Kazalo

Naslovnica

Naslov

VZGON

SPUST

PO SLEDEH NEKATERIH BESED

Kolofon

Naslovnica

Naslov

Aleš Šteger

VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

za Majo

Y yo te digo: Cuando alguien se va, alguien queda. El punto por donde pasó un hombre, ya no está solo.

In pravim ti: nekdo ostane, ko nekdo gre. Kraj, mimo katerega je šel kak človek, ni več sam.

CÉSAR VALLEJO, No vive ya nadie en la casa

Štej lastovke v tesnem zraku.

Jaz je jaz, ko govori ti.

Poslušaj glas –

Zbira se k nemi selitvi.

Prek zavetne strani

Potujejo rane na jug.

VZGON

Mama mi je pripovedovala o začetku potovanja. Z velikimi bolečinami sem bil potisnjen v svet, v katerega nisem hotel. To je pisalo na obrazu babice, ki je položila prste svojih rok kot krono iz trnja na mojo svetlomodrikasto glavico. Sledil je vrat, tesno ovit s popkovino. Negiben trup. Rodil sem se, ne da bi dihal, zadavljen s poslednjo vezjo z nekim drugim svetom, v katerem sem hotel za vedno ostati. Svetom brez težnosti, smeri in mere, svetom varnosti, hrane in zaupljivosti med fluorescentno modrim svetlikanjem usločenih trebušnih sten. S svetom lebdenja, izročenosti in topline. A babice moja želja ni zanimala. Krepko me je prijela za stopala, ki niso še nikoli stopila na tla, nikoli hodila, napetih mišic in utrjenih kosti, nikoli s padci v prazno in z lovljenjem ravnotežja premikala težkega trupa. Prijela me je, me dvignila visoko, visoko v zrak in me udarila po še neoblikovani ritki. Prvemu udarcu je sledil še eden. In še en. In še. Mrtev, obrnjen z glavo navzdol kot ustreljena žival v lovčevi roki sem bingljal, negiben in brez sapice življenja v sebi. Udarci so se mehansko selili po mojem tkivu. Enakomerno so me stresali, se širili kot valovanje mrtvega mesa in ugašali v konicah mojih še neizoblikovanih udov. Tedaj – od kod? in kako? in zakaj? in čemu? – se je globoko v meni, ne, morda niti ni bilo v meni, marveč prej onstran tega, kar sem bil vsak hip namenjen postati, onkraj prostorja in časov, nekaj zganilo. Bilo je močnejše od volje, močnejše od upanja, močnejše od ne biti. Nekaj živalsko živega v mrtvem zarodku telesa. S strašno vrtinčasto silo je posesalo kaos in temo skozi žile, kosti, skozi tkiva, mišice in pore kože, skrilo prepad, v katerem so plapolali, skozi moje grlo je privrela kri in se v hipu strdila v ustih. Zakričal sem in moj krik, zame krik neznosne bolečine rojstva, je v ušesih vseh prisotnih odzvanjal kot krik odrešitve. Bil sem živ.

