to je vendar čisto jasno. Lahko greste, Georg.«

»Prijetno zabavo, madam.« Služabnik je izginil.

Pri priči je Mercier vprašal. »Je de Brakeleer prišel?«

Nora je pokimala.

»In?«

»Vse je v najlepšem redu. Filmski magnetoskopski zapis je menda brezhiben.«

»Čudovito.« Mercier si je pomel roke.

»Zapis je v magnetoskopski kaseti. Sicer pa vas vaši kolegi že čakajo,« je rekla Nora Hillova.

»Moj citroen stoji ravno za starim kostanjem, madame. Tukaj so ključi. Prosim, položite kasete v predalček za rokavice, ga zaklenite in mi pozneje vrnite ključe, ko bom —oh!«. Mercier je nazadnje le opazil Norin ironični pogled. »Kako sem le mogel na to pozabiti.« Vzel je iz listnice ček in ji ga izročil. Nora si ga je vtaknila za izrez na obleki.

»Jaz sem samo nebogljena ženska,« je rekla. »Ne smem v nikakršno tveganje. Saj to menda razumete, ne res?«

»Seveda.«

»In zato si bom dovolila in tale ček za nakazilo v gotovini nc jprej odnesla v banko in vam šele potlej izročila zapis. Popoldne lahko pridete po kaseto.«

»Ampak, madame...«

»Vse mogoči ljudje prihajajo na kar se da čudne ideje. Na primer na tako, da razglase zaporo za nakazila. Kar zamislite si, da se mi primeri kaj takega. V resnici moram presneto paziti. Tukaj so vaši avtomobilski ključi, cher ami...«

Medtem se je Manuel Aranda že peljal skozi tiho, zasneženo cesto med vilami proti vzhodu, proti mestu. Nikjer ni bilo videti žive duše. Manuel se je ustavil in potegnil iz žepa na suknjiču listek, ki mu ga je bila tja vtaknila Yvonne. Prižgal si je lučko nad armaturno ploščo. Z živčno, zelo fantazijsko pisavo intelektualke so bile načečkane tele besede:

»Mogoče bi vam lahko kaj pomagala. Do nedelje imam službo v vili, potlej sem pa prosta. Pokličite me v nedeljo proti poldnevu. 86 57 41. In potlej pridite k meni. Tudi vaš oče je prihajal k meni. Yvonne Werra.«

»Pa saj si bila njena sestra! Moraš vendar vedeti, ali je res ali ne, moj Bog nebeški! Kaj je res?«

»Jaz... Tak poglej, Irene, tak razumi vendar ...«

»Kaj? Kaj? Kaj naj razumem?«

»Od tega je zdaj že trideset let... eno tretjino stoletja ... vse je že zdavnaj končano in mimo... In zdaj naj bi ti še pripovedovali tiste stare zgodbe? Saj si bila vendar tako nesrečna, tako razburjena, nismo te hoteli samo še bolj vznemirjati ...«

»Se pravi, da je res!«

Vse tiho.

V telefonski zvezi je zašumel tok.

»Res je!« je divje zaklicala Irene Waldeggova.

»Ja...« Odgovor njene matere je prišel po tihem, nesrečno in z zatikljajem.

»In zakaj nisem nikoli nič zvedela o tem? Od tebe ali od očeta ali od Valerie? Saj danes vendar to ni več nikakršno hudodelstvo, če je bila poročena z Zidom in je imela za sina na pol Zida!«

»Ja, danes ni več hudodelstvo! Ampak takrat...! In takrat si bila še otrok, drobcen otrok, vsega tega bi sploh ne bila razumela.«

»Pa pozneje? Po vojni?«

»Takrat ni več šlo.«

»Zakaj ne?«

»Valerie nam je prepovedala, da bi ti kaj pripovedovali, sama ni marala nikoli govoriti o tem. Zanjo je bil prehud pretres vse tisto, kar je doživela. In kar naprej se je bala, da utegne spet priti tak režim, spet ravno taka preganjanja... to je bila njena nepretrgana mora ...«

»Kakšna mora? Kaj pa se je vendar zgodilo s Heinzem? In z Valerijinim možem? Je torej šla na sodišče ali ne?«

»Je...« Oddaljeni glas je zatrepetal.

»In je pravdo dobila ali izgubila?«

»Ne to... ne ono... Nikoli je niso izpravdali do konca...«

»Kaj se pa že spet to pravi?«

»Tak nikar tako ne kriči, prosim te! Jaz... Na, lepa reč, zdaj si mi še očeta zbudila ... Nič, Hans, nič posebnega. Irene kliče z Dunaja. Vse ti bom pozneje razložila. Kar pojdi nazaj v posteljo...« Šepetaje: »Moj Bog, saj ima vendar eno kap že za seboj...«

»Kaj se je zgodilo z...«

»Tak nikar tako ne kriči! Zdaj mi je pa že zadosti! Vsega tega je kriv samo tisti nesrečni tujec, tisti kemik, tisti Aranda...«

»Njegov sin posluša pri meni, mama. Pri drugi slušalki.«

»Mi je prav žal. Vi ne morete nič za to, gospod Aranda. Vaš oče je bil zapleten v zelo nevarno zadevo... Valerie ravno tako...«

»Tudi Valerie?«

»Ja, tudi!« Glas iz Beljaka se je piskavo zaostril. »Imela je skrivnosti... pred teboj... pred nami vsemi...«

»Mama! Saj vendar sama ne verjameš tega, kar govoriš!«

Irenina mati je zdaj spregovorila nenavadno hitro. »Rotim te, Irene, nikar ne vrtaj več po teh stvareh, drugače se zgodi še kakšna nesreča... Gospod Aranda, če že poslušate pri Ireni: prosim vas, pustite mojo hčerko pri miru in je ne nadlegujte s svojimi raziskavami.«

»Jaz pa hočem, da me s tem nadleguje!« ja zaklicala Irene. Sedela je pri pisalni mizi v pisarni, ki je bila podaljšek velikega prodajnega prostora v lekarni »Pri galebu« in čez obleko je imela oblečeno belo haljo. V pisarni je stala zofa, spremenjena v posteljo. Prodajni prostor je bil v poltemi. Ob dolgi steni so se svetile velike steklenice in posode, svetlikalo se je na sto in sto pisanih zavojčkov zdravil. S ceste je padala v lekarno luč. Prihajala je od močnih svetilk, ki so bile pritrjene okoli novih stavbišč napošev na drugi strani ceste — mogočnih večnadstropnih blokov. Ko jo je Manuel pripeljal o pol dveh, je videl na področju splošne bolnišnice moderne stolpnice, ki so kipele kvišku. Tamle čez je bilo eno od velikanskih stavbišč. S table je prebral, da tukaj nastaja ena od največjih klinik.

Manuel je vse, kar se mu je primerilo, povedal Ireni, ki je imela tudi ponoči velike temne naočnike, da so ji zakrivali zatekle, objokane oči. Irene je bila zdaj nenašminkana, bleda in utrujena in poslušala ga je s čedalje večjo razburjenostjo. In potlej ji sploh ni bilo mogoče ubraniti, da ne bi takoj telefonično poklicala staršev v Beljak. Oglasila se je mati. Mati, katere glas je izdajal čedalje večji strah, kakor je togotno ugotovil Manuel.

»Zakaj? Saj ti je vendar že vse znano... zaradi stikanja gospoda Arande!«

»Mama, gospod Aranda posluša...«

»... posluša pri tebi, ja, to si mi že povedala! Tak pustite že mojo hčerko pri miru, gospod Aranda! Meni je žal za vse, kar se je zgodilo vašemu očetu — pa hočete po vsej sili umazati spomin na rajnega?«

»Kaj se to pravi umazati?« je zavpila Irene. »Njegovega očeta je umorila Valerie. Potlej ima menda vendar pravico, da poskuša izvedeti vzroke!«

»O moj Bog,« je zastokal glas iz Beljaka, »o Bog, sama ne vem, kaj naj sploh rečem?«

»Na primer to, kaj se je zgodilo z Valerijinim možem in s Heinzem! Enkrat sem že vprašala!«

Irenina mati je hitro odgovorila: »Heinz se je odpeljal v Kanado in tam umrl in Paul Steinfeld je bil ob življenje med vojno.«

»Saj je bil vendar v Angliji!«

»Bil... bil je... pri nekem letalskem napadu na London je bil ubit... Valerie je bila grozno nesrečna zaradi tega ... in zato ni marala nikoli govoriti o njem... Kaj res ne razumeš tega?«

»Ne, mama. Ne razumem. In ne bom dala miru prej, dokler ne bom vsega razumela! Pa tudi...«

»Irene, punčka moja, ljubica moja, prosim ...«

» ... gospod Aranda ne bo dal prej miru! Ne zameri mi, da sem te vrgla iz spanja. Lahko noč.« Irene Waldeggova je odložila slušalko. Negotovo je potegnila cigareto iz zavojčka. Manuel ji je prižgal. Mlada ženska z rjavimi lasmi in z lepim, resnim obrazom je vstala in odšla k umivalniku, kjer je natočila vode v lonec, potlej pa stopila z njim k električnemu kuhalniku. Z vihravimi premiki se je začela ubadati s kuho.

»Ne bi bil smel priti sem,« je nebogljeno spregovoril Manuel. »Vendar sem mislil, da vam moram takoj o vsem povedati ...«

»Saj to ste tudi res morali! Sem že spet dobra. Zdajle nama bom pripravila močne kave.«

» ... in da vas vsa stvar vendar ravno tako zanima kakor mene.«

»Seveda! Zahvaljujem se vam za zaupanje. Eno zdaj zanesljivo drži: ta Nora Hillova vas ni nalagala.«

»To je res. Vse do telefonskega pogovora zdajle bi bilo še zmeraj verjetno, da mi je natvezla kakšno fantastično zgodbo. Zdaj pa, ko sva prisluhnila vaši materi, to ni več mogoče. Gospa Hillova je postregla z resničnimi podatki. Pa si morete v resnici zamisliti, da bi bila vaša teta zapletena v vohunsko zadevščino — in sicer tako globoko?«

Irene se je ukvarjala s pripravljanjem kave. Cigareta ji je visela v enem ustnem kotičku, medtem ko je govorila.

»To je edina možnost, ki jo vidim. Vidite mogoče vi kakšno drugo? Vaš oče ni mogel imeti nič opraviti s tem procesom! Bil je na drugem koncu sveta, ko se je tukaj vse to dogajalo. Ni mogoče, da bi bil moji teti takrat kaj storil...«

»Pa ste sploh kdaj opazili kakšno še tako drobceno znamenje, ki bi vas lahko nagnilo na misel, da je imela vaša teta kakšne zveze z vohunstvom?«

»Nikoli.« Irene je pogledala Manuela skozi temne šipice naočnikov. Na bledem obrazu ji je utripalo. »Nikoli v vseh teh letih. Že sama misel na to je fantastična. A kljub temu še zmeraj bolj realistična kakor misel, da je vaš oče pred tridesetimi leti v Buenos Airesu storil kaj takega, zaradi česar se je zdaj Valerie na Dunaju maščevala nad njim...« Irene se je sesedla na stol. »In mislila sem, da Valerie poznam. Zares moram izvedeti, kaj se je tu zgodilo. Moram izvedeti! Nobenega miru ne najdem več...«

»Jaz ravno tako ne,« je rekel Manuel. Vstal je, stopil k Ireni in jo narahlo pobožal po hrbtu. »Jutri se bom spet pogovoril z Landauom. In potlej moram poiskati Forsterja, tistega advokata. Upajmo, da je še živ. Ko bi ne bilo vse to že tako daleč v preteklosti, če bi ne minilo že toliko časa od takrat...«

»Meni se zdi, da moja mati laže,« je odsekano rekla Irene.

»Tudi jaz tako mislim,« je v veliki zadregi rekel Manuel.

Nebogljeno sta se spogledala.

Zunaj je priropotal mimo snežni plug.

Manuel je po premolku spregovoril: »Fant je hotel postati kemik... Moj oče je bil tudi kemik ...«

»Golo naključje,« je rekla Irene. Kava je bila pripravljena. Stopila je po sladkornico, po mleko v prahu, po posodici. Nalila je dve skodelici. »Sicer pa — tista globoko zastrta ženska, ki je prišla na Valerijin pogreb in tako jokala, je poklicala po telefonu.«

»Kdaj?«

»Okoli osmih. Bila je zelo razburjena. Klicala je že v ,Ritz’, vendar vas ni bilo tam. In tako je poskusila še tukaj.«

»Kaj pa je hotela? Kako se piše?«

»Bianka Barry. Žena nekega slikarja. Bila je mladostna prijateljica Heinza, je rekla. In zdaj je zvedela, da midva poskušava ugotoviti, kaj se je zgodilo.«

»Od koga pa je to zvedela?«

»Od Martina Landaua. Ta jo je poklical in posvaril.«

»Posvaril?«

»Pred nama. Posebno pred vami. Komu bo s tem kaj pomagano, če pride zdaj vse na dan, je Landau vprašal gospo Barryjevo. Pogovoril se je s svojo sestro. Tudi ona je njegovega mnenja. In zato je prosil gospo Barryjevo, naj ravna tako, kakor je ravnal on sam: če pridete k nji vi — ali pa jaz — naj naju odslovi in nama naj v nobenem primeru ničesar ne pove...«

»Ljubeznivi gospod Landau.«

Irene si je ob čiku prižgala novo cigareto. Hlastno je izpihnila tobačni dim.

»Gospa Barryjeva je spregovorila v največji naglici. Njenega moža ravno ta trenutek za nekaj časa ni doma, je rekla. Vendar je bil doma takrat, ko je poklical Landau. In on je ravno takega mnenja kakor ona: če midva hočeva izvedeti, kaj se je takrat zgodilo, potlej nama je treba povedati! Gospa Barryjeva nima ničesar skrivati, je pribila. Takoj potem pa je samo sebe postavila na laž.«

»Kako?«

»Da njen mož ničesar ne ve o obisku na pokopališču. O tem v nobenem primeru ne smeva spregovoriti. Nekaj je jecljala, od sile živčna. Njen mož je ljubosumen in je že od nekdaj bil. Vendar ni imel nikoli nobenega utemeljenega

vzroka. In ga tudi zdaj nima. Te vrste. Imela sem občutek, da bi strašno rada storila tisto, za kar jo je prosil Landau.«

»In zakaj se potlej tako obnaša?«

»Ker je bil pač doma njen mož, ko je telefoniral Landau! Zdaj ne more nič drugače. Jutri dopoldne naj bi prišla k nji. Alseggerstrasse, imam njeno hišno številko. Ob enajstih. Tudi njen mož bo doma. Ima svoj atelje v vili. Rekla sem, da bova prišla. Po nočni službi imam zmeraj potem prihodnje dopoldne prosto in...«

Lekarniški zvonček je presunljivo zabrnel.

Irene je odšla v prodajni prostor. Manuel jo je zaslišal, kako je kriknila. Stekel je za njo. Zunaj pred vrati, v snegu in v svitu svetilk z gradbišča nove klinike je ležal negiben moški, z razmahedranimi udi, z obrazom navzdol.

46

LOT PA JE ODŠEL IZ SOARA NAVZGOR IN SE S SVOJIMA HČERAMA USTAVIL V HRIBIH. BAL SE JE NAMREČ ŽIVETI V SOARJU. IN TAKO SE JE S HČERAMA NASELIL V ENI OD VOTLIN.

PRVA MOJZESOVA KNJIGA, POGLAVJE 19, 30

Te besede so bile napisane z velikim črkami na platnu, bele na črni podlagi. Čez nekaj časa je vložek izginil in sledile so podobe iz hribovske pokrajine in iz votline, pred katero se je zelo star moški z dolgo palico, z belimi lasmi in s trepetavimi premiki prijetno udomil z dvema čednima dekletoma.

Potlej se je pokazal nov vmesni napis:

TEDAJ JE STAREJŠA REKLA MLAJŠI:

»NAJIN OCE JE STAR, NOBENEGA MOŠKEGA NI V BLIŽINI,

DA BI MOGEL PRITI K NAMA, KAKOR JE PO VSEM SVETU V NAVADI. DAJVA, SVOJEGA OČETA OPIJANIVA Z VINOM IN POTLEJ LEZIVA K NJEMU, DA DOBIVA OD NJEGA POTOMSTVO.«

PRVA MOJZESOVA KNJIGA, POGLAVJE 19, 3132

Oglasila se je divja glasba, medtem ko je tekel nemi film. Besnel je orkester. Ko je vmesni napis izginil, se je prizori

šče spremenilo. Stari Lot je ležal pred votlino na tleh, močno opijanjen. Prazne pletenke so dokazovale, da sta njegovi hčeri uresničili domislek starejše. Tudi sami sta bili okajeni in sta druga z drugo opolzko plesali, potlej sta pa začeli metati obleko s sebe, dokler nista bili čisto goli. Bili sta bohotnih, lepih teles. Orkester je podžigajoče divjal. Sproščeni bitji sta se zdaj vrgli na starca in mu vzdignili obleko. Pokazal se je mogočen ud mladega moškega, še v mirujočem stanju. Lotovi hčeri sta se igrali z neprebujenim udom svojega očeta, ga božali in ga drgnili in ud se je vzdignil v zanosni erekciji. Lot se je zavedel. Hotel je imeti mir, vendar mu hčeri nista dali več miru.

Plavolaska je pokleknila in se z rokami oprla na tla. Zadnjo plat je visoko vzdignila. Temnolaska je pomagala Lotu, da se je vzravnal. Potisnila ga je za svojo sestro. Obleko mu je potegnila z života in pri tem se je pokazalo, da gre pri tem starcu v resnici za mišičastega mladega moškega, ki nosi lasuljo in je našminkan za prastarega starca.

Vmesni napis:

»MORA TAKO BITI, OČE! MISLI NA POTOMCE! IMAVA

SAMO TEBE!«

Videti je bilo, da Lot ne more zapirati oči spričo tega argumenta. Pokimal je, pograbil klečečo plavolasko za boke, se prerinil med njena meča in poskušal opraviti po najboljših močeh. Gola temnolaska je asistirala. Pa še ni šlo.

»POČAKAJ! TE BOM OPRLA!«

Temnolaska je v resnici oprla Lota. In potlej se je oče zagnal kakor bik. Kamera je v bližnjih in velikih posnetkih spremljala njegovo prizadevnost in obraze vseh treh partnerjev, ki so se pačili od strasti. Lotove čeljusti so mlele. Njegova svetlolasa hčerka se je vila, utripala z životom, grizla v peščena tla.

Spremna glasba je grmela.

»Torej smo se domenili,« je po nemško rekel Fjodor Santarin in pri tem drugima dvema moškima ponudil odprto, podolgovato škatlico iz pozlačenega kartona z Demlovimi sladkarijami. Grant je odmahnil z roko in si nalil v kozarec do polovice burbonca. Mizica je stala med globokimi fotelji, v katerih so sedeli moški. Mercier je vzel košček krokana. »Od tega trenutka naprej delamo skupaj. Šef vseh operacij je Grant. Njegov namestnik sem jaz. Moj namestnik ste vi, Mercier.«

Lot se je zagnal v neznansko silovitost. Telo se mu je zaganjalo in ravno tako tudi telo pred njim klečeče mlajše hčere. Starejša hči ji je zlezla pod život, ga otipavala in se igrala z bradavicami na prsih mlajše.

To je bil že tretji kolobar, ki so si ga trije moški ogledovali v kinu Nore Hillove, ki je bil velik kakor prostor za predvajanje v kakšni sposojevalnici filmov in zelo elegantno urejen s preprogami in sedežnimi garniturami. Semkaj so se umaknili kakor vsi obiskovavci te vile, kadar so se morali pogovoriti o kakšnih pomembnih rečeh in so hoteli biti popolnoma brez skrbi, da jim ne bi prisluškoval kakšen skrit mikrofon. Ob vsakem filmu je tekla glasna spremna glasba z gramofonskih plošč.

Pri Nori je imela vsaka stvar svojo ceno. To je veljalo tudi za uporabo kina, in ni bilo važno, za kakšen namen je šlo. Predvajanje enega kolobarja je stalo osemsto šilingov. S pijačo so postregli poprej in jo posebej zaračunali. Film je tekel v vsakem primeru, naj je kdo želel ali ne. Pri tem je vztrajala Nora Hillova. Pri nji je moralo biti vse tako kakor v poštenem zasebnem bordelu.

»Kaj pa je z vami, Mercier?« je vprašal Santarin. »Pa ne, da ste se že spet kaj premislili?«

Francoz je bil na vso moč raztogoten. Samo ob sebi je razumljivo in o tem ni moglo biti nobenega dvoma, da imata ta dva capina na vesti Clairona, njegovega prvega moža. Clairon je mrtev, spravili so ga tako ali drugače spod nog, o tem je bil Mercier prepričan. Vendar ni mogel govoriti o tem, ni mogel obtoževati, saj bi bil moral s tem priznati tudi nalogo svojega najboljšega človeka. Moral je torej molčati. Prekleto!

»Hej, Mercier!«

»Kako bi se neki mogel premisliti?« je divje rekel Francoz. »Saj mi ne preostane nikakršna izbira.«

»Saj,« je rekel Gilbert Grant. Še zmeraj ni bil pijan, ne glede na ves viski, kar ga je ta dan že zlil vase. Samo go

voril je s poudarkom razločno in za spoznanje počasneje. »To pot tičite v godlji, Mercier. Privadite se na to misel.«

»Če bi ne bili dali ubiti doktorja Arande, še preden sem...«

»Pri priči mi nehajte s tem!« mu je ostro segel v besedo Rus. »In da mi nikoli več ne načnete tega! Doktor Aranda je mrtev. Z njim smo se mi sporazumeli. Vi pa ne. Vaša smola. Vendar je zaradi tega naš položaj še zmeraj ravno tako malo rožnat kakor vaš.«

»No ja, majčkeno bolj rožnat je pa vendarle,« je rekel Mercier. Vsi trije agenti so govorili po nemško.

»Ja, dokler je sin živ in ostanejo dokumenti v železni blagajni,« je rekel Grant. »Če se pri tem kaj zgodi in če pridejo papirji v resnici pred oči in ušesa javnosti, lahko vsi trije poprimemo. To vam utegne pomeniti nekaj tolažbe.«

Kamera se je počasi zapeljala proti mlajši hčeri. Njeno telo je suvalo gor in dol. Lot jo je držal objeto čez zadnjo plat. Ud se mu je ritmično zasajal globoko vanjo in spet ruval daleč iz nje.

»TAKO JE LEPO, OČE«

»Kako pa se reče tej ponoreli glasbi?« je zagodel Grant.

»Mazeppa,« je rekel Santarin.

»Kako?«

»Mazeppa! Simfonična pesnitev številka šest Franza Liszta. Vi ste pa res popolnoma neizobražen človek, Gilbert! Kaj ne poznate Mazeppe?«

»Nimam pojma.«

Videti je bilo, kakor da se Lot in njegova hči počasi bližata vrhuncu. Mlada ženska je udrihala s pestmi po pesku, usta je imela na široko odprta, hropla je, ker jo je oče tako divje obdeloval. Starejša hči je bila strašno razkurjena, da se je previjala in izmenoma stiskala mlajši prsi, pod katerimi ji je ležala glava.

»Kakšen barbar ste mi, Gilbert,« je rekel Rus. »Kaj tudi

vi ne poznate te skladbe, Mercier?«

»Ne. Prav žal...«

Lot se je medtem od zadaj ulegel daleč čez hrbet svoje mlajše hčere, jo pograbil za rame, jo oblizal po tilniku, potlej spet visoko vzdignil glavo in pri tem suval kakor lokomotiva.

»Kultivirani zahod,« je rekel Santarin. »Mazeppa je bil kozaški hetman. Ukrajinski narodni junak. Victor Hugo, vaš rojak, Mercier, je napisal o njem pesem. In Liszt jo je uglasbil.«

»Človek ne more vsega vedeti,« je razkačeno rekel Francoz.

Lot in mlajša hči sta medtem prešla v silovit finiš. Bobni so grmeli, fanfare so rezale skozi ušesa.

Na platnu je prišlo že tako daleč. Hči je doživela orgazem, Lot je v neznanskih sunkih ejakuliral in zadnjo plat je imel krčevito stisnjeno v spako.

»ZDAJ! ZDAJ! ZDAJ!

Svetlolaska se je izčrpana zgrudila na tla, Lot je omahnil čeznjo. Temnolasa hči je ležala z razkoračenimi nogami in se drgnila kakor neumna.

Tudi »Mazeppa« je dosegel vrhunec.

Santarin je rekel arogantno: »Nora je nalašč meni na ljubo izbrala to ploščo. Herbert von Karaj an in Berlinski filharmoniki. Saj ima vendar tolikšno diskoteko.«

»In kako dolgo naj papirji ostanejo v železni blagajni?« je vprašal Mercier. »Za vso večnost?«

»Seveda ne. Midva... se pravi Santarin ima nekakšen načrt.«

»Kakšen načrt?«

Rus se je nagnil v naslonjaču naprej in povedal Francozu nekaj na uho. Francozu so se oči zasvetile.

»Čestitam, to pa ni kar tako!«

»Ne res?« Santarin je na kratko pogledal Granta.

»Ampak do takrat se pač ne sme nobena reč zgoditi,« je rekel ta.

Starejša hči si je stiskala prsi in se drsala po pesku sem ter tja. Noge je imela široko razkrečene. Lot se je odtrgal od svetlolaske in je bil že spet podjeten. Videti je bilo, kakor da se starejša hči sploh ne more več obvladovati od razdraženosti.

»TUDI MENE, OČE! TUDI MENE! MARSIKATERA ŽENSKA

JE JALOVA. NE SMEMO NIC TVEGATI.«

Oče Lot se je vrgel na starejšo hčer. Mlajša mu je pomagala napeljati ud na pravi kraj. Starec je znova začel suvati kakor poblaznel. Temnolaska je bila živahnejšega temperamenta. Cepetala je, vzdigovala noge visoko v zrak, trepljala z rokami očeta po hrbtu, ga grizla v ramo in se kakor kača vila pod njegovim životom.

»BOLJ NA GLOBOKO, OČE! BOLJ NA GLOBOKO! SE BOLJ!«

»Ampak saj potlej sploh ne bom nikoli dobil papirjev,« je rekel Mercier. Pil je šampanjec in je bil majčkeno okrogel. Samo Santarin ni pokusil niti kapljice alkohola.

»Seveda nikoli,« je rekel Santarin. Ušlo mu je izpred oči, da se je Mercier za trenutek tenko nasmejal. »To pot smo pač prišli na cilj, dragi moj...«

Lisztova simfonična pesnitev se je še zmeraj stopnjevala. Ravno tako se je stopnjeval tudi film. Tistega, kar je počela temnolaska, sploh ni bilo mogoče primerjati z umetnijami, ki si jih je privoščila plavolaska. Starejša hči je divjala kakor volkulja — kakor godala v orkestru.

»AH! UMIRAM! UMIRAM! SE NAPREJ! NAPREJ, OČE!«

Na vrata je nekdo glasno potrkal.

Santarin se je vzdignil in odprl. Nora Hillova se je prizibala noter na berglah. Za njo je prišel moški v usnjenem plašču, podloženem s krznom, in z obrazom, zardelim od mraza.

»Kaj pa je?« je Santarin vprašal moškega v usnjenem plašču. Govoril je rusko.

»Dobili smo Gogoljev klic,« je rekel mladi Rus in se zastrmel v platno kakor v prikazen. »Dobili smo Gogoljev klic. Dobili smo ...«

Santarin ga je dregnil.

»Nikar ne zijaj tja, idiot!«

Nora je vzdignila roko in pomignila proti operaterjevi kabini navzgor. Film se je ustavil, ravno tako glasba. V majhni filmski dvorani je zagorela luč. Grant in Mercier sta stopila k drugim.

»Kakšen klic? Kje pa ste sploh?« je vprašal Santarin, zdaj po nemško.

»Dve cesti stran od tod.« Tudi mladi moški je govoril po nemško. »Gogolj se je peljal za Arando, to tako veste, tovariš.«

»Ja. In kam se je ta peljal?«

»V deveti okraj.«

»V... Tam je vendar lekarna tiste Waldeggove!« je zaklical Mercier.

»Ja,« je rekel mladi moški, »Gogolj domneva, da je namenjen tja.«

»No in?« je vprašal Grant.

»Gogolj poroča, da ga je prehitela siva škoda, njega in Arando. Številka W 453 579. To je, kolikor je nam znano, avto tistega Albanca...«

»Zagona?« je razburjeno zaklical Mercier.

»Ja, Zagona,« je zamomljal še zmeraj zbegani mladi moški. »Gogolj se sam pelje za Arando, ker je tovariš Santarin rekel...«

»Že dobro!«

Že med drugim in tretjim filmom so Santarin in njegovi tovariši odhiteli ven k svojim avtomobilom in po kratkovalovnih oddajnikih poročali svojim centralam, kako so se med seboj domenili. V tej noči naj bi Sovjeti »varovali« Manuela.

Santarin je hitro rekel: »In Gogolj sklepa — gotovo z vso pravico — da je tudi Zagon namenjen proti lekarni, kaj?«

»Ja, tovariš.«

Elegantni Rus je pogledal Noro in njegov glas je postal kar na lepem čisto tih in zelo nevaren. »Saj sem vam vendar rekel, da je treba Zagona obdržati tukaj, dokler se nam bo to zdelo priporočljivo. Rekli ste, da je z eno od deklet odšel v sobo in da mu je dekle dala spalnega praška v konjak.«

»Saj tako je tudi res kazalo!« je razburjeno odgovorila Nora. »Coco je odšla z Zagonom. Vse je šlo gladko — sem mislila. Ko so mi od vratarja sporočili, da je prišel tale vaš mladi moški, sem iz previdnosti prižgala televizor v turški sobi. Nič ne morem za to, gospoda moja! Kaj takega se ni pri meni še nikoli zgodilo.«

»Kaj ste pa videli?« je pobesnelo zaklical Grant.

»Coco leži na postelji in spi. Zagon je izginil. Najbrž je kaj zaslutil in zamenjal kozarca.«

»A kako je potlej prišel iz hiše?«

»Eno od oken je odprto. Gotovo je splezal zunaj po zidu in se oprijemal reliefov.«

»In Zagonov avto?«

»Tega je bržkone parkiral zunaj na cesti. Treba mu je bilo splezati samo še čez zid. V resnici vam ne morem nič reči, gospoda moja ...«

»Ze dobro, madam.« Santarin se je vljudno smehljal. Potlej se je obrnil k svojim tovarišem: »O tem smo torej enotnega mnenja, kaj?«

Drugi so pokimali.

»Za vse na svetu ne sme Zagon priti v stik z Arando. A če bo kljub temu poskušal, smo dogovorjeni, kaj se mora zgoditi. Gremo, gremo, vsak v svoj avto! Tudi vaša vozila morajo pred lekarno, in sicer kar najhitreje!« Santarin je rekel mlademu moškemu v usnjenem plašču: »Sporoči o tem Gogolju. Lekarna ,Pri galebu’. Takoj. Fantje vedo, kaj je njihova dolžnost, če bodo zagledali Albanca. Dobili bodo okrepitev. To jim povej.«

»Bom, tovariš.«

»Upajmo, da še ni prepozno,« je zamrmral Mercier.

»Nemara se bomo nazadnje vendarle kam premaknili! Kako bi bilo s tem?« je vprašal Santarin.

Vsi štirje moški so se pognali iz predvajalne dvorane.

47

Irene Waldeggova je prihitela nazaj iz pisarne. V roki je držala jalski ključ in spotoma brž zaklenila vhodna vrata v lekarno. Vštric z Manuelom je pohitela na plan, ven na mraz. Cesta je bila prazna, razsvetljevale so jo svetilke z nove klinike. Na obakraj ceste so bili parkirani številni vozovi v bližini Manuelovega modrega mercedesa.

»Kaj je samo nezavesten ali...« Manuel se je sklonil nad negibno v snegu ležečega, a stavka ni izgovoril do konca, saj je moški mahoma planil pokonci in stekel v lekarno s tako hitrostjo, kolikor so ga le noge nesle.

Manuel ga je prepoznal. Bil je tisti moški, ki ga je ogovoril pri Nori Hillovi in obnemel, ko se je približala šefinja.

»Saj to je vendar neverjetno!« Irene je stekla nazaj v prodajalno.

»Stoj!« je zaklical Manuel. Vendar je bilo že prepozno. Videl je, kako je Irene mahoma vzdignila roke. Pognal se je za njo. Moški, ki je kakor silhueta stal pred odprtimi vrati v pisarno in ki je prej ležal v snegu, je spregovoril v gladki nemščini, samo z močnim tujim akcentom: »Tudi vi, gospod Aranda! Roke kvišku, dajmo!« V roki je držal revolver in se mahoma približal. Irene se je odmaknila. Manuel je vzdignil roke. Tisti trenutek se ni dalo nič drugega narediti. Nasilnik je zoloputnil vhodna vrata, jih zaklenil in pomignil z orožjem.

»V pisarno!«

Odgnal je Ireno in Manuela pred seboj. Zdaj sta si ga natančno ogledala — njegovo veliko, suhljato postavo, bledo polt, močne ličnice in majhne brčice. Črni lasje mladega moškega so se svetlikali v luči. Metuljček za k smokingu mu je sedel po strani, plašč je imel ves umazan od snega in nesnage.

»Stojta!« Albanec je hitro pretipal Manuelovo obleko. Iskal je orožje, a ga ni našel. Obotavljaje se je pogledal Ireno.

»Kje pa je vaša pištola? Ne poskušajte mi obesiti nikakršnih pravljic. Kadar imate nočno dežurno, ste vselej oboroženi s pištolo. Torej?«

»V omarici zraven pisalne mize,« je rekla Irene. »V zgornjem predalu.« V grozi se je zastrmela v moškega, medtem ko je ta že sunkovito odprl omenjeni predal. Tisto, kar je zagledal, ga je pomirilo. »Sedite k pisalni mizi. Oba. Roke položita na mizo!« Pomignil je z revolverjem. Ubogala sta ga. Sam je presukal stol in ravno tako sedel, se s komolci naslonil na hrbtnik in uperil orožje vanju. »Nič vama ne bom naredil, častna beseda. Samo previden moram biti. Zato torej ne poskušajta nobenih neumnosti.«

»Kaj pa hočete?« je vprašala Irene. Glas ji je omahoval.

»Moram se pogovoriti z gospodom Arando. Gospod Aranda me že pozna.« Albanec se je sede majčkeno priklonil. »Prosim vas, da mi odpustite, ker se tako obnašam, gospodična Waldegg. Pišem se Zagon, Enver Zagon.«

»Kaj pa vam je prišlo na misel, gospod Zagon? Kaj pa naj pomeni to, da ste pozvonili in potlej legli v sneg, kakor da ste mrtvi?«

»Kaj bi bili drugače odprli vhodna vrata, gospodična Waldeggova? No, vidite! Noben lekarnar ponoči ne bo tujcu odprl vrat. Jaz pa sem moral priti noter, naj bi me veljalo ne vem kaj. Sploh pa prihajam kot prijatelj.«

»Potlej pa najprej spravite tale svoj revolver,« je togotno rekel Manuel.

Zagon je preudarjal, potlej pa le spustil revolver v žep na plašču.

»Kaj pa hočete?« je mahoma divje zakričala Irene.

»Rad bi gospodu Arandi pomagal, to mu je že znano. Ne res, saj sem vam to povedal pri gospe Hillovi?«

»Ja. Nekaj vam je znanega o mojem očetu.«

Enver Zagon je pokimal.

»Vse.«

»Kaj vse?«

»Vse vem. Da mi boste zaupali, moram še nekaj povedati: Albanija se zagrizeno bojuje s hudodelsko imperialističnorevizionistično izdajalsko kliko v Sovjetski zvezi, ki izdaja vse cilje marksizma in leninizma. Naši zavezniki so junaški sinovi Ljudske republike Kitajske. Svet je razdeljen med Washingtonom in Moskvo. In ...«

»Poslušajte, zdajle je skoraj dve zjutraj. Kaj nama ne bi mogli prizanesti s tole solato, gospod Zagon?«

»To ni nobena solata! Tu gre za življenje in smrt. Imperialističnorevizionistična klika renegatov v Sovjetski zvezi in kapitalističnoreakcionarni vojni zločinci in delavski izkoriščevalci v Ameriki so se združili in sklenili pogodbe in dogovore. Obe veliki sili ravnata z vsemi drugimi ljudstvi čisto tako, kakor se jima ravno zljubi. Pri tem morata upoštevati samo en pogoj — da se vselej najprej naskrivaj med seboj sporazumeta.«

»Ampak kaj ima to opraviti z mojim očetom?« je divje vprašal Manuel.

»Takoj. Marsikdo od iluzionistov zdaj misli, da je v tej porazdelitvi sveta na dva tabora in v tem varuštvu poroštvo za mir in brezskrbnost. Kar poglejte Vietnam! Kar poglejte Češkoslovaško! Je to mir? Kvečjemu mrliški mir kakor tukaj na Dunaju. Kakor v primeru vašega očeta.« Enver Zagon se je potegnil za ovratnik srajce za k smokingu. »Tudi tukaj so Američani in Sovjeti sodelovali z roko v roki. Najtesneje. Sami veste, kaj so skupaj dobili od vašega očeta, tega mi ni treba niti omenjati...« Želel bi, da bi mi omenil, je pomislil Manuel. »... in vam tudi ne bom omenjal, ker ne vem, koliko je o stvari poučena ta dama.«

»Popolnoma,« je rekel Manuel.

»Kljub temu. Rajši vidim, da stvari ne imenujem s pravim imenom. Saj veste, o čem govorim.« Zagonov glas se je stišal na šepetanje. »Ali p a vam mogoče ni znano?«

Manuel se je ustrašil in upal, da Zagon tega ne bo opazil. Moram tudi sam sodelovati pri tem teatru, je pomislil in rekel: »Seveda mi je znano.«

»Dobro. Prebrali ste dokumente svojega očeta. Kaj vas ni spreletel mrzel srh, ko ste spoznali — ne zamerite mi, če tako rečem, vendar boste razumeli moje razburjenje, saj ste sami gotovo ravno tako razburjeni — kakšno kupčijo je sklenil vaš brezvestni, brezobzirni, hudodelski, ja, hudodelski oče z Američani in Sovjeti?«

Irenine oči so bile pod temnimi naočniki prestrašeno uprte v Manuela. Ta je debelo požiral, kimal in molčal. Če bi imel količkaj pojma, o čem govori ta moški, je pomislil. Tudi Groll je že govoril nekako tako — sicer ne tako surovo. Kaj je neki storil moj oče? Kaj je le storil moj oče?

»In značilno je, več kakor značilno, da jo je sklenil ravno z Američani in Sovjeti. Saj ravno na tem sloni kompanjonstvo teh dveh grobarjev našega sveta. Ravnotežje groze med njima mora ostati ohranjeno, zmeraj, na vseh področjih. Zakaj pa nič ne rečete?«

»Poslušam vas.«

»Ne najdete nobenih besed, to je tisto! Presunjeni in osupli ste, saj vas čisto lahko razumem. Gospod Aranda, če bi ta zločin kar sprejeli, če bi ga tolerirali, če bi spričo njega resignirali, če bi iz strahu molčali, potlej bi bili ravno tako nemogoč pobalin kakor vaš oče! In še večji! Nikar mi ne segajte v besedo! Vaš oče je zavestno delal zlo. To je slabo. Vi pa veste, da je to delal. In če ne ukreneta vsega, samo da bi se spoprijeli s tem zlom, potlej ste še slabši kakor on!«

Sledil je premolk.

»Kaj pa je vendar naredil takega vaš oče?« je vprašala Irene.

»Oh!« Zagon je zmagoslavno planil pokonci, še preden je mogel Manuel odgovoriti. »Se pravi, da ji niste povedali! Tudi dobro. In več kakor dobra je bila tudi moja previdnost. Se pravi, da ste že šli vase. Torej ste tudi vi kakor mi mnenja, da je vaš oče več kakor zaslužil smrt tu na Dunaju!«

Odpusti mi, oče, odpusti mi, je pomislil Manuel in pokimal.

»Tudi njegova smrt je bila značilna, ne res? Uporabili so ga in ga odstranili, še preden je mogel postreči še tretji državi, s katero se je pogajal. Veste, katero mislim...«

»Francijo...«

»Tako je.«

»In Američani in Sovjeti so ga zato...«

»... dali likvidirati, jasno. Običajen postopek. Saj vidite, kako delata gangsterski velesili. Vesti ne poznata nobene!«

Irene je jezno rekla: »Če trdite, da je moja teta po naročilu Američanov in Sovjetov zastrupila očeta gospoda Aranda ...«

»Ne. Ne. Vi niste informirani. In je tudi bolje, da niste. Tako živite varneje.« Zagon je pogledal Manuela. »Kje so dokumenti?«

»V neki železni blagajni. Kar najvarneje spravljeni.«

»Izvrstno. S tem imate hudodelski državi tako rekoč v roki. Tako imate enkratno priložnost, da jima strgate maske s čeljusti.«

»Kako?«

»Tako, da sodelujete z nami.«

»Kdo je ta mi?«

»Ljudska republika Albanija in Ljudska republika Kitajska. Mi vas varujemo...«

»Saj tega vendar sploh ne morete.«

»Pa še kako moremo! Če ste vi za to, pojdemo po dokumente kar najmočneje zastraženi — v nekaj urah smo z letalom v Tirani. In iz Tirane boste sporočili vse, kar se je zgodilo na Dunaju, in sporočite po radiu in televiziji in po tisku svetovni javnosti vse izvirne dokumente! Nič se vam ne bo zgodilo, za to smo vam mi porok! Ljudstva se bodo z vso zagrizenostjo in grozo vzdignila zoper gospodarje zemlje...«

Telefon je zazvonil.

Irene se je zganila.

»Pustite ga, naj kar zvoni!«

»Ampak tega vendar ne morem! Tega tudi ne smem! Imam nočno službo. Pregrešim se zoper zakon, če se ne oglasim. Mogoče je kakšen zdravnik... Mogoče potrebuje kdo prav posebno nujno kakšno zdravilo, ki ga moram pripraviti...«

»Pustite slušalko na vilicah! Prekleto, potlej se pač pregrešite zoper zakon! Tukaj gre za čisto drugačne zadeve. Zdravnik! In kaj, če so Američani ali pa Rusi, ki iščejo mene?«

»In kaj, če so vaši ljudje in imajo kakšno pomembno sporočilo za vas?« je vprašal Manuel.

Zagon je zamečkal.

»Prav,« je nazadnje rekel. »Vzdignite slušalko.«

Irene se je oglasila. Takoj potem je izročila slušalko Zagonu. »Za vas.« Albanec je prisluhnil. Potlej je spregovoril hitro in odsekano v svojem materinem jeziku. Ze po kratkem času je vrgel slušalko na vilice in planil pokonci. Zdaj je imel že spet revolver v roki.

»Imel sem prav!« Zagon je lovil sapo. »Američani in Sovjeti! In Francozi! Vsi so se zapodili za menoj! Vsi so se že pripodili pred lekarno, pravijo moji ljudje...« Pohitel je v mlečno razsvetljen prodajni prostor in se stisnil k steni zraven vhodnih vrat. Tako je pogledal ven. Opazil je, da je Manuel stopil njemu za hrbet. »Previdno! Ustavite se! Tamle... tamle... in tamle na oni strani... poznam njihove preklete avtomobile! Štirje so! In moj avto je na drugi strani za blokom. Pri priči moram izginiti... Vendar tukaj ne pridem ven!« Stekel je nazaj v pisarno in za njim Manuel. »Dajte mi ključe od zadnjih vrat!« je zaklical Zagon.

»Nobenih zadnjih vrat nimamo,« je mirno rekla Irene.

»Seveda so! Tamle, na koncu vašega laboratorija! Nikar mi ne pripovedujte! Dva naša človeka sta jih videla ... prišla sta kot dostavljalca...«

»Kdaj?«

»Ko se je zadeva zaostrila. Na dan, potem ko je vaša teta zastrupila doktorja Arando. Takrat sta se tukaj dobro raz

gledala. Tamle so zadnja vrata in peljejo na dvorišče. Na drugi strani je avtomobilska mehanična delavnica. Tam bom razbil nekaj šip in prišel k svojemu avtu.«

»Zadnja vrata so zazidali,« je rekla Irene.

»Kaj?« Zagonov obraz je posivel. »Kdaj? Zakaj?«

»Ravno te dni. Hišni lastnik si zida tam garaže.«

»Kako je pa z okni na dvorišče?«

»Vsa so zamrežena,« je rekla Irene.

»Hudiča... Kaj naj pa zdaj napravim?«

»Vse to bi bili morali poprej premisliti,« je na glas in divje rekel Manuel. Vse tisto, kar je moral preslišati o svojem očetu, je bilo zanj zelo huda preizkušnja, še posebej, ker po vsem, kar je že vedel, s trditvami tega Albanca ni mogel nič več kar tako opraviti, kakor da so prazne čenče.

»Saj sem premislil!« Zagon je vzdignil glavo. »Poznal sem tveganost. Vzel sem jo v račun in se lotil vsega kar se je le dalo spretno.«

»Pa le ne zadosti spretno,« je rekel Manuel. »Kaj pa je vendar z vašimi ljudmi? Kaj vam ti ne morejo nič pomagati?«

»Seveda je tudi teh nekaj zunaj. Ampak kaj imam jaz od tega? Kaj mi pomaga kakšno streljanje? Kakor hitro stopim skozi vrata, se bo sprožilo. In še preden bo kdo drug zadet, bom jaz že zdavnaj mrtev ...«

»Ostanite vi tukaj,« je rekel Manuel. »Meni ne bodo nič naredili, za to je poskrbljeno. Kjer sem jaz, tam ste tudi vi na varnem.«

»Pa nisem! Vam ne bo nihče nič storil... meni pa ...«

»Tak pomirite se,« je rekel Manuel. »Kaj pa vam vendar morejo tukaj narediti?«

»To boste kar kmalu sami doživeli. Saj se utegne vsak trenutek sprožiti.«

»Mislite streljanje?«

»Kaj ste pa mislili? Prišli bodo semle noter! Pa še kako! Vsa vrata so eno samo steklo. En strel, dva strela, pa so že v lekarni! In še en strel ali dva, pa bo po meni!«

»Počasi, počasi,« je rekla Irene. »Dunaj ni Chicago.«

»Ne, ni? Tak počakajte vendar!« Zagonu se je mahoma zatresla roka, v kateri je držal revolver.

»Pa saj je vendar vse skupaj nesmiselno!« Irene se je razburila. »Na sredi mesta! Saj smo vendar nevtralna država.« Zagon se je hudobno zasmejal. »Ce je v resnici vse tako, potlej nam ne ostane nič drugega kakor — sem mora priti policija!« Irene je posegla po telefonu. Zagon jo je pahnil stran k steni.

»Ne pride v poštev!«

»Brez policije?«

Albanec je togotno rekel: »Kaj pa mislite nji obesiti?«

»Resnico vendar!«

»Pa poznate avstrijsko policijo? Saj ta se vendar takoj podela v hlače! Ti pridejo, če sploh pridejo, prepozno ali pa začno tako, da me bodo ti pesjani kljub vsemu dobili v roke. Saj sem vendar zanje samo neznaten ušiv Albanec!«

Manuel je pomislil na vse, kar mu je obrazložil vladni svetnik Groll.

»Imate prav,« je rekel.

»Imam...« Albanec ga je debelo pogledal.

»Prav,« je rekel Manuel. »Tudi tako ne gre.«

»Potlej vendar preostane samo še nekaj: dokumenti!« je vzkliknil Zagon.

»Kaj pa je z njimi?«

»Kje so dokumenti?«

»Pri nekem advokatu.«

»Pokličite ga po telefonu! Dokumente mora spraviti na albansko poslaništvo! Takoj... zdajle, ponoči... Saj bo vendar naredil, kar mu boste rekli, ne? Saj vendar mora storiti!«

»Saj ste čisto prismojeni! Potlej ne bo nihče od nas nič več na varnem.«

»Vendar bo imela moja smrt vsaj kakšen smisel! Svet bo___«

»Tak nehajte že,« je rekel Manuel. »Na bruhanje mi gre.« Iz žepa je potegnil majhno beležnico in polistal po nji.

»Kaj pa mislite?«

»Telefonirati.«

»Komu?«

»Kljub vsemu policiji,« je rekel Manuel. A tisti trenutek se je cev revolverja že pritisnila na njegov trebuh.

48

»Eksaktna znanost sicer ne more nič reči o Bogu. To nam je znano že zdavnaj od Immanuela Kanta naprej. A človek pri iskanju svetovnega nazora lahko prekorači mejo med znanostjo in ideologijo in pretehta vsaj tele misli: da Bog ni priklical tega sveta iz nič že od vsega začetka kot lepo urejeno vesolje, temveč kot neskončno igro poskusov in zmot, naključij in nujnosti. Tudi lepota kolibrija ali vrtnice je nekaj nastalega — razvilo se je, tako nas uči darvinizem, z mutacijami in izbiranjem. Vesolje (in v njem vse življenje na tem svetu) kot božja igra, ki se skozi milijonletja ureja v kozmos — kaj ni to misel, s katero se splača ukvarjati?«

Te besede so bile napisane z izredno majhnimi, preciznimi črkami na belem listu papirja, ki je ležal pred vladnim svetnikom Wolfgangom Grollom. Mogočna starinska delovna miza je bila vsa zasuta z rokopisi in odprtimi knjigami. Stara namizna svetilka, ki je imela pergamentni senčnik peščene barve, je osvetljevala to zmešnjavo. Sicer pa je bila delovna soba v velikem stanovanju vladnega svetnika v temi. Vse stene so bile pokrite s knjižnimi policami. Eno od oken je bilo na pol odprto. Svež, mrzel nočni zrak je lil v prostor. Star samovar je stal na eni od mizic, telefon na drugi.

Groll je pritiskal slušalko k ušesu.

Že tri minute je poslušal Manuelovo poročilo. Vmes je kdaj pa kdaj popil požirek čaja. Potreboval je zmeraj velikanske količine čaja, kadar je ponoči delal, delal pa je že precej dolgo. Homoseksualec se je po dveh urah zasliševanja zlomil in priznal umor. Preostanek so opravili Grollovi komisarji. Groll se je odpeljal domov in se udobno razkomodil. Copate. Stara domača halja. Kravato stran. In tako je zdaj sedel in pred njim je bil list rokopisa za njegovo življenjsko delo. Na listu je bila zapisana številka 713. Prav gotovo se bo nabralo vsaj še enkrat toliko strani, preden bo delo končano.