Vzgib za vsako potovanje je želja po vrnitvi na začetek nekega daljšega in bolj usodnega potovanja po še neizbrani (je sploh moč izbirati, ali izbira in z njo to, čemur pravimo svoboda, obstaja?), neprehojeni stranpoti. Potovanja z nedoumljivim imenom: bivanje. Jaz sem, kolikokrat in kdaj sem lahko to zase zares izjavil? In tudi če sem: že je bilo mimo, in jaz sem bil že daleč proč, tam, kjer sem zmeraj bil, v somračnem prehodu med jaz in jaz, med sem in sem – nisem. Dosti bolj ustrezno kot jaz sem tainta je reči jaz potujem svoje ime. Tako kot tisto hladno novembrsko jutro. V vrsti pred letališkim pultom številka 6 sem z mešanico zaspanosti in omamne popotniške razburjenosti pred sabo potiskal voziček z najinima nahrbtnikoma in že vedel, da so vse poti, po katerih blodim, mrtve enosmerne ulice, ki se, če ima človek srečo, tu in tam končajo z milostnim pogledom na odprti horizont. Petindvajset let zatem, ko se je odprlo prvikrat, je moje oko drselo po ledeno zamolklih odmevih pločevinastih stopnic, izložbenih oknih in megličastih duhovih, ki so se v medli jutranji svetlobi spreletavali nad veliko ravnino pred Dunajem. Videlo je Majino telo, zavito v modro neprepišno vetrovko, njene gorske čevlje, kupljene kak teden poprej na koncu neskončno dolgega mrzličnega dne v džungli enega od ljubljanskih nakupovalnih centrov, čevlje, v katerih je pravkar prestopila okvir carinskega detektorja za kovino, videlo je blede jutranje obraze poslovnežev, ki so postavali ob svojih kovčkih, za hip je obliznilo vrtenje radarske antene na vrhu letališkega stolpa, zdrsnilo po še spečih steklih letaliških zgradb, utripnilo, enkrat, morda dvakrat, in potonilo v temni trup letala. Potovanje kot ponovitev poti skozi ožino rojstva, ki jo moram prepotovati znova in znova, dokler se pred mano ne zbistri celotna pot in mi dovoli izstopiti iz svojega ukletega kroga. Petindvajset let po svojem rojstvu sem stopal skozi trup letala z občutkom, da polzim nazaj skozi maternični kanal v smeri izvornega zavetja. A bil je le prividen in varljiv občutek. Zavetja ni bilo nikjer. Celovitost sveta, ki se je s krikom mojega rojstva razparala na dvoje kot velika bela rjuha, je še naprej plapolala raztrgana. Naj sem se jo še tako zelo trudil doseči s konicami svojih prstov, zbližati svet, ki me je obdajal, in sebe, naju spet združiti, prišiti enega na drugega, ni nič pomagalo. Kamorkoli so moji prsti segli, česarkoli so se oprijeli ali le dotaknili, varnostnih pasov, preklopne mizice na hrbtišču letalskega sedeža pred mano, plastičnega zastora na lini, Majinih hladnih rok – zmeraj so opisali le pot stran od mene. Segli so kot narobe obrnjena rokavica v ta pravilni svet. Je bilo tako tudi z drobnimi prstki, tem komajda zamešenim parom dlani temnopoltega dojenčka še temnejših oči, ki ga je mati pestovala dva sedeža proč? Koliko šivov in obrob so že kazali, koliko strganih niti? Ves čas, vseh neskončnih trinajst ur letenja je otrok mirno spal in se pričel prebujati šele, ko se je bližal trenutek pristajanja. Tedaj se je globoko v njem nekaj silnega uprlo proti zunanjemu toku dogodkov, bruhnil je v jok, ki se je prelil v neznosno kričanje, ko se je letalo nagnilo in z levim krilom podrsalo po morju luči za pristanek. Mati, drobna Peruanka, se je nasmehnila in ga močno stisnila k sebi, a ni pomagalo. Vse bolj jasno je postajalo, da bomo vsak hip udarili ob neprebojno gladino, da je le še vprašanje trenutkov, kdaj bomo, z zankami svojih porekel in prekletstev kot s popkovino, zavezano okoli vratu rjastega trnka v ustih, morali izplavati v te luči, ki so rasle povsod naokoli. Brez zraka in ne da bi znali plavati smo bili vrženi v neznosno velik ocean, med tokove časa, mreže dejanj, pomenov in tolmačenj, da bi nas, zapredene in ujete vase, skrivnostna sila potegnila na suho. Mesto, v katero nas je naplavilo tisti pozni novembrski večer, raste med oceanom in puščavo. Nosi lesketavo kraljevsko ime: Lima.