Ob težkem podstavku stare svetilke je slonel majhen, pozlačen okvir. Pod njim je bil zlato rumen ginkov list, pokrit s steklom in zavarovan. Groll ga je imel zmeraj pred očmi, kadar je ob takihle nočnih urah, ki jih je imel rad, sedel tukaj za mizo in pisal.

»... Gospod Zagon mi je nastavil revolver na trebuh, ko sem rekel, da mislim poklicati policijo,« je spregovoril Manuelov glas. »Nima prav nobenega zaupanja v avstrijsko policijo — vendar sem vam to že povedal.«

»To ste mi že povedali, gospod Aranda. Vaš gost je pameten človek.« Groll je pogledal precepljeni ginkov list. In vselej, vselej znova v življenju mu ima ta list kaj povedati, »vselej« se ujema s položajem. Groll je imel srebrno sive lase zmršene, noge stegnjene, trebušni život potisnjen naprej, ko je s kazalcem potegoval po obrisih lista. Imperialističnorevizionistična klika renegatov — kapitalističnoreakcionarni vojni zločinci, je premišljeval. Obe veliki nasprotji v sožitju. Skrajno različna sistema — sta eno, tudi zdaj in tukaj in v tem mestu in v tej noči. Amerika in Rusija. Vzhod in zahod. Dvoje sta in sta se zbrali, da ju svet pozna kot eno?

»Šele potlej, ko sem gospodu Zagonu povedal o vas, je privolil v to, da vam telefoniram. Seveda vas pozna...«

Groll je pomislil: Ta mlada ženska, ki jo Aranda zdaj venomer znova srečuje. Zakonitost, večna zakonitost, neizogibnost vsega. Še eksaktneje, še popolneje, kakor je Goethe smiselno dokumentiral, je ta list simbol, praznamenje vsega življenja, vsega živega. Umor Arandovega očeta, samomor Valerie Steinfeldove, tudi to dvoje mora biti v medsebojni povezavi, prav gotovo nerešljivo prepleteni med seboj, sicer še ne vem kako, vendar se nam bo prej ali slej razodelo. Valerie Steinfeldova in Raphaelo Aranda. Je bilo to eno samo živo bitje, ki se je ločilo samo v sebi — in se v smrti spet združilo?

Groll je zaslišal Manuelov glas: »Kaj naj se zgodi, gospod vladni svetnik? Kaj moremo storiti? Sam vem, da morete malo, tako malo storiti. Vendar gospod Zagon potrebuje pomoč — pa hitro!«

Groll je rekel: »Mislim, da sem našel rešitev, avstrijsko rešitev...«

Z utripajočimi modrimi lučmi in s tulečimi sirenami so se pripodila tri temno zelena policijska patrolna vozila od Spitalgasse in zavila v Lazarettgasse. Na zasneženi, poledeneli poti jih je premetavalo sem ter tja.

Neposredno za njimi je drvel rešilec, ravno tako z modro lučjo in sireno. Avtomobili so se ustavili pred vhodom v lekarno »Pri galebu«. Iz rešilnega avtomobila so zlezli trije moški, iz policijskih patrolnih voz pa nobeden.

V nekaj oknih po okoliških hišah je zagorela luč, okenska krila so se odpirala, ljudje so se kazali kot silhuete v razsvetljenih pravokotnikih. Oglasili so se preplašeni kriki.

Manuel je z Irene čakal pri vhodu, takoj za steklenimi vrati, ki jih je zdaj v naglici odprl.

»Doktor Bernard,« je rekel eden od treh moških v rešilcu. »Policijski zdravnik. Poklicali ste komisariat v Boltzmanngasse zaradi nekega moškega...«

»Ja.«

»Kje pa je?«

Manuel je pokazal proti razsvetljeni pisarni.

Zdravnik in dva sanitejca v sivih uniformah — eden postaren in mršav, eden mlad in čokat, oba neusmiljeno premražena — so pohiteli v lekarno in še naprej v manjši prostor. Tam je v najbolj oddaljenem kotičku ždel na tleh Enver Zagon. Z očmi je divje zavijal, obrvi so mu utripale, slina mu je letela iz ust. Zdaj je v obrambo stegnil roke predse in kvišku. Tresli sta se mu kakor v hudi trepetavici. Vladni svetnik Groll je Manuelu po telefonu dal nekaj nasvetov, naj jih sporoči naprej Zagonu...

»Na pomoč! « je lajajoče kričal Albanec. »Na pomoč/ Na pomoč/ Na pomoč! Sanitejca sta stekla naprej in ga zgrabila za roke, policijski zdravnik pa je pokleknil predenj in ga pazljivo ogledoval.

»Mimo... Bodite čisto pri miru... Mi smo vaši prijatelji ...«

»Prijatelji?« je zavreščal Zagon. (»Dobro bi se dalo napraviti, če bi posebno glasno robantil,« je rekel Groll.) »Vi pa prijatelji! Preoblekli ste se! Kaj mislite, da ne sprevidim tega? Pustite me! Pustite me! Vse naredim, kar hočete, samo pustite me pri življenju! Nikar me ne pobijte...« Zvijal se je v primežu sanitejcev in oči so se mu sukale.

»Možakarja takoj odpeljita v psihiatrično bolnišnico,« je rekel policijski zdravnik in se vzdignil. Sanitejca sta s težavo spravila mršavega Albanca pokonci. Brezupno se je branil, pljuval, brcal in kričal. Nič mu ni pomagalo. Policijski zdravnik je rekel Ireni: »Je to njegov revolver?«

»Ja.«

»Imate pasjo srečo. Akutna psihoza, ta možakar. Kako pa je sploh prišel semle noter?«

»Pozvonil je. Ko sem prišla k vratom, je stal tam in že pritiskal orožje na steklo, naravnost proti meni. Zakričal je v govorilno režo, da bo pri priči ustrelil, če mu ne odprem,« se je mimo zlagala Irene, medtem ko so pobesnelega Zagona odvlekli mimo nje. Irene je rekla tako, kakor ji je priporočil Groll.

»Za policijskega zdravnika bo to popolnoma zadostovalo. Ta bo izročil Albanca na kliniko za živce, če bo le zadosti besnel. Kar pomislite, kako rad pri nas vsakdo preloži odgovornost na pleča drugemu!«

»In kaj bo z Zagonom?« je vprašal Manuel.

»Oh, skopali ga bodo in spravili v posteljo. Do takrat naj se pošteno pomiri, mu recite. Tako da ne bo dobil kakšne vrag si ga vedi kako močne injekcije v zadnjo plat. Dali mu bodo kakšen blažev žegen. In ga pridržali.«

»Kako dolgo?«

»Dokler bodo trajale preiskave. Če bo dobro simuliral, tri do štiri dni. Drugače pa samo en dan ali dva. Ampak s tem je tudi že rešen. S klinike ga bodo lahko njegovi ljudje neposredno odpeljali in spravili na varno. In vsi bodo kriti. Policija, klinika, jaz bom sploh šele jutri zvedel za to stvar — avstrijska rešitev, saj sem vam vendar že rekel...«)

Zunaj na mrazu so se zbrali ljudje in senzacij željno pasli zijala, ko sta sanitejca na vse kriplje vlekla v rešilni avto brezupno se otepajočega moškega v smokingu in v povaljanem plašču. Zagon je spet preglušljivo rjovel na pomoč. Ljudje so strmeli z odprtimi usti, iz katerih so se jim vzdigovali beli stebri sape. Neki moški v pižami, čez katero je imel oblečeno debelo suknjo, je ogovoril enega od dveh policistov, ki sta medtem stopila iz svojega patrolnega voza, da bi imela vse dogajanje lepo pod nadzorstvom. Moški je hotel vedeti, kaj se dogaja.

»Zmešalo se mu je,« je rekel policist.

»Kam pa pojde?«

»Hja, na oddelek za duševne bolezni.«

Nekje je presunljivo zavekal dojenček.

Neki moški v površniku iz difla, ki je bil med radovedneži, je odšel po cesti malo naprej proti črnemu lincolnu. Za krmilom je sedel moški, ki je imel ravno tako na sebi površnik iz difla.

»Sranje,« je rekel prvi moški, sedel zraven drugega in zaloputnil vrata. »Počakaj, da vsi izginejo. Potlej pa prižgi motor in odpelji, ker moram poročati centrali.« Govoril je angleško z ameriškim akcentom.

Ko je rešilni odpeljal in je njegova sirena spet zatulila, ko sta policista zlezla nazaj v avto in so tudi njihova vozila odpeljala in se zvrstila za rešilnim avtomobilom, je Američan poročal tovarišu, kaj je slišal.

»Se pravi, da se nam je izmuznil. Prekleta smola.«

Radovedneži so izginili za hišnimi vrati. Vhodna vrata v lekarno so spet zaklenili.

»Gremo, Joe, pritisni na plin,« je rekel prvi Američan. Lincoln je smuknil iz parkirnega prostorčka in hitro povečal hitrost. Za njim se je pognal drug voz. In še tretji. Dva sta ostala pred lekarno ...

50

»Pa zdaj? Resnica je, kar je rekla Nora Hillova! In drži, kar je povedal ta Albanec! Moj oče je z Američani in z Rusi sklenil kupčijo. Strahotno kupčijo. In še sam ne vem, kakšno...« Manuel Aranda se je sesedel na rob zasilne postelje. Glavo si je podprl z obema rokama. »Moj oče — zločinec!«

»Ne,« je rekla Irene, ki je sedela zraven njega. »Zdaj ne smeva izgubiti živcev. Saj je vendar vse to nesmiselno.«

»Ne, ni nesmiselno! Zdaj ne več. Zdaj vemo že preveč, da bi mogli še verjeti v nedolžnost mojega očeta.«

»In v nedolžnost Valerie,« je po tihem rekla Irena.

Nočni zvonček je predirno zazvenel.

Irene se je zdrznila.

»Ne! Menda ne spet! Ne... ne...«

»Grem jaz gledat.« Manuel je vstal in neslišno, po prstih odšel v prodajni prostor. Naslonil se je na steno zraven vrat. S seboj je vzel Irenino pištolo. Zdaj je odpel varnostni zatik in stopil po strani korak naprej. Zunaj je ves zasopel, hropeč in na debelo zahomotan stal na mrazu dečko pri kakšnih dvanajstih letih. Govoril je nenavadno hitro v govorilno odprtino: »Nate, prosim, recept.« Potisnil ga je skozi kovinsko režo pod gumbom za zvonec. »Gospod doktor je rekel, naj mama precej vzame. Tako jo boli v trebuhu. Tako kriči! Prosim, napravite hitro, gospod lekarnar. Tako strašno jo boli, kakor je ni še nikoli. Grozno je...« Manuel je videl, kako fantiču lijejo debele solze po licih.

Irene je prišla bliže. Premaknila je stikalo. V prodajnem prostoru so zagorele neonske cevi.

»Spasmocibalgin,« je Irene prebrala z recepta, ki ji ga je izročil Manuel. Skozi govorilno napravo je rekla: »Majčkeno počakaj.« Pohitela je k miznici.

Manuel je odšel nazaj v pisarno. Čutil je, kako je ves potoglav od omamljenosti, in zdaj pa zdaj se mu je spet oglasil zdaj že kar domači občutek vrtoglavice. Moral se je oprijemši odtipati vzdolž stene, drugače bi bil padel. S težo se je spustil na Irenino posteljo. Irene je čez nekaj trenutkov tudi sama prišla nazaj v pisarno. A Manuel Aranda je že tako trdno spal, da se ni prebudil, ko ga je na glas ogovorila, mu slekla suknjič in sezula čevlje, mu odpela srajco za vratom, mu narahljala kravato in ga povsem položila na posteljo. V spanju je nekaj mrmral, vendar ni mogla ničesar razumeti. Irene je odela Manuela in stopila za pisalno mizo. Zdrsnila je na stol in potisnila navzdol ročico svetilke, dokler se ni ta skoraj dotikala mizne plošče in se je tesni prostor potopil v temo.

Irene je čutila, kako ji srce na glas razbija. Mahoma jo je pograbil divji strah. V paniki je lovila sapo. Misli so se ji prehitevale. Valerie in Manuelov oče — oba mrtva, oba hudodelca. Materina razburjenost. Skrivnost. Albanec. Nočna mora, ta poblaznela nočna mora, v katero sta zabredla z Manuelom. Kaj se bo zgodilo naprej? Kako se bo vse skupaj končalo?

Mlada ženska si je pritisnila pesti na senca.

Strah! Strah!

Še nikoli v življenju ni občutila tolikšnega strahu kakor zdaj. Sploh se ni upala niti premakniti.

Strah! Strah!

Irene je povesila pesti, jih odprla, se naslonila nazaj in se zastrmela v temno pisarno. In strah je ravno tako nanagloma, kakor je prišel, tudi izginil. Irene je izčrpano in mimo sedela za pisalno mizo. Bila je zelo srečna, ker je slišala Manuelovo dihanje.

Druga kitica

VPRAŠANJE

Je to bitje eno samo,

v sebi ločeno na dve?

Sta to dve in naj poznamo le kot eno ju ljudje?

Bila je poceni kuverta iz slabega, sivega papirja. Na sprednji strani je bilo natipkano z neočiščeno, razmetano pisavo starega pisalnega stroja:

Gospa

Valerie Steinfeld Gentzgasse

50 a

DUNAJ XVIII AVSTRIJA

Spodaj je bilo podčrtano natipkano:

ČE JE ODPOTOVALA, POŠLJITE, PROSIM, ZA NJO!

Na zadnji strani kuverte je bilo ob zgornjem podolžnem robu natipkano: Pošilja: Daniel Steinfeld, Aleja 17. maja 7/51, Varšava.

Manuel Aranda je obračal kuverto sem ter tja. Pogledoval je Ireno. Ta mu je vračala pogled z očmi, zvrhanimi strahu. Oči je imela še zmeraj zardele, vendar nič več zabrekle in to dopoldne ni imela naočnikov. Vendar je bila še močno našminkana, da bi s tem prikrila svoj klavrni, izčrpani videz. Oblekla si je črni kostim iz džersija in luknjičaste črne nogavice iz najlona, si obula črne špangarice... Ob pol osmih zjutraj je prebudila Manuela v lekarni. Do takrat je globoko in trdno spal in ko se je prebudil, v začetku sploh ni vedel, kje je. Irene je le za nekaj časa zadremala pri pisalni mizi. Nočni zvonček ni več zapel...

»Morate vstati in oditi, preden pridejo naši uslužbenci, gospod Aranda.«

Pijan od zaspanosti se je vzdignil, se obul in si oblekel suknjič.

»Če se hočete umiti... Medtem bom še enkrat skuhala kavo...«

Potegnil si je z roko čez neobriti obraz in zmajal z glavo.

»Boljše bo, da se odpravim na pot v hotel. Mi je prav žal, kratko in malo sem zaspal.«

»Bila sem zelo... zelo vesela, da ste nocojšnjo noč preživeli tukaj, gospod Aranda.«

Dolgo jo je gledal. Irene si je snela naočnike in vzdržala njegov pogled.

»O pol enajstih pridem po vas in vas odpeljem h gospe Barryjevi.« V zadregi se je premaknil.

»Prav.«

»Rad bi vas odpeljal še domov. Vaš avto je vendar v popravilu.«

»To ne gre. Moram počakati, da pridejo moji ljudje. Potlej sedem na tramvaj. Saj ni daleč...«

Manuel Aranda se je odpeljal v »Ritz«.

Njegov tamkajšnji apartma je bil opremljen s stilnim pohištvom. V enem kotu v salonu je stala nasilno odprta škatla iz kartona, v kateri je bilo vse, kar je imel Manuelov oče pri sebi, ko ga je doletela smrt — vse razen ključka za železno blagajno, ki je bil ukraden. Manuel je imel občutek, da voha rahel duh po lizolu, ko je odšel mimo škatle proti kopalnici in odprl pipo za toplo vodo. Kaj pa naj storim s temi rečmi, je preudarjal. S temi in z vsemi drugimi? Naj jih pošljem pred seboj domov? Naj jih vržem stran? Ni se mogel odločiti.

Ko se je okopal, se je počutil bolje. Naročil je zajtrk in na svoje začudenje ugotovil, da ima tek. Močna kava ga je spet spravila popolnoma k zavesti. Bilo je nekaj čez tri četrt na devet, ko je zazvonil telefon. Manuel je vzdignil slušalko in zaslišal ženski glas, ki se mu je zazdel znan.

Glas je zasopihano spregovoril: »Gospod Aranda? Hvala Bogu, da sem vas dobila. Saj je vendar vaš oče stanoval v ,Ritzu’. Pa sem si mislila, moram poskusiti, mogoče tudi vi stanujete tam. Tukaj Martha Waldeggova, Irenina mati.«

»Dobro jutro, gospa Waldeggova. Kaj lahko storim za vas?«

»Pogovor nocojšnjo noč... ko me je hči poklicala po telefonu ... Saj ste vendar poslušali zraven nje...«

»Ja.«

Glas Irenine matere je zdaj zajecljal: »Kakšna strašna nesreča, da se je moralo to zgoditi, gospod Aranda... taka grozna reč... in utegne se zgoditi še toliko večja nesreča.«

»Gospa Waldeggova, oprostite, mojega očeta je umorila — vaša sestra! Mogoče bi kdaj malo pomislili na to.«

»Saj mislim na to ... ves čas ... Nisem vas hotela prizadeti ali žaliti, v resnici ne... Hotela sem vas samo prositi, kot mati, ki se boji za svojega otroka, ne raziskujte več naprej...«

»Pa vam je jasno, kaj mi prisojate?«

»Seveda. A sem kljub temu to storila.«

»Kaj se pravi, da se bojite za svojega otroka?«

»To... tega zdaj ne morem razložiti... Stekla sem od doma na najbližjo pošto, da me ne bi mož slišal...«

»Kako da vas je strah za Ireno?«

Potlej je Manuel zaslišal, kako je ženska na drugem koncu telefonske žice planila v ihtenje.

»Gospa Waldeggova, vam je marsikaj znanega, česar ne veva ne jaz ne vaša hči... in drugi ljudje ravno tako ne, na primer vaš mož. Drži?«

Ihtenje.

»Drži to, gospa Waldeggova?«

»Ja ... ja... Bilo bi... Bila bi katastrofa, če bi kaj od tega zvedela Irene in moj mož... Tu gre za srečo moje družine, na kocki je usoda treh ljudi...«

»In ker ste mi to rekli, mislite, da se ne bom več zavzemal za stvar?«

»Rotim vas, da se nehajte!«

»Kako je to absurdno, gospa Waldeggova. Vse bom storil, vse, me slišite, samo da ugotovim resnico. Pri tem se ne morem na nikogar ozirati — tudi na vas ne.«

Zdaj je ženska na pošti v Beljaku zajokala. Manuel jo je pustil, da je kar precej časa jokala. Vedel je, da bo spet spregovorila. Nazadnje se je oglasila in besede ji je sekalo hlipanje: »Torej dobro... Sprevidevam vaše stališče... Vse vam bom povedala ... a samo z enim pogojem ...«

»S katerim?«

»Da ne boste Ireni niti besedice črhnili o tem, da sem vas poklicala po telefonu! Niti besedice ne!«

»Velja,« je rekel Manuel. Prav gotovo mora biti kaj zoprnega, če mati prikriva hčeri, je pomislil.

»Hvala. In potlej morate priti k meni v Beljak... tudi o tem ne sme Irene nič zvedeti... Jaz tukaj ne morem nikamor ... pridite... prihodnji teden kdaj...«

»Zakaj pa ne prej?«

»Ker moj mož ne sme biti doma, ko boste prišli na obisk. Prihodnji teden mora nekega dne na Dunaj... k najinemu notarju... imava nekakšno parcelo na Dunaju, ki bi jo rada prodala...«

»In kdaj se odpelje?«

»To še ni natančno določeno. O pravem času vas bom še prej poklicala po telefonu. Če vas ne bo v hotelu, bom pustila sporočilo.«

»Dobro, gospa Waldeggova. Torej čakam. Dlje kakor teden dni pa ne bom čakal. Potlej bom prišel nenapovedan.« Gospa Waldeggova je narahlo vzkliknila. »Mi je prav žal. Hočem vedeti, kaj se je pravzaprav dogajalo z gospo Steinfeldovo! Pozdravljeni, gospa Waldeggova.«

Ni dobil nobenega odgovora več. Iz slušalke se je mahoma oglasilo nezadržno hlipanje. Potlej je bilo zveze konec. Manuel je negibno sedel in strmel v telefonski aparat kremaste barve. Počasi je položil slušalko nazaj na vilice.

2

»Gospod doktor Forster, tukaj Manuel Aranda. Jaz sem sin...«

»Ja, vem. O tej stvari sem veliko bral. Vašega očeta je zastrupila neka gospa Steinfeldova, ne res?« Glas je zvenel staro in kultivirano. »Kako pa vam je prišlo na misel moje ime, gospod Aranda?«

»Pred dolgimi leti, leta 1942, ste prevzeli zastopstvo gospe Steinfeldove v zelo nenavadni pravdi.«

»Pa ne zastopstvo gospe Steinfeldove, temveč njenega sina.«

»Ampak...«

»To je majčkeno bolj zapleteno. Ja, oba sem poznal, sina in mater. In jaz sem vodil pravdo. Zelo mi je šlo do živega vse, kar se je takrat dogajalo — pa čeprav smo advokati marsičesa navajeni, ne res? In ko sem zdaj bral, kakšen konec je doletel gospo Steinfeldovo in kaj je še poprej sama naredila, sem bil resnično ves iz sebe in sploh nisem ničesar več razumel. Domnevam, da si želite, naj bi vam povedal, kaj se je takrat zgodilo.«

»Če bi smel prositi kaj takega, gospod doktor. Telefoniral sem v vašo pisarno na Rotenturmstrasse, pa...«

»To že enajst let vodi moj sin. Sam sem se umaknil iz poklica.«

»Ja, so mi povedali. In tako so mi dali vašo zasebno telefonsko številko in vaš naslov v Stemwartestrasse. Bi vas smel kdaj tam obiskati?«

»Z veseljem, seveda. Pomagal vam bom, kjer mi bo mogoče. Vendar ne smete zameriti staremu človeku. Moj spomin .,. Zadeva je že tako daleč v preteklosti... Moram pregledati akte.«

»Kaj so še kje?«

»Upajmo.«

»Na sodišču? Mogoče bi lahko sam...«

»Na sodniji? Ne, gospod Aranda, pri tem ne boste imeli sreče. Nihče ne sme pregledovati tujih aktov. Povrh tega jih pa najbrž sploh ni več tam, temveč so v Leipzigu. Če jih tam sploh še hranijo.«

»V Leipzigu? Kako pa so prišli v Leipzig?«

»Vse to vam moram razložiti... Ne, ne, mislil sem na svoje akte. Ti so gotovo še v pisarniškem arhivu. Poklical bom sina in mu naročil, naj mi jih poišče. Če bomo imeli srečo, je še vse spravljeno. A preden vse poiščejo, bo gotovo trajalo kakšen dan...«

»Nisem vas mislil kar tako na vrat na nos napasti. Danes je petek. Bi vas smel mogoče jutri obiskati?«

»Če se ne bom nič oglasil, pomeni, da smo akte našli. Pridite torej na kavo, ob štirih popoldne. Do takrat bom tudi dokazila že pregledal in si malo osvežil spomin...«

»Gospod Landau, jaz sem...«

»Aranda! Vi ste gospod Aranda, poznam vas po glasu!« Knjigarnar je zasopihal. »Kaj pa bi že spet radi?«

»Položaj se je spremenil. Od zdaj naprej se ne pustim nič več odpoditi. Od zdaj naprej mi boste povedali vse, kar vam je znanega — o Valerie Steinfeldovi in o pravdi za očetovstvo, ki jo je vložila na sodišče, in o...«

Landau je zajavkal: »O pravdi za očetovstvo?«

»Natančno vam je znano, o čem govorim.«

Landauu je glas zatrepetal: »Ampak od kod vam je znano, da je...?«

»Od Nore Hillove.« .

»O Bog.«

»Ja, o Bog. Že zdaj mi je veliko znanega, gospod Landau. Tudi to vem, da ste telefonirali gospe Barryjevi in ji položili na srce, naj mi ne da nobenih podatkov. Le poslušajte me,gospod Landau: če boste kaj takega poskusili še pri kakšnem, pa čeprav enem samem drugem človeku, če mi ne boste zdaj odkritosrčno povedali vsega, bom poskrbel za to, da boste tudi vi potegnjeni v to zadevščino — in kakor ste gotovo že sami ugotovili, gre za skoz in skoz smrtno nevarno zadevščino, tudi še zdaj, potem ko sta umrla že dva človeka, ki sta bila zapletena vanjo.« Boječega je treba prestrašiti, je pomislil Manuel in nadaljeval: »Čisto lahko se zgodi, da boste tretji mrlič potlej vi. Danes ponoči je postala Nora Hillova moja zaveznica. Sami veste, kaj to pomeni zame — in za vas!«

Zadnje besede so bile izstreljene na slepo.

Pa so zadele. Landau je zajecljal: »Tak nikar mi vendar ne grozite... moje srce, saj vam je znano, moje srce... Saj vam bom povedal, kako je vse skupaj bilo, kljub vsemu, če ste že tako ali tako zvedeli o tem ... ampak Tilly!«

»Kaj, Tilly?«

»Moja sestra... Če pridete sem, ji bodo moji uslužbenci sporočili, da ste bili tukaj... in potem...«

»Kaj je večje: strah pred vašo sestro ali strah pred tem, da boste umorjeni, kakor je bil moj oče?«

»Jaz... jaz ...«

No, torej, je pomislil Manuel.

»To bova napravila drugače,« je rekel. »Prišli boste vi k meni, ne jaz k vam.«

»V ,Ritz’?«

»Ja. V mojem salonu se bova lahko nemoteno pogovorila.«

»Ampak kaj naj rečem v knjigami? Moram vendar navesti kakšen vzrok, zakaj odhajam ven...«

Pravzaprav se mi uboga para že smili, je pomislil Manuel.

»Knjižnica!« je mahoma zaklical Landau.

»Kaj?«

»Venomer nam ponujajo naprodaj zasebne knjižnice... To bi šlo... Kljub vsemu bi lahko rekel, da si moram ogledati eno od njih... To se tudi Tilly ne bo zdelo nič sumljivo, saj je na kaj takega kljub vsemu navajena... Samo če se bom do pol sedmih lahko še vrnil v knjigarno... Takrat namreč pride... In če me takrat še ne bo nazaj...«

»Seveda boste nazaj. Pričakujem vas danes popoldne ob treh.«

4

To je bilo pred poldrugo uro.

In zdaj je stal Manuel pri Ireni in vrtel v roki poceni pisemsko kuverto.

Irene ga je brez sveta gledala.

»Vam je to razumljivo? Iz Varšave? Daniel Steinfeld? Kdo je to? Kaj naj to pomeni?«

»Kdaj je prišlo pismo?«

»Z jutranjo pošto.«

Govorila sta v starinsko opremljeni dnevni sobi. Iz sosednjega prostora se je oglašal sesalnik za prah. Starejša ženska v naglavni ruti in v predpasniku je Manuelu odprla vhodna vrata. Stanovanje je moralo biti zelo veliko, kolikor je mogel presoditi. Iz veže brez oken, obložene s ploščami, so držala vrata v številne prostore. Okna dnevne sobe so bila obrnjena na tiho, prostorno dvorišče, na katerem so rasli trije stari, goli kostanji, na debelo obloženi s snegom.

Stanovanje Valerie Steinfeldove je bilo v tretjem nadstropju temne, dobro oskrbovane hiše s prastarim, škripajočim in suvajočim dvigalom. V dnevni sobi je bilo veliko knjig, dragocene omare, komode in skrinje, na katerih so stali srebrni svečniki, sedežna garnitura in več visokih stoječih svetilk.

»Kako, prosim?«

Irene je nekaj rekla, pa je Manuel ni slišal.

»Rekla sem: To bi utegnil biti kakšen Valerijin sorodnik, kakšen sorodnik njenega moža. Vendar ni meni nič znanega o takem sorodstvu. Zmeraj sem mislila, da ga Paul Steinfeld sploh ni imel. Poklicala bom po telefonu svojo mamo!«

»Ne!« Prijel jo je za roko. »Počakajte. Pismo bova najprej prebrala, mogoče bova potlej že kaj več vedela.«

»Da bi pismo prebrala? Saj je vendar naslovljeno na Valerie!«

V sobi zraven je hrumel sesalnik za prah, glasno in enolično.

»Kaj ga mislite zato poslati nazaj?«

»Naj je napisal pismo ne vem kdo, ni slutil, da je Valerie mrtva!«

»Mogoče nama bo ravno zato pomagalo, da bova zvedela, kaj ji je imel sporočiti!«

Spogledala ste se.

Po nekaj sekundah je rekla Irene: »Odprite kuverto.«

Manuel jo je pretrgal. Razgrnil je rumenkasti, vlaknasti papir, ki je bil v nji, in na glas prebral, kar je bilo natipkano s poškodovanim pisalnim strojem na obupen list papirja: ».Varšava, dne 6. januarja 1969’ — takrat je bila gospa Steinfeldova še živa! Irene je pokimala. Njene roke so se podrgnile med seboj. Manuel je bral: ».Draga moja Valerie. Ne zameri mi, če se po tej kratki večnosti, med katero si nisva nič pisala, obrnem nate, in prosim, pozabi, prosim’ — še enkrat, razprto — ,da se s tvojim možem nisva trpela, če bi bila dobra brata drug drugemu, kaj se ve, bi se bilo mogoče vse skupaj kako drugače končalo...’« Manuel je povesil list. »Paul Steinfeld je imel brata!«

»Brata! Moja mati bi morala to vedeti! Po vsej verjetnosti! To gre le predaleč! Tega vendar ne more početi z menoj! Pošteno jo bom prijela...«

Manuel je pomislil na telefonski pogovor, ki ga je imel z njeno materjo, in nepopustljivo rekel: »Tak nehajte s tem, prosim! Vaša mati nekaj prikriva — to nama je znano. No, prav. Če hoče prikrivati, potlej nama tudi zdaj ne bo povedala, zlasti pa ne, če jo boste v takemle razpoloženju poklicali po telefonu. Sama morava vse skupaj ugotoviti — kakor tudi vse drugo v tej zgodbi.«

»Imate prav. Bilo bi brez pomena. Moja rodna mati!«

»Saj ne veva, kaj nama je zamolčala,« je hlastno rekel Manuel. Bral je naprej: »,... bi se bilo mogoče vse skupaj kako drugače končalo. Mogoče pa tudi ne, če še enkrat premislim o tem. Moj brat je mrtev in po letu 1948 so bili najini osebni stiki čisto pretrgani. Vem, da si me imela zmeraj rada, pa čeprav sva se tako poredkoma videla. To je...’«

»Videla? Se pravi, da je bil na Dunaju! Kdaj? Samo leta 1948? Piše, da sta se večkrat videla, pa čeprav le poredkoma ... Kako je prišel v Varšavo?« je zaklicala Irene.

»Mogoče je bila gospa Steinfeldova nekajkrat v Varšavi in ga je tam obiskala.«

»Ne! Nikoli ni bila...« Irene je premolknila. »Ali pa vendarle? Saj mi vendar ni nič pomembnega znanega o nji.«

Manuel je spet vzel pismo predse. »,Zdaj je nastal položaj, na kakršnega bi ne bil nikoli pomislil in v kakršnem — ne ustraši se! — nujno potrebujem tvojo pomoč...’«

»Moj Bog, in teta je mrtva, mrtva, mrtva!« Irene si je z roko potegnila čez čelo.

».Mogoče si že lahko zamišljaš, za kaj gre. Sam ne vem, kako in če sploh prihajajo k vam poročila o nas. Ravno zato tako nujna prošnja. Jakob Roszek, eden mojih dobrih prijateljev, pride s svojo družino v torek dne 21. januarja dvajset minut pred osmo zjutraj z ekspresom .Chopin’ na dunajski vzhodni kolodvor. Ima ženo in petnajstletno hčerko, zelo čedno. Roszek je velik in močan, nosi debele naočnike in ima zelo širok, zelo bled obraz. Na sebi bo imel krzneno kučmo, žena in hčerka pa krznena plašča. Hči ima svetle lase kakor mati in obe imata sinje oči. Za razpoznavni znamenji bosta imeli mati in hči bela svilena šala prevezana čez glavo, Roszek pa bo držal pod pazduho veliko, debelo, v usnje vezano knjigo.’ Oklepaj. .Shakespearova zbrana dela v poljščini.’ Zaklepaj.«

Irene se je sesedla na enega od stolov, medtem ko je Manuel naprej bral. Irene ga je odslej nepremično gledala.

»,Prav gotovo boš spoznala mojega prijatelja, ljuba Valerie, ker bo tako dolgo ostal na peronu, dokler ga ne boš ogovorila. In če bi kaj spodletelo, te bo dal poklicati po javnem zvočniku na postaji. Prosim te, bodi za vse na svetu’ — podčrtano — ,v torek dvajset minut pred osmo zjutraj na vzhodni postaji in prisluhni Roszku in tistemu, kar ti bo imel povedati. Vse ti bo natančno obrazložil. Medtem ko se ti jaz že vnaprej zahvaljujem za dobroto, draga Valerie, zmeraj tvoj stari Daniel.’« Manuel se je ozrl in pogledal Ireni v oči. »Ne, je hlastno rekel. »Nikar spet ne jokajte, prosim!«

»To je tako... tako čudno... Kaj pa naj naredim?«

»Peljite se kajpak na vzhodno postajo,« je odgovoril Manuel. »Morava prisluhniti, kaj ima povedati ta Roszek.«

»Vi ste pripravljeni oditi z menoj...«

»Seveda. Kako to mislite? Oh, oprostite. Mogoče bi šli rajši sami...«

»Kje neki,« je rekla Irene in oči so se ji vlažno zasvetile, »hvaležna sem vam, če me pospremite, in sploh sem vam hvaležna za to, ker mi zdaj tako stojite ob strani, gospod Aranda.«

»In jaz sem hvaležen vam,« je po tihem rekel. Sesalnik za prah je glasno brnel.

»Ampak tole ni Agnes,« je rekel Manuel hitro in v zadregi.

»Kako?«

»Zenska tule zraven. Ki mi je odprla vrata. To ni Agnes Peintingerjeva ... ali pa vendarle?«

»Ne.« Irene ga je še zmeraj gledala. »To je gospa Komerjeva. Prihaja po trikrat na teden in malo počisti po stanovanju, in sicer že štiri leta.«

»Kako to? Je Agnes Peintingerjeva umrla?«

»Ne,« je rekla Irene. »Vendar se je morala pred štirimi leti preseliti v neki dom za ostarele. Ni mogla več delati in tudi ne skrbeti sama zase. V domu ji gre kar dobro. Jaz jo redno obiskujem, po enkrat na teden. Tudi Valerie...«

Irene je premolknila.

»Agnes še ničesar ne ve?«

»Ne.«

»Ampak kako je to mogoče?«

»Za zdaj še ne ve, pa tudi ne bo nikoli izvedela, nikoli sprejela na znanje,« je rekla Irene. »Telesno živi še zelo zdravo za svoja leta, srečno in zadovoljno — v nekakšnem drugačnem svetu.«

»Kaj se to pravi?«

»V teh zadnjih štirih letih je postala senilna. Popolnoma. In zato je tudi ni bilo za pogrebom. Ker ne razume ničesar več od tega, kar se dogaja okoli nje.«

5

Šestnajst pisanih vrtiljaških konjičkov je stalo v sobah, po hodnikih, po podestih na stopnicah. Potlej sta bili dve sejmarski lajni, najmanj dva metra široki in ravno tako visoki. Med drugim so bile tudi lutke za panoptikum v človeški velikosti — utopljenec v smokingu, cvetličarka (s košarico polno voščenih rož), dimnikar, mesar, policaj, natakarček, pa tudi barske dame in pocestne deklice — in vse to je stalo po vseh mogočih sobah ali pa se košatilo na dragih stolih. Bilo je na sto in sto čudovitih školjk, kamnov in lutk v narodnih nošah iz vsega sveta po policah ob stenah, ki so bile postavljen ' v vseh prostorih in po stopnišču. Ob dragocenostih je bil tudi čudovit kič: drobni kipci, psi, mačke, ptiči, planšarke iz porcelana. Vmes je bila tudi zbirka pip, zbirka velikih in majhnih bud. Po skrinjicah so bili zavarovani sijoči, pisani metulji v fantastičnih aranžmajih. Po mizah je ležalo na kupe steklenih krogel v velikosti pomaranče, polni najbolj nenavadnih reči, da so oči komaj še mogle vse zaobseči.

Vila je bila zelo prostorna, dvonadstropna, s strmimi stopnicami, z begajoče številnimi sobami in ozkimi hodniki, ki so bili od tal do stropa pokriti s knjižnimi policami. V eni od sob je stal velikanski noj iz lesa, belo prepleskan, z rdečim kljunom. V drugi sobi je bila zbirka starih ur, zbirka ladjic v steklenicah, zbirka neznanskih, grotesknih, v kričečih barvah natisnjenih plakatov iz Francije, Amerike, Japonske in Indije — plakatov za razstave, gledališke premiere, znamenite neme filme, nočne lokale, »Grand Guignol«. To je bil muzej, skozi katerega je slikar Roman Barry pospremil Irene in Manuela, muzej, o kakršnem je mogoče samo sanjati.

Roman Barry, velik, močan moški sredi štiridesetih, je bil veselega, rdečeličnega obraza in pristrižene bradice, ki je bila ravno tako črna kakor na kratko ostriženi lasje. Na sebi je imel hlače iz grebenčastega žameta, sandale in sivo, ohlapno flanelasto srajco. Po obleki in po rokah je imel vse polno sledov od barv.

»Bianka takoj pride, ravnokar telefonira mojemu trgovcu z umetninami. Vse poslovne zadeve mi ureja ona.«

Manuel je bil tako prevzet od te hiše, ki je stala mogočna in visoka na zgornjem koncu strme Alseggergasse, da je za nekaj časa celo pozabil na vzrok svojega prihoda in si samo ogledoval vse te dragocenosti, s katerimi je bila vila tako nabita, da jo je kar razganjalo.

Slikar Roman Barry je dobre volje govoril naprej: »Hišo sem kupil kot razpadajočo staro škatlo in prezidal. Če človek pomisli... Se pred petnajstimi leti sem živel z Bianko v bajti ob robu gozda v Salmannsdorfu! Živa duša ni marala niti povohati mojih slik. Ilustriral sem knjige za otroke. Od tega sva živela. Po tistem pa sva z Bianko prepotovala že ves svet, bila sva kar naprej in naprej na potovanjih in od vsepovsod sva prinašala s seboj to in ono, saj sami vidite...« Pokazal je na steno, ki je bila čez in čez pokrita z afriškimi maskami. »Pridita v boljšo sobo. Bianka je pripravila nekaj sendvičev...«

V »boljši sobi« je stalo pristno bidermajersko pohištvo okoli prisrčno pripravljene mize. Tukaj so po stenah visele slike, na katerih so se ljudje, če si navil igralno uro, premikali, plesali, orali, tolkli s kladivi ali žagali — in za povrh je zazvenela natančno po taktu še pesem.

Vrata so se odprla in skoznje je stopila Bianka Barryjeva. Na sebi je imela športno krilo in do pod brade pulover, dolgo, debelo koralno verižico in prstan s pisano emajlirano ploščico. Ni bila našminkana, polti je bila zelo svetle, lase je imela kostanjeve, po športno ostrižene na kratko, usta napeta in rdeča, oči sive. Imela je vitko, lepo postavo mlade ženske. Tudi Bianka je bila takoj ljubezniva in prisrčna. Sproščeno, neprisiljeno ozračje v tej hiši in ob njenih prebivalcih se je preneslo tudi na Ireno in Manuela. Kar kmalu

sta sedela ob okrogli mizi, grizljala pecivo, pospravljala drobcene sendviče in pila vermut ali kamparijca s sodo. Roman Barry je pil vino in kadil veliko, imenitno Savinellijevo pipo.

»Torej začnimo, Bianka,« je rekel. »Gospoda čaka.«

Ženska, ki je bila videti tako mlada, se je nagnila naprej. »Prav. Pa začnimo. Meni je triinštirideset let...«

»Ne!« je zaklicala Irene.

»... in jih bom kmalu dopolnila štiriinštirideset. Mojemu možu je petinštirideset let. Imava petnajstletno hčerko Barbaro, ki je zdajle v šoli. Poročena sva že devetnajst let. In moja prva velika ljubezen je bil Heinz Steinfeld. Vzemita si vendar, prosim, vsega, kar želita — sendvičev, pijače. Pri nas si mora vsakdo sam postreči. Ja, Heinz...« Mežikaje je pogledala proti možu. »Roman je še zmeraj ljubosumen na Heinza.«

»Še malo ne,« je rekel Barry.

»Ja, ja,« je rekla Binka. »Ze dobro, stari. Vsaj nimava nobenih skrivnosti drug pred drugim, kaj?«

»Hvala Bogu,« je rekel slikar in napravil krepak požirek vina.

»In ravno zato sem vaju prosila, da pridita sem. Povedala vama bom, kako se je takrat vse zgodilo s Heinzem... Takrat mi je bilo šestnajst let, ti ljubi Bog! In Heinz je bil samo pol leta starejši od mene. Ze dve leti sva hodila skupaj — tako pravimo pri nas na Dunaju, gospod Aranda. Ampak kako hodila! S kakšno nedolžnostjo! Joj, to je bila najbolj nedolžna ljubezen na vsem svetu, bi rekla...« Bianka je vrgla nogo čez nogo, prepletla prste obeh rok pred enim kolenom in se nasmehnila. Govorila je hitro in brezskrbno. »Stanovala sem s starši tam onkraj v Doblingu, čisto v bližini Velike zvezdame. Tam je stala tudi moja šola, dekliška gimnazija. In takoj zraven — samo ograja in nekaj dreves je bilo vmes — je stala šola za kemijo, v kateri je študiral Heinz.«

»Je stala? Saj še zmeraj stoji,« je rekla Irene.

»Na novo postavljena po vojni, od tal do vrha. Bombe so jo podrle pri enem od zadnjih letalskih napadov. Bila je do tal razdejana. Našemu liceju se pa kakor po čudežu ni nič zgodilo- Še kozarček kamparijca, gospodična Waldeggova? Ampak dajte no vendar! Vam bom jaz pripravila. Z veliko sode, vem... Iz našega razreda smo lahko skozi okno videli naravnost v laboratorij, v katerem je delal Heinz. Imel je pouk vsak dan do štirih popoldne — ker so morali pač vsak dan toliko ur praktično delati v laboratoriju. Našega pouka je bilo konec najpozneje ob pol dveh. In potlej sva si zmeraj dajala znamenja skozi okni, kadar je bil Heinz v laboratoriju in ni imel ravno teorije v učilnici — naskrivaj in previdno seveda.«

»Ker je bil mešanec, uradno ni smel imeti nobene prijateljice — je bilo tako?«

»Ja, tako je bilo. Povrh tega pa ...« Bianka je obmolknila.

»Kar mirno povej,« jo je spodbudil mož. Popil je veliko vina in nepretrgano je kadil.

»No ja, potlej je bil še neki drug fant, ki me je oboževal, zelo oboževal. Vendar nisem marala o njem niti slišati, Fantu je bilo ime... Peter Haber,« je rekla Bianka in se spet nasmehnila. »Bil je strašansko ljubosumen, tisti Peter Haber, in divji, ker sem pač hodila s Heinzem. Haber je vohunil za nama. Pogosto sva se dobivala ob popoldnevih, ob nedeljah in o počitnicah pa sploh! Zelo sva pazila in se zelo varovala. Vsaj mislila sva tako. V resnici pa sva bila lahkomiselna, strahotno lahkomiselna... Pač še otroka... In tako je moralo priti, kakor je potem pač prišlo... 21. oktobra. Tako natančno se še spominjam datuma zato, ker imam devetnajstega rojstni dan. Ja, 21. oktobra leta 1942 se je zgodilo tisto...«

6

Določanje pozitivno nabitih elektrolitnih delčkov po poteku z žvepleno kislino.

To je Heinz Steinfeld delal že skoraj v spanju.

V tekočini v epruveti, ki jo je dobil od profesorja Salzerja, so bile raztopljene kovinske spojine. Heinz je moral ugotoviti, za katere kovine gre.

Polletje se bo končalo v februarju 1943, danes pa je sreda, 21. oktobra 1942, sončen in topel dan in Heinz Steinfeld je že opravil dve tretjini vseh predpisanih vaj za ves semester, in sicer s sijajnim uspehom.

Vzel je betič neke naprave, razredčil tekočino z vročo vodo, jo dal zmrzovat in jo precedil. Če bo šlo takole naprej, bo jutri analiza končana.

Pol dveh!

Počasi in na videz miselno odsotno je Heinz odkorakal k enemu od velikih oken in se zagledal ven v blage sončne žarke. Na drugi strani, na dekliški šoli, je bilo eno od oken v isti višini odprto. Bianka je stala pri njem. Na sebi je imela belo bluzo s čipkastim ovratnikom. Heinzu je srce hitreje utripalo, ko je opazil, kako je lepa deklica takoj skrivaj in previdno obrnila palec desne roke proti tlom. Sam je storil ravno tako. Bianka je enkrat na kratko pokimala, potem pa izginila. Heinz je odtaval nazaj na delovni prostor, ves zastavljen z aparaturami in steklenimi posodami, in postavil stekleni tulec s filtratom na azbestno mrežo nad trinožnikom, pod katerim je stal Bunsenov gorilnik. Pa ni prižgal gorilnika.

»Zdaj grem k Leitnerju,« je rekel, ko se je obrnil k fantu, ki je delal zraven njega. Čisto v bližini je bila majhna gostilna, v kateri so vsak dan pripravljali za učence državne šole za kemijo opoldanski obed — za ustrezno količino odrezkov živilskih kart. Jed je bila enolična in slaba. Le malo študentov je hodilo »k Leitnerju«. Heinz Steinfeld je hodil. Jed mu ni dišala, vendar je bil nezahteven in povrh tega je imel zelo pomemben vzrok za na videz vsakdanji obisk nepomembnega lokala. Tako je mogel vsak čas okoli poldneva ali nekaj zatem oditi iz laboratorija ...

7

Ko je stopil iz poslopja, je zavil na levo v tiho stransko ulico in odšel po tej navzgor do športnega igrišča z visoko ograjo iz žične mreže. Pri tem se je nekajkrat ozrl. Na cesti ni bilo žive duše. Heinz si je medtem slekel beli laboratorijski plašč in na sebi je imel dokolenke, nizke čevlje, kratke hlače in jopič iz tvida. Se nikoli ni nosil dolgih hlač. Sploh še ni imel nobene prave obleke.

Heinz Steinfeld je bil spotegnjen, suhljat fant. Bil je ozkega obraza, modrih oči in svetlih las kakor mati. In pegast. Ni imel kravate, temveč odpeto srajco z ovratnikom čez suknjič. Kravate sploh ni trpel.

Z levo nogo je brcal kamenček pred seboj, medtem ko se je bližal športnemu igrišču. Heinz v šoli sploh ni imel nobenega pravega prijatelja, veliko fantov pa ga je imelo rado in so bili tovariški in prijazni z njim. Imeli so ga za enega svoje sorte, čeprav so vsi vedeli, da je njegov oče Zid. To je nekoč raztrobil pred vsem razredom eden od učiteljev, ki ga ni mogel. Vendar se Heinzu na splošno niti čez profesorje ni bilo treba pritoževati. Seveda je bilo stopetdesetprocentnih, ki ga sploh niso hoteli pogledati, temveč so ga dražili in kdaj pa kdaj poniževali s pripombami. No ja, podobno je bilo tudi pri sošolcih. Tudi med njimi je bilo nekaj zafrkantov. A nič hudega, čeprav se je Heinz zmeraj počutil nebogljenega in brez časti, kadar so ga napadali. Saj se vendar sploh ni mogel braniti! Najrajši in zlahkoma bi bil svoje mučitelje istih let pošteno prebutal — vendar se v kaj takega ni smel spozabiti. To mu je več kakor razločno povedal profesor dr. Karl Friedjung, ravnatelj zavoda.

»Saj je že to velik privilegij, Steinfeld, da vas tukaj izobražujemo. Zato se morate zmeraj še prav posebno korektno obnašati. Ne bom trpel nikakršnih nepravilnosti.«

Stara ropotulja, je pomislil Heinz in splezal skozi eno od vrzeli v mrežasti ograji. To športno igrišče je pripadalo šoli za kemijo in obenem dekliškemu liceju. Daleč zadaj, prav na koncu, je raslo grmovje in podrastje in skozi to se je zdaj odpravil Heinz in za tem je stala vegasta baraka, v kateri se je valjalo vse mogoče orodje, valji za ravnanje terena, potrebščine in ropotija vseh sort. Gotovo je moralo biti vse to že celo večnost tukaj, saj je bilo vse skupaj trhlo in zarjavelo. Videti je bilo, kakor da so na bajtico vsi že zdavnaj čisto pozabili. Heinz jo je odkril — pred enim letom. Ključavnico na vhodnih vratih je bilo mogoče s končkom ukrivljene žice zlahka odpreti. Sem ni nikoli nihče zašel. Kadar ni noben razred telovadil, si bil tukaj daleč stran od vseh ljudi. In telovadili so samo ob dopoldnevih. Vse to je Heinz opazoval venomer znova, preden je Bianki kaj črhnil o baraki. Zdaj pa je s čevljem trikrat na kratko in dvakrat na dolgo brcnil ob lesena vrata in jih odprl. V prihodnjem trenutku je že stala pred njim Bianka — v priljubljeni beli bluzi, v črnem krilu, v črni jopici. Njena šolska mapa je ležala na enem od zabojev. Heinz je zaprl vrata za seboj. Zdaj je bilo v bajti temačno. Svetloba je padala skozi špranje in oslepele šipe. Dišalo je po usnju, prsti in starem lesu.

»Servus, Heinz!« Bianka je zažarela proti njemu.

»Servus!« Segla sta si v roko, kakor je navada pri mladih. »Pohitel sem, kolikor sem le mogel... Si ti že dolgo tukaj?«

»Nekaj minut.« Ljubeče ga je pogledala. »Saj imam tudi bliže — z našega šolskega vrta...« Bianka je sedla na staro klop. »Pridi k meni. Na, nekaj sem ti prinesla...« Ponudila mu je debelo, sijoče rdeče jabolko.

Heinz ga ni hotel vzeti. Za vse na svetu ne!

Pa ga je moral.

Nazadnje sta ga prelomila čez pol in ga pojedla vsak polovico. Heinza je nekaj vznemirjalo, Bianka je to čutila. Bila je tako velika kakor on in imela je telo odrasle ženske. Pod svileno bluzo so se ji blago risale prsi. Mi bo že vse povedal, saj mi tako ali tako zmeraj vse pove, je pomislila Bianka in med žvečenjem vprašala: »Poznaš Sieglerja in Macha?«

Pokimal je in rekel s polnimi usti: »Ta dva sta že v četrtem letniku. Kaj pa je z njima?«

»Danes zjutraj sta se stepla pred našo šolo.« Bianka si je potegnila z roko čez lase in ga pogledala. Pertramerka ju je gledala. Te gotovo ne poznaš. Posebno čedna punca iz sedmega razreda. Zares stepla.«

»Ampak zakaj?«

»No ja, zaradi Pertramerice kajpak. Machu je nazadnje pritekla kri iz nosa, da je zatulil. Meni se zdi to trapasto, tole večno ravsanje... samo kdo je močnejši! Kakor da bi šlo za to. Ti ne boš nikoli tak ...« Zdaj ga je pobožala po licu in se mu še bolj primaknila. Po tihem je vprašala: »Pa me boš takrat, ko poj deš v Ameriko, tudi za gotovo vzel s seboj?«

»Jaz bom mogel odriniti v Ameriko samo v primeru, če vojno izgubimo.«

»No ja, to bomo pa tako ali tako izgubili — saj si sam rekel!«

Zamrmral je: »Ne moremo vendar dobiti vojne proti štirim petinam sveta, to je jasno. In grozno.«

»Grozno? Ampak če bomo vojno dobili, se vendar ne bova mogla nikoli...«

Heinzu se je obraz sunkovito spačil v masko sovraštva.

»Saj! Zaradi mojega očeta, te svinje židovske!«

Bianka se je odmaknila od njega.

»Heinz!«

»No, saj je vendar čista resnica! Kar poglej me! Kaj sem zaradi njega? Trpijo me pač, ravno toliko, da me še trpijo. Ne smeva si privoščiti, da bi naju kdo videl skupaj. Ne smem se vpisati na univerzo. Zmeraj moram držati jezik za zobmi. Vse to dolgujem njemu, temu...«

»Heinz! Jaz grem stran, če še enkrat kaj rečeš. Obljubil si mi, da ne boš nikoli več tako govoril o svojem očetu. Saj navsezadnje vendar ne more nič za to. Kaj si je mogoče mogel izbrati svoje starše?«

»Pa se je morala moja mati poročiti ravno z njim?« Heinz je zabrisal ogrizek jabolka v enega od kotov. »Ta sploh nima instinkta, nobenega čuta za tisto, česa človek kratko in malo ne sme napraviti! In jaz, jaz moram plačevati za to.«

Spet ga je pobožala.

»Saj ti gre... prehudo pa spet ni... Marsikdo je zelo ljubezniv s teboj. In poglej, ne bo ti na primer treba oditi k vojakom.«

»Pa bi tako rad postal vojak!«

»In potlej bi jaz vsak dan umirala od strahu zate. In vendar po vsej sili hočem živeti s teboj!« Zdaj se je privila k njemu, Heinz pa je sedel v zadregi in togo. »Ker te imam rajši kakor Macha in Sieglerja in vse druge fante, kar jih poznam, skupaj.« Hitro je govorila naprej, da bi ga odvrnila od mračnih misli. »V fiziki nam je Hauswirth spet narekoval naloge, od katerih ne razumem niti besedice. Če se dobiva popoldne, mi boš pomagal, ne?«

»Pa jasno!«

»Veš kaj, Heinz, včasih premišljujem, da po vojni ne bo nikoli več tako lepo kakor zdaj. Zdaj te imam samo jaz čisto zase.«

»Ja, in?«

»Pozneje, v Ameriki, bodo prišli drugi ljudje med naju.«

»Smešno!« je zaklical.

»Pač, pač. Postal boš velik človek. In potlej bodo vse ženske letale za teboj. In mogoče so v Ameriki tako lepe, da se bom morala sramovati.«

Heinz je rekel zelo resno: »Bianka! Zame boš zmeraj ti najlepša! In saj sem ti šele prejšnji teden dal častno besedo, da se bom poročil s teboj, kakor hitro se bova smela. Nikoli ne bo nobena druga ženska stopila med naju. In kakor hitro bova dobila otroka, še celo ne. Otroci vežejo.«

Ogledovala ga je tako zaljubljeno. Zdaj je bila že čisto zraven njega.

»Saj sem ti vendar pripovedovala o Sieglerju in Machu in Pertramerki, ne?«

»Ja. In?«

»Menda sta se zato stepla, ker je Mach videl, kako sta se Pertramerka in Siegler poljubila. Si tudi ti že storil kaj takega?«

»Kaj?«

»Poljubil kakšno punco,« je rekla in se mu uprto zagledala v oči.

»Se nikoli!«

Potlej je ovila roke okoli njega in ga narahlo poljubila na usta. Heinz je bil za trenutek kakor okamnel. Potlej je tudi on vzdignil roke in ju pritisnil na njen hrbet. Poljuba ni bilo ne konca ne kraja. Heinzu je ena roka zdrsnila navzdol, da se je dotaknil z njo Biankinih prsi. Bianka je srečno zastokala. Zdaj je trdno prižel svoje ustnice na njene.

Tisti trenutek so se vrata barake sunkoma odprla in v bajto je stopil slok, velik moški. Za njim je stal fant, ki je takoj potem stekel stran; Bianka se je bliskovito izvila Heinzu, tako da je fanta ravno še videla. Bil je Peter Haber, njen ljubosumni častilec.

Se pravi, da nama je skuhal kašo! je šinilo Bianki skozi glavo. Tole je ravnatelj šole za kemijo, kako se že piše, Friedjung, zelo je strog, mi je pravil Heinz. Križ božji!

Profesor dr. Karl Friedjung je imel na levem reverju na suknjiču emblem stranke; užival je spričo situacije. Molčal je vsaj dve minuti. Bianka je pogledala Heinza. Ta je gledal v tla.

»No,« je nazadnje z mrzlim, trdim glasom spregovoril Friedjung, »nič mi nimate povedati, kaj? Vam je zaprlo sapo, kaj? Lepo, zelo lepo. Čestitam, Steinfeld. Človek kakor vi bi si moral na vse kriplje prizadevati, da ja ne bi zabredel v kakšne sitnosti, pa ravno vi... In vi, draga gospodična, kako se vi pišete?«

Potegnil je notes in svinčnik iz suknjiča.

Bianka je povedala svoje ime.

»Z liceja tukaj zraven?«

»Ja.«

»Razred?«

»Sesti A.«

»Zdaj pojdite lepo domov, gospodična. Pri tej priči. Ravnateljici vašega zavoda bom o stvari podrobno poročal. In kar se vas tiče, Steinfeld, ki le po milosti smete študirati tukaj in ste tako nesramno zlorabili naše zaupanje, kar se vas tiče, vi pobalin, vi izpljunek, glede vas bom uporabil drugačne ukrepe.«

»Gospod ravnatelj,« je vsa obupana začela Bianka, »prosim vas, bodite uvidevni. Midva se imava rada in...«

»Rada se imata!« Friedjung je moral od osuplosti napraviti korak nazaj. »Ja, kaj nimate niti trohice občutka za čast v sebi? Kaj ne veste, da to, kar počnete, meji na rodovno krvoskrunstvo? Kaj se pravi meji?« je mahoma zakričal. »Saj to je krvoskrunstvo rase! Pri belem dnevu! Nepojmljivo, kaj takega! In jaz sem bil slep! In sem vam zaupal! Mislil sem, da se boste vključili!«

»Če bi vas ne pripeljal Peter Haber...« je začela Bianka, vendar jo je Friedjung nahrulil: »Jezik za zobe! Dečko je storil samo svojo dolžnost kot dober Nemec! Vas pa bom kaznoval vsem za strah in trepet, Steinfeld, na to se lahko zanesete! Tresite se in trepetajte od strahu in groze! Alo, vi greste z menoj na šolo, poberite svoje stvari, pospravite z delovne mize in pri priči zapustite šolo! Ne smete več stopiti čez prag inštituta! Vi in arijka... ali pa mogoče tudi vi niste arijka?«

»Sem!«

»Nepojmljivo! Pa ti nečistuje! Na šolskem področju! Kaj takega se še ni zgodilo! In zapomnite si, Steinfeld, kaj takega se tudi nikoli več ne bo zgodilo, ti nesramni, mizerni, ušivi na pol Zid! Zdaj ti je odklenkalo!«

8

Blodila sta po mestu.

Nista si upala oditi domov.

Bala sta se vsakega, še tako starega moškega, ki je pogledal za njima, vsake stare ienice, ki se je zadela obnju, vsakega policaja, vsakega esajevca. Na Dima ju in v okolišu je živelo poltretji milijon ljudi in vsi so se jima zdeli neznanski, nobenemu nista mogla zaupati, nobenemu, saj je vsak utegnil biti vohljač, preganjalec, birič, vsakdo bi jima utegnil prizadeti kaj hudega. Poltretji milijon ljudi in med njimi dva mladoletnika, ki sta mahoma spet postala otroka — otroka, ki nista imela nikogar več, samo sebe.

Ti nesramni, mizerni, ušivi na pol Žid! Zdaj ti je odklenkalo!

Kaj je mislil s tem, Bianka? Odklenkalo? Kaj pa misli storiti? Kaj pa more napraviti? Oh, lahko naredi vse, saj pozna najvišje veljake, saj je tudi sam visoka živina in se venomer vozi v Berlin...

Zakaj se pa vozi v Berlin?

Sodeluje pri kaj vem kakšnem načrtu. Na zavodu ima posebno velik laboratorij. Za sobo z mikronskimi tehtnicami v prvem nadstropju. Tam dostikrat dela, tildi ponoči še. Vrata so zmeraj zaklenjena. Vendar sem videl luč v oknih, nekoč je bilo to opolnoči. Temu je treba samo kateremu od prijateljev telefonirati, pa bom...

Tak nehaj že! Prosim! Ne izgovori. Ne sme biti tako. Mogoče se pa unese.

Tale? Nikoli! Saj je vendar že komaj čakal na kaj takega!

O moj Bog, Heinz, tudi moj oče je v stranki. Kaj bodo pa moji starši rekli? Saj jim moram vendar povedati.

In jaz svoji mami. Moja mati je sama. Tvoja ima še moža. Moj oče, ta strahopetni Žid ...

Heinz!

Pobegnil je! Ušel! Mojo mamo je pustil na cedilu!

Kaj se pravi pobegnil? Naj bi se pustil, da bi ga pobili? Kaj ne bi tudi ti pobegnil, zdajle, če bi le mogel? Si videl! Ampak ti ne moreš! Jaz ravno tako ne. Midva morava domov in...

Jaz že ne grem domov! Ne upam si! Jaz ne grem domov...

Desetkrat, dvajsetkrat je ponovil ta stavek in podobne stavke v dolgih urah, ko se je potikal po velikem mestu.

Oba sta imela pri sebi samo šolski mapi. Heinčeve knjige in veliko škatlo, v katero je spravil vse šolske potrebščine, ki si jih je moral kakor vsak učenec sam kupiti, je vzel v varstvo prijazni in sočutni šolski sluga.

Iz Doblinga v prvi okraj. Iz prvega okraja v Prater. Iz Pratra na most miru...

Jaz ne morem več, Heinz... noge me tako bole...

Stopila sta v majhno, polmračno kavarno. A čez kakšne četrt ure sta ju strah in nemir že spet gnala naprej. Nazaj v deveti okraj. Kino. Vzela sta vstopnici za najcenejša sedeža in sedla na škripajoča lesena stola in se držala za roke, ki so bile od razburjenja vroče, potne.

Vrteli so zabaven film, ljudje v kinu so se zelo smejali.

Bianka in Heinz pa sploh nista razumela, kaj se dogaja na platnu. Šušljala sta med seboj. Zmeraj iste stavke groze, zmeraj iste stavke.

Gledalci so bili nejevoljni, sikali so jima, naj dasta mir, ju zmerjali.

Znova ju je popadla panika, da sta stekla iz kina. Medtem je blago sonce tega dne že zašlo. Somrak in tema sta hitro prišla. Postalo je mrzlo, ledeno mrzlo. Še zmeraj sta kar naprej tavala. Čez Ring proti Operi. Ven iz mesta, po neskončni Wiedner Hauptstrasse navzgor. Ura je bila pet. Ura je bila šest. Pol sedmih. Bianka se je molče spotikala ob molčečem Heinzu. V bližini južnega kolodvora se je kar na lepem opotekla in se naslonila na neko hišo.

Meni je tako slabo... Mislim, da bom morala bruhati... In sploh ne morem več hoditi... Prosim, morava domov ...

Meni je vseeno, kaj se zgodi... Jaz ne morem več... Sprevidi to, Heinz, sprevidi že vendar ...

Saj vendar sprevidim... Lahko še stojiš?

Lahko...

Tamle je telefonska govorilnica. Jaz bi... poklical bi mamo...

9

»Ti židovska cafuta!« je zakričal Egmont Heizler. Z vso močjo je mahnil svojo hčer po obrazu. Ta je odletela ob omaro v svoji sobi. Udarec jo je žgal kakor ogenj in silil Bianki solze v oči. Egmont Heizler, filolog, germanist, pisec dobro znanih del o nemški književnosti, član stranke in po zaslugi svojega donečega glasu in dramatične govorniške nadarjenosti »okrožni govornik«, je znova udrihnil hčer po obrazu. »Ti svinja! Niti vlakenca časti nimaš v sebi!«

»Ampak njegova mati je vendar telefonirala!« je jecljala Bianka. Ravnokar se je vrnila domov. »Heinz je vendar govoril z njo in mu je rekla, naj grem takoj domov, ona pa te bo takoj poklicala po telefonu in se pogovorila s teboj!«

Zaničljivo se je zasmejal. Sapa mu je smrdela po žganju.

»Ja, poklicala me je, ta ... ta fina dama! Nesramna babnica! Mogoče sem ji čisto prav povedal, kar si mislim!«

»Kaj si se prepiral z njo?«

»Prepiral? Prepiral je lepa beseda! Nabrenkal sem ji takih, da nazadnje sploh ni več spravila niti besede iz sebe, ne res, mami?«

»Ja, ati,« je nesrečno potrdila majhna, siva osebica, ki se je na pol skrivala za životnim soprogom in tožila. »Tvoj želodec ...«

Egmont Heizler je zagrmel: »Midva morava zdaj poravnati nekakšen račun, sem ji rekel! Ne samo gospod ravnatelj Friedjung in vi! Ne, tudi vi in jaz! Vaš sin je zapeljal mojo hčer! Zdaj boste nekaj doživeli, boste videli! Lahko se kar na nekaj...« — glasno se mu je rignilo. — »... pripravite, spoštovana, milostljiva gospa!«

»Pa saj se s Heinzem nisva še nikoli...«

»Nikoli več mi ne izgovori imena tega usranega židovskega bizgeca!«

»Saj ni Zid! Samo mešanec je!«

Pri tem je dobila še tretjo klofuto.

»Ati!« je zavpila njena mati. »Ati, prosim! Nikar se tako ne razburjaj! Tvoj želodčni čir!«

Vendar registrator, kritik in komentator novejšega nemškega pismenstva ni mislil na svoj želodčni čir. Divje je stresal z glavo, z lasmi, kakršne je imel Gerhart Hauptmann, ko je precej pijan in škrlatno rdeč v testeni obraz zarjovel: »Ti mi že ne boš ugovarjala, ti cehta brez časti! Ti že ne!« Že lep čas se je nalival, tale okrožni govornik Egmont Heizler, in ni ga veliko nesel. »Prepetnajstila si svoje starše, lagala si in goljufala! Skrivaj si se shajala s tem govnaškim židovskim pobalinom, nič nisva vedela o tem! Nič! Nama se ni niti majčkeno sanjalo! Ne res, mami?«

»Niti sanjalo,« je klavrno ponovila v odmev človeška miška.

»To lahko priseževa! In tudi bova prisegla, če bo prišlo do tega! Sem že telefoniral temu ravnatelju Friedjungu in mu sporočil, da nisva niti slutila, niti malo slutila in da bom zdaj, kakor je samo po sebi razumljivo, posegel vmes z najstrožjimi ukrepi!«

»Telefoniral si Friedjungu...«

»Zapri gobec!«

»Ati...«

»Pusti me, mami! Saj sploh ne moreš vedeti, kakšne posledice utegne to imeti za nas! Zame! Okrožni govornik mora biti vsem za zgled! V vseh pogledih! In njegova družina ravno tako! Namesto tega pa — kaj ti naredi ta nizkotna nesnaga?« Spet je vzdignil roko, da bi zamahnil. Bianka se je umaknila od njega. Nagnal jo je po sobi. »Ta nizkotna nesnaga ti gre in nam osvinja dobro ime! Medtem ko se milijoni bijejo v junaškem boju za prihodnost rajha, se ti tole speča z židovskim prascem, ne ugovarjaj, drugače jo boš skupila še eno, z židovskim prascem, pravim, v najbolj zoprni, najbolj odurni obliki!«

»Saj se imava vendar samo rada ...«

»Tak jezik za zobe! Zdaj govorim jaz, razumeš? Boš že dobila kazen, ki ti gre! Ti jo bomo že sporočili!« Biankinemu

očetu je zmanjkalo sape, da je hlastal za zrakom in se trdno oprijemal mize, potlej pa se je ujel in zatulil: »Za začetek boš zdaj nama, svoji materi in meni, dala kot Nemka sveto in častno besedo, da te židovske svinje ne boš nikoli več srečala! Nikoli več, se razumemo?«

Bianka je trepetala, vzdignila si je roke v obrambo pred obraz. Takole si je zamišljala vse to in zdaj je natanko tako prišlo. Hujše, kakor si je zamišljala, še veliko hujše!

»Se razumemo?«

»Ja...«

»Tvoja častna beseda! Naprej! Čakam!« je kričal njen oče in se močno opotekal. »No, bo že kaj?«

10

»... no ja, in tako sem kajpak dala častno besedo,« je pripovedovala Bianka Barryjeva. Malo je premolknila, da je napravila požirek kamparija. Gladki, nenašminkani obraz ji je med pripovedovanjem ostal obvladan in prijazen, glas enakomeren. »Oh,« je potlej rekla, »kako dolgo je že od takrat, kako neskončno dolgo ...«

Nastal je premolk.

Manuel se je zagledal v Bianko Barryjevo in ta je mimo vzdržala njegov pogled. »In kaj se je še poprej zgodilo? Hočem reči, preden ste se poslovili od Heinza?«

»No ja, njegova mati je rekla, da misli telefonirati mojemu očetu in ga pomiriti. Rekla je, naj se odpeljeva vsak posebej domov. Ubogala sva jo do besede natanko. Jaz sem bila tako izčrpana, da sem v tramvaju zaspala in se skoraj predaleč odpeljala. Sentimentalno slovo? Seveda. Dolgo sva se držala za roke in se poslavljala. Bila sva skoraj prepričana o tem, da bo Heinzova mati našla kakšno rešitev. Sva bila pač še zmeraj otroka, ja, otroka...« Bianka je spet premolknila in posegla po cigareti. Manuel ji je postregel z ognjem. »Hvala.« Zenska v visoko zaprtem puloverju in v športnem krilu se je zresnila. »Oklepala sva se misli, da nama bo gospa Steinfeldova pomagala, potlej pa...«

»Ja?« je vprašal Manuel.

»Potlej pa je vendarle prišlo vse čisto drugače! Po zaslugi mojega očeta, tega fanatika. Saj sem vam vendar povedala. Dobila sem nekaj tednov hišnega aresta. Celo večnost so mi nadzorovali vsak korak. Nekoč se mi je posrečilo, da sem Heinzu telefonirala. Tudi on je moral dati svoji materi častno besedo, da se ne bo nikoli več dobil z menoj. Oba sva se blazno bala... Moj oče in tisti Friedjung sta vzdignila celega vraga zoper naju. Tudi jaz sem to občutila — pa pošteno. Najhujši ukor v šoli. Izguba položaja v Zvezi nemških deklet. Bila sem dekliška voditeljica.«

»V... kje?«

»V ,Zvezi nemških deklet’, gospod Aranda. V ženski inačici Hitlerjeve mladine za fante. Tam so me ozmerjali in mi rekli, kakšne kazni me čakajo, če bom še kdaj, in tako naprej.«

»Kaj se je zgodilo s Heinzem?«

»Tega dolgo nisem izvedela. Nihče ni vedel. Potlej pa je ena od punc iz mojega razreda rekla, da ga je videla. Na kolesu. Punca ga je ogovorila. Bil je zelo preplašen. Delal je kot raznašalec kolobarjev.«

»Kot kaj?«

»Med kinematografi. Film obstaja iz... iz osmih ali desetih kolobarjev, se mi zdi. Če v več kinematografih vrte isti film, je treba te kolobarje, kakor hitro so odigrani, brž prenesti iz enega kina v drugega. Da lahko isto kopijo vrte v dveh kinih.«

»In ga sploh ni bilo nikoli več nazaj na šolo?«

»Nikoli več,« je rekla Bianka. »Friedjung je to onemogočil, spodbujal in podpiral ga je pa moj fini oče.«

»In vi? Ga niste nikoli več videli?« je vprašal Manuel.

Irene je čutila, kako postaja gospa Barryjeva čedalje bolj živčna in kako si krčevito prizadeva, da bi prikrila živčnost.

»Pač... enkrat... kratko in malo nisem mogla več zdržati in tako sem ga počakala na neki cesti, katero je moral vsak večer po večkrat prekolesariti.« Bianka je povesila glavo. »Bilo je grozno... Videti je bil bled in reven. Na zunaj je bil zanemarjen. V resnici raztrgan. V monterski monduri in čeznjo star usnjen jopič. Pozdravila sva se in spregovorila nekaj besed: klavrnih, nič povednih, hlastnih besed. Veliko preveč sem se bala, da bi se mogla z njim normalno in kaj več pogovoriti ali se celo še kdaj dobiti z njim. Moj oče mi je še zmeraj grozil. Zveza nemških deklet mi je grozila. Moji učitelji so mi grozili. Oni drugi fant, tisti Peter Haber, mi je bil nepretrgano za petami...«

Manuel je opazil, da bradati slikar že nekaj časa precej nesrečnega obraza žuli pipico. Zdaj je mahoma na glas spregovoril: »Mi je prav žal... V resnici mi je grozno žal!«

»Kaj?« je ves osupel vprašal Manuel.

»Moja žena bi mi rada prizanašala. Vendar niti malo nisem zadovoljen s tem! Takrat sem se obnašal kakor svinja. Edino opravičilo, če sploh je opravičilo: bil sem tako strašno zaljubljen v Bianko, da sploh nisem vedel, kaj počnem. Petra Habra sploh nikoli ni bilo, to ime si je Bianka izmislila. Jaz, jaz sem bil Peter Haber!«

11

V tihoti, ki je nastala, je Roman Barry, ne da bi kaj vprašal, znova napolnil vse kozarce in vsi so molče pili. Šele čez dolgo je po tihem rekla Bianka: »Ne morete razumeti, kajne, da sem se poročila potem z Romanom, pa ravno z njim?«

»Gotovo ste imeli vzroke za to,« je vljudno omenil Manuel.

»Veliko vzrokov, ja.« Bianka je pokimala. »Starši mrtvi, pri nekem letalskem napadu jih je podsulo, naša hiša je bila podrta. Heinz je bil mrtev.«

»Kaj?« sta oba hkrati vprašala Manuel in Irene.

»Mrtev, ja. Ravno tako je padel pri nekem letalskem napadu.«

»Pri letalskem napadu?«

»Tako mi je rekla njegova mati sama. To se je zgodilo februarja ali marca leta 1945, ne vem natančno. Bil je zaposlen kot pomožni delavec v nekem podjetju, ki je imelo sedež ob Donavi. Tam je padlo zelo veliko bomb...«

Manuel in Irene sta se spet spogledala. Kaj vse je Valerie Steinfeldova pripovedovala o svojem sinu? Na delu v Ameriki? Se ponesrečil v Kanadi? Padel pri letalskem napadu? Kaj je resnica, kaj laž? Zakaj je sploh lagala?

»Kdaj vam je to rekla?«

»Decembra leta petinštirideset. Takrat sem se vrnila na Dunaj. Takoj po maturi so me vtaknili v nekakšno oboroževalno podjetje, kakor takrat vse od kraja, in podjetje so sredi štiriinštiridesetega preselili — v Zgornjo Avstrijo. Bila sem več kakor eno leto stran od Dunaja. Roman pa je bil...«

»Mene so takoj po maturi vpoklicali,« je rekel slikar in pogledal svoje z barvo popacane velike roke. »Saj sem bil vendar poldrugo leto starejši od Heinza — ker sem enkrat fliknil. In tako sem bil torej še zraven pri vsem direndaju na vzhodu vse do boja za Berlin. Tam so me ujeli Rusi. Iz ujetništva sem prišel domov leta 1949. Tudi moji starši so bili že mrtvi. Iskal sem Bianko in jo nazadnje našel. Takrat je živela v neki letoviški hišici v Salmannsdorfu, ki je bila last njenega očeta. Inštruirala je jezike. In od tega živela. Jaz sem v ujetništvu začel slikati. Na kemijo sem pozabil. Na univerzo bi me nikoli ne sprejeli, kot navadnega obratnega kemika kje drugje pa tudi ne. Nisem imel niti pojma več o kemiji. Pa tudi nobenega veselja. In tako...«

Bianka je vrgla glavo vznak. »In tako sva se poročila, leta 1950. Roman je postal čisto drug človek, čisto drug.«

»Bog mi je priča,« je rekel. »Dobil sem svojo lekcijo. Ta prekleta sodrga! Ta nacistična kuga! Če danes naletim na kakšnega takega govnača usranega, nastane vselej škandal.«

»In če ga ima količkaj pod kapo, pretep,« je rekla Bianka.

Slikar je rekel: »Veste kaj, to me bo spremljalo vse do konca življenja, da sem se takrat tako obnašal nasproti Heinzu. Onemogočil sem mu študiranje in...«

»Nikar ne govori neumnosti,« je hitro rekla Bianka. »Friedjung mu ga je onemogočil!«

»Jaz, jaz, jaz sem pripeljal Friedjunga k lopi na vrtu! Z menoj se je vse skupaj začelo! In zato sem kriv, da je bilo Heinzu odmerjeno tako klavrno življenje. A vsaj njegove smrti nisem jaz kriv. Pri ameriški bombi le nimam nič zraven — ne res?«

»To me venomer znova sprašuje,« je po tihem rekla Bianka.

»Ne res, saj je vendar tako?« Glas Romana Barryja je zvenel roteče.

Manuel je pokimal.

»Tako je, seveda,« je rekla Irene. »Povrh tega pa ste bili takrat tudi vi še na pol otrok. Vse to lahko čisto dobro razumem. Še celo vajino poroko, ko sta se potlej spet srečala... človeka, ki sta bila vsak zase sama, vsak zase izgubljena...«

»In ravnatelj šole?« je vprašal Manuel. »Tisti Friedjung? Kaj je bilo z njim?«

»Nimam pojma. Menda jo je pobrisal, ko so prišli Rusi,« je rekel Barry. »Vsaj tako so nama pripovedovali.«

Manuel se je začudeno ozrl in vprašal: »Kam?«

»Na zahod kajpak. Moral je imeti precej masla na glavi. Ampak kaj je po tistem počel...«

Manuel se je vznemiril.

»Bi ga še spoznali?«

»Danes? Po toliko letih? Ne vem...«

»Tukaj?« Manuel je potegnil listnico iz žepa in vzel iz nje fotografijo. »Dobro si oglejte sliko, prosim!«

»Kdo je to? Vaš oče?«

»Ja. Prosim, natančno si oglejte fotografijo. Je tole Karl Friedjung?«

Zakonca Barryja sta sklonila glavi nad barvno fotografijo. Na nji je bil velik, majčkeno debelušen moški, od sonca ogorelega obraza, oblečen čisto v belo, na krovu majhne jahte in se smejal. Raphaelo Aranda je držal v roki pipo. Lase je imel sive in razredčene. Mahal je.

»Posnetek je bil narejen lani,« je rekel Manuel. Na obrazu so mu udarile na plan hektične rdeče liste. »Opazite kakšno podobnost? Je to on? Bi mogel biti?«

»Jaz sem videla Friadjunga nazadnje pred petindvajsetimi leti,« je nebogljeno rekla Bianka. »Ampak kljub temu: ne, to ni on!«

»Pa vi?« Manuel se je obrnil k slikarju. »Vi ste bili na njegovi šoli! Vi ste ga veliko večkrat videli kot vaša žena! Zal nimam nobene slike od prej. Ampak teoretično bi bil moj oče lahko Friedjung, saj bi se ujemalo z leti. Če je ob koncu vojne zbežal v Argentino...«

»Koliko ste vi stari?« je vprašal slikar.

» Šestindvajset.«

»Se pravi, da ste bili rojeni leta 1943. Če sta Friedjung in ta človek ista oseba, potlej ste morali biti vi še tukaj rojeni. Se ničesar ne spominjate?«

»Niti majčkeno ne. In po dokumentih sem bil rojen v Buenos Airesu — kakor tudi moj oče in moja mati.«

»Lahko bi bil Friedjung,« je počasi rekel Barry. »Z vsemi pridržki. Petindvajset let. Fotografija. Kako zelo se človek spremeni v četrt stoletja. Ampak tole čelo... in ta nos... tudi usta... utegnil bi biti on... utegnil, utegnil, utegnil... vendar to ni mogoče po vsem, kar vi sami pravite.«

»Mogoče so vsi papirji, kar jih je imel, ponarejeni?« Manuel je govoril z največjo težavo. »Mogoče...«

»Gospod Aranda, prosim, nikar se tako ne razburjajte!«

»Če je to v resnici on — vse je fantastično, vem, vem — če je v resnici on, potlej je imela gospa Steinfeldova vendarle utemeljen vzrok, da ga je spravila s sveta! Saj je on pahnil sina v nesrečo! Uničil je njegove načrte, ko je želel postati kemik! Po Friedjungovi krivdi je moral Heinz delati kot raznašalec filmskih kolobarjev...«

»Tudi v tisti tovarni ob Donavi!« Bianka je pokimala.

»In tam je nazadnje padel! Tudi za to je gospa Steinfeldova gotovo dolžila Friedjunga!« Manuel je vzel nazaj fotografijo, ki mu jo je dal Barry.

Irene je vprašala: »Pa veste, ali je bil tisti Friedjung poročen?«

»Ne, tega ne vem,« je rekel slikar.

»Tudi jaz ne,« je rekla Bianka. Irene je videla, kako se ji živčnost čedalje bolj razrašča.

»Sorodniki?«

»Nimam pojma.« Barry je pihnil oblaček tobačnega dima od sebe. Irene se je dotaknila Manuelove roke. S tankočutnim ženskim šestim čutom za tisto, kaj se je dogajalo v drugi ženski, je opazila, da se Biankina živčnost približuje izbruhu. Irene je rekla: »Ampak zdaj morava pa iti. Zadosti sva motila.«

»Motila? Lepo vas prosim! Ostanita vendar pri obedu! Dajmo, še naprej vse preudarimo...« Barry je premolknil, ker je Irene že vstala, pa tudi Bianka se je vzdignila. »Hja, če že v resnici hočeta oditi,« je rekel slikar. »A pokličita kaj po telefonu, oglasita se še kaj, vsak čas lahko. Če imata kakšno vprašanje... mogoče vama midva lahko kaj pomagava ...«

Ob Manuelovi strani je odšel iz sobe. Zenski sta že odšli iz nje in se spuščali po stopnicah, ob katerih so visele marionete, kitajske slike na zvitkih in lesene skrinjice s sto in sto drobcenimi vrčki, skodelicami in kozarčki, frnikolami in talismani.

Bianka je pomagala Ireni obleči astrahanski kožuh, ki je ležal čez gugalnega konjička. Pri tem se je z usti približala Ireninemu ušesu in hlastno zašepetala: »Moram še enkrat govoriti z vami... sama... brez mojega moža ... Vpričo njega nisem mogla povedati po resnici... Ja, lagala sem... Vse skupaj je bilo čisto drugače... Vendar sem vaju morala povabiti sem, da ga pomirim ... Se se bom oglasila...«

»Kdaj?« je zašepetala Irene.

Moška sta prišla po stopnicah navzdol.

»Se ne vem... le težko grem od doma... pokličem vas ali gospoda Aranda... Se zdaj... še zdaj imam rada Heinza ... Zmeraj sem imela rada samo njega...«

Moška sta stopila v garderobo.

Pri priči se je Bianka Barryjeva spet nasmehnila svojemu možu — odkritosrčno, veselo, vsa prežeta z vdanostjo in prisrčnostjo.

12

»Torej je lagala!« Manuel se je odpeljal po Herbeckstrasse navzdol proti mestu. Bil je strašno razburjen po Ireninem sporočilu o zadnjih stavkih Bianke Barryjeve.

»Kaj je samo lagala?«

»Zelo veliko prav gotovo, že takrat, ko sem jo poslušala, sem imela tak občutek.«

»In zdaj ne moreva storiti nič drugega kakor čakati, dokler se znova ne oglasi. Če se bo sploh še kaj oglasila!«

Manuel je pripeljal do umazane proge stare predmestne železnice in zavil na desno. Kakor hitro je prišel čez viadukt, je razdraženo rekel: »Pa mož? Kaj, če je tudi on lagal?«

»Človek nikoli ne ve. Mislite na tisto, kar je rekel, ko ste mu pokazali sliko svojega očeta?«

»Ja. Poklical bom vladnega svetnika Grolla. Mogoče bi on lahko naročil, naj se ugotovi, kaj se je zgodilo s tem Friedjungom. Ali vsaj to, ali ima še žive kakšne sorodnike. Popoldne se oglasi pri meni Martin Landau. Rad bi vam takoj potem poročal, kaj bom izvedel od njega. Bi smel... Mogoče bi lahko šla skupaj kam večerjat?«

Irene je pogledala ven v sončen dan in v snežne tančice, ki jih je vzhodni veter nosil po zraku.

»Nocoj žal ne utegnem. Zmenjena sem.«

»Škoda.« Kar na lepem je Manuel začutil, kako brezmejno je razočaran in zapuščen. Tepec, je rekel sam sebi, kaj si pa mislil? Da lepa mlada ženska nima nobenega prijatelja?

»Kaj ste užaljeni? Moj zmenek je bil napravljen že pred nekaj dnevi. Saj vendar nisem mogla vedeti...«

»Obnašam se kakor norec, ne zamerite,« je rekel. »Ne vem, kako pridem do tega, da se vam vmešavam v zasebno življenje?«

»Oh, imeli bi nekaj vzroka! Saj sva vendar v tem kratkem času postala tovariša.«

»Zaradi okoliščin. Samo zaradi okoliščin. Upajmo, da vaš prijatelj ni jezen zaradi tega.«

»Ni jezen,« je mahoma na kratko in hladno rekla Irene.

13

»Gospod Aranda! Nazadnje vendarle! Neki gospod čaka v dvorani na vas — že dobre pol ure. Rekel sem, da ne vem, kdaj se boste vrnili.« Grof Romath je prihitel Manuelu naproti, ko je stopil v prvo dvorano v »Ritzu«.

»Kje pa sedi gospod?«

»Tamle na desni v kotu.«

»Hvala.« Manuel je izročil enemu od pažev svoj plašč in hitro odšel v drugo hotelsko dvorano. Iz enega od foteljev se je vzdignil majhen moški kocinastih rok, črnih skodranih las in polti olivne barve.

»Dober dan, gospod Aranda.« Možic je govoril tekoče špansko. »Pišem se Gomez. Ernesto Gomez.« Potegnil je potni list iz žepa. »Prosim ...«

»Verjamem vam. Zakaj naj bi potlej pregledoval še vaš potni list...«

»Ker moram prenesti sporočilo in želim, da ste si popolnoma na jasnem, s kom imate opravka. Poglejte, pripadam argentinskemu veleposlaništvu.«

»Vidim. Ne bi mogoče sedla? Kaj pa vam smem naročiti, gospod Gomez?« Tudi Manuel je zdaj govoril špansko.

»Nič, hvala. Gospod Aranda, samo v vaš prid vas prosimo, da takoj opustite vsako raziskovanje tukaj na Dunaju in se vrnete v Buenos Aires.«

»Trenutek,« je ves osupel rekel Manuel. »Od kod vam je pa znano, da tukaj na Dunaju kaj raziskujem?«

»Nam je pač znano.«

»Pa me morete prisiliti, da bi moral odleteti domov?«

»Zaradi tega, kakor ste se do zdaj obnašali, ne.«

»Potlej bom še naprej ostal na Dunaju.«

Na obrazu drobnega moškega se ni nič zganilo. Njegov glas se je stišal, ko je rekel: »V tem primeru, gospod Aranda, pa veleposlaništvo ne vidi več možnosti, kako naj vam zagotovi varstvo, nikar šele, da bi moglo biti porok, da se vam ne bo nič zgodilo, ali pa vam kaj pomagalo, če bi prišli v konflikt z avstrijskimi ali s kakšnimi drugimi tujimi oblastmi ali osebami.«

»Kaj se je pa zgodilo?« Manuel je bil razdražljiv in napadalen, odkar je odšel od Irene. »Kaj naj to pomeni? Bi me radi zastrašili?«

»Še malo ne.«

»Ali pa je mogoče veleposlaništvu veliko do tega, da ne ugotovim, kaj je tukaj počel moj oče?«

»Veleposlaništvu je mar samo vaše dobro počutje. Za druge stvari se ne zanima.«

»Jaz pa si kaj lahko zamislim čisto drugačno zanimanje — po vsem, kar sem že doslej ugotovil!«

»Kaj si vi zamišljate, je eno in na to nimamo nobenega vpliva, gospod Aranda. Govorite o svojem očetu. Tudi njega smo svarili — izrecno in večkrat zapovrstjo. Pa se še zmenil ni za nikakršno svarilo in se je rajši igral s svojim življenjem — kakor zdaj vi. Vaš oče — sploh pa: moje sožalje — je bil tukaj na Dunaju ob življenje. Kaj takega se čisto lahko primeri tudi vam.«

Manuel je pograbil možička za roko.

Surovo je vprašal: »O čem govorite? Kaj vam je znanega? Dajmo, spravite že na dan. Zakaj mi ne poveste pravih vzrokov, zakaj ste prišli sem?«

Možiček se je s presenetljivo močjo hitro osvobodil in vstal. Vljudno se je priklonil.

»Sami poznate odgovore na vsa svoja vprašanja, gospod Aranda. Potemtakem vam ni mogoče pomagati. Obžalovanja vredno. Pozdravljeni.« Pri tem je že odhajal, zavil v prvo dvorano in stopil tam h garderobi. Vzel je svoj plašč in klobuk in odšel iz hotela, ne da bi se količkaj še ozrl.

Manuel je gledal za njim. Nekaj trenutkov je negibno stal. Potlej je zamrmral nedogovorjeno kletev in pri tem takoj stopil iz kota.

Naj vsi skupaj gredo k hudiču! Bo že sam našel pot iz tega blodnjaka, o katerem je govorila Nora Hillova — če bo treba, tudi čisto sam. Vendar je eden le tukaj, na katerega se zmeraj lahko zanese, vsaj eden. Ne vem, kako je to, da imam že od nekdaj tako srečo, je pomislil Manuel, medtem ko je pohitel, da bi prej ko mogoče prišel k telefonu. Ko je v salonu v svojem apartmaju vzdignil slušalko in poprosil deklico v centrali, naj mu da zvezo z Uradom za varnost, se je na stikalni plošči velikega telefonskega aparata v pisarni grofa Romatha prižgala rdeča lučka. Elegantni gospod, ki se je medtem vrnil v svojo sobo, je ravno tako vzdignil slušalko in ravno še slišal, ko se je oglasil uradnik v hišni centrali Urada za varnost.

Potlej je zaslišal Manuelov glas; ta je povedal svoje ime in naročil, naj mu dajo zvezo z vladnim svetnikom Grollom. Takoj jo je dobil. Grof Romath se je s slušalko na ušesu nagnil navznak na stolu za pisalno mizo in zaprl oči. Tako je naredil vselej, kadar je posebno zbrano poslušal; taka je bila pač njegova navada.

14

» ... in potlej je rekel Kropelin, da je Erika, njegova najmlajša hči, dobila otroka, a da se ji za hudiča niti majčkeno ne pobliska, kdo bi utegnil biti njegov oče. Sam nisem vedel, kaj naj pravzaprav rečem, in tako sem samo zagodrnjal: ,To je pa žalostno, Kropelin, da je imela tvoja hči tako smolo, a kaj, take reči se zdaj precej pogosto dogajajo. Dandanes mora pač vsakdo prinašati v dar svoje žrtve,’« je čvrsto zazvenel dobrodušno obarvani moški glas iz zvočnika radijskega sprejemnika »Minerva 405«.

Valerie Steinfeldova je sedela tik ob sprejemniku s pisano karirasto volneno odejo čez glavo in čez radio, z obema rokama na gumbih sprejemnika. Po tihem, po tihem, to je preglasno! In treba je še natančneje uravnati! Moški glas se je prebijal skozi strahovito rjovenje neštetih nemških motilnih postaj, vendar je bil zdaj, zvečer, sprejem še kljub temu zelo dober. Spiker je mojstrsko posnemal na videz ubogljivi, nedolžni način govorjenja neznatnega soldata in naprej govoril: » ... in tudi Fritz Ziegenbart je tolažil Kropelina. ,Zato pa smo,’ je rekel, .osvojili visoki Kavkaz!’ In tedaj se Kropelin za nekaj sekund zastrmi vanj, kakor bi hotel kaj reči, pa le nič ne reče, temveč mu samo izroči nekakšno pismo. In v pismu mu njegova žena sporoča, da je njegovemu sinu v severni Afriki odstrelilo noge. In ko sem mu to na glas prebral, sploh nisem več vedel, kaj bi mu še mogel reči, pa tudi Fritz Ziegenbart je samo v zadregi zamrmral sam pri sebi: ,V severni Afriki, tam stojimo kot kamen kost pri ElAlameinu...’«

Valerie je začutila, kako so se ji roke ovlažile in kako so ji po hrbtu spreleteli mrzli srhi. To govori njen mož, Paul, njen ljubljeni Paul — to je njegov glas! Sicer je spremenjen, namenoma in zelo nadarjeno spremenjen glas, samo da je zadet pravi način govorjenja ,desetarja Adolfa Hirnschala’, duhovnega bratca vrlega vojaka Švejka. Vendar je v tem glasu prepoznala glas svojega moža, svojega moža, po katerem je hrepenela z vsakim vlakencem svojega telesa. Paulov glas, Paulov glas! 1

Martin Landau je po tihem in brez moči preklinjal sam pri sebi pod zadnjim obokom knjigarne. Ves zagrnjen je premišljeval o tem, kaj počne Valerie v čajni kuhinjici, pa čeprav ve, kako sam pri tem trpi, pa čeprav ve, da sam zdajle, zvečer in v temi tega 21. oktobra 1942, ne more tekati okoli hišnih blokov, ne da bi zbujal pozornost, kakor sicer opoldne to vselej počne.

Ta večer je moral Martin Landau odgovoriti na nekaj nujnih pisem, in sicer na finančni urad, na zbornico za rajhovsko literaturo, na »Nacionalsocialistično nemško zvezo knjigarnarjev«, zato je z Valerie vred tudi sam ostal v službi še po uradnih urah. Sam ni znal pisati na stroj. Zato je pisma narekoval drugo za drugim nji. Pet minut pred sedmo je vstala od dela.

»Zdaj moram poslušati London, potlej bova pa naprej delala.«

Saj je tako vedel: Gotovo bo poslušala London! Nihče in nič — še najmanj pa jaz — je ne bi mogel odvrniti od tega.

In tako je Landau, tresoč se od strahu in jezen kakor zmeraj, pohitel kolikor je bilo le mogoče stran od Valerie in sedel na eno od skladovnic knjig v zadnjem skladišču, najprej robantil, potlej klavrno preklinjal s solzami nebogljenega ogorčenja v očeh in počasi drevenel od groze po vsem životu, medtem ko je Valerie pod kocem poslušala Morsov signal za »v«, znamenito Churchillovo znamenje s prsti za »Victory«, motiv »usode, ki na vrata trka« iz Beethovnove Pete simfonije, znamenje za odmor na »njenem« oddajniku, in potlej napoved: »Hier spricht London! Hier spricht London! Hier spricht London!«

A to ni bil nikoli glas Paula Steinfeida. Avtor je poizvedoval pri glavnem arhivarju Britanske radijske družbe in ugotovil, da je vsa »Himschalova« pisma bral eden od pobeglih nemških igralcev. Z glasom tega igralca, ki je stalno sodeloval tudi pri branju poročil, je Valerie Steinfeldova vztrajno skozi vsa leta vojne zamenjavala glas svojega moža, ki ga ni niti enkrat prepoznala, naj bo to še tako čudno. Strokovnjaki so pisatelju navajali številne prepričljive vzroke tehnične in psihološke narave, ki razlagajo ta pojav.

Landau je sedel pod oboki, kjer je zaudarjalo po plesnobi, in premišljeval, potopljen v samopomilovanje: Moral bi ji pravzaprav prepovedati. Prepovedati, pa ja! Pa kaj, ko sem pač zmeraj veliko predober.

In to je bil Martin Landau v resnici. Ne sicer veliko predober, vendar pa dober. Bil je dober in slaboten človek. Pravzaprav zelo slaboten — estet, sanjač!

Ta Martin Landau je na primer ure in ure pripovedoval o potopljenih kulturah. A če ga je človek ob koncu dneva vprašal, koliko je bilo izkupička, kaj je prodal in koliko dobil, je narahlo zardel, še bolj privzdignil že tako večno narahlo privzdignjeno levo ramo, nagnil glavo še malo bolj po strani, se nasmehnil in si pomel roke. Ni se mu niti sanjalo.

Za take reči je imel Valerie Steinfeldovo. Ta je kratko in malo vse vedela, skrbela za vse, pazila na vse, kar je bilo v zvezi s trgovino. In kolikor je šlo za zasebno življenje, je imel Tilly, ki se je zavzela za vsako osebno zadevo, skrbela za njegovo obleko, da je bila v redu, kupovala zanj perilo in čevlje — v tretjem letu vojne to ni šlo več tako preprosto in tudi ne zmeraj popolnoma legalno — in kot gospodinja nosila hlače v vili v Hietzingu, prenapolnjeni z umetnostnimi zakladi.

Zanimanje Martina Landaua za davno minule države in kulture je bilo kajpak (vsak, kdor ga je količkaj pobliže poznal, je to takoj doumel) samo poskus pobega pred vsem, v kar ga je čas, v katerem je živel, neizprosno silil.

In pri tem se je vse skupaj začelo tako zaneseno. Ker kljub vsemu...

Kljub vsemu!

To je bila priljubljena besedica Martina Landaua.

Kljub vsemu je bilo takrat, ko je prišel Hitler v Avstrijo, v majhni deželi nad 600.000 brezposelnih, deset odstotkov vsega prebivalstva. Kljub vsemu je takrat le malokdo še kupoval knjige, tako da je bila kupčija borna. Kljub vsemu je marsikje gospodarila pocestna sodrga in obstajala je nevarnost, da se bo privalil v deželo boljševizem. Pogosto so celo oficirje že sramotili! Kljub vsemu je bila Avstrija del nemškega jezikovnega prostora že od nekdaj in njena »priključitev« Nemčiji dejanje, ki ga je Martin Landau v začetku pošteno in od srca pozdravil.

Stal je ob cesti na Ringu, ko so po nji korakale enote »Avstrijske legije«, nacionalsocialisti, ki so pobegnili v Nemčijo in se zdaj vrnili domov. Na sebi so imeli elegantne nove uniforme, zbiksane škornje, naskakovalne jermenčke svojih čepic pod brado. Tako so paradirali tisti ljudje, ki so — kljub vsemu zaradi svojega prepričanja! — dolga leta prenašali pregnanstvo, zdaj s svojimi kraguljčki, zastavami in prapori, prepevali »dunajsko pesem mladih delavcev«: »Že piska čez vse strehe za danes delopust« in leva ena dve in desna ena dve in zdaj so tu red, poslušnost in disciplina in leva ena dve in ni ne konca ne kraja vriskanja, ena dve, presunjenosti, ena dve, in ponosa med gosto nagnetenimi množicami, »Die Fahne hoch, die Reihen fest geschlossen...« in marsikatero oko se je ovlažilo, ena dve...

Seveda, tudi oko Martina Landaua. Kdor ni tega sam doživel, naj bo tiho, ta sploh ne more razumeti, zato pa tudi ne sme zabavljati čez to. Ne, tega ne more nihče podoživeti, kdor ni bil sam zraven, in tudi ne občutiti, kako je človek potlej, kajpak na pol v zanosu in na pol preplašen spričo tolikšne moči in nove oblasti, v največji naglici pri najboljši veri stopil v stranko, saj se je zgodilo kljub vsemu: kar na lepem je bilo tukaj spet vse: moč, vodstvo, narodni ponos! Nobenih beračev več po cestah! Nobene lakote več med proletariatom! Nobenega proletariata ni bilo več! Samo še strankarski tovariši!

Če bi bil kdo tedaj povedal Martinu Landauu, kaj se bo takoj zatem zgodilo — bi se bil samo smejal. In pri tem še niti ni bil eden najbolj neumnih, temveč eden tistih, ki verjamejo v plemenitost in dobroto, v začetek novega časa. Kljub vsemu!

Oh, in potlej prvi pretres, prvi grozni trenutek smrtne zone, ko je moral ugotoviti, da je njegov dobri stari prijatelj Paul Steinfeld po pravici in ravno še o pravem času pobegnil. Ko je pet dni po Paulovem odhodu svetovno znani kulturni zgodovinar Egon Friedell — povrh vsega je namreč stanoval ravno tako v Gentzgasse, nedaleč od Steinfeldovih — skočil skozi okno v smrt, potem ko so esajevci vdrli v njegovo hišo! In prihodnji pretres, ki je prišel takoj zatem, ko je Martin Landau videl, kako morajo stari Judje ribati ceste z lugom, ob njih pa pasejo zijala otročaji, meščani, Dunajčani s tako znanim zlatim srcem, jih zasramujejo, pljujejo po njih, jih vlačijo za brade in za lase, jih brcajo esajevci.

Ti moj Bog!

Jokal je, dan na dan je moral venomer znova kar na lepem planiti v jok in polile so ga solze, tako da Valerie in Tilly niti z združenimi močmi nista dosegli, da bi se pomiril. Ne, ne, to je preveč grozno. In postalo je še bolj grozno. Na tisoče ljudi je izginjalo v ječah, v taboriščih; potlej je Hitler napadel Čehoslovaško, potlej napadel Poljsko; prišla je vojna. In kaj vse se je še zgodilo z Judi...

A kaj je mogel človek storiti?

Naj bi spet stopil iz stranke?

Landau se je skoraj do smrti prestrašil, če je samo pomislil na posledice take možnosti. Da bi izstopil in se dal sam zapreti, mučiti, pobiti? To naj rajši napravi najprej kdo drug! In moraste misli so se nadaljevale, brez konca in kraja nadaljevale.

Knjige, ki so bile prepovedane!

Rumena zvezda!

In napisi pri vhodu v kavarne in restavracije:

PSOM IN ŽIDOM VSTOP PREPOVEDAN!

In potlej prva poročila vojakov, ki so prišli domov na dopust, in so šla šepetaje od ust do ust — o množičnih streljanjih talcev, o deportacijah, o »zaplinjevanju« in o umoru stotisočev v koncentracijskih taboriščih, o koncentracijskih taboriščih, o koncentracijskih taboriščih, videti je bilo, kakor da so zdaj vsepovsod koncentracijska taborišča, in tisto, kar se je v njih dogajalo, je moralo biti grozljivo!

Ne, že zdavnaj ni bil več nacionalsocialist, ta ubogi Martin Landau. Pomagal je, kjer je le mogel, in se ni mogel iznebiti večnega strahu. Da je takoj pomagal Valerie Steinfeldovi, že čisto v začetku, in jo vzel v službo, je bilo zanj samo po sebi razumljivo. Proti temu ni mogla niti Tilly nič ugovarjati. Z Valerie se je srečal že leta 1921 — ko ji je bilo osemnajst let. Takrat se je sam zelo zanimal za umetnostno zgodovino, ravno tako kakor Valerie, ki je obiskovala tečaje na ljudski univerzi. Ker je pogosto zahajal v Albertino, v tisti muzej v bližini Opere, v kateri je bila svetovno znana zbirka umetniških risb in grafik, je venomer znova srečaval Valerie in sklenil z njo prijateljstvo, in sicer na zelo boječ in zavrt način, ki pa je bil edini, v kakršnem se je Martin Landau lahko sprijateljil z drugimi ljudmi. Potlej se je Valerie poročila s Paulom Steinfeldom, ki je bil takrat urednik politične strani enega od velikih listov. K radiu je prišel šele leta 1930. Valerie je predstavila moška drugega drugemu in potlej sta se zelo pogosto dobivala v Steinfeldovem stanovanju — to še ni bilo stanovanje v Gentzgasse — Martin je doživel rojstvo njunega sina, njegovo prijateljstvo je bilo z leti čedalje tesnejše in zaupnejše.

Samo po sebi je razumljivo, da je priskočil na pomoč, ko je prišla kriza, leta 1938. Samo po sebi je razumljivo, dži je tudi drugim ljudem, preganjanim, pozneje — trepetaje — pomagal, kadar ga je prosila Valerie, naj jim pomaga. Landau se je čedalje bolj mučil s samoočitanjem, bil je čedalje bolj živčen in razrvan. In bil je že popolna razvalina, ko je potem prišla Nora Hillova.

Njen obisk ga je neznansko prestrašil. Še bolj pa ga je prestrašilo tisto, kar mu je potlej povedala Valerie, potem ko se je vrnila iz Štefanove cerkve in od pogovora, ki ga je imela tam z Noro Hillovo. Kar oddahnil si je, ko je Valerie rekla: »Tega ne bom storila. Take ponorele tožbe ne bom vložila. Nikoli!«

Nikoli, hvala Bogu.

Ničesar videti, ničesar slišati, ničesar spregovoriti — zdaj si je Martin Landau prizadeval, da bi tako živel, in zato tudi ni nikoli trpel, da bi mu Valerie pripovedovala, kaj je zvedela po radiu. Dobil je pravi napad pobesnelosti, ko je nekoč to poskusila.

»Ne! Ne! Ne!« je tedaj zakričal in glas se mu je trgal. »Ne maram slišati! Kljub vsemu je zadosti hudo, kaj se vse dogaja...« Bilo je čez in čez nelogično, kar je tedaj vpil, sam se je tega zavedal, zato pa je samo še glasneje kričal: »Koliko zločinov se dogaja, kako grozljiva je ta vojna! In komu bodo nazadnje naprtili krivdo? Nam! Nam, ki nismo nikoli nikomur skrivili niti lasu, Valerie, meni... milijonom malih ljudi tukaj v domovini in ubogim param, ki so na frontah in se tolčejo! In se morajo tolči z neizprosnim sovražnikom! Koliko jih popada! Najboljših! Najmlajših! Za to blaznost, ja, blaznost sem rekel! Ampak kljub vsemu danes lahko reče to vsaka šema! Ampak takrat, ko se je začelo, takrat ni mogel še nihče sprevideti...«

Tedaj je Valerie Steinfeldovo navdalo veliko usmiljenje, tako da je rekla: »Ne zameri. Nikoli več ti ne bom ničesar povedala.«

In res ni nikoli več poskušala ...

»... je s tem končana. Oglasimo se spet z dvanajsto oddajo tega dne v nemščini ob dvajsetih na dolgih valovih 1600 in 1800 metrov, na srednjih valovih 285, 340, 398, 415 in 450 metrov in na kratkih valovih 18, 20, 24, 28 ...«

Telefon je zazvonil.

Valerie se je zdrznila. Medtem ko si je potegnila odejo z glave in jo vrgla na zofo, je ugasila sprejemnik.

Znova je zazvončkljala črna kovinska škatlica z zarjavelimi vilicami, na katerih je vodoravno slonela težka, starinska slušalka z zarjavelim govorilnim lijakom. Valerie se je oglasila: »Knjigarna Landau.«

V prihodnjem trenutku jo je prepljusnil sinov hudournik besed: »Telefoniral sem domov, mama, pa je Agnes rekla, da še nisi prišla... Zgodilo se je nekaj groznega, tako strašno mi je hudo... Dobil naju je... Ne bodi huda, prosim, ne bodi huda ...«

Valerie se je sesedla v star naslonjač — na sebi je imela prodajalsko haljo iz črnega svetlečega se klota — pred prenapolnjeno pisalno mizo.

»Stoj! Se enkrat, Heinz. Ampak počasi in lepo po vrsti.«

S trepetajočim glasom je povedal, kaj se je zgodilo — le na pol razumljivo in časovno neurejeno. In nazadnje je zajokal: »... in potlej se sploh nisva več upala oditi domov!«

Valerie je naslonila glavo na eno roko. Saj sem vedela, je pomislila. Vedela sem, da bo prišlo do tega. Prej ali slej se kaj zgodi. Ze ves čas sem se bala. In zdaj se je zgodilo.

»Saj sta ravnala več kakor neumno! Pa ravno v baraki za telovadiščem. Ko sem vaju že stokrat prosila, da bodita previdna. Norost!«

»Ja, ja, vem... vendar sva se zmeraj dobivala tam...«

»Vsemogočni Bog!«

» ... in se še nikoli ni nič zgodilo! Kriv je tisti Roman Barry, saj že tako veš. Ta mi je lezel za petami in potlej zatožil ravnatelju... Kaj bo pa zdaj ta naredil, mama? Saj sem vendar na pol Zid!«

Stisnila se je v dve gube, kakor pod udarcem. Vendar se ji je posrečilo, da je njen glas zvenel še naprej trdno in mimo: »Tak nehaj že s tem. Boš naredil, kakor ti bom rekla?«

»Bom, mama, saj ravno zato sem te poklical... Moramo kaj storiti... Ne moreva vendar kar naprej in naprej tekati po Dunaju... Bianki je že čisto slabo... Ih Agnes je rekla, da je Biankina mati telefonirala in vprašala, če je Bianka pri meni...«

»Takoj zdajle jo bom poklicala. In ji vse razložila ... previdno, da se ne bo preveč razburjala... Bom že uredila vse skupaj.«

»Boš, mama? Boš? Misliš, da boš lahko?«

»Pogovorili se bomo o tem. Samo vidva morata zdaj domov, in sicer kolikor mogoče hitro. Stran s cest. Bianka naj se odpelje domov, ti se odpelji domov — vsak posebej! Mi to obljubiš?«

»Ja ... ja... ampak...«

»Nobenega ampak. Najprej se pripelji domov. Jaz sem tukaj že končala in ravno tako pridem. Zato glej, da boš zares pohitel!«

Martin Landau je skoraj neslišno stopil v čajno kuhinjico; bil je bled in zmeden — slišal je, da je zapel telefon, in potlej Valerijin glas. Valerie je pogledala proti njemu in opazila njegov zgroženi pogled. Junaško se mu je nasmehnila. Vendar pri njem ni to nič pomagalo.

»Heinz?« je zašepetal.

Pokimala je, medtem ko je rekla v slušalko: »Vse skupaj prepusti meni, bom že našla kakšno rešitev.«

Martin Landau je planil k radijskemu sprejemniku. V največji naglici ga je spet uravnal na valovno dolžino dunajske radijske postaje.

»Zdaj pa torej konec,« je rekla Valerie in položila slušalko na lisaste vilice.

Landau je zagodel: »Ze spet si pustila na Londonu! Kolikokrat ti bom moral še reči...«

»Bi bila že še zasukala!«

»Gotovo bi bila pozabila!« je mahoma zavpil s tenkim glasom. »Veš, kaj naju čaka, naju oba, če naju kdaj zalotijo pri tem? Veš...«

Valerie ga je nadrla: »Tak bodi že tiho! Kaj moraš zmeraj misliti samo nase, ti strahopetec?«

Od strahu in osuplosti je omahnil na staro zofo, v kateri so na glas zaškripale spiralne vzmeti, in se z odprtimi usti zagledal v Valerie.

Potegnila mu je z roko po laseh brez leska. »Oprosti, prosim. Sama ne vem, kaj počnem. Nekaj se je zgodilo s Heinzem...«

15

»Povedala mi je vso zgodbo in se malo umirila, medtem ko je govorila,« je rekel Martin Landau.

Ura je bila pet minut čez pol štirih popoldne in knjigarnar je sedel nasproti Manuela v enem od naslonjačev v salonu. Med njima je bila mizica na koleščkih in na nji jima je natakar postregel z velikima ročkama čaja in z majhnim pladnjem maslenega peciva. Sonce je na tisti dan, 17. januarja 1969, še zmeraj sijalo in njegovi žarki so poševno padali na medeno rumena tla iz velurja in na kitajski mostiček, ki se je pisano zasvetil. Iz globine je skozi zaprta okna prihajal pridušen trušč prometa na cesti po Ringu.

Landau je prišel do minute natančno ob domenjeni uri. Manuel je ravno opravil svoj dogovorjeni vsakdanji telefonski pogovor z advokatom dr. Steinom (iz ene od telefonskih govorilnic, kakor mu je bilo zabičano) in tako sporočil, da je živ in zdrav.

»Torej le brez gripe, dragi doktor...« (»Gripa« je bila razpoznavna beseda za ta dan, četrta beseda, ki jo je izgovoril Manuel.)

Na kratko sta poklepetala. Potlej se je advokat poslovil. Sedma beseda v njegovem prvem stavku — geslo za prihodnji dan — je bila »vikend«.

Komaj je Manuel prišel nazaj v svoj apartma, so mu že sporočili, da je prišel Landau.

«Naj vendar pride kar gor, prosim...« Manuel je odšel knjigarnarju naproti do dvigala. Landau je držal ramo privzdignjeno in glavo po strani kakor zmeraj in se opravičujoče smehljal kakor zmeraj; na sebi je imel s krznom podložen površnik in čudno staromoden klobuk. V začetku je bil še ves preplašen.

»Izsiljevali ste me! To vam je kljub vsemu jasno, mar ne? Rekli ste mi, da me boste potegnili v to vohunsko zadevščino, če ne pridem!«

»Tega nisem rekel. Od kod pa sploh veste, da gre za vohunsko zadevščino?«

»Mislite, da se brez vzroka tako bojim? Res gre za vohunsko zadevščino, o tem sva s Tilly prepričana! Kaj se ve, kakšno dvojno življenje je imela Valerie. In ravno zato sva hotela za vsak primer ostati neprizadeta...«

»To zdaj žal ni več mogoče, gospod Landau. Zdaj morate biti že pametni in napraviti tako, kakor jaz hočem.«

»Saj sem vendar prišel sem! A to je dolga zgodba. Danes vam prav gotovo ne bi mogel vsega...«

»Saj boste še prišli. Tukaj ste brez skrbi. Tukaj se bova pogovarjala — dokler si ne bom o vsem na jasnem.«

»Če bo Tilly kdaj zvedela...«

»Ničesar ne bo zvedela, če boste le pametni. Kaj boste pa pili?«

»Pil?«

»Čaj? Kavo? Čokolado?«

»Oh. A tako. Čaj, prosim.«

Ko so prinesli čaj, se je Landau za spoznanje pomiril in začel pripovedovati — o tistem večeru 21. oktobra 1942 in o sebi, predvsem še o sebi. Občutil je potrebo, da opraviči svoje ravnanje, svoje vedenje in svoje reakcije, da ne bi bil predstavljen kot resnična baraba, temveč kot resničen strahopetec. Kar je pripovedoval, je napravilo na Manuela močan vtis. Landau mu je mahoma postal bolj simpatičen. Človek. Ubog, blodeč, v bistvu spodoben človek. Vsaj videti je bilo tako...

»Koliko je ura?«

»Sedemnajst minut čez tri. Saj imate časa na pretek. Vzemite si še maslenega peciva...«

Grof Romath je stal v svoji pisarni pred »Večerjo v maskah« Adolpha Menzla. Vrata je zaklenil, potlej pa pritisnil na ploščico v okviru in spregovoril v miniaturni oddajnik, katerega anteno je potegnil na plan.

»Landau pripoveduje, kaj je Steinfeldovka doživela med vojno — s svojim sinom,« je ravnokar dejal po angleško. Na pisalni mizi zraven vaze z inkovskimi lilijami in z njihovimi rumenkasto rjavimi cvetovi, ki so bili zlato rumeno oškropljeni, je stal čisto majhen črn zvočnik, ki ga je bilo mogoče takoj skriti v žep na telovniku. Njegov kratki kabel je bil s priključkom zvezan z velikim telefonskim aparatom. Maksimalno občutljiv mikrofon je bil v Manuelovem salonu nad zgornjo preklado za v spalnico. Tam ga je instaliral eden od domačih elektrikarjev, ki je kakor Romath delal za Američane, že na dan pred prihodom Manuelovega očeta, ravno tako pa tudi majhen zvočniški priključek v grofovi pisarni. Zveza je tekla po telefonski žici. Nihče ni vedel o tem — razen poučenih.

Videti je bilo, da je o teh stvareh poučen tudi vladni svetnik Groll. Ko je v biljardni sobi kavarne »Ritz« vzel dokumente iz črnega plitvega kovčka, je rekel Manuelu: »Prav gotovo so v vašem apartmaju prisluškovalne naprave In prav gotovo ima grof nalogo, da vas mora še naprej kai najstrože nadzorovati. Kadar se torej zgoraj s kom pogovarjate, mislite na to, da vas direktor — ali pa kdo drug — posluša. Proti temu se skoraj ne da nič napraviti. V ,Ritzu’ je grof na uslugo Američanom in Rusom — se pravi daleč najmočnejšemu taboru, ki je očitno sklenil kupčijo z vašim očetom. Svetujem vam, da ostanete. Po načrtu, ki ga imam pred očmi, se vam ne bo nič zgodilo.«

Grof Romath je prisluškoval že marsikateremu pogovoru, ki so jih imeli v salonu apartmaja 432 — pogovorom Manuelovega očeta. Zdaj je prisluškoval sinovemu pogovoru...

»Okay, Able Peter,« je zazvenel glas iz majhnega oddajnika. »Kar nadaljujte!«

Glas je pripadal moškemu, ki je parkiral svoj avto tisoč metrov od pisarne v eni stranskih ulic.

»Ampak to vendar ni zanimivo ...«

»Imate svojo nalogo — in jo boste izpolnili, se razumemo?« Glas je zazvenel ostro. Ali pa ste se mogoče naveličali? In ne marate nič več? Spregovorite eno samo besedico, Able Peter...«

»Tak nehajte že, Sunset! Imate me v krempljih, saj vem.«

»Oglasite se spet, ko bo Landau odšel ali če boste zvedeli kaj pomembnega. Mi smo zmeraj tukaj. Končano.«

»Končano,« je rekel grof, potisnil anteno nazaj v oddajnik in ga spet skril v okvir od slike. Odklenil je vrata in sedel za pisalno mizo. Obraz je imel bel kakor lase in ustnice so se mu tresle. Kaj bo šlo tule večno takole naprej, je ves obupan pomislil, kaj me tile ne bodo nikoli več pustili pri miru? Nikoli več? Tega ne zdržim. Tega ne zmorem. Tega ne maram. Pa tudi ne maram v zapor. Kaj naj torej napravim? Se pravi, da bom znova vključil mikrofon...

Storil je tako in zaslišal je Landauov glas: »... Valerie je bila trdno odločena, prav gotovo sem imel takrat tak občutek. Bila je izredno odločna, če pomislite, kako se je kljub vsemu zmeraj strašno bala za fanta. Telefonično je poklicala Biankine starše. Biankin oče ji je napravil strahotno sceno. Besnel je, jo zmerjal! Valerie je ohranila mimo kri — skoraj ni mogoče verjeti. Kljub vsemu pa sva imela potlej kratek prepir...«

Glas Manuela Arande: »Prepir?«

16

»Rada bi videla, da se odpelješ z menoj,« je rekla Valerie Steinfeldova.

»Ampak zakaj?«

»Moram se pogovoriti s Heinzem, tako grozno je razburjen. Tebe ima rad, ti si zanj stric Martin in si bil z njim zmeraj ljubezniv.«

»No, in?« je razkačen zaklical Landau. »Kaj pa ima to opraviti s tem?«

»Heinz se bo laže pomiril, če boš ti zraven in ne bo mogel svoji napadalnosti tako naravnost dajati duška na meni.«

»Na tebi?«

»Seveda! Kdo pa se je poročil z njegovim očetom?«

»Zdajle je že skoraj osem. Če odidem s teboj, kljub vsemu pred deseto ne bom mogel priti domov. In Tilly bo medtem znorela od skrbi!«

»Saj jo boš vendar medtem poklical, takoj zdajle.«

»Ne, prosim, Valerie, nikar me ne vmešavaj v to! Dovoli mi, naj odidem domov. Pa tudi sploh nič ne vem, kaj naj rečem Heinzu. Vse boš veliko bolje opravila sama. Jaz...« Prestrašeno je segel po sapo. »Kaj pa počneš?«

»Vrtim vašo telefonsko številko.«

»Ne!« Planil je naprej, pritisnil na telefonske vilice in ni odmaknil roke. »Ne! Ne! Jaz grem domov! Valerie, tak pusti mi vendar, naj odidem domov!«

Nekaj časa sta se pričkala, potlej je pa Landau zagrenjeno rekel: »No, dobro, pa pojdem s teboj. A nočem iti. Sama veš, da ne. Pa kljub vsemu vztrajaš pri tem. Ker tudi veš, da ti ne morem ničesar odreči.«

»Ja.« Valerie se je smehljala. »Seveda zato.«

»To je nizkotno,« je žalostno zavpil. »Samo izkoriščaš mojo slabost.«

»Seveda,« je ponovila Valerie. »In zdaj pokliči svojo sestro.«

Poklical je Ottilie. Razlagal ji je, vendar mu je venomer segala v besedo z vprašanji, dokler ni v togoti in razburjenosti izjecljal, da bo prišel nekaj pozneje in zakaj. Ottilie je govorila tako glasno, da je Valerie čisto lahko razumela njene besede: »Ampak tole mi pa še malo ni všeč, Martin! Sploh mi tole ni všeč!«

»Kaj misliš, da sem jaz navdušen? Pa kaj češ, Valerie je kljub vsemu najina tako stara prijateljica...« je rekel Landau, se obrnil proti Valerie, z roko prekril govorilni lijak in potožil: »Na, zdaj pa imaš!«

»Stara prijateljica, pha! Heinz je njen sin in če je kje kaj nasankal, potlej je to njegova in njena stvar!«

»Tako dolgo se že poznamo,« je klavrno zastokal.

Tillyjin glas se je ublažil: »Torej, zaradi mene kar pojdi z Valerie. Samo da mi ne boš ničesar črhnil in da mi ne boš ničesar storil, kar bi te utegnilo potegniti v to zadevščino, se razumeva?«

»Seveda se, Tilly. Seveda ...«

»Roke stran od tega! Da fanta pomiriš, to je največ! Reci Valerie, če si noče pokvariti prijateljstva z menoj, naj te potlej takoj spusti domov in naj se rajši sama briga za svoje stvari!«

»Saj te je že tako slišala, ker tako vpiješ.«

»No, potlej je pa dobro. In o pol desetih glej, da boš doma. Najkasneje! k

»Ja, Tilly, o pol desetih. Adijo.« Odložil je slušalko, ves trepetajoč obstal in s privzdignjeno ramo, s po strani nagnjeno glavo pribil z vso sveto jezo, kar je je premogel njegov glas: »Človek bi kozlal!«

»Zakaj?«

»Zaradi vsega!« je zakričal mali, ljudomili možiček. »Od vas vseh skupaj se mi dela na bruhanje! Zaradi moje sestre in zaradi tebe in zaradi tega pankrta in zaradi vsega tega prekletega sveta!«

»Seveda, Martin,« je rekla Valerie. »In zdaj pridi, tak obleci si že plašč.«

17

»Kaj ni mogla premisliti, s kom se moži? Kaj ni mogla premisliti, s kom bo šla delat otroka?«

»Heinzi! Heinzi! Tako ne smeš govoriti o svoji materi!«

»Ne smem? Tako! Kdo pa mora zdaj pojesti, kar je skuhala? Sam si nisem mogel izbrati očeta! In zdaj samo zaradi nje živim na svetu kot podčlovek!«

»Heinzi! To je... to je greh, ko tako govoriš! Tvoj dobri oče! Ljubeznivi, dobrotljivi gospod! Zmeraj je bil najboljši človek pod soncem...«

»Eh, kaj! Preklemanski Žid je!«

»Jezik za zobe, ja? Pa kar hitro! Tvojega očeta sem poznala, ko tebe še sploh nikjer ni bilo! In povem ti, da je čudovit človek!«

Kričeča glasova je bilo slišati noter na tiho stopnišče, ko je Valerie z Martinom Landauom stopila iz starega, razmajanega dvigala in odklepala vrata v svoje stanovanje.

»Lepo, zelo lepo,« je zamrmral Landau in prebledel.

»To bova takoj zdajle uredila,« je vsa iz sebe rekla Valerie. Hitro sta obesila plašča v garderobo in stopila v veliko dnevno sobo, v kateri se je Heinz prerekal z Agnes Peintingerjevo.

Agnes je bila že dvajset let za gospodinjo pri Valerie, bila je majhna, regimentna ženska pri štiriinštiridesetih letih. Doma je bila iz Wienerwalda. Kot mlado dekle je prišla na Dunaj in začela takoj pri Steinfeldovih. In pri njih je ostala, jim ostala zvesta v dobrih in zdaj v slabih časih. Paula Steinfelda je prisrčno občudovala. Ženička, ki je v domači obleki in s kuhinjskim predpasnikom čeznjo kričala nad Heinzem, zariplim od jeze, je bila kmečkega obraza z račjim nosom, s širokimi usti in z majhnimi očmi, z nenavadno visokim čelom in s temnimi lasmi, ki so ji že osiveli in jih je imela na tilniku zvezane v vozel. Tale Agnes je imela raskave, od dela rdečkaste in presenetljivo velike roke in zelo majhne noge. Ne glede na zelo neznatno postavo je bila nenavadno močna in neutrudna.

Njeno zasebno življenje je obdajala neka boječe varovana skrivnost. Nikoli ni sproščeno spregovorila o nekem gotovo groznem doživetju, ki ga je imela najbrž še kot dekle, le včasih je kaj namignila. V vseh dolgih letih, kar jo je Valerie poznala, ni nikoli imela nobenega prijatelja in se nikoli ni mislila poročiti. Medtem je postala že priletna devica — z enim samim moškim v daljni preteklosti, ki ji je, kakor je bilo mogoče sklepati iz njenih namigov, prizadejal zlo. Je bila posiljena? Si jo je izbral za ljubico kmečki fant, hlapec, gruntar in jo potlej spodil, jo ogoljufal, jo pustil na cedilu?

Vaški župnik v njenem rojstnem kraju Leonfeldnu — vsaj to je menda držalo — jo je ob času njene očitno edine in tako nesrečne ljubezenske afere tolažil, ji dajal korajžo, ji pomagal čez najbridkejše, saj je ženička venomer znova pripovedovala o prečastitem Ignazu Pankraterju, ki je užival vse njeno zaupanje in mu je do kraja odprla srce.

Dolga leta za Agnes in po ovinkih, ki mu jih je narekovala predpisana poklicna pot, je prišel na Dunaj tudi Ignaz Pankrater, kjer mu je bila zaupana v oskrbo majhna cerkev v šestnajstem okraju — Ottakringu, v žalostnem proletarskem okolju, kjer so živeli sami reveži. Agnes je bila neizmemo srečna, ko je prišel, in pri priči je nehala hoditi v cerkev v bližini Gentzgasse. Po tistem je redno zahajala v skromno božjo hišo prečastitega Pankraterja, tam molila, se tam spovedovala, zasebno obiskovala župnika in mu pripovedovala o svojih težavah, bojaznih in skrbeh. In nekdanji podeželski župnik, ki mu je bilo medtem že devetinštirideset let in ga je zaneslo v mesto, je venomer znova svetoval in tolažil...

Valerie in Martin Landau sta zdaj stopila v dnevno sobo. Heinz se je hudobno zasrepel vanju. Agnes je vila zdelane roke.

»Samo da ste nazadnje vendarle že prišli, milostljiva! Grozno je, tako grozno, kaj vse govori Heinzi! Tako se moram razburjati, da...«

»Že dobro, Agnes. Poslušaj, Heinz, kaj si ob pamet? Se ven na stopnice te je bilo slišati!«

»Kar naj me! Kar naj me slišijo! Saj se požvižgam na to! Večer, stric Martin.«

»Ti, če misliš po vsem, kar si ga polomil, biti zdaj še nesramen, potlej utegneš kaj doživeti!« je zaklicala Valerie.

»Tako? Kaj pa? Kaj pa? Kaj pa bi mogel še doživeti?« je zakričal Heinz. »Kaj pa neki še?«

»Nikar tako ne vpij,« je rekla Valerie in se prisilila, da je to mimo rekla. Pomislila je: Moj Bog, ubogi fant, kaj se mora neki goditi v njem! in rekla: Zdaj se bomo v miru pogovorili o vsem. Stric Martin je prišel nalašč zato, da nam bo pomagal preudariti, kaj bi bilo še najboljše storiti.«

Heinz je zakričal v paroksizmu pobesnelosti in obupa: »Jaz sem usran na pol Žid! Pri tem ni mogoče ničesar spremeniti! Pri tem kratko in malo ni mogoče ničesar napraviti! Človek mora držati pač jezik za zobmi in biti tiho in čakati, kaj bodo storili drugi! In drugi bodo že kaj storili! Moj vrli oče...«

»Da mi pri priči nehaš s tem!« je nesrečno zavpil Martin Landau.

»Menda si pozabil, kdo je v resnici kriv vsega tega, kar se je zgodilo!« je rekla Valerie in stopila bliže.

»Drek sem pozabil na to!« je ves iz sebe zavpil fant »Saj ne mislim na nič drugega! Tvoj mož, moj oče, ta židovski drekač je vsega kriv!«

V naslednjem trenutku ga je Valerie mahnila po obrazu, z vso močjo, ki jo je premogla. Heinz se je opotekel ritensko. Rdeče mu je zagorel odtis njene roke na licu. Vendar ni zajokal.

Mati in sin sta si sopihajoč obstala nasproti.

»Jezus Kristus nebeški, kakšen fant si mi sploh,« je zatarnala Agnes. »Le kako more biti kakšen človek tako hudoben ... tako strašno hudoben! Tvoja uboga mati... kaj nič ne pomisliš tudi nanjo? Koliko ima ta bridkosti in skrbi? To je pa res ravno tebi podobno!«

Martin Landau je v ozadju začel: »Torej resnično, Heinz, s tem si šel kljub vsemu predaleč! Pri priči se opraviči!«

Pozvonilo je.

Zdaj so vsi otrpnili; bilo je, kakor da se je mahoma ustavil filmski trak, ki je dotlej tekel.

Spet je pozvonilo, nestrpno, večkrat zapovrstjo.

»Ze grem,« je rekla Valerie. Drugi so ostali v sobi, ne da bi se spogledali, ne da bi spregovorili kakšno besedo. Od zunaj je bilo slišati v sobo nerazločna glasova Valerie in nekega moškega.

Martin Landau je ves obupan pomislil: policija. Oblastniki. Gestapo. Konec. Vsega je konec. In jaz tukaj, sredi te godlje, o ti moj Bog.

Stanovanjska vrata so se zaloputnila. Valerijini koraki so se približali, Valerie je stopila v sobo s kuverto v roki.

»Ekspresno pismo,« je rekla, medtem ko je pretrgala kuverto in razganila list papirja. Na njem je bilo v zgornjem levem vogalu natisnjeno ime in naslov državne šole za kemijo, malo niže in na desni strani lista pa datum 21. oktobra 1942, besedilo samo pa se je začenjalo brez nagovora. Valerie ga je preletela. Naslonila se je na vrata.

»Kaj pa je, milostljiva gspa?« je zaklicala Agnes.

»Kdo piše?« je po tihem in nesrečno vprašal Martin Landau.

Valerie je brez glasu prebrala: »Sporočam vam, da sem vašega sina Heinza Steinfelda, židovskega mešanca prve stopnje, zaradi hudih prestopkov zoper nravnost in zaradi razkrajanja nacionalsocialističnega čuta za skupnost suspendiral od pouka s takojšnjo veljavnostjo. O zadevi sem že obvestil gospoda gauleiterja in rajhovskega namestnika za Dunaj, ki bo določil ustrezne ukrepe zoper vašega sina. Profesor doktor Karl Friedjung, ravnatelj.«

Ko je Valerie prebrala zadnjo besedo, je v sobi spet zavladala grobna tišina. Nihče se ni ganil. Nihče ni nikogar pogledal. Agnes je skoraj neopazno premikala ustnice. Agnes je molila.

18

Valerie je s pismom v roki počasi odšla po sobi proti enemu od oken. Vsem je pokazala hrbet, ko se je duševno odsotno dotaknila zavese. Za njo je bil spuščen črn zvitek papirja — naprava za zatemnitev kakor na vseh oknih v mestu. Ves Dunaj, vsa Nemčija je bila zatemnjena zaradi sovražnih letal. Valerie je od strani majčkeno odmaknila črni zvitek papirja. Na dvorišču je bilo tako temno, da niti najbližjih vej velikih, starih kostanjev ni mogla razločiti. Kljub temu se je zastrmela v temo in ostala tako najmanj kakšno minuto. Za njenim hrbtom je ostalo vse tiho, mrtvaško tiho. Valerie je segla globoko po sapo, preden se je zasukala in s trdnim glasom rekla: »No, prav, če torej ni nobene druge poti! Nič se ti ni treba bati, Heinz. Čisto nič.« Morala je požreti, preden je mogla spregovoriti naprej. »Nič se ne bo zgodilo, čisto nič.«

»A Friedjung vendar piše, da je že sporočil Schirachu!« Zdaj Heinz ni več kričal. Zdaj je sedel, ves majhen, prežet s strahom in bled na skrinji.

Valerie je morala spet požreti in tako je morala ves čas nadaljevati.

»Schirach ne bo ničesar ukrenil. Ker sploh nisi mešanec.«

»Kaj?« je zašepetal Heinz. »Kaj nisem?«

»Nisi židovski mešanec prve stopnje.« Vsaka beseda je prizadejala Valerie Steinfeldovi veliko napora. Opirala se je z rokami za seboj na okensko polico, da je imela oporo. Zdaj sem prišla tako daleč, da moram to storiti, je pomislila. Ja, zdaj moram storiti, pa še hitro.

»Kaj pa, če je moj oče kljub vsemu Žid...«

»Moški, s katerim sem poročena, je Žid,« je počasi rekla Valerie Steinfeldova, narahlo požirala in se bojevala z vsako besedo, »vendar ta človek ni tvoj oče.«

»Jezus, Marija in Jožef!« je vzkliknila Agnes.

Martin Landau je v onemogli ihti stiskal pesti. Prepetnajstila me je, je pomislil. Potlačila me je v kašo, me opeharila! To je imela torej pred očmi, ko me je pregovarjala, naj pridem sem. Kakšna nizkotnost je to, ne, to je pa že od sile!

Landau ji je delal krivico: Valerie ga ni pripeljala sem s tem namenom, v resnici si je samo želela, da bi imela ob sebi moškega, ko se bo pogovarjala s sinom. K sklepu, da je storila, česar ni želela storiti, jo je prenaglilo pismo, to strahotno pismo ravnatelja Friedjunga.

Heinz se je vzdignil. Zastrmel se je v mater. Zajecljal je: »Ni moj oče... ampak kako... ampak kaj se pravi... ampak saj to vendar sploh ni mogoče!«

»Pa je mogoče,« je rekla Valerie in zdaj se ji je glas mahoma umiril in ji prihajal brez napora čez ustnice, dasi nekam plehek, tuj in hladen, skoraj nečloveški, kakor je tudi njen obraz na vsem lepem napravljal vtis hladu, tujosti in nečloveškosti zaradi svoje odrevenelosti. »Seveda je to mogoče, Heinz. Nikoli nisem govorila o tem, ker je zame vse prej kakor prijetno govoriti o tem... Zdaj pa mora biti. Svojega moža sem varala.«

»Torej kljub vsemu ...« je zagrenjeno začel Landau.

»Tiho bodi, Martin, ja?« Valerie ga je pogledala. Martin je obmolknil. Agnes se je pokrižala. »Nikoli se nisem kaj prida razumela s svojim možem. Ze kmalu po poroki sem ga varala z nekim drugim. In ta drugi je tvoj oče, Heinz, in ne moj mož. In ta drugi je arijec.« Valerijine besede so prihajale kakor z gramofonske plošče. »In zato nisi mešanec, zato si tudi ti arijec, čistokrven arijec!« A zdaj je morala Valerie vendarle globoko seči po sapo, šlo je s težavo, bolelo jo je v prsih. »In to bom zdaj javno izpovedala. Pred sodiščem. Lahko si misliš, da sem se hotela izogniti temu, dokler bi se le dalo. A zdaj bom to storila.«

Nobeden od treh ljudi, ki so stali pred njo, se ni niti premaknil. Obrazi odraslih so bili razrvani ali spačeni od strahu.

Na obrazu fanta je utripalo. Brez sape je vprašal: »Pa je to tudi čista resnica, mama?«

»To je čista resnica, Heinz.«

»Ampak ... ampak... kdo je potlej moj oče, moj pravi oče?«

Pretekla je sekunda, pretekli sta dve sekundi, minile so tri sekunde. Heinzu je pogled begal sem ter tja.

»Kdo, mama, kdo?«

»Kaj si ne moreš misliti?«

Dečko je zajecljal: »Stri... striček Martin?«

Valerie je pokimala.

Heinz je stekel k Landauu. Hitro je dihal in po obrazu se mu je razširila brezmejna blaženost.

»Resnično? Resnično, striček Martin?«

To je največja nesramnost, ki si jo je mogoče misliti, je prešinilo Landaua. Trepetal je od togote in slabosti, metalo ga je zdaj sem, zdaj tja v brezmejni jezi, pa tudi v brezmejnem sočutju, ko je gledal te vlažne, proseče, vprašujoče otroške oči. Največja nesramnost pod soncem! Vsaj še enkrat bi se bila morala Valerie pogovoriti z menoj o tem in me poprej vprašati, če se tudi jaz strinjam s tem. Kristus nebeški, kaj bo pa Tilly rekla, to je grozno. In če bo Valerie res vložila tožbo za očetovstvo... Strahota, to je več kakor strahota! Zakaj se mora ravno meni primeriti kaj takega? S čim sem si zaslužil kaj takega?

»Striček Martin, resnično?«

In v trenutku, ko je večno sključeni, večno preplašeni Martin Landau spet zaslišal roteči glas dečka, se je v njem zgodila velika sprememba. Pretegnil se je. Njegov obraz je postal odločen in resen. Njegov glas je zazvenel trdno in prijateljsko: »Ja, dečko moj, res je.«

»Ljubi Bog v nebesih, bodi nam ob strani!« je zažebrala Agnes.

Mahoma je Landau začutil, kako ga je Heinz objel in poljubil na lici. Sovražil je, če ga je kdo objemal, sovražil je, če ga je kdo poljubljal, joj, kakšna stiska!

»Joj, kako sem vesel!« je zaklical Heinz. »Tako vesel! Saj sem vedel! Zmeraj, že od nekdaj sem vedel!«

»Kaj?« je vprašal Martin Landau in se odmaknil, medtem ko ga je Heinz izpustil.

»Da pri tem nekaj ne more biti v redu! Ne, ni mogoče, da bi bil na pol Žid! Da sem gotovo arijec!« Heinz je stekel k materi. Objel jo je in tudi njo poljubil, večkrat zapovrstjo. Pri tem je jecljal: »Ne zameri mi, mama, prosim, odpusti mi, da sem tako kričal... vse, kar sem rekel... Saj vendar nisem mogel vedeti... Joj, mama, mama, to je najlepši dan v mojem življenju! Hvala ti, da si mi zdaj vendarle povedala in da si pripravljena izpovedati to pred sodiščem...«

Valerie je zašla v ihto, hitro je dihala, besede so se ji prehitevale, bilo ji je, kakor bi hotela vse, kar ji je stiskalo srce, izgovoriti, hitro, hitro, še preden se bo premislila, samo da bo njeno dejanje nepreklicno: »In ne samo pred sodiščem, Heinz, to bom povedala tudi temu bebastemu Friedjungu! To bo zijal, ta idiot!«

»Ta idiot!« je ponovil Heinz in se srečno zasmejal. »Agnes, si zdaj slišala vse to, si slišala? Jaz nisem na pol Zid! Jaz sem arijec! In striček Martin je moj pravi oče, ne pa tisti Zid! Joj, mama, mama ...«

Agnes je po tihem molila.

»To je bil torej zanič zakon in v njem si živela...«

Valerie Steinfeldovi je zazvenel v ušesih glas Nore Hillove: »Vaš mož je kričal, da morate storiti vse, vse, vse, samo da zavarujete otroka!«

»Zanič zakon, ja,« je rekla Valerie.

»Saj sem si kar mislil! Dostikrat sem to občutil. Ne, resnično, otroci to čutijo. In ravno zato ga tudi nisem mogel, ravno zato sem ga tako sovražil, ne res? Ko vendar sploh ni moj oče!«

Valerie je mahoma kakor prikazen zaslišala svoj glas: »... svojega očeta sovraži kakor kugo! Kaj ni to grozno?«

In kot v odgovor ji je glas Nore Hillove spet zazvenel v ušesih: »Grozno? Čudovito je to!«

»Kaj si rekla, mama?«

Zdrznila se je. Tik pred njo, čisto tik pred njo so bile Heinčeve vprašujoče oči, njegov osvobojeni, blaženi obraz.

»Jaz... jaz sem... Ja, tako bo, kakor praviš, Heinz. Seveda, nikoli ga nisi trpel, o tem si mi že dostikrat pripovedoval v zadnjih letih...« V zadnjih letih, je pomislila Valerie. Poprej je imel svojega očeta rad. »To je razlaga, kajpada.«

»In tvoj mož to ve?«

»Ne. Nihče do tega trenutka ni vedel, samo Martin in jaz.«

Heinz se je spet zasmejal.

»Kaj pa ti je?«

»On še ne ve!« Heinz se je čedalje glasneje smejal. »Nikoli ni vedel, ta neumni Žid, in zdaj tiči nekje v Angliji in ne ve, da je meni že znano! Niti pojma nima. Cisto nič ne ve! Je to komično! Je to...« Obmolknil je, kakor bi odrezal. Meni je slabo,« je zajecljal. »Moram leči...«

»Čakaj, te pospremim...«

»Ne, že gre! Rad te imam, mama, tako rad!« Heinz se je opotekel od nje proti vratom. Prišel je mimo Landaua. »... in tudi tebe, striček Martin...« Ihtenje: »... Oče!« Izginil je. Takoj potem so preostali trije zaslišali, kako so se vrata njegove sobe zaprla.

Valerie je zdržala poglede Landaua in Agnes. Suhljati knjigarnarček si je grizel ustnico; videti je bilo, kakor da ga bodo vsak čas polile solze. Vendar je molčal. Samo pesti je spet držal stisnjene.

Molk je še kar trajal.

»Agnes!« je nazadnje rekla Valerie.

»Ja, milostljiva gspa?«

»Kaj bi radi vi k temu pripomnili?«

Agnes se je obotavljala. Potlej ji je glas potihnil v šepetanje.

»Saj vendar vse to ne more biti res, milostljiva gspa! Gspod Landau, saj ni res, kajne da ne? Jaz zmeraj povem tako, kakor je res, to vam je znano, milostljiva gspa. In tako bom rekla tudi zdajle: Tole, kar milostljiva gspa pripoveduje Heinzu, ne more biti res! Milostljiva gspa in milostljivi gspod sta živela v najlepšem ubranem zakonu pod soncem, to mi je znano, saj sem bila vendar vsa leta zraven! Tega ne bom nikoli verjela! Nikoli! In tudi resnično ni res!«

»Ne,« je odgovorila Valerie, in sicer ravno tako šepetaje, »ne, Agnes. Seveda ni res.«

Agnes Peintingerjeva je zamežikala. Zmajala je z glavo. Prišla je bliže. Po tihem je vprašala: »Zakaj pa ste potlej rekli, milostljiva gspa?«

»Ja,« je neobvladano zaklical Landau, »če kljub vsemu...«

»Počakaj!«

Onemel je pod Valerijinim pogledom.

»Ker hočem fanta rešiti, Agnes, samo zato sem tako rekla. Ker moram rešiti fanta!« Pokazala je proti pismu, ki je obležalo na mizi. »Schirach bo določil najprimernejše ukrepe proti mojemu sinu!« Njena postava se je ukrivila. Nekaj trenutkov je kazala zobe kakor živalska samica, ki se bojuje za svojega mladiča. »Sta že pozabila na to?«

»Jaz...« je začel Martin Landau, a mu je spet segla v besedo.

»Tebi sem hvaležna, Martin. Zelo sem ti hvaležna! Tega ti ne bom nikoli pozabila.« Valerie je spregovorila prisrčno in zelo ginjeno.

»Ubogi fant,« je v zadregi zajecljal Martin. »Kaj naj se torej...«

»Zdaj moram vložiti tožbo za očetovstvo, Agnes.« Valerie je hitro nadaljevala: »Samo tako morem obvarovati Heinza pred nacisti, temi morilci, samo tako ga še lahko spravim skozi! Mislite, da je šlo meni zlahkoma z jezika? In mislite, da bo zame lahko vse, kar bom morala poslej še storiti in govoriti? Vendar žal ni nobenega drugega izhoda! In moj Paul, vaš spoštovani milostljivi gospod, se strinja s tem, za kar sem se odločila! Ta celo hoče to, že dolgo to hoče!«

»Od kod pa vam je to znano, milostljiva gspa?« je zelo nemirno vprašala mala gospodinja.

»Dobila sem sporočilo od njega... ampak da mi nikoli ne spregovorite o tem! Jaz bom storila svoje in vidva mi morata pri tem pomagati!«

»Dobri Bog,« je zamrmral Landau.

»Zakaj si pa potlej rekel, da si pravi oče?«

»Ker... če že... ko pa vendar sploh ni bilo nobene druge možnosti... Križ božji, kaj pa naj bi bil neki mogel drugega reči?« je zaklical.

»Nesmisel! Zato si to rekel, ker si dober človek. In vi, Agnes, tudi vi ste dober človek, to nam je vsem znano. Pomagali mi boste, ne res?«

»Seveda, milostljiva gspa, če milostljiva gspa mislijo, da mora tako biti, seveda bom pomagala, samo...« Agnes je premolknila, zastokala in pogledala v tla.

»Samo kaj?«

Agnes je povesila oči in zašepetala: »Če bojo milostljiva gspa vložili tožbo na sodišču, bojo pri obravnavi tudi mene kaj spraševali?«

»Seveda. Vi boste ena posebno pomembnih prič.«

»In bom morala potlej odgovarjati tako, da bo videti, kakor da so milostljiva gspa milostljivega gspoda v resnici varali z gspodom Landauom?«

»Seveda! Tako boste morali odgovarjati. Vse bomo natančno pretehtali, vem tudi že za advokata, in k njemu pojdem, kakor hitro mi bo količkaj mogoče; ta mi bo povedal, kaj moramo storiti, kaj moramo govoriti. Brez strahu, Agnes, čisto natančno boste vedeli, kakšni so najboljši odgovori, še preden boste vprašani. Zakaj pa gledate ves čas v tla?«

»Ker to ni tisto,« je zašepetala Agnes.

»Kaj pa je potlej?«

»Če vse tisto povem, potlej bojo vendar to same laži!«

»Pa saj vendar nalažete naciste, Agnes, nalažete te brezbožne svinje, samo da boste rešili Heinza. To vendar ni prava laž. To je vendar...«

Agnes je počasi vzdignila glavo; spregovorila je zelo po tihem, zelo počasi in zelo resno: »Jaz sem le neumna trola z dežele, milostljiva gspa, vendar mi je to le znano: pred Vsemogočnim ni takih in takih laži. Pred njim obstoji samo laž!«

»Imamo vendar laž iz silobrana!«

»Pa me bodo prisilili, da bom morala pred sodiščem vse priseči, milostljiva gspa! Kaj pa je bilo tole? Heinzijeva vrata? Ne. Slišim že strahove. Pa saj me bojo vendar silili, naj prisežem! In tega vendar ne poznamo, krive prisege v silobranu! In kriva prisega je smrtni greh!«

»Agnes, bodite vendar pametni! Tu gre vendar za človeško življenje! In pri tem nam boste menda vendar pripravljeni pomagati?«

Agnes je vsa žalostna zašepetala: »Bom! Bom! Vendar se moram prej pogovoriti še z gspodom župnikom in jim vse povedati!«

Valerie je zašepetala: »No, dobro, pa pojdite k svojemu župniku. Povejte mu vse. Seveda se morate pogovoriti z njim, če se sami ne morete odločiti glede te stvari.«

Agnes si je potegnila z roko čez oči. Po tihem je rekla: »Kakšni časi so to, ljubi Bog, kakšni strašni časi. Hitler, ta pes! In dobri milostljivi gspod so tako daleč stran...«

Martin Landau je zastokal in se mahoma obrnil stran.

»Kaj pa ti je?« je vprašala Valerie.

Landau ni odgovoril.

»Martin, kaj je?«

Sunkoma in težko razumljivo so se zvrstile njegove besede: »In jaz v stranki... In Tilly... Jaz... Zdaj si pa jaz ne upam več domov!«

20

Glas Ottilie Landauove je zazvenel piskavo od ogorčenja: »Komaj te človek majčkeno izpusti izpred oči, mi že užagaš kaj takegale! Kam pa si mislil pri tem? V kakšno afero pa se še misliš s tem zaplesti? Martin, kaj si sploh še normalen?«

Skoraj poldrugo uro sta potrebovala Martin Landau in Valerie Steinfeldova, preden sta prišla v Gloriettegasse.

V veliki veži leta 1892 sezidane vile, ki je bila še zmeraj opremljena v temnem, masivnem slogu izpred preloma stoletij — natančno, čisto natančno tako kakor takrat, ko so bili živi še starši — je potlej Valerie povedala, zakaj sta prišla tako pozno. Tilly je bila elegantna, vendar oblečena po predvčerajšnji modi. Imela je črne lase s prečo po sredi glave, ozek obraz, temne oči brez izraza, malo preveč razbohoten, malo preoster nos in majhna usta z zelo tenkimi ustnicami. Pod veliko podobo arhitektonsko zveste dunajske mestne panorame iz leta 1758, s pogledom z Belvedera, se je čedalje bolj razburjeno sprehajala sem ter tja.

Ja, Tilly je najprej molče poslušala in se šele ob koncu poročila s prekrižanimi rokami ustavila pod sliko, potlej pa se čez nekaj časa zakadila proti bratu, ki je v stiski in nebogljeno kakor zmeraj ždel na stolu z visokim usnjenim hrbtnikom.

» ... če se Valerie hoče bosti z nacisti — prosim, to je njena stvar! Heinz je njen sin. Mora že vedeti, kaj dela!«

»In tudi vem,« je razburjeno zaklicala Valerie, ker je govorila Ottilie o nji kakor o kom nenavzočem, v tretji osebi.

Tilly se še zmenila ni za medklic.

»Ampak moški kakor ti? Moški, ki ga je strah že, če zjutraj ob sedmih pozvoni? Ja, kaj sploh v resnici poznaš naciste, to svinjsko drhal? Sploh veš, kaj bodo napravili s teboj?« Tilly je spet začela tekati gor in dol. »Jaz sem v resnici protinacistka! Sovražim to usrano bando! Ampak,« je nadaljevala in njen glas se je mahoma omečil, »tej drhali ti še malo nisi kos, nikoli v življenju nisi bil in ne boš, moj ubogi Martin! Če te pri kakšnem zaslišanju ostro primejo — in to bodo naredili, potlej se boš pač zlomil!«

»Ne bom se zlomil!« je zavpil kljubovalno, a malodušno, strahotno malodušno, s privzdignjeno ramo in z nagnjeno glavo. »Zdaj moram pomagati Valerie, to je moja dolžnost! Zelo preprosto je reči, da sovražimo naciste — pa nič ne naredimo zoper nje! Valerie je kljub vsemu najina najstarejša prijateljica, zdaj je ne smeva pustiti na cedilu!« Pogledal je najstarejšo prijateljico brata in sestre Landau, kakor bi hotel reči: Na, to imaš. Saj sem vedel, zakaj si ne upam domov.

»Valerie!« je zaklicala Tilly. »Valerie z njenim norim načrtom! Oprosti, draga moja, ampak nikoli, le poslušaj me, nikoli se ne more uresničiti to, kar si si zamislila! Nacisti so zločinci! Največji zločinci v zgodovini! Morilci, svinje, barabe, podleži — eno pa vendarle niso: bedaki! Neumni niso! In ti, osamljena ženska, se misliš spoprijeti s to zalego?«

»Ja,« je rekla Valerie.

»Potlej boš nakopala nesrečo sebi in Heinzu in vsem, ki bodo imeli pri tem svoje prste zraven!« je strastno zaklicala Martinova sestra. »Nesrečo, nesrečo, to natančno vem! Kako se bo končalo? Kaj vas čaka? Zapor, kaznilnica, kazensko taborišče, vislice...«

»Vislice...« je zajecljal njen brat.

»Pa ja, mogoče celo vislice! Ne poznaš te kuge? Ne veš, kako kaznujejo take reči, samo če vama dokažejo, da lažeta?

Mi je prav žal, Valerie. Vendar ne prekličem ničesar, nobene besede. Jaz sem odgovorna za Martina, najini materi sem obljubila, da ga bom varovala, zmeraj. Saj ga poznaš. Sama veš, kakšen je.« Zdaj je govorila, kakor da je njen brat odsoten. »Boječ, nebogljen. Pa ti? Ti se nič ne oziraš na to! Niti majčkeno se ne oziraš! Se Martina poteguješ v to norost! Siliš ga k temu, da bo moral krivo priseči, lagati, ti, ti...«

Martin je počasi vstal. Oči je uprl nekam v prazno in spregovoril mimo in zelo razločno: »Saj to ne bo laž, Tilly. To ne bo kriva prisega. Jaz sem v resnici Heinčev oče.«

Tilly se je ritensko opotekla proti stari komodi.

»Kaj.. kaj?« je zavreščala.

To je upor proti trajnemu skrbništvu, je pomislila Valerie. Mu je pač že prevečkrat rekla, da ni zmožen življenja, da je izgubljen in nebogljen brez njenega varuštva. Tega ne mara nič več slišati. Hoče dokazati, kaj lahko stori — brez nje! Kakšno srečo imam...

»Ja!« je zaklical Martin Landau, kar na lepem osupljivo trdno in odločno. »Pa ja, jaz sem Heinčev oče! Jaz sem varal Paula z Valerie!«

»Ti si...« Tilly si je podržala roko pred usta.

Njen brat je zmagoslavno zaklical: »Varal!« Takrat, tisto leto. preden je bil Heinz rojen, je bil Paul vendar skoraj ves čas na potovanjih. 2e dolgo sva se imela rada...«

»Ti si imel Valerie rad?«

»Pa ja, rad sem jo imel! In ona je imela rada mene. Ves čas, odkar je zanosila, sva vedela, da moram biti jaz oče! Kljub vsemu pa je imela križe in težave, preden je Paula odvrnila od sumov! Nikoli se ji ni v celoti posrečilo. Vse do zadnjega, vse do emigracije je bil Paul v dvomih. In te dvome je tudi pogosto izrekel nasproti nji...« Martin Landau je divje, kar na počez improviziral.

Zdaj sta obe ženski strmeli vanj.

Moj Bog, je pomislila Valerie, moj Bog, kdo bi le mogel reči, da pozna svojega bližnjega?

Martin je zakričal zgroženi sestri v obraz: »Heinz je moj sin! In to bom zdaj izpovedal tudi pred sodiščem! In to bom zdaj prisegel, da boš vedela! In da boš še nekaj drugega vedela: v tej zadevi si ne dovoljujem niti najmanj, da bi mi ti količkaj predpisovala, niti najmanj ne! To sem dolžan

Heinzu! Ta zadeva briga samo Valerie in mene in najinega fanta! Me razumeš?« Izčrpan je obmolknil, vendar z izrazom divje odločnosti na obrazu.

Ottilie Landau je prebledela. Ostro se je zagledala bratu v oči. Martin je vzdržal njen pogled, ne da bi kaj zamežikal. Nazadnje je Tilly le zasukala glavo po strani. Ni mogla doumeti, kaj se je zgodilo. Martin, ta strahopetni zajec, ta nevrotik, ta večno preplašeni moški, ki je ponoči od groze kričal v sanjah — tole naj bi bil Martin? Tale, ki stoji pred njo, naj bi bil njen brat?

»Martin...« je začela Valerie, vendar ji je Martin ostro segel v besedo: »Le miruj! Tilly je morala prej ali slej izvedeti. Zdaj ji je znano. In zdaj ve, kaj bom naredil. S tem se mora sprijazniti. Bojeval se bom s teboj vred za najinega — ja, za najinega sina! Bojeval se bom, dokler ne zmagava ...« Mahoma si je pritisnil roko na srce, odtaval nazaj k svojemu stolu in se s težo sesedel vanj.

»Kapljice,« je zastokal. »Hitro!«

Tilly je stekla ven.

Valerie je planila pokonci in oprla prijatelja, ki je hlastal za zrakom in odsekano šepetal: »Brez skrbi... name... name ... se lahko... zaneseš... popolnoma...«

21

»Napad pač,« je rekel Martin Landau. »Seveda je minil. Imel sem jih že toliko. Gotovo sem že vsaj stokrat skoraj umrl. Na to se človek navadi.« Pogledal je na zapestno uro. »Deset minut čez pet. Mi je prav žal, gospod Aranda, vendar moram zdaj nazaj v knjigarno. Pa hitro. Saj vendar veste... Tilly...«

»Seveda.« Manuel se je vzdignil obenem z njim. Sonce je zašlo, v salonu hotelskega apartmaja se je zmračilo. Vzhodni veter se je polegel. Tu pa tam so se že spet vrtinčile posamezne snežinke. »Zelo sem vam hvaležen, gospod Landau.«

»Ni za kaj. Tole je dober kraj za srečanja,« je rekel mali knjigarnar, ko mu je Manuel pomagal obleči plašč. »Se se bom oglasil tukaj in vam naprej povedal.«

»Kdaj?«

»Hja, jutri je sobota, tako da ne pojde. V nedeljo ravno tako ne. Ampak v ponedeljek kljub vsemu! V ponedeljek, že spet ob treh?«

»Zelo dobro.« Manuel se je dotaknil rame drobcenega moškega. »Moram se vam opravičiti, gospod Landau.«

Ta se je zahihital.

»Ker ste me imeli za strahopetnega slabiča? Nikar se nič ne opravičujte. Saj sem strahopeten slabič! Samo takrat... ja, to je bil kljub vsemu najboljši čas v mojem življenju, ob tistem procesu! Takrat sem bil enkrat, vsaj enkrat v življenju drugačen!« Po tihem je rekel: »Zaradi Valerie... in potem... Veste, da sem imel mahoma občutek, da bi se mogel tako osvoboditi svoje velike krivde.«

»Krivde?«

»Da sem v stranki. Ne, ne, ne ugovarjajte mi, kljub vsemu je bilo res tako, kakor je povedala Valerie. Ljudje bi že takoj v začetku ne smeli klicati hajl in se cmeriti od navdušenja, potlej bi se človeku že takoj v začetku jasno pokazalo, kakšni ljudje so to in kaj se nam obeta...« Po premolku je nadaljeval: »Valerie je že takoj prihodnji dan poklicala po telefonu tistega doktorja Forsterja. Naročil jo je za v soboto. Medtem sva si z Valerie izmislila zgodbo. In to je potlej povedala advokatu.« Landau se je zasmejal. »Moj Bog, kako sva bila naivna!«

»Naivna?«

»Nisva imela niti najrahlejše slutnje, kako poteka takle proces. Niti najmanj nisva slutila, kaj se nama bo s tem usulo na glavo... A zdaj moram v resnici v knjigarno!«

»Seveda. Samo nekaj mi še povejte: Je gospa Steinfeldova pravdo dobila ali izgubila?«

Landauu se je rama vzdignila zelo visoko, njegova glava se je nagnila zelo po strani. Zelo po tihem je odgovoril: »Dobila jo je in izgubila.«

»Kaj se to pravi?«

»Tega vam zdaj ne morem obrazložiti. Morate pač prisluhniti vsej zgodbi.«

»No, prav. Ampak nekaj drugega mi boste vendarle lahko še povedali. Kaj se je zgodilo s Heinzem?«

Landau je spet odgovoril zelo po tihem: »Po tistem se ni nič več posebno dobro razumel s svojo materjo, bilo je čedalje slabše. Naciste je preživel. Ampak potem, leta 1947, so Kanadčani napravili velik program za priseljevanje. In tedaj se je takoj priglasil in odšel v Quebec. Čez eno leto se je zaletel z avtomobilom... Bil je pri priči mrtev.«

»In Paul Steinfeld?«

»Ta je umrl tik po vojni v Angliji.«

In že spet laži, je pomislil Manuel. Vselej, kadar postavim to vprašanje, mi servirajo laži. Zakaj? Bom sploh kdaj izvedel resnico?

»Kako žalostno,« je rekel Manuel.

Pospremil je svojega gosta do dvigala, potlej pa se vrnil v salon. Tam je dolgo sedel, medtem ko se je v sobi temnilo, in premišljeval o svojem očetu.

Če se je s pomočjo vladnega svetnika Grolla izkazalo, da se je temu Karlu Eriedjungu, ravnatelju državne šole za kemijo, v resnici posrečilo, da se je ob koncu vojne potajil, in če se bo dalo dokazati, da je ta Karl Eriedjung prijadral v Buenos Aires in si privzel imel dr. Raphaelo Aranda, potlej je on sam, Manuel, sin avstrijskega nacista, ki je bil vzrok za tisti brezupni sodni proces Valerie Steinfeldove.

Vendar je bil ta dr. Raphaelo Aranda, in o tem zdaj ni moglo biti že nobenega dvoma več, zapleten tudi v vohunsko afero.

Zakaj ga je Valerie Steinfeldova umorila?

Iz političnih vzrokov, ker je bila sama zapletena v afero? Ali iz osebnih — človeka, ki je nakopal nesrečo na njeno življenje in je zdaj po golem naključju, na katero je četrt stoletja zvesto čakala, še enkrat prekrižal njeno pot, da se je lahko maščevala nad njim?

Ali pa je moral njegov oče umreti iz obojih vzrokov?

Ali iz kakšnega čisto drugega?

Naj bo že tako ali tako: Oče ni bil več tisti čudoviti človek, na katerega je Manuel še pred dvema dnevoma v kleti sodnomedicinskega inštituta mislil ves žalosten in ponosen. In ne bo nikoli več — če se le ne bo zgodil čudež in se ne bo pokazalo, da je zlagano vse, kar je Manuel do zdaj odkril. Oh, pa kaj, takega čudeža ne bo, je pomislil. Dva dneva! Dva dneva sta zadostovala, da sta lahko uničila občudovanje, ljubezen in zaupanje do človeka, ki so dotlej trajali skozi vse življenje.

Manuel je mahoma začutil, da je na smrt utrujen in na koncu moči. Pomislil je na Ireno Waldeggovo in na prijatelja, s katerim je dogovorjena, in potem še na nekaj drugega; prižgal je vse luči v apartmaju in potlej spet nepremično sedel in sedel...

Manuel Aranda je ostal ta večer v hotelu. Jedel je v obednici, se pomudil še kakšno uro v baru, potlej pa nazadnje spet odšel gor in ko je legel, so se mu nakopičili ob postelji časopisi, ki jih je naročil, v cele gore. Šlo je za vse časopise, ki so najprej z debelimi črkami na prvi strani, pozneje pa med manjšimi novicami poročali o skrivnostnem umoru in samomoru v Landauovi knjigami. Manuel je vse prebiral. Pa ni našel niti enega stavka, niti ene besede, ki bi ga bila premaknila količkaj naprej, ki bi mu vsaj za sekundico razjasnila temo, po kateri je tipal na svoji poti.

Tik po enajstih je zazvonil telefon na posteljni omarici.

Oglasil se je Groll.

»Ja... ja, gospod vladni svetnik?«

Manuel je planil na postelji pokonci.

»Kaj ste že spali?«

»Ne še.«

»Našli smo nekaj, kar bi vas utegnilo zelo zanimati.«

Manuel je brez sape vprašal: »Je v zvezi s Karlom Friedjungom?«

»Ja.«

»Mogoče veste, kje je?«

»Vemo, kje je,« je rekel vladni svetnik Groll.

22

»Kje je Friedjung?« je ves zasopel vprašal Manuel. Z visoko zavihanim ovratnikom na plašču je stal v pisarni vladnega svetnika Grolla, ki ga je pozdravil s hitrim stiskom roke. Tretji človek, ki je nosil rožene naočnike in napravljal žalosten malodušen vtis, je slonel za Grollom. Inšpektor Ul

rich Schafer je držal v rokah papirje. Pokimal je Manuelu, potrt kakor zmeraj, ko je ta privihral noter.

»Povejte gospodu Arandi, Schafer,« je naročil Groll otožnemu inšpektorju, enemu najzmožnejših ljudi na svojem oddelku.

»Ettinghausenska cesta ena,« je žalostno povedal Schafer. Popoldne je bil telefoniral primariju sanatorija v Badnu pri Dunaju. Ob petkih se je sicer vselej odpeljal ven in se osebno oglasil pri profesorju, a danes je bil preveč zaposlen. Zdravnikov glas je bil prežet s tisto samozavestjo, ki jo je Schafer že nekaj časa poznal in sovražil: »Vaša žena je imela ravnokar slabe trenutke. Pa se bo že spet izboljšalo, verjemite mi, gospod inšpektor. Saj veste, da je skleroza multipleks zelo huda bolezen. Moramo biti srečni — saj meji že kar na čudež! — da ima vaša žena še toliko moči...« Hitro se je popravil: »... da ima vaša žena moč, s katero se spoprijema z njo. Dva, tri tedne pa bo premagala krizo.«

Ja, je pomislil Schafer, dva, tri tedne in Carla bo premagala krizo in se potlej mogoče niti ne bo mogla več vzravnati v postelji in sedeti brez opore. Ta večer je bil zelo nesrečen. Vse to utegne trajati še dolge mesece, cela leta in denar gre že h koncu. Kaj se bo zgodilo, ko ne bo mogel več plačevati dragega Carlinega bivališča?

»Ettinghausenska cesta ena, kje je to?« je hlastno vprašal Manuel.

»V devetnajstem okraju. Pri Kaasgrabnu. Friedjungovo ženo smo našli na Ettinghausenski cesti enajst. Bil sem tam. Govoril sem z njo. Stara dama. Dvainsedemdeset. Vendar še čisto zdrava in živahna,« je zagrenjeno rekel' Schafer. Carli je osemindvajset let.

»In Friedjung... ste tudi z njim govorili?« Manuelove besede so prihajale odsekano iz ust.

»Ne.«

»Zakaj ne?«

»Ker z mrliči ni mogoče govoriti,« je rekel vladni svetnik Groll. »Slecite si plašč, gospod Aranda. Ja, vrzite ga kratko in malo na zofo.« Spet je kadil viržinko.

»Mrtev je?« Manuel se je sesedel na stol zraven pisalne mize.

»Ja.«

»Pa ste vendar rekli, da živi na Ettinghausenski cesti ena!«

»Ne, tega inšpektor Schafer ni rekel.«

»Kaj se to pravi?«

»Ettinghausenska ena je naslov neke cerkve. Zraven nje je pokopališče. Zaradi prenapolnjenosti že dolgo zaprto. Nekaj prostora je samo še v družinskih grobnicah. Friedjungi prebivajo že skozi tri rodove na Ettinghausenski enajst. Za cerkvijo — tej se reče .Marija sedem žalosti’ — imajo tam družinski grob. Zato je dala gospa Friedjungova tudi svojega moža tam pokopati, v neposredni bližini svojega stanovanja.«

»Kdaj?« je vprašal Manuel.

»Kdaj, Schafer?« je vprašal Groll.

Žalostni inšpektor je polistal po svojih papirjih.

»Dne 27. februarja 1945,« je rekel.

»Dne...« Manuel ni mogel naprej govoriti.

»Ste že prav slišali,« je rekel Groll. Spet si je slekel suknjič, si odpel telovnik na trebuhu in si potegnil kravatni vozel malo niže. »Schaferju sem naročil, naj razišče vso to zadevo,« je dejal okrogli vladni svetnik in si potegnil z roko skozi srebrne lase. »Hotel sem, da bi vi dobili hitro in izčrpno poročilo in da bi zadeva ostala med nami. Schafer je bil v prijavnem uradu — tam je začel — odbrenkal je celo množico napačnih Friedjungov, preden je naletel na pravo vdovo; bil je na magistratu devetnajstega okraja in si ogledal mrliški list in vpise v matične registre, pogovoril se je z župnikom pri ,Mariji sedmih žalosti’ in z minoksom prefotografiral vse podatke, zahteval vsepovsod overovljena potrdila — bil je zelo priden.«

»Hvala vam,« je rekel Manuel. V glavi se mu je vrtelo. Zdaj je sprevidel, da se je že skoraj privadil na misel, da je Friedjung ob koncu vojne pobegnil v Argentino in da je njegov oče. Tepec, je ozmerjal sam sebe, tepec idiotski! Se pravi, da gre vendarle za čisto vohunsko zadevo. In Valerie Steinfeldova je umorila mojega očeta po naročilu — koga neki? Američanov? Rusov? Francozov? Albancev? Kitajcev? Moram paziti, da se mi ne zmeša!

» ... 25. februarja 1945 proti poldnevu je bil močan napad ameriških bombnikov,« je zvenel Schaferjev glas Manuelu na uho. Zbral se je. Inšpektor je razgrnil papirje pred njim na pisalno mizo, na kateri je pod veliko stekleno ploščo ležal sploščeno stisnjeni zeleno srebrni ginkov list, kazal z roko ali s strojem napisane podatke, imena, datume, pripombe. »Posebno hudo so bili prizadeti drugi, dvajseti in enaindvajseti okraj. Škoda je nastala tudi v notranjem mestu in v severozahodnih predmestjih. Pri tem napadu je bila v celoti razdejana državna šola za kemijo...«

O tem sta govorila Barryja, se je spomnil Manuel.

»Pri tem je padlo petintrideset ljudi — osemindvajset dijakov in sedem učiteljev, med njimi Karl Friedjung. Vsi skupaj so bili v levem protiletalskem zaklonišču v poslopju. Ena od bomb je prebila zgornje nadstropje, eksplodirala v sredini in leva klet se je deloma vdrla. Trupla so s težavo spravili na plan... Tukaj je poročilo reševalne ekipe.«

»To je še danes spravljeno?« Manuel se je zastrmel v tri močno povečane fotografije orumenelih časopisov.

»Šlo je za javno stavbo. Zato je bilo v arhivu.« Schafer je spregovoril po tihem in tesnobno. »Sto devetindvajset učiteljev in učencev v drugi, desni kleti je ostalo živih, bili so le deloma ranjeni. V levi kleti ni ostal nihče živ. Trupla so bila močno razmesarjena...«

»Kako pa so mogli ugotoviti njihovo identiteto?«

»Po osebnih izkaznicah, ki so jih imeli pri sebi, in po izpovedih sorodnikov. Tukaj je policijsko poročilo, tukaj poročilo dežurnega zdravnika. Iz policijskega poročila je razvidno, da je gospa Friedjungova identificirala svojega moža. Omenjeni mrlič je imel tudi svoje dokumente... Danes sem še enkrat izprašal gospo Friedjungovo. Glede svojih ugotovitev je bila in je popolnoma prepričana. Njenega moža so potlej 27. februarja 1945 pokopali za cerkvijo Marije sedmih žalosti.«

»S čim se pa zdaj ukvarja gospa Friedjungova?«

»Spodnje nadstropje svoje vile oddaja v najem. In dobiva pokojnino v znesku 2115 šilingov in 30 grošev. Tukaj, prosim.« Spet nova listina. »Sicer so pa takrat tudi še drugi profesorji in dijaki izpovedali, da je ta mrlič Karl Friedjung, njihov ravnatelj. Ne more biti nobenega dvoma. Tole je posnetek groba.«

Posnetek je bil zelo dober. Mogoče je bilo prebrati celo manjše napise na velikem nagrobniku. Po njihovih navedbah je bil Karl Friedjung rojen 2. aprila 1904. Se pravi, da je bil ob smrti star enainštirideset let...

In moj oče, je pomislil Manuel, je bil rojen leta 1908. Petindvajsetega avgusta. Zmeraj smo na ta dan praznovali njegov rojstni dan. Seveda, če je živel s ponarejenimi osebnimi dokumenti... Tak nehaj! je Manuel rekel sam sebi.' Pri tej priči mi nehaj! Tvoj oče ni bil Friedjung, glede tega ni mogoče ničesar spremeniti!

»To bi bilo vse, Schafer,« je rekel Groll. »Zelo sem vam hvaležen za vestno delo. Zdaj pojdite lepo domov. Gotovo ste na smrt utrujeni. Papirje pustite tukaj, da si jih bo gospod Aranda lahko v miru ogledal.«

»Razumem, gospod vladni svetnik.« Schafer se je poslovil, vljudno in žalostno.

»Tudi jaz sem vam hvaležen,« je rekel Manuel.

»Me veseli, če sem vam lahko kaj pomagal,« je odgovoril inšpektor.

»Seveda ste mi. Zdaj smemo z gotovostjo izključiti eno od možnosti v tem primeru,« je rekel Manuel in vladni svetnik je prikimal.

Inšpektor Ulrich Schafer je odšel iz pisarne svojega šefa. Domov se je odpeljal s volkswagnom. Stanoval je v sedmem okraju, v Seidengasse. Dve tretjini vseh hiš na Dunaju je starejših od sto let. Hiša, v kateri je stanoval Schafer, je sodila med te častitljive, a brezupno nemoderne stavbe. Vendar je bila še vsaj dobro ohranjena. A v nji ni bilo dvigala, ni bilo centralne kurjave. Ze dolgo je živel Schafer tukaj sam — brez Carle...

Ponoči je odklenil stanovanjska vrata, stopil v mrzlo vežo, se mehanično sklonil po pošto, ki je popadala skozi režo za pisma na tla, in jo pregledal. Računi. Računi. Zdravniki specialisti. Laboratoriji za krvne in serumske preiskave, sanatorij v Badnu. (Sploh si jih ni upal takoj odpreti.) Prospekt v čudovitih barvah neke družbe, ki je ponujala po izredno ugodnih cenah luksusne bungalove na Costi Bravi. Bančni izvleček. Poročno naznanilo zakonskega para, ki se ga ni spominjal. In poceni modra kuverta, na kateri ni bilo ne naslova ne znamke. Moral jo je kdo osebno vreči skozi režo. Schafer je kratko preudarjal, potlej pa pretrgal kuverto in razganil sivi, tenki list papirja, ki je bil v kuverti.

Iz samih črk, izstriženih iz časopisov, so bile na papir nalepljene tele besede:

vi ImAtE SkRBi bolNo ŽeNO nlČ

vEČ vEliko dENarJA kAj pA zDaj? ml

RAdi PomAGAmo ČE vi naM poMAgaTE ČE vAS

kAj PODrobNosTI zaNIMA dAjte

prIHOdnji tOrEk V »kUrlrJU« pOd

»rAzNO« taLE oGlAS:

gODbeNIk dAjE vIoLINske inSTRukciJE pRiDE nA dOM pONudBE pOd »paGAniNI 500« nA upRAvo llSta. pOTlej bOSte ŠE nAPreJ zVEdeLI o nAS ČE obVESTite pOLiCijo aLi koGA drUgEgA vAm bO bRIDko Žal

Inšpektor Ulrich Schafer je odšel v plašču in klobuku, še z rokavicami na rokah, hitro v veliko dnevno sobo, prižgal luč in vzdignil telefonsko slušalko, ker je hotel poklicati vladnega svetnika Grolla in mu hitro sporočiti o anonimnem pismu. Zavrtel je tri številke, potlej pa se ustavil, se zastrmel v pismo in počasi povesil slušalko. Inšpektor Schafer je stal v bleščeči luči močne stropne svetilke nepremično v sobi in kakor je bilo videti, ni. mogel več odmakniti oči od papirja z nalepljenimi črkami.

23

» ... in to je vse, kar sem medtem ugotovil,« je končal Manuel. Medtem ko se je Schafer peljal domov in še dolgo potem je pripovedoval Grollu o svojih doživljajih. Groll je kadil in ga molče poslušal. Težak in masiven je sedel za svojo pisalno mizo. Ura je bila četrt čez eno ponoči.

»Vse se torej čedalje bolj obrača v prid sklepanju državne policije, da je bil vaš oče zapleten v neko vohunsko zadevo in umorjen izključno zato,« je potem rekel Groll.

»In umorila ga je starka?« je zaklical Manuel. Prijel se je za čelo. »Tega ne morem doumeti! Tega ne morem verjeti!«

»Pa vam skoraj ne ostane čisto nič drugega,« je rekel Groll. »To, kar je ugotovil Schafer, drži kakor kamen kost. Karl Friedjung je umrl leta 1945. Se pravi, da ga gospa Steinfeldova leta 1969 ni mogla zastrupiti iz kakšnih maščevalnih nagibov.«

»Kaj pa tisto, ko je izpovedala na magnetofonski trak... da je tako dolgo čakala... in vse drugo...«

»Bila je hudo pijana, hudo vznemirjena. Ni bila prištevna.«

»Povrh tega gre še za druge reči, gospod vladni svetnik! Na primer za obnašanje njene sestre!«

Groll je rekel: »Čisto mogoče je, da je imela gospa Steinfeldova kakšno skrivnost — saj vam je njena sestra pripravljena spregovoriti o tem. Kljub temu pa zdaj jasno vidim: vohunska zadeva in proces, ki ga je imela pred sodiščem gospa Steinfeldova, to sta dve popolnoma različni stvari. Med seboj nimata nič skupnega. Ne dajte se speljati na napačno sled. Proces — ta je že za celega četrt stoletja v preteklosti. Bog si ga vedi, kaj od tega neki še more segati v sodobnost. Saj vam ne mislim ugovarjati, kaj takega bi se v resnici lahko zgodilo. Vendar imamo v zvezi s tem samo pripovedi in izpovedi iz druge roke — kdo bi nam mogel potrditi, da res drže? Vohunska zadeva, to je pa nekaj drugega! Tukaj imamo dejstva, iz prve roke! Ta zadeva se ujema — in sicer je potekala tako, kakor vam jo je razgrnil Albanec, o tem sem tudi sam prepričan.«

»Zagon! Kaj pa je z njim? Na tega sem čisto pozabil!« je vzkliknil Manuel. Pozabil je tudi povedati vladnemu svetniku Grollu o pismu Daniela Steinfelda, brata Paula Steinfelda, bil je preveč razburjen.

»Danes popoldne sem obiskal Zagona — na oddelku za duševne bolezni,« je rekel Groll.

»In?«

Vladni svetnik je zmignil z rameni.

»Zdravniki so se prepričali o tem, da simulira. Jutri dopoldne bo odpuščen iz bolnišnice. Z avtomobilom poslaništva — poslaništvo je uradno zahtevalo policijsko varstvo in ga bo tudi dobilo — bodo Zagona prevzeli neposredno na kliniki in ga prepeljali na letališče.«

Manuel je rekel: »In vse to naj bo naključje? Kako se vse skupaj lepo ujema! Kako se ves čas dopolnjuje in prepleta — zgodbe o procesu, zgodba o tej vohunski zadevščini! Tisto, kar se je zgodilo meni, kar se je primerilo gospodični Waldeggovi — naključje, slepa naključja? Toliko golih naključij ne more biti, gospod vladni svetnik!«

»Trenutek! Naključja le preradi in prepogosto zamenjujemo s popolno brezvzročnostjo. A tudi naključje ima svoje zakonitosti, dragi gospod Aranda.«

»Kje pa so zakonitosti v tem, kar doživljam jaz, kar je prineslo smrt mojemu očetu, kar je pognalo v smrt gospo Steinfeldovo?«

»Vam bom razložil,« je prijazno rekel Groll. »In sicer, če se ne motim, ob zgledu umrljivostnih tabel družb za življenjsko zavarovanje.« Oslinil si je kazalec in poravnal listič na viržinki, ki se je odlepil. »V teh preglednicah na primer lahko preberete, da jih bo — recimo — od leta 1895 v Avstriji rojenih umrlo — no, vzemimo kar na slepo kakšno število! — 9532. Umrlo po naključju. In če ne upoštevamo nekaj ljudi več ali manj, jih potlej v resnici toliko umre. Samo nečesa, kdo od letnika 1895 bo umrl, ali Huber ali Platschek — tega tabela ne pove. Naključje registrira statistično zakonitost.«

»Kaj pa ima vse to opraviti z...« je začel Manuel.

»Počakajte, samo še trenutek. Recimo, da Platschek ne umre. Huber pa, recimo, umre — kot eden od 9532 ljudi njegovega letnika. Ampak: tisto, kar se mora zdeti družini Huber strahotno naključje, da namreč deda povozi avto, se pokaže, kakor hitro se to dogodi in dogodek korak za korakom v obratni smeri razvozlavamo, kot veriga vzrokov in posledic.«

»Tega ne razumem.«

»Poglejte: ded Huber — še zmeraj vse jemljemo, kakor da se je tako zgodilo — je pet minut čez pol šestih zvečer odšel od doma. To naredi vsak dan, ker odhaja na srečanje s prijateljem Platschkom — v majhni gostilni, kjer ga zvrneta vsak po nekaj deci. Platschek je prijatelj deda Huberja: med prvo svetovno vojno je bil pri isti bateriji. K isti bateriji sta prišla, ker sta rojena istega leta in živita v istem okraju. Za to pa je spet drug vzrok, da so namreč tudi njuni starši že živeli v — no ja, recimo — v Josefstadtu. In zdaj bi lahko, če bi imeli časa in veselja na pretek, zasledovali nazaj, zakaj so njuni starši živeli v Josefstadtu — in tako naprej in tako naprej, če bi nas listine ne pustile na cedilu, desetletje za desetletjem, desetletje za desetletjem.« Groll je potrkal na stekleno ploščo. »Nič drugače ni z voznikom avtomobila — imenujmo ga Zauner — ki je povzročil smrtno nesrečo, ko je povozil deda Huberja. Zauner je oddrvel ob pol petih popoldne, ker je bil domenjen s svojim dekletom — in to znanstvo ima že spet svojo zgodbo, pri kateri je en vzrok posledica drugega. Me že začenjate kaj bolj razumeti?«

»Mislim, da,« je rekel Manuel.

»Lepo. In nesreča se je zgodila, ker se je zaljubljeni mladi Zauner zamudil in potlej tako drvel. Zamudil se je pa zato, ker je predolgo sedel v pisarni. In v pisarni je predolgo sedel, ker je njegov predstojnik zahteval še to in to od njega, ker je prišla reklamacija, ker so se z neko pošiljko zamudili, ker, ker, ker. Zato je torej Huber moral umreti, na videz zaradi nesrečnega naključja, in njegov prijatelj Platschek je smel naprej živeti, na videz po golem naključju.«

Manuel je rekel: »Vzrok in posledica! Če bi ta sistem... če bi to...«

»Verigo vzrokov.«

»Če bi verigo vzrokov zmeraj poskusili uporabiti, potlej bi bilo vendarle vse v življenju »vnaprej določeno’, kakor precej ljudi zatrjuje. Da jaz sedim tukajle in ne v Buenos Airesu; da je moj oče mrtev; da je Valerie Steinfeldova mrtva; da sem se seznanil z Noro Hillovo; da sem zdaj jaz namesto svojega očeta zapleten v vohunsko zadevščino; da je Karl Friedjung umrl v protiletalskem zaklonišču; da sem spoznal vas; da poskušam odkriti resnico...«

»Vse to in še stotisoč drugih reči, vse to diši po ,usodi’, ja,« je rekel Groll.

»Pa ne drži?«

»Ne, tako ne drži. Danes nam je to znano — in sicer iz dognanj atomske fizike. Gram radija razpade pod žarki alfa, beta in gama tako, da ostane po — mislim — tisoč petsto osemdesetih letih samo še pol grama. Pri tem razpade povsem določena količina atomov radija. Ampak kateri atom kdaj razpade, tega ne vemo. Pri tem ne gre nič drugače kakor pri preglednicah smrti: sicer je razpadanje atomov ravno

tako kakor smrt vzročno pogojeno, vendar ni določeno, temveč oprijemljivo samo po statističnih zakonih verjetnosti. Se pravi, da morate zelo natančno razločevati med kavzaliteto in determinizmom!«

Manuel je gledal Grolla z mešanico občudovanja in prestrašenosti, medtem ko je rekel: »In če bi vaš ded Huber tisti dan iz kakšnega vzroka ne odšel na večerni deci? Če bi se moj oče iz kakšnega vzroka na večer devetega januarja ne vrnil v knjigarno po knjigo, ki jo je naročil? če bi je sploh ne bil naročil? če bi...«

Groll mu je segel v besedo: »Govorite o svobodni volji.«

»Ja! O svobodni volji! To vendar imamo — ali ne?«

»Imamo jo,« je rekel Groll, »vendar s svobodno voljo ni nič drugače kakor z naključjem.«

»Kaj se to pravi?«

»Človeška volja je pravzaprav svobodna.« Spet se je pepel utrnil Grollu na telovnik. Pa Groll tega ni opazil. »Vse to je prvikrat spoznal in pretehtal veliki fizik Max Planck, saj ga seveda poznate; s svojimi raziskavami o kvantni fiziki je odločilno pripomogel h koncu deterministične podobe sveta. Ja, je rekel Planck, človeška volja je svobodna! A v istem trenutku, ko je bila kakšna odločitev volje taka in ne drugačna, morem spet razvozlati verigo vzrokov v obratnem smislu — in pokaže se, zakaj sem se odločil tako in ne drugače!«

Po premolku je vprašal Manuel: »Se bo kdaj pokazalo, zakaj se je moj oče, zakaj se je Valerie Steinfeldova, zakaj so se vsi, zakaj smo se vsi tako odločili in ne drugače — in se še odločamo?«

»Pokazalo se bo,« je odgovoril Groll in strl cigaro. »Mora se pokazati, če človek zadosti raziskuje. A s tem še ne mislim reči, da je zmeraj dobro preveč raziskovati. Ne samo ni dobro — temveč utegne biti napačno in nevarno.«

»Kakor v mojem primeru,« je s povzdignjenim glasom rekel Manuel.

Groll je zmignil z rameni.

»Kakor v vašem primeru, ja. Zakaj me pa tako hudo gledate? Saj ste se vendar že odločili, da boste raziskovali, dokler ne odkrijete resnice! Tiri so naravnani. Iz proste volje hočete iskati naprej, ne morete drugače, nočete drugače...«

»Ne, ne morem in ne maram drugače!« je zaklical Manuel.

»Ja,« je rekel vladni svetnik. »Vidim, slišim. Vendar ste tudi mene razumeli, ne res?«

»Upam.«

»Slepo naključje in nujnost,« je dejal Groll, »svobodna volja in pritisk — to so neločljivo v enoto združeni pari skrajnosti ...« Čokati, skromni in samotni načelnik komisije za umore je povesil glavo in pogledal na stekleno ploščo pisalne mize in na list pod njo z izrazom, kakor da ga je strah prihodnosti in vsega, kar še utegne prinesti.

24

Ladja »Termopile« je bila narejena leta 1868 na Škotskem in je vozila kot hitra jadrnica za prevoz čaja na kitajski progi. Zdaj je stal njen posnetek na polici v rezbarski delavnici, ki si jo je uredil štiriinsedemdesetletni odvetnik dr. Forster v enem od stolpnih prostorov v svoji z bršljanom obrasli vili. Stanoval je v zgornjem nadstropju, njegov sin in njegova družina pa so živeli v spodnjih dveh etažah. Hiša je bila velika, sezidana leta 1890. Stala je v podivjanem vrtu s številnimi prastarimi drevesi. S snegom težko obložena drevesa so obrobljala tudi Stemwartestrasse, ležečo v gosposki, mirni četrti dunajskega »Cottagea«.

Forster je Manuela odpeljal najprej v svetlo rezbarsko delavnico, v kateri so bila okna obrnjena na vse strani in je stala velika delovna miza. Jadrnica »Termopile« je bila enaindevetdeset centimetrov dolga in narejena res zvesto po predlogi v merilu ena proti šestindevetdeset; Forster jo je ves ponosen pokazal. Bil je impozanten, slok in za svoja leta presenetljivo krepak moški s še zmeraj lepimi rokami, z ozkim obrazom in sivimi očmi. Le še prav malo kratkih sivih las je imel na glavi in imel je tudi samo še en uhelj, levi. Pol desne polovice obraza je imel razmrcvarjene, razmesarjene, grdo zabrazgotinjene in rdeče. Moral je pretrpeti kakšno hudo nesrečo. Tam, kjer naj bi bilo desno uho, je bilo videti debel, robato zarasel in razbrazdan obrunek. »Zelo dobro slišim, gospod Aranda, dokler govorim samo z enim človekom in ni okoli mene nobenih šumov, glasov, glasbe ali trušča. Kakor hitro pa je kaj takega, mora sogovornik prav gotovo sedeti na moji levici...«)

Odvetnik Forster je imel na sebi sivo flanelasto obleko, telovnik s pisanim škotskim vzorcem, belo srajco, črno pleteno kravato in črne copate. Ko je razkazoval svoje zaklade, ga je resnično zaneslo v gorečnost. Po policah je stal še vsaj kakšen ducat drugih ladij, na preobloženi delovni mizi pa je bila ena šele na pol dodelana in postavljena na koze kakor v resnični ladjedelnici.

»... tukajle ravno končujem ,Cutty Sark’. To je bila ena največjih jadrnic na svetu, še prav posebej lepa barka! Trup je imela črn, jadra bela!«

Nekdo je potrkal.

Debela gospodinja okroglega obraza, v črni obleki in v belem predpasniku je vstopila.

»Gospod doktor, medtem sem vam že postavila kavo v vašo sobo.«

»Takoj prideva!« Stari advokat z manjkajočim uhljem je razložil: »Naša dobra Anna! Kdaj pa kdaj mora tukajle malo pospraviti. Najprej je bila vsa iz sebe. Zdaj pa mi je že odpustila.«

»Ko pa so vendar tako lepe te ladje, ki jih dela gospod doktor,« je rekla Anna, zardela in izginila.

Forster je pogledal Manuela.

»Gospod doktor dela ladje, samo še ladje. Že leta. Dobro vem, kaj si mislite,« je zagodrnjal.

»Kaj neki mislim?«

Advokat se je nasmehnil.

»Rad bi stran, tale starec, si mislite. Daleč daleč stran od tod bi šel rad, a to žal ne gre več in tako si dela sanjske ladje, ki so svoj čas vozile tako daleč daleč stran od tod po svojih progah. Drži?«

»Jaz... ne, čakajte, resnično, tega si nisem mislil,« je rekel Manuel, čeprav si je mislil natanko to.

»Oh, pa ste mislili. Saj se vam kar vidi. In je tudi resnica. Tako rad bi šel od tod, že zdavnaj, in čedalje bolj, kolikor bolj se staram in kolikor bolj je to nemogoče.«

»Zakaj?«

»To mesto,« je rekel Forster. »In ti ljudje. Imam svoje izkušnje za seboj. Pa ni med njimi nič osrečujočih. Dunaj je sijajno mesto — če more biti človek daleč stran od njega. Potlej se človeku bržkone celo toži po njem. Meni se zdi, da bi se mi ne. Stran pa tudi ne morem. Takoj po vojni mi ni bilo mogoče iz zdravstvenih vzrokov. Potlej sem moral spet postaviti na noge pisarno in zaslužiti kaj denarja — imel sem ženo in odraslega sina. Tako so minevala leta. Zena mi je umrla, sin je prevzel pisarno, sam sem se postaral. No ja, vsaj barčice si lahko še delam, če se že odpeljati ne morem več z njimi stran, stran, stran, daleč stran od tod...«

25

V delovni sobi, opremljeni z dragocenim empirskim pohištvom, je bila miza ljubeče pripravljena. Manuel je tesnobno opazoval tako strahotno zdelano desno polovico Forsterjevega obraza, medtem ko je odvetnik nalival kavo in hvalil »močnato«, ki je bila na mizi: »To so sirovi kolački, specialiteta naše Anne. Napravila jih je nalašč za naju. Prosim, kar postrezite si!«

Od spodaj se je mahoma oglasilo zelo pridušeno divje petje in divji jazz.

»Hči mojega sina,« je razložil Forster. »Pripravlja majhno domačo zabavo. Samo za take, ki se ogrevajo za beatlese. Saj sem tudi jaz navdušen zanje. Pa vi?«

»Jaz tudi.«

»Čudovito, ne res, kaj ti počno?« je rekel štiriinsedemdesetletnik. »Tole je ,Yellow Submarine’!« Nekaj časa je prisluškoval, potlej pa pokimal in še enkrat rekel: »Čudovito, kar je res, je res. Zdaj bova najprej v miru pomalicala, potlej vam bom pa pripovedoval o tistem, kar bi radi vedeli — vsaj nekaj začetnih reči. Saj imate čas, ne?«

»Seveda,« je rekel Manuel. Ves čas pod milim bogom, je žalostno pomislil. Dopoldne se je bil odpeljal v lekarno »Pri galebu«, da bi videl Ireno in ji poročal o zadnjih dogodkih. Bila je zelo živčna in strašno se ji je mudilo. Venomer je morala tekati iz pisarnice v prodajni prostor in streči strankam; na to sobotno dopoldne je bilo izredno veliko prometa. Irenine oči so bile spet jasne in velike, zdaj ni bila več tako zelo našminkana, vendar je napravljala vtis izredno razdražene ženske. Ob vsaki motnji se je sproti opravičevala Manuelu, vendar je imel ta občutek, da ga sploh niti dobro ne posluša in ne razume vsega, o čemer ji pripoveduje. Nazadnje se je še sam nalezel njenega razdraženega razpoloženja.

»Tole pa v resnici ni pravi kraj! Kdaj bi vas mogel dobiti kje drugje? Mogoče nocoj zvečer?«

Zmajala je z glavo.

»Prav žal, ampak to spet ne bo šlo.«

»Ze spet vaš prijatelj?«

»Gre za...« Zamečkala je. »Gre za mojega zaročenca,« je potem resno in počasi rekla. »Nocoj zvečer se morava še enkrat dobiti. Prosim, razumite me, gospod Aranda ...«

»Oh, seveda,« je odgovoril in začutil, kako je zagorel v njem val nelogične jeze. Zakaj hudiča pa bi Irene ne smela imeti zaročenca? Mlada, lepa ženska! Bilo bi nenaravno, če bi ga ne imela.

»Ne gre za to, da bi se ne hotela dobiti z vami! Saj me vendar vse žgoče zanima! Ampak ravno nocoj...«

»Kajpada.«

»Ampak dobiti se mor aval«

»Kadar imate pač vi kaj časa.«

»Zdaj ste gotovo nejevoljni.«

»Jaz? Sploh ne. Kako pa bi mogel biti?«

»Pač, nejevoljni ste, saj vas vidim! Vendar nocoj zvečer ne gre, v resnici ne gre. Mogoče jutri zvečer... Za zdaj še sama ne vem... Lahko bi prišli k meni. Potlej bi imela mir. Zdajle še ne morem reči... Vam smem telefonirati?«

»Samo po sebi je razumljivo, da smete, kadar hočete,« je rekel. Takoj potem je odšel. Slovo je bilo spet kratko in nekam formalno. Previdnost, je pomislil, ko je sedal v svoj avto; moram ostati trezen in pameten. Samo nobenih čustvenih limonad — glede skupne izgube in tako naprej. Za Ireno Waldeggovo sem tujec, konec, pika. Saj sam iz sebe brijem norca, če si zamišljam kaj drugega...

Malica pri dr. Forsterju je minila, Anna je pospravila z mize in jo pogrnila z brokatnim prtom. Advokat z debelo brazgotino tam, kjer je bilo svoj čas njegovo desno uho, je odžel po mapo z akti in spet sedel.

»Tukajle, vidite.« Podržal je proti Manuelu tanko mapo. Na nji je bilo z velikimi črkami napisano s tušem: valerie steinfeld. In pod tem malo manjše: začeto 24. oktobra 1942. Ovitek aktov je bil lisast. Po robovih se je oprijelo nekaj plesni. Manuel je videl, da je pod besedo začeto napisano še nekaj drugega. Zasukal je glavo in prebral: končano. Za to besedo je bilo napisano dvopičje. Za dvopičjem pa ni bilo ničesar več.

»Končano — brez datuma?« je rekel Manuel.

»Brez datuma, ja.« Forster je zasukal glavo malo po strani, tako da je prišlo v ospredje njegovo levo uho.

»Kaj se proces sploh ni končal?«

»Jaz ga še nisem končal,« je rekel Forster. »Jaz... jaz sem bil v zadnji fazi zadržan... Ja, zadržan je prava beseda. Zadeva je prišla v druge roke. Zato vam o koncu ne morem ničesar povedati. Zelo veliko pa vam lahko povem o stvari. Tole, kar vidite tukaj, je le majhen delček mojih aktov. Dekleti sta v arhivu doslej našli žal samo tole mapo in v nji nekaj dokumentov. Preostanek mora biti v drugih mapah zadeve Steinfeld — ali pa v mapah drugih strank. Takoj po vojni so vdrli v pisarno nekakšni ljudje; poiskali so dokazilne akte, ki so jih kaj obremenjevali, in jih uničili. Ti ljudje so seveda v arhivu napravili strahotno zmešnjavo in ustvarili nered. Tajnici mojega sina iščeta naprej, gospod Aranda.

V prihodnjih dneh bomo, če Bog da, imeli že vse skupaj. Morali boste pač še enkrat priti k meni...«

»Z veseljem.«

»... brez aktov vam namreč ne morem ničesar pripovedovati. Saj sem že rekel: moj spomin! Ni nič več med najboljšimi. In potlej ves ta čas, ki je minil. In kaj vse se je takrat zgodilo. Ne, ne, potrebne so mi listine. Pa saj jih bomo našli. In tako boste vendarle dobili precej popolno podobo...« Forster je pogledal Manuela. »In ko boste natančno vedeli o vsem, ko vam bo vse čisto jasno, kaj se je zgodilo in zakaj — potlej se boste z letalom odpeljali nazaj v Argentino?«

»Ja, seveda.«

»Kar zavidam vam,« je zamomljal odvetnik. »Spet boste lahko zapustili Dunaj...« Odkašljal se je. »Prebral sem vse, kar so mi do zdaj prinesli. Zdaj se spet zelo natančno spominjam gospe Steinfeldove. Uboga ženska! Vsa uničena je prišla k meni, to sem takoj videl, čeprav si je junaško prizadevala, da bi napravila vtis, kako je pogumna in mirna. Pred njo sem imel že kar precej podobnih primerov. Vedel sem, kako se obnašajo matere. Vse od kraja so se mi smilile. Uboge ženske... in ti pesjani, da bi jih vrag!« Forsterjev glas je mahoma postal krepak in zagrizen. »Tukaj, v tem pravljičnem mestu, so zletele v zrak prve sinagoge! V vsem velikonemškem rajhu so bili tukaj organizirani najhitrejši in najbolj surovi odgoni Zidov. Pri nas je osovraženost Zidov zmeraj dobivala že naravo vzhodnoevropskih pogromov. Leta 1938 je bilo to prečudovito mesto cela norišnica! Ste mogoče kdaj videli v filmskem tedniku prizore, ki so se odigrali na Trgu junakov, ko je prišel Hitler? Jaz sem jih videl. In jih ne bom nikoli pozabil! Vsa čast navduševalnim zmožnostim mojih rojakov — vendar je to v resnici mejilo že na blaznost! Oh, najhujši fašisti so bili pri nas! In so še zmeraj!«

Manuel je pomislil: Ta človek govori prežet s sovraštvom in prepoln obupa, pa je prav gotovo neoporečen, spodoben in pameten možak — kakor vladni svetnik Groll. Kaj neki je moral dr. Forster vse doživeti, da govori tako o svoji deželi, da si tako koprneče želi stran od tod, daleč stran? Pogledal je odvetnika. Številne brazgotine na desni polovici obraza so gorele.

»Je že spet dobro. Ampak vselej, kadar pride spet kaj takegale...« — Pokazal je na mapo. — »... predme, če se domislim...«

Odprl je ovitek.

»Pa torej začniva,« je omenil Forster. »Tole so prve listine, kakor že rečeno. Tukajle je prva med prvimi! Vsebino pogovorov s klienti sem vselej takoj narekoval tajnici, še v navzočnosti klienta.« Forster je vzel iz mape list, ki je bil rumen od starosti in gosto popisan z visoko pisavo nemodernega pisalnega stroja. Prebral je: »24. oktobra 1942 ob pol enajstih dopoldne. K meni je prišla Valerie Steinfeldova, rojena šestega marca 1904 v Linzu, poročena, rimsko katoliške vere, stanujoča v osemnajstem okraju na Dunaju, Gentzgasse 50 a, in izjavila...«

»... da sem svojega moža pred dolgimi leti varala z nekim Martinom Landauom. Posledica te zveze je otrok, moj sin Heinz. Rada bi videla, da vi prevzamete zastopstvo, gospod doktor, če bom zdaj vložila tožbo na sodišču in začela proces , za ugotovitev očetovstva.« Valerie je sedela nasproti dr. Otta Forsterja v uradnem prostoru njegove odvetniške pisarne na spodnjem koncu Rotenturmstrasse. Skozi okno je bilo videti stranski kanal Donave, ki se vleče skozi mesto, in enega od številnih mostov. Na to sobotno popoldne je bilo na Marijinem mostu zelo veliko prometa. Skoraj neskončna kolona vojaških enot se je pomikala mimo nadčloveško velikega kipa Matere božje, ki se je, ulit iz brona, motno svetlikal. Vojaki resnih, utrujenih in vase zaprtih obrazov so sedeli gosto nagneteni na tovornjakih.

Nihče bi si ne bil mogel misliti, da bodo čez pičli dve leti in četrt med boji za Dunaj umikajoči se esesovci pometali v zrak prav vse mostove čez donavski kanal. Postavni, sloki dr. Otto Forster ozkega obraza, sivih oči in lepo oblikovanih ušes je s hitrim premikom lepih rok ustavil hudournik Valerijinih besed.

»Vaš mož se piše Paul Steinfeld?«

»Ja.«

»Poznal sem nekega Paula Steinfelda.« — Previdno! — »Nekega, hm, starega klienta... delal je pri nekem listu. Pozneje je bil dolgo radijski napovedovalec, če se ne motim ...«

»To je moj mož,« je rekla Valerie. Ugriznila se je v ustnico, ravno še o pravem času, ker je hotela dodati: Ravno zato sem prišla k vam, on me je poslal! Tako kajpak ne gre.

Odvetnik mora verjeti, da je to, kar mu pripoveduje, čista resnica. Kako naj sicer prevzame njeno zastopstvo? O vsem tem se je natančno pogovorila z Martinom. Valerie je sedela zelo vzravnano. Na sebi je imela rjav kostim, bluzo s poudarjenimi rameni, in ravno takrat moderen zvonast klobuk iz polsti ravno take barve. Svetli lasje so ji vreli izpod klobučka.

»Vaš mož!« Forster se je vzravnal v dvovrstni obleki z vzorcem ribje kosti. »Dolgo sva se poznala...«

»Moj mož je večkrat omenjal vaše ime.« (To je še največ, kar bi šlo.)

»Zid je, ne res?«

Valerie je morala požreti.

»Ja,« je potem rekla. In dodala — tudi o tem sta se pogovorila z Martinom: »To je bržkone eden od vzrokov, zaradi katerih se že skoraj od vsega začetka v zakonu nisva lepo ujemala. Čeprav tega sploh nisem marala opaziti. Moji starši so mi napovedali! Rekli so...«

Forster je odmahnil z roko.

»Kaj pa se je zgodilo z vašim možem, milostljiva gospa?«

»Emigriral je v Anglijo. Takoj po priključitvi.«

»Razumem.« Forsterjev obraz je ostal nepremičen. Tudi sam se je moral odločiti za ravno tako igro kakor Valerie. Za njim na steni je visela velika slika — risba z rdečo kredo, na kateri so bili podani mladi bakhanti v vinogradu. Odvetnik se je potegoval za desno uho — videti je bilo, da je to njegova razvada. »Imate kaj zvez s svojim možem, milostljiva gospa?«

»Zdaj? Med vojno?«

»No ja, sicer ni verjetno, a kljub temu bi utegnilo biti mogoče. Jih imate?«

»Seveda ne!« (Z Martinom dogovorjeno, vse pretehtano.)

»Ze razumem,« je že drugič rekel Forster in pomislil: Se pravi, že spet eden takih primerov. Vprašal je: »In vaš mož? Ste mu povedali, da ni on ...«

»Heinčev oče? Ne, tega nisem nikoli priznala! Čeprav me je venomer znova sumil, da sem ga varala...« — Seveda, je pomislil Forster. — »... in čeprav mi je venomer znova delal scene...« — No, seveda, je pomislil Forster. — »... sem do zadnjega odločno tajila!«

»Vse do zadnjega, mhm.« Forster je videl, kako Valerie od živčnosti vleče in poteguje čipkast žepni robček. Priskočil ji je na pomoč — v takem primeru je bilo priporočljivo hitro in neposredno ravnanje. »Se pravi, da vaš sin... koliko je pa pravzaprav star?«

»Šestnajst in pol.«

»... ni mešanec.«

»Saj ravno zato bi rada vložila tožbo za priznanje očetovstva! Tako me je sram.« Kako mi je vse to znano, je žalostno pomislil Forster. »Pa kaj, mora biti. Zdaj mora to biti!«

»Zakaj mora zdaj biti, milostljiva gospa?« Forster je klientke zmeraj ogovarjal z »milostljiva gospa«, nikoli ni pozdravljal s »Heil Hitler«, tudi svojih pisem ni podpisoval tako in tudi ne z »nemškim pozdravom«, temveč zmeraj »z odličnim spoštovanjem« in z »vaš vdani« ali pri ženskah s »poljubljam roko, vdani«.

Valerie je bila že vsa zaupljiva do tega človeka, čigar obraz, čigar glas in čigar oči so govorili, kakor da niso še nikoli občutili, kaj se pravi strah. Povedala je, kaj se je zgodilo Heinzu v šoli za kemijo, in končala: »Zato zdaj ne morem več molčati. In tako sem prišla k vam. Pravijo, da ste vi specializirani za take procese.«

»Tako pravijo?« je rekel Forster in pomislil: Se pravi, da se je tudi ta glas že razširil? No, prava reč! Paul Steinfeld — koliko sva se skupaj presmejala, kakšne procese doživljala med njegovo službo pri časopisu. In zdaj sedi njegova žena pred menoj. Svet je majhen.

»Ja, tako pravijo. Pravzaprav mi je rekla neka... neka prijateljica. In ravno zato bi vas rada vzela za svojega zastopnika. Mora tako biti. Saj se tudi vam zdi tako, ne res?«

Pokimal je.

»Ja, vse tako kaže, milostljiva gospa. Če je bil Schirach ze obveščen... Stalno pa se tudi sliši, da se snujejo načrti o ravnanju z mešanci.«

Torej vendarle, je pomislila Valerie. Se pravi, da drži tisto, kar je rekla Nora Hillova. Se pravi, da je Paulu znanega več, kakor mi tukaj vemo.

»Ampak ves čas, dokler traja obravnava, je vaš sin zavarovan.«

»Ja, to je v tem trenutku najpomembnejše. Njegov ravnatelj, ta profesor Friedjung, je namreč...« Valerie je obmolknila, medtem ko je potegnila iz žepa na jopici od kostima zganjen list papirja. Ob tem premiku je odrevenela, kakor da se je česa domislila; zamrmrala je nekaj nerazumljivih besed in potlačila papir nazaj v žep.

»Kaj je s profesorjem Friedjungom, milostljiva gospa?«

»Oh, nič... Pomislila sem na nekaj nebistvenega... Popolnoma noro!«

Forster jo je zamišljeno pogledal. Kaj je neki hotela ta ženska povedati? Kakšen papir je neki to? Tega ni zvedel.

Valerie je hitro rekla: »Nič takega... Varen bo, dokler bo trajal proces, ja. In potem? Koliko je kaj upanja, da človek v taki zadevi dobi pravdo?«

»To je odvisno od marsičesa.«

»Koliko procesov ste že dobili?«

»Enega samega,« je rekel. In ko je videl, kako se je ustrašila, je hitro dodal: »Drugi pa še tečejo in to je poglavitno.«

»Ne razumem...«

»Zmeraj so to precej zapleteni procesi. Tega človek ne more nikoli dokončno reči, milostljiva gospa. Najprej gre za to, da vi niti ne smete vložiti tožbe.«

»Ne jaz? Kdo pa potlej?«

Forster se je potegoval za desno ušesno mečico — za tisti del telesa, na katerem je Manuel Aranda januarja leta 1969 zagledal spodnji rob velike, debele brazgotine.

»Samo vaš sin sme vložiti tožbo, milostljiva gospa.«

»Heinz?«

»Ja, Heinz. In sicer bo v svoji tožbi zahteval, naj mu zaradi čistokrvnega rodu prekličejo zakonsko rojstvo. Tako je predpisano. Le počakajte, le počasi! In ker je še mladoleten, potrebuje skrbnika. Ta skrbnik boste vi. Takoj morate oditi k pristojnemu sodišču v Wahringu in vložiti prošnjo, da vas postavijo za skrbnico sinu. Zastopati vas smem namreč samo kot varuhinjo mladoletnega, tožečega sina.« Forster se je namenoma na glas zasmejal, ko je zagledal Valerijin osupli obraz. »To je pač pravniški birokratizem! Pa pridejo še lepše reči! Kakor pri vsaki sodni obravnavi je tudi pri tej nekakšen državni pravdnik, ki bo naš nasprotnik in bo poskušal doseči, da bo vloga zavrnjena. Pa čeprav bo on sam predstavljal .toženo stranko’.«

»In kdo je to?« Valerie je potegovala za čipkasti robček.

»Kakšen drug pravnik,« je rekel Forster. »V, pravniškem jeziku: .Kurator, ki ga sodišče določi za obrambo zakonskega rojstva in krvnega porekla.’«

»Pa saj to je vendar noro! Sodišče določi odvetnika, ki naj za vse na svetu dokaže, da je Heinz sin Zida in ne, kakor je resnica, sin arijca?« Valerie je imela čedalje več groze v očeh.

»To sploh ni noro, milostljiva gospa. Če bi ne bilo nikogar, ki bi dvomil, ugovarjal, prevzel vlogo nejevernega .nasprotnika’, potlej bi bili ti procesi otročja igračka, potlej bi bilo mogoče po tri odpraviti v eni uri — v zadovoljitev mater.«

»Heinz je v resnici sin arijca in ne sin mojega moža!« je zaklicala Valerie. »Kaj mi ne verjamete?«

Forster se je potegoval za uho.

»Če vam ne bi verjel, bi vendar ne mogel prevzeti te zadeve.« Brez izraza je pogledal Valerie. »Vam to zadostuje?«

Seveda mi ne verjame, vendar bo prav zato prevzel zadevo, saj ga razumem, si je mislila Valerie — njeno razpoloženje je venomer omahovalo med obupom in upanjem — in rekla: »Samo po sebi je razumljivo, da mi zadostuje, gospod doktor.«

»Prav. Kakor hitro bom kot pravni zastopnik varuhinje mladoletnega sina vložil tožbo, bo proces tekel na sodniji. Pred sodnikom posameznikom.«

»Pred sodnikom posameznikom? Kaj jih je tudi po več za take primere?«

»Tudi, žal,« je rekel Forster. »In ti so popolnoma različnih natur. Upajmo, da bomo imeli srečo in naleteli na stvarnega, pametnega in izkušenega sodnika.« Zdaj je govoril s poudarkom; pri priči je doumela, da mora »obleči« svoje besede: »A naj bo predsednik kdor si že bodi — čakajo vas hudi časi, milostljiva gospa. S trditvijo, da ste varali svojega moža, kajpak ni še nič opravljenega. Najprej bom potreboval izčrpno pismeno izpoved, ki bo potlej pred sodiščem podlaga za vso obravnavo.«

»Kakšno izpoved?«

»No, o vašem slabem zakonu, ki ste ga sklenili ne glede na upiranje staršev in ki je že od vsega začetka nesrečno potekal. Domnevam, da ste imeli prepire, razprtije, scene?«

»Ja,« je rekla Valerie in pomislila: v vsem najinem zakonu ni bilo nikoli nič takega.

Forster je pokimal in z enoličnim glasom nadaljeval. Ubogi ženski moram vendarle dati vsaj nekaj opornih točk, je pomislil. Če mi prinese tako izpoved in ne bo zadostovala, ji bom moral dopovedati, kako jo je mogoče bolje napisati. Rekel je: »Po nesreči ste šele potem, ko je bila poroka že sklenjena, ugotovili, da z možem duhovno sploh ne sodita skupaj, mar ne?«

»Ja!« Valerie je spet prišla v tek. (To sta z Martinom Landauom pretehtala.) »Moj mož je mislil samo na svoj časopis in na politiko, politiko, politiko!«

»Značilno,« je rekel Forster in pomislil: Je že doumela, no, vidiš. »Medtem ko ste vi, milostljiva gospa...«

»Medtem ko sem se jaz ves čas zanimala za umetniške stvari. Sama sem se zelo intenzivno ukvarjala z zgodovino umetnosti. Obiskovala sem tečaje. Ker me je prisilil, sem se temu odpovedala.«

»Le z naj večjim obžalovanjem?«

»Tako je. In on... se je norčeval iz mojega zanimanja in se mi zaradi tega posmehoval!« je zaklicala Valerie.

Me že razume, je pomislil Forster in rekel: »Pač druga rasa, milostljiva gospa, vidite, tudi v tem se že spet vidi. Zarobljen materialist je bil vaš mož — tako ga imam tudi jaz še v spominu.« Spogledala sta se, ne da bi trenila z očesom. »Seveda se to ni moglo dobro končati, potem ko vas je povrh še varal, grdo ravnal z vami, vas zanemarjal... ne?«

Nikoli, nikoli me ni Paul varal, je pomislila Valerie, zmeraj je imel rad samo mene in jaz sem imela rada le njega, vendar gre zdaj za fanta, zdaj mora biti tako!

»Ja, kar naprej te zgodbe z ženskami,« je zamomljala. »Bilo je grozno.« Saj si bo robček še raztrgala, je pomislil Forster; in: To je primer jasne, snažne, zdravo čuteče ženske, to je vsakemu očitno. Mogoče ji bom še najlaže prišepetal nekaj takih vinkulacij, s kakršnimi je dosegel lepe uspehe neki kolega v Frankfurtu. Povrh tega je pomembno izvedeti, kaj prenese ta ženska, kaj ji je mogoče prisoditi. Rekel je: »Vas je mogoče mož zato varal, ker mu niste — ne smete mi zameriti, milostljiva gospa, vendar vam moram postaviti to vprašanje — ker mu niste dovolili nekaterih spolnih variant, seveda protinaravnih?«

Valerie Steinfeldovi je šinila kri v obraz. Ni mogla odgovoriti.

»Na sodišču bodo hoteli vedeti še veliko intimnejše stvari, milostljiva gospa. Se najboljše bo, če se že takoj zdaj pripravite na to. Vi ste dama, ki prihaja iz ugledne, solidne družine. Marsikatero vprašanje, ki vam jih bosta postavila sodnik in kurator, bi bilo tudi za manj spodobno žensko, kakor ste vi, sramotilno, vsiljivo in mučno. Vendar bo neizpodbitno nujno, da boste odgovarjali nanje — po resnici kajpak,« je rekel Forster in si spet obdeloval desni uhelj. »Po čisti resnici, zmeraj. Računati morate namreč s tem, da boste zapriseženi. To se bo zgodilo z vsemi soudeleženimi. In to morajo vsi prizadeti tudi takoj v začetku zvedeti. Se posebej otrokov oče.« Naredil se je, kakor da je odgovorila na njegovo vprašanje: »Torej protinaravne spolne želje, saj sem si že sam mislil kaj podobnega ...«

Njegov glas se je za Valerijina ušesa stišal, medtem ko je premišljevala: Tako mi torej dopoveduje, kako se moram obnašati in kaj nas čaka. Tako me poučuje, da bom morala lagati, lagati, lagati, svojega Paula obmetavati z gnojnico, ga obrekovati, ga grditi, ga osvinjati — in da bo moral tudi Martin Landau početi vse to. Hoče ugotoviti, ali bom zdržala. Vzdržala bom! Ljubi Bog v nebesih, pomagaj mi zdaj, prosim. Vse to delamo otroku v prid, saj sam veš. Usmili se nas. Paul hoče tako. Daj, da pojde vse gladko. In napravi, da se mi Martin ne zlomi...

»V pismeni izpovedi, glede katere sem vas prosil, milostljiva gospa, morajo biti natančni podatki: imena, kraji, priložnosti, dogodki. Vse te stvari se morajo po kraju in času ujemati glede navedb, ki so v zvezi z rojstvom sina. In za vse te stvari potrebujemo priče.«

»Imam pričo. Agnes Peintingerjevo. Našo hišno gospodinjo. Pri nas je bila že pred rojstvom mojega sina. Vse je sodoživljala. In bo potrdila moje navedbe.« (Če ji bo prečastiti Pankrater dovolil, je pomislila Valerie in čutila, kako so ji kolena zatrepetala.)

»Ena sama priča je zelo malo.«

»Potlej bi bila lahko še očetova sestra. Tudi ta je vse sodoživljala ... Vendar ta ne bo izpovedala.«

»Zakaj ne?«

»Ker jo je strah ... ne mara nobenega opravka s sodišči... ne mara biti v nobeno stvar potegnjena...«

»Kakšna škoda. Vendar je razumljivo. Popolnoma razumljivo. Takale obravnava je nevarna. V posebnih okoliščinah — če je kdo zaloten pri debelih lažeh — utegne biti tudi smrtno nevarna, milostljiva gospa.«

Valerie je pomislila: Če bi bil Martin zdajle slišal tole, da utegne biti smrtno nevarno, kaj bi se neki potlej zgodilo, vsemogočni Bog, ja, kaj bi se zgodilo?

»Sodišče sme na zahtevo kuratorja, se pravi zagovornika zakonskega rojstva, našega nasprotnika, povabiti priče in jih prisiliti k izpovedi.«

»Tilly — hočem reči, očetova sestra — pa ne bo izpovedala!«

»Slabo,« je rekel Forster.

»Zakaj slabo?«

»Če se bo zatekla k svoji pravici in se odpovedala izpovedi, potlej bo seveda sodišče iz tega po svoje sklepalo. Pa saj morajo biti vendar še druge priče, ki bodo pripravljene vam poma...« Malo je manjkalo, pa bi bil rekel »pomagati«, je pomislil Forster in se ujezil sam nase. »Hočem reči: vam pri tem procesu na podlagi svojih opažanj potrditi, da vi in pravi oče govorita resnico. Brezpogojno potrebujemo še koga.«

Valerie Steinfeldovi je obraz posivel. Njene roke so se ves čas odpirale in zapirale. Forster je to opazil. Nič prida, je pomislil, sploh nič prida. Ampak kaj naj napravim? Naj žensko odslovim? Čeprav je pismo tega svinjskega ravnatelja že na mizi gospoda Schiracha? Kaj se bo potlej zgodilo s fantom? Treba je poskusiti, venomer znova je treba poskušati v boju zoper to prekleto rjavo kugo.

Valerie se je ozrla.

»Leta 1923, ko sva se poročila, je bila taka stanovanjska stiska na Dunaju! Takrat sva več kakor eno leto živela kot podnajemnika pri neki gospe Hermini Lippowski. Tam zunaj v Dombachu. Prepustila nama je eno nadstropje svoje vile.«

»Pa bo gospa Lippowski potrdila vaše navedbe kot priča?«

»Tega ne vem...«

Forster se je mahoma razjezil.

»Kako pa ste si potlej vse to zamislili, milostljiva gospa? Da boste prišli k meni in rekli: moj otrok ima drugega očeta, dajmo, zdaj ti je to znano in glej, da bo razglašen za arijca!

Kaj ste si sploh mislili? Da bodo na... da sodišča rada vidijo take procese?«

Valerie je trepetaje rekla: »Se danes se bom oglasila pri gospe Lippowski in se pogovorila z njo.«

»Tako je prav, ja! Vse moramo pripraviti kolikor mogoče zanesljivo. Moramo si pridobiti kar največ možnosti za dobljeno pravdo, preden vložimo tožbo. Ne zamerite mi, da sem povišal glas. Mislim na vas... in na ljudi, ki jih boste potegnili v to zadevo.«

»Vas že razumem,« je po tihem rekla Valerie.

»Ne, žal me še zmeraj ne razumete! Takle proces, to vam je čista ruska ruleta — tudi z najboljšimi izpovedmi prič, tudi če se vse ujema, tudi če dobimo razumevajočega sodnika!«

»Kaj pa se utegne še zgoditi?« je zajecljala Valerie.

»Opravljene bodo izčrpne antropološke preiskave,« je rekel Forster. »Se pravi preiskave telesnih in duševnih lastnosti vašega sina, vas in očeta — v skladu z rasnimi zakoni. Potlej tudi preiskava gospoda Steinfelda...«

»Ampak ta je vendar v Angliji!«

»... na podlagi fotografij, kolikor bo to mogoče. Sodišče bo za izvedence postavilo kakšne profesorje. In potlej pride na vrsto ugotavljanje krvne skupine. Od izida tega je vse odvisno.«

»Ne razumem...« Valerie je začela hitreje dihati.

Nekaj je škrtnilo.

No, se pravi, da je zdaj le raztrgala robček, je pomislil Forster in rekel: »Le mimo, milostljiva gospa, čisto mirno. Poglejte: Krvna skupina otroka že vnaprej predpostavlja določene krvne skupine staršev. Pri tem pride v poštev po nekaj krvnih skupin.« Valerie je vzdignila glavo. »Vendar po Mendlovih pravilih taka in taka kombinacija določenih krvnih skupin pri starših v celoti izključuje določeno krvno skupino otroka.« Valerijina glava se je spet povesila. »Z drugimi besedami: če ima otrok tako in tako skupino in če imata otrokova mati in domnevni otrokov oče kakšni določeni dragi skupini, potlej je mogoče z gotovostjo trditi, da domnevni otrokov oče v nobenem primeru ne more biti resnični otrokov oče.«

Potlej je nastala tihota, ki je bila tako moreča, da je skozi zaprta okna vdiral v sobo bobneči hrup težkih vojaških kamionov, ki so še zmeraj grmeli po mostu čez donavski kanal.

»Saj se vam ni treba čisto nič bati, milostljiva gospa. Saj ste vendar čisto prepričani, da vaš mož ni oče vašega sina, temveč da je oče vašega sina moški, čigar imena mi za zdaj še ni treba imenovati... ali pa mogoče niste?«

Valerie je hlastno rekla: »Popolnoma prepričana!«

»No, torej!« Forster je pomislil: Uboga revica. Prekleta nacistična drhal. »Potlej bo to. potrdila tudi določitev krvne skupine.«

»Hočem reči...« Valerie je začela jecljati, obraz se ji je spet temno rdeče obarval, oči so ji zabliskale. »Hočem reči... kolikor pač more biti človek o taki reči prepričan...«

»Kako to mislite? Pa ne — ne zamerite mi vprašanja, milostljiva gospa — pa ne, da je šlo še za kakšnega tretjega moškega?« Zmeraj ista stiska, je pomislil odvetnik, zmeraj ista.

»Ja ... ne... ja ...« Valerie Steinfeldovi je šlo že hudo na jok. »Nekoč je šlo še za enega moškega... Vendar ni mogel biti... gotovo ne... Hočem reči... Ne morem si zamisliti ... Pa vendar, prepričana sem, bilo je...«

Martin ne sme o vsej tej zadevščini o krvnih skupinah sploh nič zvedeti, je v grozi pomislila Valerie. Saj drugače ga bo vrglo vznak. Človeka, kakor je on! In ko je še v stranki!

»Ce niste stoodstotno prepričani,« je rekel dr. Forster, »se kajpak utegne zgoditi, da pojde kljub vsemu vse srečno, še celo v primeru, če tisti, ki ga boste navedli — ne zamerite — vendarle ni otrokov oče. In sicer v takemle primeru: pravi oče mora imeti isto krvno skupino kakor vaš mož — ali pa kakšno tako skupino, ki v zvezi z vašo omogoča krvno skupino vašega otroka.«

»Prav gotovo jo omogoča! Mora jo omogočiti!« Valerie je planila pokonci. »A kljub temu... Vse dolge mesece, ko mora človek čakati, živčna napetost... Kaj ni... kaj se ne bi dalo tako napraviti, da bi šli še pred procesom h kakšnemu zdravniku in si dali ugotoviti krvne skupine? Samo zato, da bi se sami pomirili! Saj me razumete...«

»Vas že razumem,« je žalostno rekel Forster. »Ne, milostljiva gospa, tega ni mogoče napraviti.«

»Ampak zakaj ne?«

»Ker je za tako preiskavo potreben serološki laboratorij. Po odločbi vrhovnega urada za rodovne zadeve morajo zdravniki ali zavodi, ki opravljajo take preiskave, o njih nemudoma poročati vrhovnemu uradu za rodovne zadeve — z vsemi imeni in podrobnostmi. In pri procesih, kakor je ta, kakršnega hočete vi sprožiti, se sodišče takoj v začetku pozanima pri vrhovnem uradu za rodovne zadeve, ali je bila že opravljena preiskava krvnih skupin. Če že, potlej sodišče vidi v tem... ni mi treba naprej govoriti.«

»Ne,« je rekla Valerie, »ni vam treba.« Zelo po tihem je vprašala: »In če potlej taka preiskava pokaže, da tisti, ki ga imam za očeta, da ta — zaradi onega drugega moškega, ne morem si zamisliti, vendar moram vedeti — da ta kljub vsemu vendarle ne pride v poštev kot oče, kaj se zgodi potem?«

»Potem,« je rekel Forster in srce ga je zabolelo, »bi vsekakor nastala zelo neprijetna situacija, ki bi jo tudi potem še lahko dobili v svoje roke, sicer težko, a vendarle, ja, ja, bodite brez skrbi. Samo proces, proces bi potlej kajpak izgubili. No, kako je torej? Moral sem vam vse to vnaprej povedati, me razumete. Hočete še zmeraj po vsej sili...« Sam je premolknil, ker je zazvonil telefon na pisalni mizi. Vzdignil je slušalko. »Ja?« Ves vesel je zaklical: »Klever? Prosim, odpeljite ga v sejno sobo in naj malo po ...« Spet je prisluhnil. »Vendar imam važen pogovor! Kakšne pol ure bo gotovo še trajalo...« Prisluhnil je. »No, prav,« je nato rekel, »če je tako... Pridem.« Odložil je slušalko in se vzdignil. »Ne zamerite mi, prosim, milostljiva gospa. Nujen obisk, ki ne more počakati. Bi me hoteli za nekaj časa oprostiti?«

Valerie ni nič odgovorila.

27

Srebrno se je svetil emblem NSRB — »Zveze nacionalsocialističnih pravobranilcev« — na rjavi uniformi državnega uradnika Petra Kleverja: navpičen meč, zgoraj s kljukastim križem kot osrčjem stiliziranega orla; njegova krila so predstavljala obenem parimo prečko meča, pod njimi, na krempljih, pa je visela na obakraj po ena skodelica tehtnice in nad kljukastim križem je bila orlova glava. Dr. Peter Klever, član stranke in ministrski svetnik, velik moški širokega obraza, na kratko ostriženih ščetinastih las in grmičastih obrvi, je bil videti v uniformi s težkim jermenom, z rdečo prevezo s kljukastim križem na levem rokavu, v hlačah, ukrojenih kakor za jezdeca, in v črnih škornjih z visokimi golenicami, še močnejši, kakor je bil že tako.

»Otto!«

»Peter!«

Forster je pohitel skozi tlakovani sejni prostor svoje odvetniške pisarne, v katerem je stala dolga miza in veliko stolov, proti gostu, ki je odložil krožnikasto kapo, in mu prisrčno segel v roko. Potlej sta drug drugega potrepljala po plečih. Klever — govoril je zelo prusko pobarvano nemščino — je zažarel.

»Človek božji, kako sem vesel, da te spet vidim!«

»In kako šele jaz, Peter, in kako šele jaz! Daj, sedi...«

»Nimam časa. Saj sem vendar že v tajništvu rekel. Spodaj me čaka avto. Prihajam naravnost s postaje. In v službenih prostorih me čaka že nekaj bratov iz dunajske odvetniške zbornice. Veliko zasedanje.«

Peter Klever je bil advokat kakor Forster. Študiral je v Berlinu in potem na Dima ju. Kot član nemške »Socialistične akademske zveze« je med študijem na Dunaju stopil v istoimensko avstrijsko zvezo in spoznal Forstereja. Postala sta dobra prijatelja. Leta 1933 je bila prepovedana in razpuščena nemška, leta 1938 pa še avstrijska zveza. A naskrivaj so ostali stiki še naprej, prijateljstva nekdanjih članov zveze so bila močnejša in še tesnejša kakor kdaj prej. Nekateri med njimi so prevzeli pomembne položaje v stranki, v gospodarstvu in v politiki, samo da so bili »notri« in zmeraj o vsem poučeni, saj so kljub vsej nevarnosti le tako mogli pomagati tistim »zunaj« — pomagati hitro, zanesljivo in kar se le da dobro. Eden izmed tistih, ki so si upali kaj takega, je bil tudi Peter Klever, ki je imel zasedeno visoko postojanko v centrali »Nacionalsocialistične zveze nemških pravobranilcev« v Berlinu.

Ministrski svetnik je cinično spregovoril: »Tvoji kolegi tukaj so pa res kapitalne svinje! Čestitam!«

»Se pravi, da ne odnehajo?«

»Odnehajo?« Klever se je togotno zasmejal. »Dunajska advokatska zbornica nam kar naprej pošilja ovadbe, denunciacije, vloge, naj se že sproži postopek zoper tebe — še pogosteje kakor doslej!«

»Kaj se je pa zdaj zgodilo? Je zato tolikšno razburjenje, ker prevzemam tele procese glede rodovne pripadnosti?«

»To je najnovejši cirkus! Čedalje bolj si sumljiv. A v glavnem gre vendar še zmeraj za procese, ki si jih vodil pred letom 1938.«

Pred letom 1938 je Forster zagovarjal komuniste in socialiste, ki so bili za časa Schuschnigga obtoženi veleizdajalskih in državi sovražnih dejanj.

»V Berlinu storim, kar le morem, to mi lahko verjameš, stara sablja. Ampak zdaj je seveda že vsem skupaj zraslo malo čez glavo, ker je taka zagrizena gonja!« Klever se je potil in si s hrbtom roke obrisal znoj s čela. »Imaš ženo in sina, Otto! Kratko in malo ne smeš več tukaj tako početi. Saj si vendar kakor rdeča cunja za cel trop teh drekačev! Procesi za ugotavljanje očetovstva! Pusti jih pri miru, lepo te prosim! Bodi tiho in pri miru, zastopaj kdaj pa kdaj tudi kakšnega nacista v kakšni nenevarni zadevi! Moraš to narediti. V nevarnosti si, človek božji! Mi obljubiš, da boš pameten in da se vsaj teh procesov ne boš več loteval?«

Forster se je potegoval za desni uhelj, gledal starega prijatelja, mežikal, se smehljal in rekel: »Obljubim ti...«

»Človek bi obupal!« Berlinčan je zastokal.

»Kako to? Saj sem ti vendar obljubil!«

»Pa si se pri tem muzal! In pomežiknil!«

»Res? To bo refleks,« je rekel Forster. »Pri duši mi še malo ni tako, da bi se muzal in mežikal...«

Čez pet minut je stal sam v sejnem prostoru. Klever je že odšel od njega. Obljubil je, da ga bo sproti obveščal o tekočih zadevah in ga o pravem času posvaril. In potlej je odhitel, do dna v skrbeh zaradi Forsterjeve svojeglavosti.

Odvetnik se je pomudil še nekaj minut v prostoru z veliko mizo in s številnimi stoli. Imam ženo in sina, je premišljeval. Odgovoren sem zanju. Če se mi kaj zgodi, bosta brez varstva. Opustiti moram tele procese za ugotavljanje očetovstva, pravi Peter, vsaj te. Naj vendar nikar venomer znova ne zbujam pozornosti. Naj bom miren, ponižen, naj sklonim glavo, naj ne storim ničesar zoper barbarstvo. Če gestapo kdaj poseže vmes — in za to zadostuje ena sama prijava! — potlej bo to pomenilo uničenje, konec vsega...

Vsemogočni Bog, junak pa res nisem!

Tale gospa Steinfeldova, ravno te se mi je še manjkalo z njenim klavrnim, negotovim in seveda zlaganim primerom. Ko bi bilo vsaj vse dobro izmišljeno. Ampak uboga ženska nima niti pojma. Nebogljena je, popolnoma brez moči. Kaj moremo, kaj smemo odsloviti takega človeka, če prosi pomoči?

Počasi je Forster odšel nazaj v svojo pisarno.

Valerie se je ozrla, ko je vstopil. V rokah je držala raztrgan žepni robček. »No,« je rekel odvetnik, mahoma zelo utrujen in izčrpan, »ste se odločili, milostljiva gospa?«

Valerie je odgovorila s trepetajočim glasom: »Mislim vložiti tožbo. Za vse na svetu. Zakaj me pa tako gledate? Se pravi, da kljub vsemu ne mislite prevzeti zadeve?«

Odvetnik je sedel za pisalno mizo.

Takega človeka vendar ni mogoče spoditi stran, je pomislil. Ne smemo ga.

»Samo po sebi je razumljivo, da prevzamem to zadevo,« je rekel dr. Otto Forster.

28

»To je vse, kar sem narekoval eni svojih takratnih tajnic o prvem obisku gospe Steinfeldove v moji pisarni, in sicer še v njeni navzočnosti,« je dr. Otto Forster sedemindvajset let pozneje kot star moški, ki je rezljal modele ladij in si želel stran z Dunaja, daleč stran, rekel Manuelu Arandi. Obrunkasta brazgotina, ki je bila tam, kjer je bilo svoj čas Forsterjevo desno uho, se je zdaj svetila belo kakor vosek. »Seveda v tukajšnjem zapisu ni nobene besede iz pogovora, ki sem ga imel z doktorjem Kleverjem. In tudi nič o obupu gospe Steinfeldove, ko sem ji pripovedoval o ugotavljanju kr Arne skupine.«

»Čisto jasno.«

»Ko sem prebiral svoj tedanji diktat, sem se spet domislil. Tako je pač zmeraj. Eno samo oporišče.— pa se ti spet vse vrne v spomin.«

Manuel je rekel: »Ampak kako se je proces končal, tega ne veste, doktor?«

»Ne. Odpeljali so me v koncentracijsko taborišče,« je rekel Forster. »Po dvajsetem juliju štiriinštirideset je moj prijatelj Peter Klever odletel; zaprli so ga in ustrelili. Aretirani so bili tudi vsi njegovi prijatelji... jaz tri tedne kasneje.«

»Ampak zakaj?«

»Takrat je bilo pač tako. Natančnega vzroka nisem nikoli izvedel... Nacisti so se sklicevali kratko in malo na stare procese izpred leta osemintrideset. Prijadral sem v Mauthausen.« Odvetnik si je potegnil z roko čez grdo razmesarjeno, zabrazgotinjeno in iznakaženo polovico obraza in tisti del glave, kjer je bil nekoč njegov desni uhelj. »V Mauthausnu se je potlej zgodilo tudi tole. Obžalovanja vredna nezgoda.«

»Nezgoda?«

Forster se je bridko zasmejal.

»Samo pomislite! Eden od psov čuvajev je nekega večera pobesnel, se iztrgal svojemu gospodarju in se zaprašil vame. Stražar je še poskušal mrcino potegniti nazaj. A se mu ni posrečilo. Saj sami vidite... Esesovec je v zadnjem trenutku psa ustrelil. V resnici v zadnjem trenutku. Drugače bi me ne bilo več med živimi. Po tistem se mi je esesovec opravičil.«

»Esesovec...«

»Resnično! ,Mi je prav žal, ti rit usrana. Vrh tega ta trenutek nisi sploh ničesar zakrivil,’ je rekel. To so bile zadnje besede, ki sem jih slišal, preden sem izgubil zavest.« Forster je privzdignil ramena. »Stražar je bil mlad in precej trapast. Kaj pa hočete! Niti esesovci niso imeli več dobrega kadra iz leta 1938. Takrat mi je šlo hudičevo za nohte. Bil sem bolj mrtev kakor živ, ko smo bili navsezadnje spet osvobojeni.«

»In ravno tako vam tudi ni nič znanega, kako je bilo s sinom in kako je bilo z očetom?«

»Ne. žal. Dolgo sem ležal v bolnišnici. Potlej sem moral zelo veliko in zelo trdo delati, da sem znova spravil v tek pisarno in preživljal svojo družino. Bili smo revni kakor cerkvene miši, ko je bilo vojne konec« Tukaj v hiši so stanovali tuji ljudje. Pošteno povedano: takrat sploh nisem več niti pomislil na gospo Steinfeldovo. Mi je prav žal, gospod Aranda,« je rekel starec. »Vsi — mi vsi — le preradi pozabljamo in živimo le še svoje življenje, tako da naši bližnji niso naši bratje in sestre, kakor bi morali biti...«

»Yeah! Yeah! Yeah!« so odmevali glasovi beatlesov v nadstropju pod njima.

29

Yvonne je vzela tenko, pozlačeno jekleno buciko s široko glavico iz skrinjice iz rdečega žameta in jo previdno zabodla skozi nagrbančeno kožo mod, medtem ko je narahlo udarjala z majhnim, ravno tako pozlačenim kladivcem po glavici bucike. To je bila že druga igla. Tršati nagi moški na raztezni klopi v mučilnici v vili Nore Hillove je zaječal.

»Oh! Oh! Oh! Bolečine! Vendar ne izdam ničesar, prav nobenega tovariša!« In z normalnim glasom: »Naprej! Daj še naprej!«

Yvonne je imela na sebi prozoren moder triko iz čipk, širokokrajen, prikoničen slamnik in sandale. Oči si je našminkala aziatsko poševno. Yvonnin klient je imel na sebi kratke nogavice in čevlje. Yvonne je ubogljivo zabijala naprej. Bucika je predrla kožo in se zarila že v deščico, oblečeno z rdečim žametom, ki je ležala pod mošnjo. Moški — gospod direktor Pfitzner, tako so ga predstavili Yvonni — je spet zastokal. Se bolj je razkrečil noge, začel je hitreje dihati.

»Kar muči me! Le trpinči me! Iz mene ne izvlečeš niti besedice!« In spet normalno: »Prihodnjo iglo, hitro!«

Yvonne je mehanično posegla po tretji igli. Na ta sobotni večer je bila utrujena po dveh nočeh službe in se je jezila na to, da so si gostje kakor tale prav gotovo med vsemi dekleti izbrali zmeraj ravno njo. Zakaj pa ne kdaj tudi Coco ali Christine ali Isabell? je premišljevala. Zakaj zmeraj jaz? Ze res, da sem med vsemi najbolje plačana. Ampak kaj neki te kujone tako vleče k meni? Zmeraj jaz, zmeraj jaz. Zabila je tretjo buciko skozi kožo v deščico. Gospod direktor Pfitzner je zajavkal. Zdaj je imel že kar mogočno erekcijo.

»Nisem izdajalec, ti prekleta modra Maova mravlja!« je zakričal Pfitzner. In zašepetal: »Tako čudovito ni bilo še nikoli!« Držal se je za usnjene zanke raztezne postelje. Zavijal je z očmi, čeljusti so mu mlele. Rdeča luč je osvetljevala mučilnico z železno devico, s palci, ražnji, sulicami, sekirami, šibami, palicami, kladami, pripravami za obešanje, kleščami, svinčenimi kroglami, biči in verigami.

»Ne bom spregovoril, ti rumena krivogledka! Ne bom odprl ust! Kitajka, crkni!« je kričal direktor Pfitzner.

»Jezik za zobe, izprijena zahodna svinja!« je zarjula Yvonne nad njim in se lotila četrte igle.

»Joj, kako divja, kako me trpinči!«

Pri peti ali šesti igli bo menda vendar že prišlo tako daleč, je pomislila Yvonne in strokovnjaško opazovala ud, ki je narahlo utripal.

Nora Hillova ji je gospoda Pfitznerja še posebej položila na srce: »Le potrudi se, Yvonne, ja, prosim, še prav posebej se potrudi. Gospod Pfitzner je to pot prvič pri nas. Pošilja ga Madeleine.« Madeleine je bila glavna barska dama v enem od lokalov v notranjem delu mesta, iz katerih je Nora Hillova po navadi dobivala svoja dekleta, kadar je bil stiska pri moških. »Nemec. Iz Frankfurta. Prav posebno pomemben veljak v zunanji trgovini. Zaupal se je Madeleine in ji razložil, kaj potrebuje. Vse prinaša s seboj v skrinjici. Moder triko imaš. Tudi slamnik za sončenje.«

»Ampak zakaj že spet jaz, madam?«

»Madeleine je gospodu direktorju Pfitznerju pripovedovala o tebi, kakšna si, kako je s teboj — pa je dejal: Ta in nobena druga! Kaj pa naj napravim? Saj je vendar čisto lahko delo, Yvonne, tak bodi no pametna. In povrh tega imam še eno idejo, mislim, da bo gospod direktor navdušen...«

In Nora je obrazložila svojo idejo.

Spomnila je Yvonne na gospoda iz Duisburga (jeklo), ki je prišel pred nekaj meseci na obisk. Ta gospod je prinesel s seboj majhen kovček, ga odprl in dal Yvonni (seveda že spet Yvonne!) natančna navodila.

»Tole je uniforma neke sovjetske stotnice. To si boš oblekla. Hlače, škornje, bluzo, čepico, vse.«

»Od kod pa imaš to, ljubček?«

»Nikar me ne imenuj ljubček! Naderi me s fašističnim banditom!«

»Od kod pa imaš to, ti fašistični bandit?«

»Iz sposojevalnice za amaterske odre. Tukajle je gramofonska plošča. Pesem o Nemčiji. Morava dobiti gramofon.«

»Saj ga imamo, ti fašist.« Yvonne se je hitro prilagodila.

»Imenitno. In tukajle je britev. Slečem se do nagega in ležem na tole Prokrustovo posteljo. In potem...« Dal ji je še nadaljnja navodila.

Šlo je za to, da ga je morala Yvonne ves čas zmerjati in pri tem pljuvati vanj. Z britvijo mu je morala potegovati rahle, dolge črte čez prsi. Kri mu je tekla v tenkih potočkih iz ran. Yvonne ga je čedalje bolj surovo in na glas zmerjala, gospod iz Duisburga (jeklo) pa se je čedalje bolj in bolj vzburjal.

»Nikoli,« je vpil, »nikoli ne boste zmagali, vi boljševiški hudodelci!«

Na to je dobil — na posebno željo — krepko klofuto in Yvonne je potlej naprej risala z britvijo po popolnoma neporaslih rožnatih prsih gospoda iz Duisburga, narahlo in previdno. Zdaj mu je puščala že kar precejšnjo količino krvi. Gospod je zašepetal: »Zdaj!«

Pri tem je Yvonne pritisnila na gumb in s tem sprožila v steni mučilnice vdelan gramofon. Iz dveh stereo zvočnikov na stropu je grmeče zadonela pesem o Nemčiji, katere besedilo je zložil Hoffman von Eallersleben in katere glasbo je komponiral Joseph Haydn. Od te državne himne Zvezne republike, katere prva kitica se je začenjala z besedami »Deutschland, Deutschland iiber alles«, so smeli po izgubljeni vojni ob slovesnih priložnostih peti le še tretjo kitico, pa čeprav je bilo besedilo tretje kitice le malokomu znano.

Gospod iz Duisburga (jeklo) je prinesel s seboj staro ploščo — 78 obratov v minuti — in prosil, naj mu zaigrajo prvo, zdaj neprimerno kitico.

Velik mešani zbor je torej slovesno intoniral: »Deutschland, Deutschland iiber alles, liber alles in der Welt...« In v prihodnjem trenutku je bilo junaškemu gospodu iz Duisburga (jeklo) že dano, da je dobil fantastičen izliv...

»Ploščo imamo še zmeraj spravljeno,« je Nora Hillova rekla Yvonni. »Takrat je bil pozabil nanjo. Tudi gospod direktor Pfitzner prihaja iz Nemčije. Frankfurt ali Duisburg, to je konec koncev ista figa. Ti si zanj Kitajka, ki ga trpinči, taka je njegova želja. Mislim, da mu bomo napravili prav posebno veselje, če boš zavrtela ploščo, kakor hitro bo že čisto pri vrhu...»

Yvonne je zabila peto buciko.

Zdaj more iti samo še za nekaj sekund, je pomislila, ko ga je tako pazljivo ogledovala.

»Niti besedice,« je zastokal nagi in trebušnati gospod direktor Pfitzner, »niti besedice ne boš iztisnila iz mene! Nikogar ne izdam! Nikoli!«

»Pa še kako boš izdal vse do kraja, ti klavrni imperialist! Ti drekač usrani! Ti prekleti vojni hujskač! Kje pa se skrivajo zločinci kontrarevolucije? Dajmo, na dan z besedo!« ga je nahrulila Yvonne. Šesto buciko je zabila z malo večjo močjo skozi mošnjo. Naj vendar kaj dobi za svoj denar, je pomislila, medtem ko je gospod direktor Pfitzner od naslade zarulil.

Hopla, zdajle pa bo!

Yvonne je bliskovito prižgala skriti gramofon, na katerem je ležala plošča, ki jo je pustil gospod iz Duisburga. V prihodnjem trenutku je že bobneče in pobožno zapelo iz obeh zvočnikov. »Deutschland, Deutschland iiber alles ...«

No? je pomislila Yvonne in se spet obrnila proti gospodu direktorju Pfitznerju. No?

»... iiber alles in der Welt...«

Oglasilo se je živalsko rjovenje.

Gospod direktor Pfitzner je planil z ležišča pokonci. Pri tem je z desnim čevljem na vso moč brcnil Yvonno v trebuh. Yvonne je zakričala, zletela vznak na tla in sploh ni prišla do sape, tako boleča je bila brca. Slamnik ji je odletel daleč stran.

».. .wenn es stets zum Schutz und Trutze...«

Gospod direktor Pfitzner se je vzdignil v vsej mogočni velikosti. Lasje so mu divje zasršali na glavi. Trebuh se mu je zibal sem ter tja, ravno tako pa tudi deščica med nogami.

»Ustavite! Pri priči ustavite to prekleto pesem!«

Gospod direktor Pfitzner je iskaje taval sem ter tja. V pobesnelosti je metal po prostoru židovske zvezde, biče in primeže za palce. Gramofona pa ni odkril in do zvočnikov na stropu ni prišel, čeprav je nekajkrat poskusil skočiti v višino.

»Ta usrana pesem! Ustavite jo! Ustavite jo! Kaj še ne boš tega napravila, ti lajdra ušiva!« Gospod direktor Pfitzner se je vrgel na Yvonne, ki je ležala na tleh, in jo še naprej obdeloval z brcami.

Yvonne je presunljivo vreščala.

Gospod direktor Pfitzner je divjal.

Kaj pa je pravzaprav usekalo mimo? je vsa preplašena premišljevala Yvonne. Kaj se mu je zmešalo? Gospod direktor Pfitzner jo je sunkoma potegnil pokonci in se je polotil s pestmi. Opotekla se je nazaj proti steni. Gospod direktor se je pognal za njo, divje udrihal in preklinjal: »Izdaja! Prasci! Nesramnost! Naznanil! Naznanil vas bom! Na, tule imaš, svinja hudičeva... in še tole... in še tole!«

»... Von der Maas bis an die Memel...« Pesem je še kar naprej donela in grmela.

Yvonne je bila preveč odmaknjena od gumba, s katerim bi lahko ustavila gramofon. Bliskovito je pritisnila na tipko za pomoč v sili na zidu. V dnevni sobi Nore Hillove in še v štirih drugih prostorih v hiši so pri tem v črnih skrinjicah odpadle kovinske ploščice, tako da se je^1 pokazala številka sobe, v kateri je bila Yvonne.

»... Von der Etsch bis an den Belt...« so vriskali ženski glasovi.

Gospod direktor Pfitzner je vlekel Yvonne za lase. Mlatil je po nji s stisnjenimi pestmi in ni gledal, kam je padalo. Modri triko iz čipk se je razcefral. Yvonne je vpila. Yvonne je poskušala pobegniti. Zaprl ji je pot. Roke so mu opletale kakor cepca. Tulil je: »Vlačuga, prekleta! Bi se rada norčevala iz mene?« Zdaj ga je tudi že bolelo. Deščica je vlekla. To je bilo še za povrh.

»Jaz... ampak kako naj bi...«

»Zapri gobec! Norčevala! Ti bom že pokazal!«

»... Deueutschland, Deueutschland liber aalles...«

Vrata so se na stežaj odprla.

Georg je v smokingu planil v sobo, za njim še eden od služinčadi. Naskočila sta podivjanca od zadaj, mu spretno zavila roke na hrbet in ga spehala stran, daleč od Yvonne, ki se je hlipajoč zgrudila na tla.

»Izpustita me, pesjana! Izpustita... vidva avstrijska prasca!«

»Pomirite se, gospod direktor, prosim, pomirite se,« je zaklical služabnik Georg in držal možakarja v železnih kleščah, ravno tako pa tudi njegov tovariš iz služinčadi. Eno roko je sunil Pfitznerju malo bolj navzgor. Gospod direktor (zunanja trgovina) je zarjovel od bolečin.

»No, bomo zdaj pridni?« je ljudomilo vprašal Georg.

Nora Hillova se je na berglah privihtela v mučilnico in zadrlesnila vrata za seboj. Ta večer je imela na sebi kakor noč modro dolgo obleko in lesketajoč se briljantni nakit.

»--iiber aalles in deer Welt!« Višek himne je prišel.

Orkester je grmeč pritisnil.

»Kaj se je zgodilo tukaj?« je zaklicala Nora Hillova. »Mogoče s kakšno rečjo niste zadovoljni?«

Rejeni moški se je sunkoma zavrtel.

»Zadovoljen?« je zakričal in se zvil v primežih obeh služabnikov, pri tem se mu je deščica na mošnji spet zazibala sem ter tja in ga zbadala, medtem ko se je penis že zdavnaj spet prestrašeno povesil. »Zadovoljen? Ne bom vendar dovolil, da bi me zasmehovali!«

»Zasmehovali?« je nerazumevajoče vprašala Nora.

»Himna! Ta hudičeva, prekleta himna! To ste napravili namenoma! Hoteli ste me užaliti!«

»Vse drugo prej kakor to! V resnici smo himno nalašč za vas naročili...«

»Aha!«

»... ampak samo zato, da bi vam napravili še prav posebno veselje!«

»Veselje?«

»Saj ste vendar Nemec. Iz Frankfurta. In tako smo si mislili ...«

»Ja! Ja! Ja! Iz Frankfurta!« je zatulil gospod direktor Pfitzner, kakor da je ob pamet, medtem ko mu je z žametom prevlečena deščica bingljala sem ter tja. »Ampak iz Frankfurta ob Odri!«

30

»... iz Nemške demokratične republike. In mi smo mu zaigrali himno Zvezne republike, mi cepci,« je Yvonne Werra končala svoje poročilo.

Manuel se je zasmejal.

»Saj bi se bila kajpak tudi jaz smejala, če bi me vse skupaj pošteno ne bolelo,« je tožeče obrazložila lepa deklica z ognjeno rdečimi lasmi. »Madam je rekla, da bi se najrajši sama dolge ure klofutala. Nikoli več nobene himne v njeni hiši! Pri teh nesrečnih himnah se sploh začenjajo vse nesreče.«

Yvonne je ležala na širokem kavču v hipermoderno urejeni dnevni sobi svojega velikega apartmaja. Kakor sta bila dogovorjena, jo je Manuel telefonično poklical okoli poldneva in Yvonne ga je povabila, naj pride k nji, ne da bi mu še kaj povedala o svoji smoli. Stanovala je v osmem nadstropju ene od novih stolpnic, ki so jih postavili ob Donavi, tik ob reki.

»Ampak slišite — to je vendar pri Državnem mostu!« Manuel je imel pred seboj razgrnjen načrt mesta, medtem ko je govoril.

»Ja, in? S svojim vozom ste v dvajsetih minutah tukaj.«

Ko je pozvonil, se je pokazala na pragu svojega stanovanja v kratki jutranji halji čez kratko spalno srajčko; držala se je v dve gube in si z eno roko pritiskala na trebuh.

»Kaj pa vam je, za božjo voljo?«

»Stopite noter. Moram ležati.« Stekla je naprej v dnevno sobo in spet smuknila pod odejo na kavču, potem ko si je slekla domačo haljo. »Vse skupaj ni tako hudo. Samo boli me še zmeraj. Jutri me pa tudi bolelo ne bo več — pravi zdravnik. Danes dopoldne je bil pri meni. Isti kakor nocoj ponoči.«

Nocoj ponoči?«

»Madamin domači zdravnik. Zmeraj je pri roki. Vse napravi zanjo in za nas dekleta. Vse, če me razumete, kaj mislim s tem.«

»Razumem. Ampak kaj se vam je...«

»Takoj. Takoj vam bom vse povedala. Prav pošteno sem jo skupila. Poklicno tveganje. Lahko bi se bilo končalo še veliko slabše, pravi zdravnik. Samo poglejte!«

Odgrnila je odejo, potegnila srajčko visoko po životu in privzdignila obkladek na levi strani života. Manuel je kar odskočil, ko je zagledal za krožniček veliko, rdeče in zeleno obarvano podplutbo na beli koži — hud podkožni izliv krvi.

»Kako pa se vam je to primerilo?«

Potlej mu je Yvonne povedala, kako se ji je to primerilo.

Nazadnje se je med ječanjem premaknila.

»Georg je moral gospodu direktorju Pfitznerju v resnici še dve prisloniti, preden je končno le spet postal normalen. Si morete misliti kaj takega? Medtem je madam že odhitela stran in brž poklicala zdravnika. Ta zmeraj takoj pride, saj vam je pravi zaklad. Preiskal me je. Ker sem dobila tako močan podkožen izliv krvi in še veliko manjših — podplutbe imam po vsem telesu, ta hudičev capin me je pošteno premlatil, ne res? — se je zdravnik bal, da nisem mogoče dobila kakšnih hujših poškodb na jetrih. Takoj v posteljo. Mrzli obkladki. Če bi me tudi danes še tako nečloveško bolelo kakor včeraj, bi bila morala oditi v bolnišnico. Še sreča, da je že veliko boljše. Če ne bom imela več bolečin ali pa le majhne, bom smela jutri že vstati. Ja, meni se je v resnici že vse mogoče primerilo, vendar kaj takega le še nikoli. Georg me je kajpak že ponoči odpeljal domov z madaminim vozom. Madam pa sploh nič ne ve, da sem se z vami dogovorila za obisk.«

»Sem si kar mislil. Drugače mi najbrž ne bi naskrivaj vtaknili listka v žep. Domnevam, da gospa Hillova ne želi, da bi njena dekleta dobivala zasebne obiske.«

»Tako je. V vašem primeru pa bi se temu pridružilo še nekaj drugega.« Yvonne se je spačil obraz. »Preklemansko, kako to še zmeraj vleče skupaj! Ta mazohistična svinja!«

»Kaj pa se je še pridružilo?«

»No ja, vaš oče! Mogoče bi vam jaz lahko pomagala kaj naprej. Poglejte, napisala sem vam že, da je bil vaš oče tudi pri meni, v tejle sobi.«

»Kdaj? Kolikokrat?«

»Štirikrat. Vselej, kadar sem bila prosta. Zadnjikrat dva dni pred svojo smrtjo.«

»Kje pa ste se seznanili z njim?«

»V ,Ritzu’.«

»Kaj?« Manuel jo je nejeverno pogledal.

»Ja, seveda! Nekega večera — ravno je šlo proti koncu moje službe in sem že hotela oditi domov — mi je madam dala pismo za vašega očeta s seboj in me prosila, naj se spotoma oglasim v ,Ritzu\«

»Kakšno pismo pa je bilo to?«

»Nimam pojma. Videla sem samo, da ga je madam dobila od tistega Američana. Piše se Grant.«

»Poznam ga. Vsaj po glasu. Nekoč sva si telefonirala.«

»Ta ji je torej izročil pismo. Nekaj sta šušljala med seboj, tadva — in pa še tisti Rus, Santarin.«

»Tudi o tem si že mislim svoje. Ampak zakaj ste morali ravno vi odnesti pismo?«

»Madam je rekla, da so gospodje tako želeli. Da je nujno in da sem jaz kurirka, ki bo zbudila še najmanj pozornosti. Gotovo -je šlo za kakšno začeto kupčijo med Američanom in Rusom in vašim očetom.«

»Ja, vse tako kaže.«

»Vaš oče ni nikoli prišel tja ven v vilo! Ne vem, kje se je dobival z onima dvema. Vsekakor pa sem ga jaz dobila v ,Ritzu’.« Yvonne se je nasmehnila. »Popila sva malo v baru in poklepetala. Ko je zvedel, da imam prihodnji dan prosto, me je vprašal, če se sme oglasiti pri meni.« Yvonne je opazila Manuelov pogled. »Nikoli ni poskušal... nikoli nisem... nikoli nisva skupaj spala, to prisežem! Imel me je kratko in malo samo rad. In jaz njega ravno tako. Bil je zanimiv človek. In bolj velikopotezen kakor vsi ti kujoni skupaj!« je rekla Yvonne in je bila videti žalostna. »Strašansko se je bal.«

Manuel je ves osupel ponovil: »Bal? Česa?«

»Da bo umorjen,« je rekla Yvonne Werra.

»Je to vam rekel?« Manuel je planil pokonci.

»Ja. Še v ,Ritzu’. Šepetaje. Preden me je vprašal, če sme priti k meni na obisk. Zasmilil se mi je. Cisto je bil že brez živcev. Ja, vaš oče! Prestrašen. Čez mero razdražen. Resnično... pod... pod terorjem. Seveda, sem rekla, seveda sme priti k meni. Pri meni se je potlej polagoma malo umiril, sprostil, nekoč je bil celo v resnici vesel... Poskušala sem ga odvrniti, ga presukati na drugačne misli, veste. Moral je imeti zelo hude skrbi. In kar naprej ta strah pred smrtjo.«

Manuel je stopil tik zraven kavča.

»Je povedal, koga se boji?«

»Ne. Nikoli. Nekoč sem ga vprašala. Samo z glavo je zmajal. O tem ne more govoriti. Vendar je bil prepričan, da z Dunaja ne bo prišel živ. To mi je večkrat rekel.«

»Pa niste nič ukrenili?«

»Kaj pa naj bi bila naredila?«

»Obvestili policijo!«

Yvonne Werra je vzdignila eno roko.

»Nikogar nisem obvestila. Prvič, tako me je sam prosil, naj živi duši niti ne črhnem o njegovi bojazni. In drugič...« Obotavljala se je.

»Ja? In drugič?«

Yvonne je rekla: »Poglejte, imam opravka s toliko čudaškimi moškimi. Vaš oče je bil normalen. A mogoče vendarle ne popolnoma, sem si rekla. Mogoče je tisto s strahom pred smrtjo njegova posebnost. Sem si mislila. Jaz trapasta ženska! Oh, pa saj bi ga kljub temu ne bila mogla rešiti, tudi če bi bila stekla na policijo... ali pa mogoče vendarle?«

»Mislim, da ne. Nikar si nič ne očitajte.« Manuel je stopil k oknu. Globoko pod njim je tekla reka, široka, siva in umazana. Leno se je valila naprej. Pri velikem visečem mostu so bila nabrežja. Ob njih so bili zasidrani vlačilci. Avtomobili in pešci na mostu so bili drobceni kakor mravlje. Ta dan ni snežilo, razgled je bil jasen. Manuel je precej stran proti severu zagledal Kahlenberg in Leopoldsberg z grbastim nosom. V bližini Donave je stal mogočen stolp. Kakor je videl Manuel, je bila v njem na vrhu okrogla restavracija, ki se je počasi vrtela.

»Strah, da bo umorjen,« je rekel Manuel proti oknu.

»Ja, o tem sem vam hotela povedati. Mogoče vam bo kaj pomagalo. Saj menda poskušate ugotoviti, kaj se je zgodilo, ne res?«

»To poskušam.«

»No, nekaj drži kakor pribito: vaš oče je računal s tem, da mu strežejo po življenju.« Yvonne je govorila čisto visoko nemščino, brez vsakršnih akcentov. »Bal se je tega. In ko se je potlej uresničilo, ni moglo priti povsem nepričakovano zanj.«

»Ampak, če se je bal...« Manuel je premolknil.

»Kaj?« je vprašala Yvonne in si skozi odejo pritisnila obkladek na trebuh.

»Nič. Saj kajpak ni'vedel, kje ga hočejo umoriti in kako. Ali pa je mogoče vedel?«

»Nekoč je rekel: Kadar naj bi se to zgodilo, bodo uredili tako, da bo prišlo čisto nepričakovano, na popolnoma nesmiselnem kraju, tako da bo videti, kakor da gre za popolnoma nerazumljivo dejanje.«

»To je rekel?«

»Ja. In jaz sem rekla, naj vendar odide na policijo! Ja, to sem mu v resnici nekajkrat rekla. Pa se mi je pri tem samo smehljal in rekel, da mu policija ne more pomagati. Da mu ne more nihče pomagati. Takrat sem kajpak še posebej pomislila na kakšno njegovo čudaško posebnost...«

Manuel se je zasukal.

Molče se je zagledal v Yvonne.

Potlej je njegov pogled poromal po prostoru.

Resnično, je pomislil, knjige me zasledujejo, knjige me preganjajo! Tudi pri Yvonni Werra je bila cela stena prekrita s knjižnimi policami. Manuel je stopil bliže. Opazil je, da je malo beletristike. Zelo veliko filozofov in političnih, socioloških in družbenokritičnih del.

In ob tem, dokaj čudno, lirika! Angleške, nemške, francoske, italijanske zbirke lirike in prevodi iz indijščine in japonščine, iz ruščine, poljščine in portugalščine.

»Koliko ste pa stari, Yvonne?«

»Mislim, da ravno toliko kakor vi — petindvajset.«

»Meni je šestindvajset let.«

»Se pravi skoraj ravno toliko kakor meni. Zakaj sprašujete? A tako. Si že mislim, da bo zdaj prišlo originalno vprašanje.«

»Kakšno vprašanje?«

»Kaj počne dekle kakor vi v hiši, kakršno ima gospa Hillova? Saj ste me hoteli to vprašati, ne?«

Manuel je pokimal.

»Človek se mora bojevati z establishmentom, medtem ko prodira v družbene kroge in se pri njih uči in profitira.«

»Kakšen nesmisel je pa to?«

»To še malo ni nesmisel!« Yvonne se je na pol vzravnala: »Au! To sem razložila tudi vašemu očetu. In je razumel.«

»Kaj?«

»Zakaj sem obesila na klin študij filozofije in šla najprej za barsko nameščenko in potlej za deklico pri madam.«

»Jaz pa tega ne razumem. Zakaj?«

»Iz gnusa,« je rekla Yvonne. »Iz gnusa in studa.«

»Pred čim?«

»Pred našo družbo. Pred establishmentom. Imam prijatelja, me razumete? Ze štiri leta. Najprej je študiral na Dunaju. Visoke in nizke gradnje, arhitekturo. Zdaj je v Miinchnu na tehniški visoki šoli. Z Robertom se bova poročila, kakor hitro spravi diplomo pod streho in stopi v službo. Enkrat na mesec me obišče. Če more. Ima blazno veliko dela, ker je član SDS.«

»Član česa?«

»,Socialistične nemške študentovske zveze’.«

»A tako,« je rekel Manuel. »Jezni mladenič, kaj? Stavke in demonstracije in soudeležba v upravnih odborih in protestni izstopi in odstavitve profesorjev in zasedbe rektoratov in protestni pohodi in pretepi, že razumem.«

»Se vam ni treba nič norčevati iz tega! Robert...«

»Saj se nič ne norčujem. To ni nikakršna nemška ali avstrijska iznajdba, Yvonne. Tega je vsepovsod dosti, tudi pri nas v Argentini. Mladina vsega sveta je v vrenju.«

»In naj bi mogoče ne bila?« Yvonne je popolnoma sedla in si z eno roko pritisnila na razbolela jetra.

»Kar lezite!«

Vendar ga ni ubogala. Strastno je zaklicala: »Tak oglejte si vendar ta svet! Saj je cel svinjak! Zdaj se sploh ne mislim ozirati na stvari, ki se tičejo študentov — na izobrazbeno stisko, na sramoto univerz s tisočletno zaplesnivelostjo, z diktaturo profesorjev — ne, mislim na diktaturo vladajočih razredov, aparatov, na zatiranje vsakršnega svobodomiselnega gibanja po vsem svetu in pri tem ni važno, ali gre za belce ali za črnce ali za rdečekožce ali za rumenokožce! Na teror oblastnih središč v industriji, v gospodarstvu, v kulturi in v politiki! Na samovoljnost množičnih občil! Sicer pa ravno pri tem dela Robert. V eni od temeljnih skupin ,Tiskane besede’.«

Iz Yvonne je vse to kakor privrelo. In zdaj je lovila sapo. Se preden je mogel Manuel kaj reči, je že sama spregovorila naprej. Govorila je cele četrt ure, ne da bi mu kaj dovolila, da bi ji segel v besedo.

Že razumem, je pomislil Manuel, zakaj se je moj oče tako zanimal za to deklico. In zakaj ga je odvračala od strahu pred smrtjo.

Strah pred smrtjo.

Se pravi, da se je ves čas, dokler je bil na Dunaju, bal smrti. Pričakoval je, da ga bodo umorili! To je nov podatek. To že spet vse skupaj spreminja. To pomeni, da je potemtakem pri Valerie Steinfeldovi stopil pred človeka, ki je imel zanj pripravljeno smrt. Smrt, ki je — kako je že rekla Yvonne? — prišla čisto nepričakovano na popolnoma nesmiselnem kraju, da je bilo videti, kakor da gre za popolnoma nerazumljivo dejanje!

Tako je tudi v resnici videti. Vendar se je Valerie Steinfeldova ravno tako zastrupila. Je bilo tudi to v načrtu? Je mogoče za kaj takega napraviti načrt? Si je mogoče izmisliti kaj takega? Izmisliti? Počasi začenjam doumevati, da je v tej zadevi mogoče računati z vsako rečjo, je preudarjal Manuel.

» ... kdo pa ima pravzaprav danes oblast na svetu? Tisti, ki ima vpliv in denar, tisti, ki snuje vojne in katastrofe, ki vlada in zatira in baranta in goljufa in laže in izdaja in mori in zasužnjuje ljudstva? Saj vendar vidim! Bolj nazornega pouka kakor jaz ne more imeti nihče!« Yvonne se je ognjevito razgovorila. »Vsi režimi, ki so pahnili svet v nesrečo — vse cerkve, komunizem, fašizem — vsi so dosegali svoje cilje s tabuiziranjem spolnosti! Vsaka erekcija je greh? Vse gone je treba izdivjati v službi stranke ali v junaški smrti za domovino! Posledica? No, prosim! Impotentni! Mazohisti! Vdani mamilom! Homoseksualci! Fetišisti! Zavrti, propadli, zagrenjeni, jezni! Cela truma duševno bolnih, ki gnijejo pri živem telesu — gostje naše madam! Diplomati? Bankirji? Vojaki! Umetniki! Psihiatri! Sefi industrije! Cerkveni gospodje? Agenti? Dvojni, trojni in četverni agenti! Intelektualci in demagogi! Politiki! Vsa vodilna plast! Kaj sploh hočejo! In vsi ti puščajo, da jih bičamo in zbadamo in bijemo in mesarimo po prsih in obešamo za noge! Vse to si zapikuje peresa v zadnjo plat in vse to moramo praskati in pikati in ščegetati in pljuvati! In koprni po ,oglavnicah’ in ,žagah’ in ,petemih piramidah’ in Ježih in zajcih’ in ,sanjskih možičkih peščenčkih’ in ,vodnih vilah’ in ...«

»Po čem?« je ves osupel vprašal Manuel.

»Po... oh, kaj bi vam vse to razlagala! Zmeraj iste zamotane svinjarije. Drugače te sodrge sploh ni mogoče osrečiti! Naša družba — voila! Pri madam jo doživljam večer za večerom!« Yvonne je vsa zasopihana umolknila.

»Od tega, kar doživljate, pa zelo dobro živite in vam ni treba trdo garati, kakor morajo druga dekleta, in imate svoj avto in lepo stanovanje ...«

»In dajem polovico od vsega, kar zaslužim, Socialistični zvezi nemških študentov!« je zaklicala Yvonne.

»Tristo hudičev,« je rekel Manuel. Spustil se je na stolček in se moral proti svoji volji zasmejati.

Yvonne je imela žilico za humor. Zasmejala se je z njim vred, dokler je niso začela boleti jetra.

»Aua!« je rekla. »No ja, komično je res. Blazno komično. Vse življenje.« Zresnila se je. »Zdaj ste se ravno tako zasmejali kakor vaš oče. Oče se je neskončno zabaval, ko sem mu pripovedovala o tem. In ker sem videla, da ga to odvrača od njegovih misli, sem mu kajpak pripovedovala zmeraj več in sem tudi pretiravala... ko mu je to vendar napravljalo tako veselje!«

»Yvonne,« je rekel Manuel, »vi ste dobro dekle.«

»Eh, kaj,« je rekla Yvonne. »Rajši kar nehajte s tem.« Mahoma se je nasmehnila in rekla: »Hvala.«

Tudi Manuel se je nasmehnil in si spet začel ogledovati steno s knjigami.

»Oh, ja, in potlej pesmi,« je rekla Yvonne. »Tako rada imam pesmi. Tudi vaš oče jih je imel rad.«

»Vem.«

»Bil je ves navdušen, ko je videl, koliko lirike imam. Dostikrat sem mu morala na glas brati pesmi.«

»Kakšne pesmi?«

»Vse mogoče. Vse navzkriž. Klasične in modeme. Sedel je tamle na oni strani v naslonjaču in pil viski, jaz pa sem sedela tukajle na kavču ali pa na tleh in mu na glas brala, kar imam posebno rada. Znam angleško in francosko in italijansko — tudi on je znal te jezike. Špansko znam le za silo. Imela sva posebno igrico ...«

»Kakšno igrico?«

»Brala sem mu v izvirniku, potlej sva pa poskušala pesem prevesti v nemščino. Kdo bo pripravil lepši prevod. Bilo je čudovito. Samo enkrat...«

»Ja?«

»Oh, nekaj smešnega. Nič posebnega.«

»Kaj ste hoteli povedati, Yvonne?«

»V resnici je čisto nepomembno, gospod Aranda.«

»Pa mi kljub temu povejte!«

»No, prav.« Legla je nazaj na kavč. »Rada imam Kiplinga. Ne ravno njegove nacionalistične pesmi — zato pa vse druge.«

»Jaz ravno tako,« je rekel Manuel. »Tudi moj oče je imel rad Kiplinga.«

Yvonne je pokimala.

»Zato sem mu tudi prebirala zelo veliko Kiplinga. V angleščini. ,Balado o vzhodu in zahodu’, ,Gosposki soldati’ — saj jo poznate, ne: ,Preklet na veke vse’! ,Mandalay’, ,Bolivar’. ,Tommy’, .Tomlinson’. In tako naprej. In pri tem sva se nekoč narahlo sporekla. Samo zato se še spominjam tega, ker je bil to edini primer, da sem videla vašega očeta raztogotenega, razburjenega, razkačenega... ja, v resnici vznemirjenega!«

»In ob kateri priložnosti je bilo to?« je vprašal Manuel in potrudil se je, da je sam prikril razburjenost, ki ga je mahoma prevzela.

»Oh, brala sem mu pesem o ,Jimmyju' Saj jo gotovo poznate, ne?«

»Ta trenutek se je ne domislim...«

»Oh, pa se je gotovo!« Yvonne je zadeklamirala: ’And Jimmy went to the rainbow’s foot, ’cause he was six and a man. And thafs how it ali began, my dears, and that’s how it ali began. — No?«

»Zdaj se je kajpak spominjam. In? In kaj se je zgodilo potlej?«

Yvonne je zmignila z rameni.

»Smešno, vam povem, vse skupaj je bilo smešno! Hotela sva to kitico prevesti. Jaz sem jo prevedla takole: In Jimmy je šel za mavrico, ker mu je bilo že šest let in je bil možak. In vsega je začetek tak, dragi moji, vsega je začetek tak.«

Manuel je čutil, kako mu srce hlastno in močno razbija. Sedel je na rob kavča.

»In moj oče?«

»Oče je prevedel: ,In Jimmy požene se k pisani mavrici.’ In potlej sva o tem debatirala. Hočem reči: ne moremo se vendar pognati k mavrici, ne res? Mavrica — to je vse lepo, vsa resnica, pravičnost, vsesplošna razumnost, vsesplošna sreča, vseobči mir — pač vse nikdar dosegljive reči. In tako je Kipling zapisal dobesedno: ,In Jimmy je šel proti vznožju mavrice.’ Proti vznožju! Sama sem poskusila to podoživeti s tem, da sem rekla: In Jimmy je šel ,za mavrico’. Za! Ampak vaš oče je rekel: ,k pisani mavrici’. In to se mi ni zdelo pravilno... Ne vem, ali me razumete!«

»Zelo dobro razumem.« Kako na glas mi bunka srce, je pomislil Manuel, Kaj, če ga Yvonne sliši? Bom prišel zdaj kam naprej? Bom zdaj vendarle vsaj za korak prišel na svoji poti naprej? »In glede tega sta se torej sprla?«

»Bilo je kratko in malo smešno! In tudi sploh ne zares — vsaj jaz tega nisem jemala resno. Vaš oče pa — komično, vaš oče je vzel zares. Od sile čudno je to, ja... Od sile se je razburil. Požene se za pisano mavrico ni lepo! To šepa! In je tudi predolgo! je zatrjeval.«

»Rekel je: ,Predolgo’? Ta stavek je izrekel?«

»Kako? Kaj hočete s tem reči? Ne razumem vas...«

»Rekel je: ,Za mavrico je predolgo?’«

»Ja!«

»Pa ste popolnoma prepričani?«

»Popolnoma prepričana! Se zdaj ga slišim! Ampak zakaj je to važno? Kar na lepem ste videti tako bledi, gospod Aranda. Vam ni dobro?«

32

Kavarna je bila velika, stara in umazana.

Reklo se ji je »Eldorado« in je stala na Praterstrasse. Tukaj so se sukali goljufi pri igri, cipe in njihovi zvodniki, pijanci in pijanke, stari, propadli, usmiljenja vredni, brezdomci in poklicni kriminalci. Skoraj vsako noč so bile tukaj racije.

Manuel se je odpeljal proti »Eldoradu«, dolg kos poti od Yvonninega stanovanja, čeprav je takoj zraven njene hiše in še pozneje venomer znova opažal telefonske govorilnice. Pazil je, da bi Yvonne kar najmanj izpostavljal v nevarnost. Vendar se je moral pogovoriti z vladnim svetnikom Grollom.

»Želijo, gospod?«

Kakor hitro je Manuel stopil v polmračni lokal, se je že postavil predenj velikanski natakar bikovskega tilnika, kozavega obraza, v popackani beli bluzi in v povaljani srajci. Dva sprednja zoba sta mu manjkala. V dobro obiskani kavami je mahoma vse čisto potihnilo. Vlačuge, zvodniki in pijandure so se zastrmeli v Manuela. Zvodniki so povesili karte, prostitutke ilustrirane magacine in pogrošne brošure. Videti je bilo, da je to njihovo nedeljsko popoldansko razvedrilo: da tukaj posedajo s svojimi moškimi. Zvodniki in vlačuge so bili gosposko oblečeni. Pijanci so bili naliti. Taki so zmeraj, v petek in svetek. Kavarna je bila zaprta samo od štirih do šestih zjutraj.

»Konjak in telefoniral bi.«

»Tamle zadaj je telefonska celica,« je rekel boksarski natakar. Pospremil je Manuela na hodnik proti stranišču. »Francoskega?«

»Kaj?«

»Francoski konjak?«

»Zaradi mene.« Manuel je izginil v govorilnico, v kateri je smrdelo po cigaretnem dimu in urinu.

Ena od mladih cip je avtomatično vstala in si z rokami potegnila po bokih.

»Kaj pa boš, LucyBaby?« je vprašal njen moški pri sosednji mizi.

»Oh, saj vendar vidiš. Frajar ...«

Vlačugar jo je narahlo pobožal po zadnji plati.

»Sedi, srček. Danes popoldne ti ni treba nobenega spuščati nase. Saj si bila ves teden tako pridna — pri tem svinjskem vremenu.«

LucyBaby je sedla. Bila je ginjena.

»To si pa lepo povedal, Schorsch!«

»In jutri se odpeljeva h Gerngrossu v Mariahilfu in kupiva obleko, tisto rdečo, ki ti je tako všeč.«

LucyBaby se je naredilo na jok.

»Res? Ti... tako si dober z menoj, Schorschilein!«

»Samo pravičen. Marljivost je treba poplačati,« je rekel Schorschilein.

»Pa saj rada delam, zate...«

»Pri tem gosposkem fičfiriču tako ali tako ne bi imela nobene šanse,« je rekel plešast pijanec, ki je sedel za mizico iz umetnega marmorja in imel pred seboj na lisasti plošči kozarec vina.

»V rit me piši,« je zviška rekla LucyBaby.

»Tako je. Zapri čeljust, Tschecherant,« je rekel Schorschilein in počil štiri karte na mizo. »Fant, kraljica, kralj, as. Gremo spat, gospoda moja!«

Drugi kvartopirci so deloma razodevali nejevoljo, deloma občudovanje.

»... Pratrska cesta, kavama .Eldorado’. Vanjo je odšel. Končano.« Moški z ročnim mikrofonom, ki je sedel v belem chevroletu in spregovoril te besede, je imel na sebi plašč iz difla. Njegov avto je bil parkiran nekaj malega stran od Manuelovega mercedesa na zapuščeni cesti. Za ta dan so Američani prevzeli varstvo nad Manuelom.

»Okay, Eagle Master,« je zazvenel glas iz zvočnika v chevroletu. Pripadal je nekemu moškemu v oddajnem prostoru centrale ob Hietzinškem nabrežju. »Lahko stopi kateri od vas mimogrede v lokal in pogleda, kaj počne?«

Moški z mikrofonom v roki je pogledal proti svojemu tovarišu za krmilom, medtem ko je odgovoril: »Charley je bil že tam. Naš prijatelj telefonira. Trenutek! Zdajle je ravnokar prišel ven. Se je že odpeljal. Mi gremo za njim.«

»Okay, Eagle Master. Kmalu se spet oglasite. Končano.«

Eagle Master se je v resnici kmalu spet oglasil: »Stardust, kličem Stardusta ...«

»Slišim, Eagle Master.«

»Aranda se je odpeljal na Urad za varnost. Ravnokar odhaja v poslopje. Zdaj! Na nedeljo popoldne! Gotovo je kaj izvohal. Za vsak primer obvestite šefa, Stardust. Mi ostanemo tukaj in počakamo na Aranda.«

»V redu, Eagle Master. Ostanite pri aparatu. Končano...«

Cez eno minuto je pozvonil telefon v spalnici v velikem stanovanju Gilberta Granta, v nadstropju ene od vil ob tihi, zasneženi ulici v Hietzingu. Mesnati Američan, ki je bil tak, kakor da je dvojček Orsona Wellesa, je še spal — na glas smrčal z odprtimi usti. Prejšnji večer in velik del noči je prebil v družbi Fjodorja Santarina in dveh oficirjev za tisk, ki sta jima bila predpostavljena, tako da sta morala njima poročati o vsem, kar se je primerilo. Srečanje je bilo organizirano v Santarinovem stanovanju, ki je bilo tik zraven pisarne »Študentovske zveze za avstrijskosovjetsko prijateljstvo« v lepi baročni palači ob Wollzeilu. Grantov zvezni oficir in Santarinov zvezni oficir, ki sta pripadala drugi, višji kasti in sta se v skladu s tem tudi prevzetno obnašala, sta šla Američanu tako na živce, da je še huje pil kakor po navadi. Človek takole opravlja vse tole svinjsko delo pametno in dobro, kolikor je le mogoče, potlej pa ti pridejo ti prasci in po svoje razdeljujejo besede pohvale in graje in dajejo napotke, prepovedi in nove ukaze. »Hvala« — te besede človek nikoli ne dobi iz ust teh pesjanov, pa naj še tako imenitno opravi svojo nalogo! Santarin, no, ta ima boljše živce. Ta se je čez vse preigral s cinizmom in ostal ravnodušen. Nazadnje je še Granta odpeljal domov...

Zdaj je gobasti Američan planil v postelji pokonci in posegel po telefonski slušalki. V glavi se mu je vrtelo. Bilo mu je slabo. Povrh vsega je vzel še dve tableti, saj je bil tako divji in razburjen, da bi sicer ne bil mogel zaspati. Moral se je dvakrat sluzasto odkašljati, preden je sploh mogel spregovoriti. Tudi njegov telefon je bil — kakor Santarinov — opremljen z motili in bistrili. Grant je molče poslušal poročilo možakarja iz centrale.

»Ze dobro, pridem tja čez,« je nazadnje rekel. Odložil je telefonsko slušalko in potlej še majčkeno omamljen telefoniral Santarinu.

Rus je bil negovan kakor zmeraj; rekel je: »Se pravi, da je morala mala Yvonne kaj povedati našemu prijatelju.«

»Jasno. Samo kaj?« Grant si je na postelji potegnil z roko skozi zmršene lase.

»Imam občutek, da bomo kar kmalu zvedeli. Pridem k vam, v amerioar. Kakšna sreča, da danes vi varujete našega prijatelja.«

»Kako to mislite?«

»Vaša alkoholna merica še ni dosegla potrebne polnosti, ali kako? Tako vendar Mercier ne bo ničesar zvedel o stvari! Kaj pa se vse to tiče Francozov, hm? Mislite, da nas Mercier ne bo poskušal prelisjačiti, kjer bo le mogel — pa čeprav smo se domenili in sklenili glede tega pogodbo?«

Fjodor Santarin je bil izredno bister človek.

33

»To je pravi citat!« Vladni svetnik Wolfgang Groll je prihitel Manuelu naproti, ko je ta stopil v njegovo tiho pisarno. Pomagal mu je odložiti plašč. »Ravnokar me je poklical trans.«

»Kdo?«

»Trans — tako pravimo šifrirnemu oddelku državne policije. Skrajšava za translatio — prevod.«

»In?«

Srebrnolasi kriminalist je bil izredno potrt in nemiren. Preigral je svoje razpoloženje in kar čez rob gnal navidezno veselje. Ko bi ne bil Manuel tako vznemirjen, bi bil moral opaziti, da hoče Groll nekaj odložiti in mu ne takoj povedati ali pa bi mu najrajši sploh ne povedal — pa čeprav se je zavedal, da to ni mogoče. In takoj zdaj mora, in seveda ravno on! informirati Manuela. Hotel je to opraviti vsaj postopoma, korak za korakom, kolikor bi se največ dalo previdno.

»Kolegi tam onkraj ob Parkringu razvozlavajo celotno besedilo. V ta namen imajo tabele, stroje, računalnik...« Groll je popeljal Manuela k pisalni mizi. Tam so ležale fotokopije rokopisnih strani, ki so bile zaklenjene v železni blagajni pri odvetniku Steinu. Vladni svetnik je primaknil stol. Pomislil je: Tale mladenič je duševno nestanoviten. Kako bo neki reagiral? Vse je mogoče, ravno tako obup in apatija kakor slepo sovraštvo in napadalnost. Napadalnost in sovraštvo nasproti tistim, ki so v to zapletli očeta. Vsemogočni Bog, se pravi nasproti Američanom, Sovjetom in Francozom! A če fant zdaj tudi le enkrat še napačno reagira, bo po njem. Ti ljudje ne poznajo nobenega prizanašanja. Manuel Aranda je v smrtni nevarnosti, v resni smrtni nevarnosti, če bi se brezglavo spustil v tek! In to bi čisto lahko storil, čisto lahko. Blazno me je strah, da bo tako storil. Pa bi res rad poznal tistega, ki se ne bi bal, če bi bil v moji koži, in bi temu mladeniču takoj zdajle in naravnost povedal, kaj je storil njegov oče.

»Sedite, Manuel — saj najbrž nimate nič proti, če vam rečem kar Manuel?«

»Seveda ne...«

»Lepo. No, torej, obrazložil vam bom sistem. Dokler ne dobiva čistopisa iz transa, lahko ravno tako dobro... Hočem reči, dokler morava čakati...« Na, zdaj pa za povrh še jecljam, je nataknjeno pomislil Groll.

»Obrazložite mi sistem, gospod vladni svetnik,« je rekel Manuel.

Groll si je z eno roko potegnil čez čelo.

»Kaj pa vam je?«

»Malo me glava boli. Ta sneg. Torej: kakor sem domneval, gre za ,cezarja’. Za devetindvajsetkratnega ,cezarja’, ki je uporabljen po nadomestovalni metodi.« Groll je vzel list papirja in svinčnik. »Tukajle bom za naju napravil le preprosto skico, da boste doumeli metodo. Najprej bom napisal citat, ki je za podlago ključa...«

Okrogli vladni svetnik je zapisal:

IN JIMMY POŽENE SE K PISANI MAVRICI

»Zdaj zapišimo pod vsako črko številko, ki ji pripada, če vzameva za predlogo navadno abecedo z njeno razvrstitvijo črk. Najprej torej a. A sta dva. In katera črka pride za a?«

»Potlej pride b. A v našem citatu sploh nimamo nobenega b!«

»Res je. Zapišiva torej pod a v .pisani’ številko eno. Potlej pod črko a v .mavrici’ številko dve. Katera črka pride potlej na vrsto po abecedi?«

»Črka c. Imamo jo spet v .mavrici’!«

»Torej napišimo številko tri pod c. Prihodnja črka?«

»Črke c ni v stavku. Ravno tako nimamo nobenega d. Potlej pride na vrsto črka e. «

»Dobro.«

»Imamo celo tri e. V .požene’ in v ,se’!«

»Pa res. Sicer pa bi bil ključ tako ali tako prelahko ugotovljiv. Vaš oče je posamezne eje zaznamoval po vrsti, kakor so v besedilu; tako so mi po telefonu povedali iz transa. Tako daleč so že prišli, toliko so že ugotovili.« Pridobil bom nekaj časa, je pomislil Groll, ampak koliko? In potem? In čez nekaj minut? Kaj se bo potlej zgodilo? Rekel je: »Po tej metodi je vaš oče ravnal z vsemi črkami iz abecede, ki so po večkrat zastopane v ključnem besedilu. Torej: pod prvi e v .požene’ pride številka štiri, pod drugi e v isti besedi pride številka pet. Pod e v besedi ,se’ pride številka šest. Naprej! Prihodnja črka po abecedi pride na vrsto f. Te v ključnem stavku sploh ni. Ravno tako tudi nimamo prihodnje črke, namreč g.Potlej pride po abecedi na vrsto črka h. Tudi te v besedilu sploh ni. Zato pa imamo prihodnjo črko, namreč i, kar šestkrat zastopano v ključnem besedilu. Ti iji po vrsti dobe številke sedem, osem, devet, deset, enajst in dvanajst...«

Tako sta delala naprej, dokler ni dobila skica vladnega svetnika takele podobe:

I jimmypozenesek

7 18 13 8 15 16 28 22 21 28 4 19 5 25 6 14

PISANIMAVRICI 23 9 26 1 20 10 17 2 27 24 11 3 12

Groll je rekel: »Zdaj si napišiva začetek šifriranega besedila vašega očeta pod te številke.«

Sam je zapisal:

INJIMMYP02ENESEK 7 18 13 8 15 16 28 22 21 29 4 19 5 25 6 14 U H M T W H D PB NH W Q K A N

PISANIMAVRICI 23 9 26 1 20 10 17 2 27 24 11 3 12 H S C A A D SPCCKUD

»Ampak šifrirano besedilo teče vendar naprej in naprej,« je rekel Manuel. »Ne vem koliko strani dolgo!«

»Drži. Vendar je stavek o Jimmyju ključni kod. Kakor hitro se ta stavek izteče, ga je treba začeti še enkrat od kraja. In spet in spet. Tako, kakor bom zdajle tudi jaz napravil...«

Groll je zapisal: injimmypoženesek

7 18 13 8 15 16 28 22 21 29 4 19 5 25 6 14 X K A H O CRZXEQFVBJN

PISANIMAVRICI 23 9 26 1 20 10 17 2 27 3* 11 3 12 D V L QFCFFGGYMQ

»Kakor že rečeno, razlagam vam čisto primitivno,« je rekel Groll. »Zdaj bi bilo treba s citatom o Jimmyju začeti znova od kraja, ne res? Sicer pa črke iz citata zdaj že lahko izpustimo. Pomembne so samo še številke. Pod te bi bilo treba zapisati črke iz ključa, ki slede. Vendar nama za zdaj zadostuje že tole.«

»Gospod vladni svetnik, kaj bi mi ne mogli že kar takoj povedati, kako se glasi dešifrirano besedilo?« ga je priganjal Manuel.

»Saj tega vendar še niti sam ne vem,« se je zlagal Groll. »Ravno zdajle ga namreč poskušava najti« In že toliko ga bo zadosti, vsemogočni Bog, je pomislil. »Pri naju pojde kajpak neskončno počasneje kakor pri transu. Tam imajo tabele. Tam imajo računalnik, kakor sem že rekel. Tudi vaš oče je imel tabelo, da je lahko hitreje delal. Gotovo jo je vrgel stran, ko je napisal svoje poročilo.«

»Gospod vladni svetnik, prosimJ«

»Ja, seveda... Torej: Zdaj si napišiva še celotno abecedo, in sicer tekoče. In dvakrat zapovrstjo. Tudi to bo zadostovalo, mislim.«

Zapisal je:

abccdefghijklmnopqrsstuvwxyz2ab

ccdefghijklmnopqrsstuvwxyz2

»No, zdaj pa poglejva. Prva črka v šifriranem besedilu je u. Prva črka v citatu, ki je podlaga za šifrirano besedilo, je pa i. Pod črko i stoji pri naju številka sedem. Vaš oče je torej prvo črko prve besede, ki jo je hotel zašifrirati, poiskal v abecedi in štel od nje naprej sedem črk. Pri tem je prišel do črke u za svoje šifrirano besedilo. Midva morava iti v obratni smeri. V najinih dveh abecedah si morava izbrati črko u — rajši bi predlagal drugo abecedo, bo bolj varno, ker bo treba šteti po abecedi nazaj in bova tako prišla včasih iz druge abecede v prvo. Kar poglejva torej: u, t, s, s, k, q, p, o i o je najina prva črka iz dešifriranega besedila.«

Groll je zapisal: o.

»Prihodnja črka v šifriranem besedilu — razvrstitev v skupine po pet črk je mišljena samo kot otežilni dodatek za razvozlavanje, ravno tako pa tudi večkrat se ponavljajoče iste črke v citatu — prihodnja črka je h. Poglejva v citat. Katera številka je pod njegovo drugo črko? Pod n v besedi ,in’?«

»Pod n stoji številka osemnajst!«

»Se pravi, da je moral vaš oče od črke, ki jo je hotel zašifrirati, po abecedi šteti osemnajst črk naprej. Tako je prišel do črke h. Midva morava od črke h šteti osemnajst črk nazaj. Pri tem prideva do —« Groll je s svinčnikom hitro trkljal po procesiji črk od h v drugi abecedi nazaj. »— prideva do s.«

Zapisal je s.

Tako sta delala naprej. Po sedmih minutah sta dobila tolikole dešifriranega besedila:

OSAMITEV IN DELOVANJE ŽIVČNEGA STRUPA AP SEDEM

Vse tiho.

Popolna tihota.

Sploh nobene reakcije.

Samo nekaj mehaničnih premikov, pogled srepo uprt.

Natančno takole sem si zamišljal, je premišljeval vladni svetnik, ko je pazljivo opazoval Manuela. Zdaj se mu bo polagoma posvetilo. Zdaj se mu bo počasi vse razjasnilo. In bržkone mu bo celo v majčkeno olajšanje, ko bo vsaj jasno videl! Vsaj za nekaj časa celo v nekakšno olajšanje! Kar počakajmo ...

Seveda sem že poznal začetek besedila in sem že vedel, za kaj gre, ko je prišel prejle mladenič k meni. Fantje od transa so mi že prej povedali. Tudi pričakoval sem nekaj takega. Že od vsega začetka. Odkar sem vedel, da so se Rusi, Američani in Francozi pogajali z očetom tega mladeniča. Odkar vem, da ima oče tega mladeniča v Argentini eno največjih tovarn za pripomočke za zatiranje škodljivcev. Tudi za Hansedra in za državno policijo tole ni nič več posebno presenečenje. Vsi skupaj so ugibali v isti smeri kakor jaz. Saj ravno zato sem pa tudi že takoj v začetku te preklete zadevščine poskušal mladeniča odvrniti od njegovega lova.

»Samo po sebi je razumljivo, da sem tudi jaz že pomislil, da bi utegnilo iti za kaj takega,« je rekel Manuel s plehkim glasom brez izraza; glavo je premikal sunkovito, oči pa so mu še zmeraj srepele. »Saj navsezadnje je bil kemik in biolog, ja, moj rajni oče. Zatiranje škodljivcev... Mislil sem ... Vendar si kratko in malo nisem mogel predstavljati! Mislil sem, da mi je znano vse o njem in o njegovem delu, vse o našem podjetju... Jaz...« Nagnil se je naprej. »Naprej!«

»To bo trajalo celo večnost, če bova uporabljala takole metodo! Trans mi bo najkasneje čez dve uri poslal kurirja s celotnim besedilom.«

»In kaj bova počela v teh dveh urah. gospod vladni svetnik? Tukaj sedela in čakala?«

Zdaj tako ali tako nima več nobenega smisla, je pomislil Groll, če bi hotel mladeniča pred čimer si že bodi obvarovati. Zato bova rajši kar začela. Gotovo je boljše takoj kakor pozneje. Grollu je bilo znanih tudi že nekaj nadaljnjih besed iz rokopisa. Kljub temu jih je razvozlaval v družbi z Manuelom.

PREDAJ NO POTRDILO JE V KUVERTI, NASLOVLJENI NAME IN

ODPOSLANO POSTNO LEŽECE NA POŠTO U9

»Za kakšno predajno potrdilo pa gre?« je počasi vprašal Manuel. Pogledal je Grollu naravnost v obraz, vendar je imel Groll občutek, da se ga mladenič kljub temu ne zaveda popolnoma.

»Tega ne vem,« je rekel vladni svetnik. »Po vsem, kolikor smo doslej izbrskali, je vaš oče prodajal ta... ta izdelek Rusom in Američanom. Šifrirani rokopis je pripravil za svojega tretjega partnerja, za Francoze.«

»Ampak zakaj?« Manuel je imel še zmeraj glas brez modulacij, še zmeraj srep pogled.

»Mogoče se z njimi ni mogel tako preprosto kupčijsko sporazumeti. Mogoče jim ni zaupal. Mislim takole: Francozi so hoteli najprej blago in so bili šele potlej pripravljeni plačati. To je bilo za vašega očeta le preveliko tveganje, saj je, kakor vam je že Yvonne povedala, živel v večnem smrtnem strahu. In tudi ni bilo nič čudnega pri tem, kar je počel! Rusi in Američani bi si bili na vse kriplje prizadevali, da bi onemogočili prodajo Francozom, če bi bili količkaj vedeli, kakšne namene ima vaš oče. In kakor vse kaže, jim je bilo to najbrž res znano.«

»In prodajo so onemogočili. Mojega očeta so umorili.«

»Ja. Pa čeprav ne vem, ali...« Groll je umolknil. Zdaj je brez pomena, je pomislil. »Vsekakor je mislil vaš oče v petek odleteti domov, to nam je znano. V četrtek je bil zastrupljen. Takole si zamišljam: Ko bi ne bil zastrupljen, potlej bi bil pred svojim odhodom izročil šifrirani rokopis Francozom in rajši v zanj velikokrat varnejšem Buenos Airesu počakal, da bi mu Francozi v resnici plačali. Kakor hitro bi dobil denar, bi jim razkril ključ do koda in kakšnemu notarju pustil pooblastilo, da smejo dobiti poštno ležeče pismo, ki ga je poslal sam sebi in zdaj čaka na pošti 119. Po vsej sili je hotel oditi z Dunaja, ja, vaš oče. Tukaj so mu postala tla prevroča. Kje je pa njegov potni list?«

»V hotelu.«

»Odpeljala se bova tam mimo in ga vzela. In moj prijatelj Hanseder naj bi medtem poskusil dobiti upravnika te pošte. Da bova dobila pismo. Danes je nedelja, pošta je zaprta. Pošta je daleč zunaj na Pötzleinsdorfstrasse.«

Kuverta je bila okrašena z grbom hotela »Ritza«. Slabovoljni upravnik majhne, stare predmestne pošte, presenetljivo mlad moški, jima jo je izročil, potem ko je na kratko pogledal njune osebne dokumente. Hanseder je bil dal ogorčenega uradnika privleči dobesedno iz zakonske postelje.

Manuel je odprl kuverto. V nji je bil svetlo moder listek. Na njem je bilo z velikimi črnimi številkami zapisano število 11568, natisnjeno pa besedilo shramba prtljage dunaj zahodni kolodvor in z gumijasto štampiljko je bil pritisnjen majčkeno zabrisan datum 2. januar 1969.

»Na ta dan je moj oče prišel na Dunaj!« Manuelov glas je zvenel topo. »In še takoj tisti dan je nekaj odnesel v shrambo za prtljago...«

»Torej na zahodni kolodvor,« je rekel Groll.

Njimi koraki so glasno štorkljah po oglodanih lesenih podnicah na majhni pošti, ko sta odhajala iz nje. Manuel je šel vštric z vladnim svetnikom, ki je imel baskovsko čepico na srebrno sivih laseh — bilo je namreč strupeno mraz, vzhodnik je tulil in podil pred seboj snežene zastave. Manuel je imel na glavi krzneno kučmo.

Groll je sedel h krmilu velikega službenega avtomobila, s katerim sta se pripeljala, in Manuel je sedel zraven njega. Odpeljala sta se po dolgi poti nazaj proti mestnemu krožnemu pasu in čez tega proti Mariahilferstrasse in proti kolodvoru. Peljala sta se brez spremstva in varstva. Groll je imel pri sebi pištolo. Vendar je bil prepričan, da se ne bo nič zgodilo. To je rekel tudi Manuelu: »To sem se dobro spomnil, da sem sporočil vsej gospodi, da je izvirni rokopis vašega očeta pri nekem odvetniku in da bo takoj objavljen, kakor hitro se vam količkaj zgodi. Zdaj so vsi skupaj pošteno v skrbeh za vašo blaginjo.«

Medtem ko je peljal po zapuščeni krožni cesti — na to oblačno januarsko nedeljo je Dunaj spominjal na mesto strahov — je nekajkrat pogledal v vzvratno ogledalo.

»Pridni, pridni, tile vaši varuhi,« je rekel. »Kar poglejte nazaj. Beli Chevrolet.«

»Od kod pa veste, da je ravno ta avtomobil?«

»Ker je bil parkiran pred Uradom za varnost. In po tistem nama ves čas sledi.« Groll je prestavil v drugo in močno pritisnil na vzvod za plin. Njegov avto se je pognal naprej. Tudi Chevrolet je takoj pospešil vožnjo. »No?« je rekel Groll.

Manuel ni odgovoril...

V velikanski dvorani na zahodnem kolodvoru se je zaradi toplote zadrževalo nekaj klatežev, neobritih, razcapanih moških, ki so bili videti čisto propadli. Čepeli so na klopeh v zgornjem delu dvorane, spali ali pili iz steklenic. Potnikov je bilo videti le prav malo.

Okence za prtljago je bilo med veliko stojnico za časopise in ravno tako veliko delikatesno trgovino. Tam je stalo nekaj ljudi.

Groll se je na videz zdolgočaseno obrnil. Skozi velika steklena vrata je ravno takrat stopil moški v površniku iz difla in kakor hitro je začutil, da počiva na njem Grollov pogled, jo je takoj mahnil proti trafiki in kupil cigarete. No, torej, je pomislil vladni svetnik.

»Takole, tukajle, gospod, prosim lepo.« Uslužbenec se je prikazal iz blodnjaka kovčkov s ploščato, pravokotno škatlo, ki je merila kakšnih petdeset krat petdeset centimetrov. Škatlo so bili zavarovali z bakreno žico in z zalivkami. Uslužbenec je pogledal na datumski žig predaj nega potrdila.

»Tukaj je od drugega januarja. Danes smo devetnajstega. To znese...« Možakar je računal z ustnicami, ki so se neslišno premikale... »Devetdeset šilingov! Veliko denarja, ja. Ampak tole je res že tako dolgo ležalo pri nas. In na dan stane...«

»Ze dobro.« Manuel je plačal. Vzdignil je škatlo in presenetila ga je njena teža. »Kaj neki je v nji?«

»Pridite v avto. Imam kuščarke. Bova takoj videla,« je rekel Groll.

Moški v površniku iz difla je sćdel zraven tovariša v belem chevroletu, ki je stal na velikem parkirnem prostoru pred kolodvorom, ko sta Manuel in Groll stopila na plan in zavila proti vozilu vladnega svetnika. Moški v površniku iz difla je spregovoril v ročni mikrofon: »Iz shrambe za prtljago sta prinesla škatlo..,.« Opisal jo je. »Stopata v Grollov avto. Zdaj sta se odpeljala. Midva se peljeva za njima. Končano.«

»Okay, Eagle Master,« je rekel Gilbert Grant, ki je sedel pred kratkovalovnim oddajnikom v pisarni brez oken na koncu mogočnega skladišča za nadomestne dele v podjetju americab. Neonska svetloba je padala nanj in na kakor zmeraj elegantno oblečenega Fjodorja Santarina. Zunaj v dvorani je bilo skrivnostno tiho. Ta dan niso delali.

Grant je bil medtem pospravil obilen zajtrk in si spet opomogel. Rusa je gledal z očmi z rdečimi žilicami. »Črna kartonska škatla, nizka in po vsej verjetnosti težka. Našo škatlo je Aranda odnesel iz shrambe za prtljago na letališču v Schwechatu. Gremo stavit, da je še isto v nji?«

»Seveda je še isto v nji,« je rekel Rus. »Vendar smo svojo škatlo in vse drugo dobili, potem ko smo se z Arando — Bog bodi milostljiv njegovi duši — sporazumno pogodili. Francozom se to ni več posrečilo. Doktor Aranda je zanje — kakšna smola — prezgodaj izdihnil. In zato Mercier tudi ni več dobil svoje črne škatle.«

»Ampak kaj se je pri tem zgodilo? Kako da je sin šele danes odšel po to stvar?«

Rus si je potegnil hlače za zlikano gubo malo više, preden je sedel na zaboj z zapakiranimi avtomobilskimi žarometi.

»Jaz sem bil zmeraj tega mnenja, da mladi Aranda blefira.«

»Kaj se to pravi? Hočete reči, da sploh nima rokopisa svojega očeta?«

»Neumnost, Gilbert; počasi si boste možgane čisto zapili, da se vam omehčajo! Seveda ima rokopis. Kakor nam je rekel. Spravljen pri nekem advokatu. Ampak ključa za dešifriranje, tega do danes ni imel, čeprav je zatrjeval, da ga ima!«

»Od kod pa to veste?«

»O tem sem prepričan.«

»Ampak če ga zdaj ima...«

»Zdaj ga ima, o tem ste lahko stoodstotno prepričani!«

»... se pravi, da ga je moral dobiti pri Yvonne.«

»Zelo verjetno.«

»Ampak kako? Kaj pa ve Yvonne? Je mogoče vpeljana v to?«

»Gilbert, tak dajte no! Seveda ni vpeljana. Saj stari vendar ni bil nikakršen idiot.«

»A kako je mogel potlej sin pri nji...«

»Tega ne vem. Sreča. Naključje. To ni zanimivo. Zdaj ima ključ. Za nas je to lahko brez pomena. Za nas to nobene stvari niti najmanj ne spremeni. Tudi to ne, da ima zdaj škatlo, ker je lahko dešifriral kod in je bilo bržkone že takoj v začetku rokopisa tudi kaj o tej škatli.«

»Zdaj bi lahko Yvonne...«

»Yvonne bomo pustili pri miru, in sicer absolutno pri miru! Zadnje, kar nam je zdaj potrebno, je še tako neznaten incident. Mercier je mlademu Arandi takrat verjel po telefonu vse do zadnje besede. Hvala bodi Bogu. Bržkone mu še zmeraj verjame.«

36

Dr. Raphaelo Aranda je govoril s prijetnim, mirnim in globokim glasom. Govoril je skoraj čisto angleščino brez tujega akcenta. Glas rajnega je zazvenel jasno, poučevalno, skoraj preveč razločno. Manuel je sedel nepremično, z rokami na kolenih. Enkrat je že slišal glas človeka, ki je bil že mrtev — glas Valerie Steinfeldove. In zdaj je zazvenel glas Manuelovega očeta, kakor bi ga hotel venomer znova opozarjati na to, da ta dva, njegov oče in Valerie Steinfeldova, neločljivo in nerazdružljivo sodita skupaj, da sta eno, tudi še v smrti, tudi še po smrti eno, eno, eno.

»Vsi vemo,« je rekel ta blago doneči glas, »da je bakteriološko in kemično orožje neskončno bolj učinkovito in poseka še vodikovo bombo. Prvič, vse bakteriološko in kemično orožje lahko izdelujemo brez posebnih stroškov; po drugi strani pa posebno bakteriološko orožje prinaša z istim odstotkom tveganja in z istim odstotkom izdatkov milijonkrat in milijardokrat večje količine učinkov. V primeru živčnega strupa AP sedem, ki smo ga mi pripravili, mirne duše lahko govorimo o trilijardokratnih zneskih...«

Na srebrnem kinematografskem platnu v majhnem predvajalnem prostoru v kleti v Uradu za varnost se je pokazal grafikon. Stekel je šestnajstmilimetrski barvni film. Oskrbljen je bil z magnetoskopskim tonom. Velik zvitek je bil

v črni škatli, ki so jo Grollu in Manuelu izročili na zahodnem kolodvoru.

»Kako pa je moj oče to prinesel na Dunaj?« je vprašal Manuel, ko je, še v avtu, zagledal filmski kolobar.

Groll je pogledal skozi okno.

»Nekdo iz argentinskega poslaništva je bil pri vas, ne res? Gospodje so v skrbeh. Imamo diplomatske kurirje. Tistega, kar oni prenašajo, ne odpirajo in na carini ne preiskujejo. Lahko si mislim, da je vaš oče...«

»A tako.«

»Saj je vendar potreboval še drugo kopijo filma.«

»Se drugo?«

»I, seveda, za Američane in za Ruse,« je rekel Groll.

Zazvenel je glas dr. Raphaela Arande, prijazno in določno. Razlagal je filmske grafikone: »Če bi hoteli uničiti vse človeško, živalsko in rastlinsko življenje na površini enega kvadratnega kilometra, potrebujemo po računih mikrobiologa profesorja Meselsona s harvardske univerze samo kvantitativno ...« — Palica je zbrisala grafikon. — »... deset ton — ameriškega strupa živčnega sarina. V tem primeru nastane strupen oblak v višini sto metrov...« Palica je risala naprej po črnih črtah na rumenem ozadju. Glas Manuelovega očeta je zvenel naprej: »Pri vodikovi bombi — en kilogram. Pri strupenih bakterijah — eno stotinko grama. Pri strupenih virusih — tisočinka grama...« Glas se je vzdignil: »Pri našem novem bojnem strupu ap sedem pa potrebujemo — samo še pol tisočinke grama ...«

Manuel je zastokal.

Odrevenelost izginja, je pomislil Groll. V skrbeh je pogledal mladega moškega. In ti niti ne morem pomagati, je pomislil, ne morem ti pomagati. Tega ne more nihče. Filmska garnitura je stala med njima na močni mizi. Pred vhod v zvočno dobro izolirani kletni prostor je vladni svetnik postavil dva uslužbenca. Drugi so se mudili na stopnišču in pri vhodu v Urad za varnost. Ob odsevu od platna je Groll videl, kako so Manuelu stopile na čelo znojne kaplje.

Grafikon je izginil.

Pokazala se je slika belo in srebrno se lesketajočega laboratorija. Kakor prikazni so se premikale po njem postave v pomarančno rdečih varovalnih oblekah, v varovalnih škornjih, v varovalnih rokavicah, v oglavnicah in v plinskih maskah. Sredi prostora je stala plemenska žival, katere noge so bile zvezane z verigami. Ena od moških prikazni je pritisnila votlo polkroglo iz gumija z narezano stranjo živali na gobec in nozdrvi. Od polkrogle je tekla cev k pripravi, ob kateri je druga moška prikazen premaknila nekakšno stikalo.

V prihodnjem trenutku se je žival zgrudila. Iz gobca, ki je bil zdaj že spet prost, je zakapljala pena. Oči so bile široko razprte, da je bilo videti samo belino. Žival je bila mrtva.

Glas Manuelovega očeta je stvarno in prijazno razlagal: »Bik je vdihnil petsto kubičnih centimetrov zraka, v katerih je bilo samo deset molekul strupa ap sedem. Vdih bojnega strupa v trenutku deluje na kri, ustavi krvni obtok in s tem povzroči takojšnjo smrt...«

Manuelu je telo spreletel drget.

Podobe na platnu so se menjavale. Kazale so zračne zapore, ultravioletno sevanje za steriliziran j e zraka in druge laboratorije, pri tem pa je očetov glas s filma razlagal: »... zato je ap sedem idealen aerosol — pripomoček, ki ga je mogoče v obliki kakor prah drobcenih kapljic v velikosti mikrona, se pravi s premerom tisočinke milimetra, razprševati iz letal, raket ali iz balonov. Tako neznatne kapljice lahko v stotinki sekunde prodro v pljučne celice, kakor dokazujejo tile razprševalni poskusi...«

Posnetki so bili ostri kakor britev.

Kletke s psi, ptiči, morskimi prašički, domačimi zajci, akvariji z ribami. Kamere so se vozile čez bivališča. Vse živali so bile zdrave in živahne.

Kamere so se pripeljale po tirih nazaj.

Po kletkah in akvarijih so bile vse živali mrtve, crknjene.

Očetov glas s filma: »... pa ne samo z vdihavanjem, tudi z dotikom na koži more ap sedem prej kakor v petih sekundah ubiti vsako živo bitje...«

Zdaj se je pokazal na platnu šimpanz, ravno tako zvezan. Popolnoma zamaskiran moški je iz pipete s kakor las tenko odprtinico — posnetek od blizu — kanil komaj opazno kapljico brezbarvne tekočine živali na hrbet. Šimpanz se je zdrznil in telo se mu je grdo zvilo v krčih. Zgrudil se je na kolena, telo so mu spreleteli trzljaji — pa čisto na kratko. Potlej je bila tudi ta žival mrtva.

»... drugi poskusi z razprševanjem dokazujejo, da strup ap sedem ravno tako popolnoma in hitro deluje tudi na vse rastline...«

Nov posnetek.

Drevje, trava, rože in žito v velikih steklenih prostorih.

Iz trenutka v trenutek so sijoče barve izginile, drevesa so se obletela, rože, trava in žito, vse je uvenelo, se scvrknilo vase, počrnelo...

»Strup ap sedem dobro prenaša mraz in vročino... tako da ga je mogoče uporabiti v vsakršnih okoliščinah...«

Na platnu so se vrstile podobe zmeraj novih prostorov, zmeraj novih živali v trenutku njihove bliskovite smrti. Manuel in Groll sta videla zmeraj nove zamaskirane postave in bliskajoče se aparature...

Posnetki skozi mikroskop. Videti je bilo drobceno, kroglasto tkivo.

»... to je bacil Clostridium venenatissimum. O metodah, kako ga je mogoče gojiti in izolirati njegove toksine, tukaj ne mislim govoriti ...«

»Ne, o tem bomo lahko prebrali vse v dešifriranem poročilu,« je rekel Groll. »Clostridium — to je skupina od sile nevarnih bakterij, med katere sodita tudi povzročitelja tetanusa in plinskega prisada. In ,venenatissimum’ pove vse: najbolj strupen’ bacil!«

»... ob tejle priložnosti samo tole: povzročitelja smo odkrili pri neki drobni vrsti argentinskih glodalcev. Ko smo izolirali njegov toksin, smo preizkusili vse znane obrambne pripomočke in protistrupe. Vendar do zdaj še ni bilo mogoče odkriti nobenega obrambnega pripomočka ali protistrupa. Vsa cepiva ostanejo brez moči...«

Drugi prostori, sterilni, bliskajoči se, snažni, polni opic in koz — še za silo živih in v prihodnjem trenutku mrtvih.

»To so poskusne živali, ki smo jih cepili z najmočnejšimi protistrupi. Poglejte: nobeden od teh pripomočkov niti malo ne ubrani pred ap sedem...«

»Kje pa so bili napravljeni tile posnetki?« je vprašal Groll. »Tole morajo biti vendar skrivni laboratoriji... gotovo na kakšnem področju, kamor nima nihče od nepoklicanih dostopa... Se vam kaj svita, Manuel, kje bi utegnilo biti to področje?«

Na platnu so poginjale živali, velike živali, majhne živali.

V majhnih prostorih. Posamezno. V množicah. Bilo je, kakor da sta si zavrtela film o živalskem Auschwitzu.

»Nimam ... nimam niti pojma ...«

»Nekoč ste mi pravili, da je bil vaš oče venomer na potovanjih.«

»Ja, to drži.«

»In kam je potoval?«

»Tega ne vem... po podružnicah naše tovarne, sem si zmeraj mislil. Nikoli ni ostal dolgo od doma...«

Kot spremljava vseh grdobij je naprej zvenel glas Manuelovega očeta: »... trdna zemeljska površina znaša 149 milijonov kvadratnih kilometrov. Za teoretični primer, da bi hoteli iztrebiti vse človeško, živalsko in rastlinsko življenje na vsej kopni zemlji, bi zadostovalo petinsedemdeset kilogramov koncentriranega bojnega strupa...«

Manuel je lovil sapo.

»So utegnila biti vmes tudi potovanja v tujino?« je vprašal Groll.

Manuel je nekaj rekel. Groll ga ni razumel.

»Kako? «

»Mislim... mislim, da ne...«

»Kaj pa vam je?«

Groll je videl, kako si je Manuel kar na lepem z obema rokama pokril obraz, in slišal, kako je na glas zaihtel.

Potlej je zajecljal: »Nepojmljivo... pošast... zverina... Jaz sem sin zločinca...« Znova je zahlipal. Manuel je privzdignil obraz in se zastrmel v Grolla. Glas se mu je zatresel: »Ampak kako je moral moj oče trpeti!«

»Kaj se to pravi?«

»Kdo ga je trpinčil? Kdo ga je preganjal? Kdo ga je izsiljeval k vsemu temu?« je zaklical Manuel z lomečim se glasom, ki mu je nazadnje odpovedal. Sopihal je in ihtel, solze so mu lile po obrazu; Groll ga je videl zaradi odseva od platna.

Mladenič še zmeraj ne mara spregledati resnice, je pretresen pomislil Groll. Postavlja se ji po robu. Kljub vsemu je to njegov oče — ta »hudodelec«, ta »pošast«. Posluša glas svojega očeta, on, sin, on, pri katerem zdaj trepetam pred tem, da bo v panični reakciji postavil svoje življenje na kocko.

Vsega tega sem se bal. Vse to sem hotel preprečiti. Pa se mi ni posrečilo. Zdaj smo prišli tako daleč.

37

Črna kuga. Koze. Vranični prisad. Možganska gripa. Griža. Plinski prisad. Rumena mrzlica. Smrkavost. Tetanus. Tifus. Papigovka. Zastrupitev z mesom. Pegavec. Bangova bolezen. Rikecioza... okoli sto šestdeset strahotnih bolezni pripravljajo za človeštvo v laboratorijih na vzhodu in na zahodu. To je bilo vladnemu svetniku Grollu ravno tako znano kakor Manuelu Arandi. Ni jima bilo treba govoriti o tem. Trideset gramov povzročitelja balkanske gripe na primer lahko okuži, tako so izračunali, osemindvajset milijard ljudi.

Dva naprstnika, zvrhana botulinovega toksina, strupa, s katerim je moral biti ap sedem v bližnjem sorodu, bi bila menda zadosti, da bi pomorila prebivalstvo pol Evrope, se pravi, da bi ga zadostovalo manj kakor en funt, da bi uničil človeštvo po vsej zemlji. Vendar je bila to teoretično izračunana številka. In proti temu toksinu so našli cepivo. Proti ap sedem pa menda ni nobenega seruma — in to je bilo treba Raphaelu Arandi verjeti — ni nobene obrambe ...

In vsepovsod po svetu iščejo še naprej take trdožive bakterije, viruse, toksine, »bakteriološko orožje« in ga izdelujejo.

In vsepovsod po svetu pripravljajo kemične bojne strupe, ki jih sramežljivo imenujejo »kemično orožje«.

Na vzhodu in na zahodu izdelujejo strupene pline, ki so neskončno bolj učinkoviti kakor na primer v prvi svetovni vojni prvič uporabljeni iperit: snovi brez barve in brez vonja ostanejo neopažene.

Izdelujejo živčne pline in jih tudi že preizkušajo — Egipčani na primer v Jemenu, Američani na primer v Vietnamu — živčne pline, ki morejo imeti celo lestvico učinkov: od motenj zavesti čez ohromitve pa do smrti.

Izdelujejo — in na primer v Vietnamu tudi že preizkušajo — pripomočke za uničevanje pridelka, nekakšne rastlinske hormone ali kaj vem kakšne vrste sneti, ki na obširnih zemeljskih področjih zatro vso vegetacijo in napravijo tla nerodovitna.

Vladni svetnik Groll je to vedel. Manuel Aranda je to vedel.

Obema je bilo znano, kaj je dejal profesor Edward M. Backett, strokovnjak za socialno medicino na angleški univerzi v Aberdeenu: »Danes je vsakemu, kdor se za to odloči, omogočeno, da lahko uniči človeštvo.«

Oh, in profesor Backett še slutil ni, da obstoji bojni strup ap sedem, ki so ga naskrivaj pripravili oče Manuela Arande in njegovi sodelavci v skritih laboratorijih. Ne, niti pojma ni imel o bojnem strupu ap sedem, katerega skrivnosti je dr. Raphaelo Aranda ravnokar prodal na Dunaju Američanom in Sovjetom: obema taboroma, sijajna kupčija, ki je slonela na ravno tako razširjenem kakor morilnem načelu o ravnotežju strahu, ki menda edino še lahko ohranja svetovni mir.

Trebušni vladni svetnik s srebrnimi lasmi in Manuel Aranda sta že spet sedela v Grollovi tihi pisarni. Pred okni, od katerih je bilo eno na polovico odprto, so se snežinke usedale na tla. Moška sta molče brala vsak svoj prepis dešifriranega rokopisa, ki ga je prinesel kurir državne policije in izročil Grollu. Manuel je sedel čisto blizu vladnega svetnika, pri pisalni mizi. Močna namizna svetilka je bila prižgana. V sobi je bilo temno in toplo. Nobeden od moških ni spregovoril niti besede.

Kdaj pa kdaj je vladni svetnik Groll v skrbeh pogledal mladeniča. Vendar se je Manuel po izbruhu v prostoru za predvajanje filmov v kleti Urada za varnost z največjim naporom vseh moči obdržal na vajetih in zdaj je bil njegov obraz grozljivo nepremičen in brez izraza. To je začelo vladnemu svetniku vlivati strah. Mladenič ne sme obstati v tej odrevenelosti! je pomislil in v grozi naprej bral. Ravno toliko je bil podkovan v biologiji in v bakteriološkem vojskovanju, da je razumel: vse, kar so doslej imeli na tem področju, je smešno v primerjavi z delovanjem strupa ap sedem...

In to ni kar tako, je preudarjal Groll, če človek pomisli na primer na to, kaj so dosegli že najbolj znani ameriški živčni strupi ga, gb in gd, katerih osnove kakor tudi osnove večine živčnih strupov so pripravili že med drugo svetovno vojno v podjetjih IGFarbenWerke.

GB je štirikrat bolj strupen kakor GA in deluje tridesetkrat hitreje smrtno. Ze v najmanjših količinah se kaže v skrajno strupeni moči. Simptomi se začno s smrkanjem, z zbadanjem v očeh in z bruhanjem, končajo pa s krči in s smrtjo v najkasneje dveh minutah, gd ima podobne lastnosti, samo da se počasneje razgubi, tako da ostane dlje učinkovit.

ga, gb, gd — vse skupaj je nič v primeri z ap sedem! je pomislil Groll. Znova je pogledal proti Manuelu. Ta je bral in ni ganil niti z mišico na obrazu. Tudi Groll je naprej bral. To, kar je bilo tu pred njim dešifrirano s suhimi besedami, je bilo še veliko hujše kakor tisto, kar si je lahko ogledal v filmu...

Oba svetovna tabora mrzlično izdelujeta bakteriološko in kemično orožje, je pomislil Groll. Po letu 1961 je Amerika proračun za razvoj takih bojnih strupov popeterila. Leta 1967 — zdaj, ko se je moral Groll ukvarjati z Arandovo zadevo, si je osvežil spomin s prebiranjem starih listov in priročnikov v svoji veliki knjižnici — je dosegel ameriški enoletni proračun za raziskavo in izdelavo bojnih strupov devetsto milijonov dolarjev. Štiristo milijonov dolarjev je Pentagon plačal za kemikalije za odpadanje listja, ki naj bi izkrčile vietnamske džungle. Sele pred enim mesecem so letalske enote Združenih držav spet zahtevale dvesto milijonov za iste namene.

Američani so si za petinsedemdeset milijonov dolarjev postavili nedaleč od Washingtona Fort Detrick in imeli v njem »osrednjo raziskovalno postajo«. Angleži so delali poskuse predvsem v Porton Downu. Rusija in države vzhodnega bloka so imele svoje laboratorije bolje prikrite. Prebegli zahodnonemški mikrobiolog Ehrenfried Petras je leta 1968 izjavil na vzhodnonemški televiziji, da je tudi Zvezna republika po naročilu Američanov soudeležena pri izdelavi novih bakterioloških in kemičnih bojnih strupov in da bodo Američani taka naročila dali še številnim državam.

Na vzhodu je bilo s tem ravno tako. Rusi niso v ničemer zaostajali za Američani! Nekako šestina vse municije pri sovjetskih zaveznikih za železno zaveso je bila, kakor je poročala ameriška tajna policija, napolnjena s kemičnimi bojnimi strupi.

Seveda so se dogajale nezgode.

Ne glede na vse previdnostne ukrepe je bilo samo na prepovedanem področju Fort Detricka po letu 1950 že sedemsto petdeset nezgod. Vsaj štirje raziskovalci so umrli za infekcijami, izmišljenimi v vojaške namene — dva od njih za vraničnim prisadom. Z največjo težavo so potlačili škandal, ko je neki dvaindvajsetleten vojak, ki je bil v službi na tem področju, mahoma nesrečno umrl za pljučno kugo. V Miinchnu je leta 1967 skrivnostno razsajala epidemija balkanske mrzlice. V Utahu, eni od Združenih držav, so našli na samotni pašniški pokrajini šest tisoč petsto mrtvih ovac — bile so žrtev živčnega strupa, ki se je izmuznil iz bližnje raziskovalne postaje in ga je veter zanesel proti živalim...

Manuel je zastokal.

A potlej je vendarle spet obrnil list in bral naprej kakor odrevenel in brez življenja, od sonca zagoreli obraz pa je bil siv. Tudi Groll je bral. Vse to, kar je bilo tukaj zapisano z besedami in številkami znanstvenika, vse to je bilo — ja, to je bila apokalipsa, resnično, skrivno razodetje svetega apostola Janeza...

» ... Te tri nadloge, ogenj in dim in žveplo, so pomorile tretjino ljudi... A drugi ljudje, ki jih nadloge niso pomorile, se niso spreobrnili od del svojih rok... In se tudi niso spreobrnili od svojin morij in čarovništev in tudi ne od svoje nečistosti in kraje...»

Pet tisoč znanstvenikov, je pomislil Groll, med njimi sedemnajst Nobelovih nagrajencev, je podpisalo vlogo na predsednika Johnsona, s katero so zahtevali, naj se odtegne zaslomba novemu orožju. Vendar njihovih zahtev niso uslišali ...

» ... in videl sem drugega mogočnega angela, ko je stopil z neba; bil je zavit v oblak, nad glavo se mu je razpenjala mavrica. Njegov obraz je bil kakor sonce in njegove noge kakor ognjena stebra. V roki je držal odprto knjižico. Z desno nogo je stopil na morje in zaklical z močnim glasom, kakor zarjove lev. In potem ko je spregovoril, je sedmero gromov povzdignilo svoje glasove...«

V nekaterih komunističnih državah, je premišljeval Groll in prežet z grozo bral naprej in naprej, so pred nekaj časa cepili na milijone ljudi, ne da bi ti za to vedeli. O tem mi je pripovedoval Hanseder. Medtem ko so sedeli v kinematografih ali po drugih zbornih prostorih, so vdihavali snovi, ki so jih na videz razprševali za osvežitev zraka. In medtem ko so prebirali časopise in se s prsti dotikali papirja, jim je vdirala' pod kožo kemična snov, ki naj bi jih napravila imune za večino kužnih bolezni...

»... ko je zakričalo sedmero gromov, sem hotel pisati. Tedaj sem zaslišal glas z neba, ki mi je rekel: Zapečati, kar je spregovorilo sedmero gromov, in ne zapiši!«

On je to zapisal, ta dr. Raphaelo Aranda, je pomislil Groll, on je zapisal. Prepozno je. Prepozno.

Imuni naj bi bili ti milijoni ljudi za viruse in bakterije, ki bi jih utegnil razširiti kateri od morebitnih nasprotnikov. No, pri strupu ap sedem dr. Raphaela Arande ni bilo še nobene imunosti, še nikakršne rešitve, pri tem sta bila samo uničenje in smrt, smrt in uničenje...

» ... angel pa, ki sem ga videl stati na morju in na kopnem, je vzdignil desno roko proti nebu in prisegel pri tistem, ki živi vso večnost, ki je ustvaril nebo in vse, kar je na njem, in zemljo in vse, kar je na nji, in morje in kar je v njem: ,Zdaj ne bo nič več časa...’«

O Bog, je pomislil Groll: petinsedemdeset kilogramov koncentriranega strupa ap sedem, pa ne bo nobenega človeškega, živalskega ali rastlinskega življenja več na tem svetu in sploh ne bo nič več tega sveta. »Doomsday poison«, strup sodnega dne, je iznajden, že obstoji, skrivnost njegove izdelave je izdana obema najmočnejšima državama na svetu...

»... temveč v dneh, ko se oglasi sedmi angel in zatrobi, bo dopolnjena božja skrivnost...«

Groll je pogledal Manuela in videl, kako je ta povesil liste svojega rokopisa in se z utripajočim obrazom zagledal v temni prostor in proti enemu od oken, pred katerim je sneg padal na zemljo.

Manuel je hripavo zašepetal: »Tega ne zdržim... tega ne zdržim! Jaz sem njegov sin ... sin tega prašiča... Moje življenje je uničeno... Ne morem več naprej živeti...«

In kaj, če zdajle ne bo »brezglavo zdrvel v napad, temveč bo napravil samomor? je pomislil Groll. Moram ga obdržati v roki, tega mladeniča, moram ga varovati in paziti nanj, da bo varen pred seboj in pred drugimi. Varovati in braniti! Samo če bi to znal, moj Bog, samo če bi mogel. Rekel je:

»Zdaj vsaj veva, kaj se je zgodilo, Manuel... In morava še ugotoviti, zakaj je Valerie Steinfeldova umorila tvojega očeta...« Ni opazil, da je rekel »tvojega«. »... Tvoj oče je plačal za svoja dejanja... Na svetu ni nobene reči, nobenega giba človeškega bitja, za katero ne bi bilo mogoče pri natančnejšem opazovanju vseh življenjskih okoliščin najti obrazložitve ...«

»Ja!« Manuel se je vzravnal. »Ja! In moram jo najti, to obrazložitev, zdaj za vse na svetu! Odpeljem se domov. Zdaj, ko mi je vse to znano, bom prav gotovo lahko kaj našel v Buenos Airesu... Moram nazaj!«

38

»Kikiriki! Prekleto! Ampak enkrat bi vendarle moralo iti! Kar naprej daj. Se močneje!«

Rdečelasa Yvonne je naga čepela na postelji. Z roko in z usti si je prizadevala, da bi pomagala gospodu Willemu de Brakeleerju, ki je rožnat, mesnat, ravno tako nag in s šopom sijajnega perja rajčice v zadnjici stal pred njo in jezno cepetal.

»Kokoooo — kokokokokoko — kokokooo!« se je oglašala Yvonne, na vse kriplje zaposlena. Takoj potem je vprašala: »Kaj pa je, fantek? Kaj me res nimaš sploh nič več rad?«

»Kikiriki!« je zapel de Brakeleer. Zdaj je imel že solze v očeh, kakor se je čisto razločno videlo na magnetoskopskem posnetku. Domača televizijska mreža Nore Hillove je odlično funkcionirala. Nizozemec je topotal od togote, Yvonne je sesala in božala in ščipala — pa je bilo vse zastonj.

S filmskega platna je izginila zadnja slika in zaslon je takoj zatem bleščeče belo zasijal. Jean Mercier je ugasil predvajalno aparaturo in prižgal stropno luč v brezokenskem zadnjem prostoru luksusnega potovalnega urada »Bon Voyage«. Francoz skoraj sploh ni več spal. Od svojih šefov je dobil krepak krcljaj po nosu, zato jih je še naprej preklinjal. Kaj pa je mogel za to, če je šlo vse po copatah in je ta Valerie Steinfeldova zastrupila doktorja Raphaela Aranda, še preden so se kupčijsko sporazumeli? Doktor je postavil nesramno visoko zahtevo. To so Mercierovi šefi odklonili. Zbarantaj, so zaukazali Mercieru, zbarantaj! Mercier je poskušal izkoristiti očitni preplah, v katerem je živel Argentinec, in malo pritisniti nanj.

In bi se mi bilo tudi posrečilo, je venomer znova zagrenjeno pomislil Mercier. Ampak takrat je posegla vmes ta Steinfeldovka. In zdaj sem sam kriv vsega. Naj se vendar moji bonci pritožijo pri Santarinu in pri Grantu, da sta jim zmešala štrene! Jaz sem storil, kar je bilo v mojih močeh. Ze čisto samemu sebi v prid.

Čisto samemu sebi v prid je Jean Mercier že od leta 1940 počel vse, kar je bilo količkaj mogoče. Takrat so se Nemci zavzeli za najmlajšega majorja v »Deuxieme Bureauju«, ki so ga aretirali. Treba jim ga je bilo dati samo za tri dni na muke, pa so si že pridobili vdanega novega sodelavca, ki je potem v prihodnjih letih izdajal svoje rojake, odkrival zarote in pomagal metati v zrak obroče odpora. Mercier je bil zvest služabnik Nemcev. Zmeraj je moral misliti na tiste tri dni v kleti in imel je ženo, ki jo je imel zelo rad.

Za tisto, kar je počel, je bil leta 1945 spet zaprt in mučen, to pot so ga imeli v pesteh Francozi. Njegovo ženo je nekaj domoljubov ustrelilo v njeni kuhinji. Merciera niso ustrelili. Bil je preveč dragocen človek. In ni mogel prenašati bolečin. In tako je postal agent za Francijo — začasno, zdaj je od tega poteklo že štiriindvajset let in je bil v službi v vseh mogočih krajih, nazadnje na Dunaju. Če bo le še pet let dobro delal, bo imel pravico do majhne pokojnine in se bo lahko spravil v pokoj. Če ne bo dobro delal, bo ob življenje — in sicer z velikimi mukami, kakor so mu venomer znova ponavljali ...

Dolgo je bilo zelo tiho v zadnjem prostoru. Ob Mercieru in de Brakeleer ju sta bila tukaj še dva tršata, molčeča Francoza, ki sta slonela ob eni od sten in kadila cigarete. Mercier ju je povabil na ta pogovor. Nikoli ni mogoče vnaprej vedeti, kaj bo skuhal kakšen človek v svoji razburjenosti.

Willem de Brakeleer ni sploh ničesar skuhal.

Sedel je med njimi kot zelo mrtva velikanska riba s svetlimi lasmi. Njegova ustka so bila krožno odprta. Oči so mu stopile iz jamic, rožnate, zalite roke so mu kakor končki plavuti počivale na debelih kolenih. Na sebi je imel obleko, ki mu je bila premajhna in se mu je napenjala na mogočni postavi.

Ura zraven zaslona je merila čas: dve minuti je manjkalo do tri četrt na sedem popoldne.

Mahoma je Nizozemec nakremžil usta. Ves prežet s samopomilovanjem je spregovoril — po francosko: »Nikoli, nikoli, nikoli bi ne bil mislil, da se madam Hillova spozablja v take nizkotnosti.«

»Oh!« Mercier je zamahnil z roko. »Potlej ste pa zabredli v veliko zmoto, Monsieur. Madame Hill nima s tem filmom niti najmanjše zveze. Niti ne ve ne zanj. Bila bi vsa iz sebe, če bi vedela, da smo ga napravili.«

»Nič ne ve...«

»Niti pojma nima o tem.« Mercier je bil človek principov: ženske, ki je človeku pomagala, ni mogoče izdajati. »Niti najrahlejše senčice o kakšnem pojmu! Za koga pa imate Madame? Kaj nam ni šla še zmeraj na roke? Kaj ni prijateljsko razpoložena nasproti nam? Kaj ni napravila vsega, kar je bilo v njenih močeh, da bi vas osrečila?«

»Prisežete, da madam nima nič opraviti s tem... s tem filmom?«

»Prisežem pri življenju svoje matere,« je rekel Mercier. Njegova mati je bila že trideset let mrtva. Privzdignil je obrvi. »Se malo ni bilo lahko, ko smo napravili avtomatične instalacije za snemanje, ne da bi Madame kaj opazila. Za to smo potrebovali nekaj noči. In pomoč ene od deklet kajpak.«

»Yvonne!«

»Ne, ne Yvonne. Tudi to vam prisežem. Neke druge deklice. Saj je sploh ne poznate. Mislite, da bi se bila Yvonne prodala za kaj takega?«

Nizozemec je ves nesrečen zmajal z glavo.

»Ampak zakaj?« je zastokal.

Eden od goril pri steni se je na kratko zasmejal.

»Hja, zakaj, Monsieur. Poglejte, midva oba tičiva v neprijetnih škripcih.«

»Kako to?«

»Vi ste generalni zastopnik angleškega podjetja, ki izdeluje bojna letala, predvsem lovske bombnike. Zaslužite več kot izvrstno. Vas bodo kajpak iz dneva v dan trdo prijemali, če bo ta film — v več kopijah — poslan vašim mednarodnim poslovnim partnerjem in vašemu podjetju, namreč...« — Mercier je povedal njegovo ime. — »... ste tudi vi mojega mnenja?«

De Brakeleer je na glas zaječal.

»Kaj sem vam pa naredil? Saj vas sploh ne poznam. Zakaj me hočete uničiti?«

Eden od goril ob steni se je spet zasmejal. Imel je smisel za komiko.

Mercierov glas je postal blag, skoraj je zapredel.

»Ne mislim vas uničiti. Rad bi vas prosil za nekakšno uslugo. Monsieur, svoj čas ste delali pri policiji. Imeli ste visoko funkcijo. Bili ste — na interpolski ravni — načelnik oddelka za zatiranje vlomov na Nizozemskem.«

»Od kod vam je to znano...«

»Glede vas smo se kajpak pozanimali, Monsieur. Iskali smo človeka, kakor ste vi. Samo vi nam lahko pomagate. Svojo službo ste pred petimi leti odpovedali, ker pri...« — Spet je imenoval ime podjetja za izdelavo letal. — » ... zaslužite nekajkrat več. Vendar ste še zmeraj v zvezi s svojimi nekdanjimi tovariši in še zmeraj ste doma v svoji stroki. Dobro veste, kdo je kdo.«

»To je pa vohunska zgodba, kaj? Vi ste francoski agent!«

»Le kako morete priti na tako misel; Monsieur? Prosim vas, nikar ne govorite takih reči. Nikoli več. Nikomur. Drugače pojdejo kopije tega filma takoj...«

»Že dobro, že dobro. Se pravi, da niste agent. In kaj bi radi?«

»Film,« je rekel Jean Mercier.

»Se en film?«

»Gre za zapleteno zadevščino. Monsieur de Brakeleer.« Mercier je žalostno rekel: »V njej igra veliko filmov pomembne vloge. Filmi vseh mogočih vrst. Takele vrste...« — Pokazal je na predvajalno aparaturo. — » ... pa tudi drugačnih. In povrh nekega filma bi dobil rad še neki rokopis. Ta rokopis je spravljen pri nekem odvetniku. V železni blagajni s sedemštevilčno ključno kombinacijo.«

»Sedemštevilčno.'« je preplašeno ponovil de Brakeleer.

»Kakor vse kaže, sedemštevilčno. To je problem, zelo velik problem. In tudi film je v tej železni blagajni. Če ga ni v nji, potlej je v rokopisu podatek, kje ga je treba iskati. Vendar jaz kajpak ne morem odpreti železne blagajne s sedemmestno številčno kombinacijo. Nihče, kar jih poznam, ne zmore tega. A kljub temu se mora to zgoditi, Monsieur. In sicer kar kmalu.«

»A tako!« Nizozemec je mahoma temno rdeče zaripnil v obraz. »In vam se zdi, da bi jaz utegnil poznati strokovnjake, ki bi...«

»Ravno to mislim, ja.«

»Ampak to je vendar noro! Tudi če bi kaj vedel o kakšnem takem človeku — kaj pa bi mu mogel reči?«

»Naj pride na Dunaj in odpre železno blagajno, čisto preprosto. Za to lahko dobi vsakršen znesek, ki ga bo zahteval. Jaz plačam. Polovico vnaprej, drugo polovico takoj ob koncu dela. No?«

»Izsiljujete me!« je potožil de Brakeleer.

Prvemu gorili se je skoraj zaletelo od krohota. Drugi je na glas enega spustil, potlej pa se ravno tako zasmejal.

»Tegale sem že dolgo kuhal,« je rekel. »Trebušnik skrbi za moje zdravje.«

Mercier ni nič rekel, temveč se je le smehljal in pogledal de Brakeleer j a. Tepci in capini, je pomislil. Capini in tepci. Če bom dočakal, pojdem v kakšno gnezdo ob Ažurni obali.

V kakšno ribiško vas. Kako rad imam Riviero.

De Brakeleer je zagodrnjal: »Sedemmestno... Saj to je vendar blaznost! Kolikor je meni znano, tako ali tako pride v poštev samo en človek, da bi mogel biti kos taki železni blagajni...«

»No, čudovito!«

» ... a ta človek se je pred štirimi leti spravil v pokoj. Ni nič več aktiven. Nič več ne dela. To je neki Nemec. Živi v Bremnu. Bogatin.«

»Človek ni nikoli zadosti bogat. Bo pač še enkrat prijel za delo. Za veliko, zelo veliko denarja. Prepričali ga boste. Sklicujte se na njegovo umetniško slavohlepje! Napravite, kar se vam zdi pravilno. Najpozneje v treh dneh mora ta človek reči, da je pripravljen za delo, drugače...«

»Tak nehajte mi že vendar enkrat groziti! Mislite, da zdaj ne bom naredil vsega, kar bom le mogel? Moj Bog! In vse samo zato, ker sem...« De Brakeleer je obmolknil in naslonil težko glavo v zalite roke. Bil je zelo nesrečen. Nazadnje je vendar le spet privzdignil glavo. »Tako, kakor si vi zamišljate, taka stvar ne gre, monsieur! Ta strokovnjak mora vedeti, za kakšno železno blagajno gre, preden bo sam napravil načrt in preden se bo lotil dela. To je težavnejše kakor možganska operacija...«

»Vem.«

»Strokovnjak mora poznati vrsto železne blagajne, podjetje, ki jo je izdelalo, ker ima namreč vsako podjetje svoje posebnosti, mora vedeti, kako železna blagajna stoji, ali je vzidana, kakšne alarmne naprave ima vdelane, v kateri ulici in v kateri hiši in v katerem nadstropju je odvetniška pisarna... potrebuje podrobnosti...«

»Zato pa se že takoj zdajle odpravite k njemu. Vaš človek vam mora natančno povedati, kaj vse hoče vedeti. Jaz mu bom priskrbel podatke, kar jih bo potreboval, fotografije, tlorise, vse,« je rekel Mercier in si mislil: Danes je nedelja zvečer. Če bo inšpektor Schafer jutri oddal v »Kurierju« oglas, ki smo mu ga predpisali, potlej bo oglas izšel pojutrišnjem. In v sredo se bomo s Schaferjem že lahko pogodili. Mercier je bil prepričan, da bo inšpektor izdal naslov odvetnika, h kateremu je odnesel rokopis — za veliko denarja seveda. Mercier je dosegel, da so mu bonci dali vsa pooblastila. Da je Schafer prenesel rokopis, je Mercier zvedel po zaslugi nekega človeka, ki ga je ves čas plačeval v Uradu za varnost. Ta človek ni stal veliko, saj je bil nižji uradnik, ki ni še nikoli kaj prida povedal. Ampak to pot je pač zvedel o Schaferjevi kurirski poti in svoje dognanje še toplo nesel Mercieru v četrtek zvečer. Ljudi je mogoče izsiljevati ali pa plačevati. To ali ono je šlo zmeraj. O tem je bil Mercier trdno prepričan. Kdor se ne da izsiljevati, ker ni zoper njega nobenega materiala, se da plačati. Tako gre pri vseh. Brez izjeme. Gre samo za ceno. Kakšna sreča, je pomislil Mercier, da ima Schafer jeva žena multiplo sklerozo in da mu pohaja denar za sanatorij. Rekel je: »Pogovorite se s svojim strokovnjakom. Prepričajte ga.«

»Kaj pa, če tega ne bom mogel storiti...« je zajavkal de Brakeleer.

»To bi bilo slabo za vas. Morate se malo potruditi, dragi moj. Potlej boste pa že zmogli. Vrnite se na Dunaj in dobite vse potrebne informacije. Potlej boste še enkrat odleteli k svojemu geniju. In ko mu bo vse znano, kar mora zvedeti, bo takoj prišel sem...«

39

Proti večeru se je stoplilo in zdaj je spet snežilo v debelih, mehkih snežinkah. Veter se je polegel. Mesto se je čedalje bolj pogrezalo v sneg. Ker ni bilo siceršnjega prometnega hrupa, je na to nedeljo obenem z neskončnim naletavanjem snega nastala neznanska, neresnična tihota, tako, kakor da je mesto skoraj v celoti izumrlo; mogočna grmada hiš, koč, poslopij, palač, cerkev in luči, ki so samo zato gorele za okni, ker je smrt prestrašila ljudi in jim onemogočila, da bi jih pogasili.

Vinogradnik Ernst Seelenmacher je imel šest gostov v svojem tesnem vinotoču. Na sebi je imel sivkasto zeleno obleko iz lodna in belo, za vratom odpeto srajco kakor zmeraj. Sedel je pri mizici s citrami in igral počasne, žalostne viže. Ta večer ni prepeval. Na obrazu, ustrojenem v vetru in v dežju, je bilo brati odmaknjen izraz. Z mislimi je bil daleč stran. Njegov prijatelj vladni svetnik Wolfgang Groll ga je telefonično poklical in rekel, da bo prišel Manuel Aranda: Mladenič je v nevarnem duševnem razpoloženju. Moral je pač sprejeti na znanje, da je bil njegov oče brezvesten, hudodelski človek.

Okoli devetih je Manuel potlej tudi v resnici prišel — v spremstvu mlade ženske, ki je bila ravno tako videti resna in potrta.

»Od tod se je domenil še z nečakinjo tiste Valerie Steinfeldove,« je Groll po telefonu povedal svojemu prijatelju. »Najprej pojdeta kam jest in potlej bo fant pri tebi kaj popil. Rekel je, da mu je tvoje vino zadnjič dobro delo. In mlada dama je rekla, da tega večera ne misli preživeti doma. Bodi prijazen z obema. Malo popazi nanju — predvsem, da fant ne bo preveč pil. Zdaj mu je potrebna jasna glava. Jaz bi se najbrž do roba nažehtal, če bi bil v njegovi koži...«

Manuel Aranda in Irene Waldeggova sta sedela sama v enem od štirih majhnih prostorov, ki so bili vsi belo pobeljeni in z lokastimi prehodi zvezani med seboj. Pred seboj sta imela dva kozarca in prazno vinsko natego. Irenine oči so bile na ta večer zelo velike in čudno vlažne. Rjavi lasje so se ji svetili v luči. Na sebi je imela siv kostim, vijoličast, visoko zaprt pulover in bila je majčkeno našminkana. Bleda lica so bila videti rožnata, brezkrvne ustnice rdeče kakor cinober. Mlada človeka sta sedela drug ob drugem na leseni klopi in poslušala Seelenmacherjevo citranje.

Kdaj pa kdaj, po obdobjih molka, je Manuel venomer znova začenjal ihtavo govoriti. Tako je šlo že nekaj ur, ves čas, odkar je prišel po Ireno. Tako je bilo pri večerji v enem od lokalov v Wahringu, tako na poti v avtomobilu, tako tukaj pri vinu. Zdaj se je Manuel že obvladal — na zunaj. Lahko je mimo, med seboj skladno in brez histeričnosti govoril, ne da bi zašel v kričanje.

Prišla je mlada, čedna deklica v dirndlu, vzela prazno vinsko natego z mize in namesto nje postavila drago.

»Gospod Seelenmacher vas lepo pozdravlja,« je rekla in se pri tem nasmehnila. »Videl je, da nimate nič več vina.«

»Hvala!« Manuel je pogledal skozi obokani prehod v sosednji prostor. Seelenmacher mu je pokimal in se nasmejal. Tudi Manuel je pokimal. Na novo je napolnil kozarca in napil Seelenmacherju. Vinogradnik je ravno tako vzdignil svoj kozarec, ne da bi kaj prenehal citrati.

Manuel je pogledal Ireno in jo gledal dolgo in tako, kakor da je ni še nikoli videl. Irene mu je odgovorila z resnim pogledom. Njen glas je zazvenel negotovo, ko je rekla: »Torej boste odleteli nazaj. Kdaj...?«

»Jutri zvečer. Dvajset minut pred polnočjo. Imel bi možnost, da bi odletel že dopoldne. Vendar moram počakati še na Cayetana.«

»Kdo pa je to?«

»Generalni direktor podjetja quimica aranda. Zaupnik in namestnik mojega očeta. Prijatelj. Tudi moj. Tako sem zmeraj mislil. In še zmeraj upam. Prevzel je vodstvo podjetja in poskrbel za vse... tudi za pokop mojega očeta ... Saj mene sploh ni bilo tam...« Manuel je hlastno izpil. »V zadnjih nočeh sva si pogosto telefonirala. Takrat je tam onkraj dan ... Rekel je, da bo prišel na Dunaj, kakor hitro mu bo mogoče. S seboj bo pripeljal dvoje naših odvetnikov.«

»Zakaj?« je vprašala Irene.

»No ja, hotel sem pač ostati še naprej na Dunaju! Hotel sem ugotoviti, zakaj je vaša teta mojega očeta...« Manuel je premolknil. Nastala je tišina. S težavo je spregovoril naprej: »Bilo je nujno potrebno, da sem se pogovoril s Cayetanom. Podjetje mora navsezadnje delati naprej. Lastniška razmerja je treba razčistiti. Jaz sem dedič. Z odvetnikoma bi na argentinskem veleposlaništvu lahko vse uredili, opravili prepis tovarne name, vse formalnosti... Cayetano bi potlej tam onkraj delal kot moj zastopnik. In jaz bi lahko ostal tukaj.«

»Ampak zdaj veste, kaj je vaš oče počel, in morate domov.«

»Ja, Cayetano in odvetnika se pripeljejo jutri opoldne na Dunaj. Domov se bodo odpeljali z menoj vred. Ne mislim jih na poti vznemirjati. Predvsem zato ne, ker moram domnevati, da je Cayetano za vse skupaj vedel...« Manuel si je pritisnil z obema rokama na glavo. Irene ga je sočutno gledala. Videti je bilo, kakor da Manuel to čuti, saj je spet povesil roke in mukoma spregovoril: »Vino je dobro, ne res?« Potlej je po tihem vprašal: »Bi smel... bi vam smel zdaj, pred slovesom, reči kar Irene?«

»Ja, Manuel,« je rekla. In hlastno: »Kako lepa pesem.«

Pomignil je čednemu dekliču v dimdlu k sebi.

»Želijo, gospod?«

»To pesem, ki jo igra gospod Seelenmacher — enkrat sem jo tukaj že slišal.«

Deklica je rekla: »Pogosto jo igra, gospod šef. Pa to sploh ni muzika za v vinotoč. Vendar je njegova najljubša pesem. Bachova, če se ne motim.«

»Bi ga hoteli vprašati, ali jo je pripravljen za naju tudi zapeti?«

»Z veseljem.« Dečva je odšla k Seelenmacherju in se pogovorila z njim. Vinogradnik je pokimal sem čez, ubral nekaj prehodnih akordov in znova zastavil mehko, otožno melodijo. Zdaj je tudi zapel, po tihem in z nizkim glasom: »Če rad bi dal srce mi, začni lepo skrivaj — in pred neznanci temi skrivnosti ne izdaj...«

Manuel in Irene sta sedela čisto tiho. Nista se gledala.

Seelenmacher je zapel drugo kitico: »Molčeče zakleniva ljubezen si v srce, naj za največjo srečo nihče, nihče ne izve...«

»Za največjo srečo,« je rekel Manuel. Strmel je v leseno mizo. »Največjo srečo...«

»Saj bo minilo,« je rekla Irene. »Vse mine. Ko je Valerie umrla, sem mislila, da se mora svet podreti. Pa se ni.«

Manuel je vzdignil glavo.

»Skrivnost je bila izdana. Američani in Rusi jo poznajo. Kaj ni to zadosti?«

»Vi boste poskrbeli za to, da je ne bodo izvedeli še v drugih deželah. Vi boste...«

»Ja, ja, ja,« je obupano rekel. »Bom! Bom! In kaj bom s tem dosegel? Seveda moram tako napraviti. Takoj. Kar najhitreje se da. Država mi mora pri tem pomagati. In mi bo pomagala. Moja dežela ne more tvegati, da bi jo zapletli v svetovni škandal. Vendar moj oče ni bil sam! Ljudje pri tem skrivnem delu — saj še niti tega ne slutim, kje je podjetje — ki so sodelovali z njim... take stvari so zmeraj skupinsko delo... Vsem tem ljudem je vse znano. Kaj naj napravimo z njimi? Jih je mogoče pobiti, da bodo zares zanesljivo molčali? Jih je mogoče do konca življenja pozapreti? Tega ni mogoče napraviti! Koliko od njih jih je gotovo že izdalo vse, kar jim je bilo znanega!« Videti je bil popolnoma nebogljen. »Jaz sem še premlad, Irene ... premlad za vse, kar se dogaja... Sam sem... Ne vem, kaj naj se zdaj zgodi... Vem samo, da moram domov in poskusiti, vsaj poskusiti, da preprečim še hujše reči, kakor jih je moj prekleti oče že zasnoval...«

V tem trenutku je bil videti kakor učenček in Irene je bilo strah, da ga bodo polile solze. Spodnja ustnica mu je zadrhtela. Z obema rokama je prijel kozarec, ko je pil. Tudi roke so se mu tresle.

Irene je rekla: »Ta Cayetano vam bo pomagal.«

»In če mi ne bo? Če je trobil mojim očetom v isti rog?«

»Tega ne verjamem.«

»Zakaj ne?«

»Zakaj pa je vaš oče opravljal svoje kupčije na Dunaju?«

Manuel se je zastrmel vanjo in še zmeraj držal kozarec v rokah.

»Ja, to imate prav...«

Irene je hitro spregovorila naprej: »Zakaj pa ni vsega urejal kar iz Buenos Airesa? Ne! Naskrivaj in z vsemi previdnostnimi ukrepi je to opravljal tukaj. Za to je gotovo imel kakšen vzrok. In mogoče je vzrok ravno v tem, da Cayetano kratko in malo ni niti slutil o tem...«

»Ja, to bi bilo mogoče. Mogoče bi bilo ...«

»Mogoče je bil vaš oče edini na tekočem o vsem. Mogoče... Hočem reči, saj ste vendar sami omenili, da je to zmeraj skupinsko delo... Sodelavci, ki jih je imel vaš oče, mogoče poznajo vsak samo svoj delček projekta... samo neznatno delno področje...«

Razživel se je.

»Potlej moram pa še toliko bolj zagotovo kar najhitreje domov!«

»Ampak vaša varnost!« Irene se je ustrašila. Ta misel jo je kar mahoma spreletela. »Kako se boste pa zavarovali?«

»Gradivo ostane pri odvetniku.«

»Tam z onkraj ga vendar ne boste mogli vsak dan poklicati po telefonu — in na vse večne čase!«

»Pred svojim odhodom mu bom sporočil, da ga ne bom več poklical. Če se mi bo kaj zgodilo, bo že zvedel o tem. Potlej bo tako še zmeraj čas, da izroči gradivo javnosti.«

»In če ne bo zvedel?« Zdaj se je Irenin glas vznemiril. »Če se vam primeri kaj tam onkraj... in bodo potlačili... tako spretno, da bodo tukaj mislili, da se vam dobro godi—«

»Vladni svetnik Groll misli, da to ni mogoče, ker bom takoj stopil v stik z oblastmi. Saj ravno zato bom tudi ostal tukaj še do jutri zvečer: kakor hitro pride Cayetano sem, bom odšel z njim na poslaništvo in zahteval kazenski pregon zoper očeta in tovarno. Poslaništvo bo to moralo vzeti na znanje. Država ravno tako___« Manuelov glas je bil čedalje

tišji.

»Upajmo,« je še tiše rekla Irene. Spogledala sta se.

»... in pred neznanci temi skrivnosti ne izdaj,« je zazvenel glas Ernsta Seelenmacherja. Pesem je zapel še drugič, a sta to šele zdaj opazila.