Strop je bil rumen. Ponovno sem zatisnil oči. V mislih sem še vedno sedel na razmajanem zadnjem avtomobilskem sedežu, iz katerega je med mojimi nogami gomazela pena. Taksi se je kljub pozni uri le počasi prebijal skozi temne ulice, ki so vodile proti središču Lime, hlastajoče vstopal v križišča, povzročal ali stopnjeval že obstoječo prometno zmedo, sunkovito zaviral, trobil, dodajal plin, ponovno zaviral in polzel dalje. Prvi, utrujeni prizori obvoznic, pročelij le napol zazidanih hiš, temnih avenij, nakupovalnih centrov in razpadajočih kolonialnih stavb, bledo brlečih uličnih svetilk in ljudi, prizori vseh teh ljudi, vsepovsod, poslovnežev v nenehni naglici, deklet v izzivalnih poletnih oblekah, fantov z ulice, prosjakov, posedajočih na pločnikih, prodajalcev cigaret in še česa, otrok, policajev, prostitutk. Prvi prizori, ki se s svojim vznemirjenim pričakovanjem zmeraj tako neizbrisno zarežejo v prišlekovo zavest kot line v debela, mogočna obzidja trdnjav, ozke špranje, skozi katere rahlo preplašen in zmeden opazovalec zre na neskončno pokrajino vtisov. Sneti podboji vhodnih vrat hotela in nekaj narobe izjecljanih španskih besed, ki jih je receptor spričo mojega na smrt izmučenega pogleda zdolgočaseno preslišal, spustil na pult ključ sobe in hladno rekel: But you have to pay in advance. In potem prva, kot koruzno dlačje gosta noč. Nobenega strahu. Nobenih glasov. Nobenih misli. Le temen, zatohel spanec brez sanj. Odprl sem oči. Koliko časa je minilo? Sekunde? Ure? Dnevna svetloba je drla skozi razporke zaves in zalivala sobo. Ležala sva potopljena v silno rumeno žarenje, in če ne bi bilo hrupa ulice, ki je vztrajno opominjal na svet onkraj težkih zastorov, bi bilo moč verjeti, da ta vroč magmast svetlobni tok ne priteka od zunaj, marveč da izvira nekje v sobi, v bornih kosih zdelanega pohištva, v rumeno pobarvanih stenah, v kosih vsepovsod razmetane prtljage ali v statičnem ilovnatem zraku, sredi katerega sta ležali najini telesi. Kot sonci izžarevata najini telesi vso svetlobo in toploto in nežnost tega jutra, ta misel se je zasvetlikala v glavi, zalebdela visoko med nevronskimi vezmi, se premaknila in počasi plavala od leve do desne poloble, preko hipofize in spet naprej, v male možgane, kjer se je kot velika bleščeča riba zaustavila sredi fluorescentno modrega planktona. Sledil sem ji. Tam sva lebdela, medtem ko je mrčes neutrudno risal svoje kroge nad najinima glavama. V Peru sem prišel kot sončna laž. Kot središče sistema, sicer silno omejenega astralnega sistema, a vseeno, prihajal sem od tam, kjer je vsakdo center, središčna, navidez samozadostna točka lastnega kozmosa, od tam, kjer je vsakdo samotna zvezda z zelo omejenim obzorjem, gravitacijo in svetilnostjo, mala pritlikavka, obsojena na počasno, a neizbežno ohlajanje in odmiranje sredi nepreglednih galaksij enako drobnih, vase zazrtih in hkrati nadvse preplašenih zvezdic na neizmerni obrobi noči, zvezdic, okrog katerih namesto sijajnih planetov v najboljšem primeru kroži le nekaj peg mrčesne črnine. Vstal sem iz postelje in stopil na balkon. Pod mano je divjal vsakdan sodobne prestolnice, ene izmed mnogih, navidez enakih, nad mano pa je za kopreno smoga viselo sonce, staro božanstvo, v katerega so Inki, praočetje dežele, v kateri sem se tisto novembrsko jutro prvič prebudil, verjeli, se mu klanjali, mu nosili daritve, ga spoštovali in občudovali, ki so mu prilagajali svoja življenja in običaje, po katerem so uravnavali svoje rituale in najskrivnejša izročila, okrog katerega so krožili, zapisovali minljive tirnice svojega bivanja, risali svoj krog v razmerju do edinega izvira luči, rojevalca dnevov, prinašalca plodov in prihodnosti, edinega pravega središča. Pomežiknil sem, globoko vdihnil vroči lepljivi smog in se pretegnil. Ne, niti v Limi ni bilo moč gledati v sonce s prostim očesom, z istim, s katerim se je bilo tako lahko zazreti v korone človeških oči.

Prejšnji večer sem bil presenečen nad Limo. Za latinskoameriške prestolnice se mi je zdela že kar čistunsko urejena. Ta vtis se mi je ob bežnem pogledu z okna najine hotelske sobe le še potrjeval. Sveže prepleskana pročelja hotelov in kolonialnih hiš so sidrala v zloščenih ulicah, na katerih se je gnetlo ljudi in avtomobilov. No, iluzija se je pol ure pozneje, po kratkem sprehodu, za vedno razblinila. Prispela sva do roba, do katerega je segalo kraljestvo zloščenih ulic kolonialnega središča, otok, ki ga je sredi slumov, polpozidanih in razpadajočih sten, za katerimi domujejo prizori bede, ulic, v katerih sprehajalec po nekaj sto metrih prestopi socialni prepad stoletij, branila vojska cestnih pometačic. Borke za čisto pego sredi umazanega labirinta so bile oblečene v skafandre oranžne barve, njihova telesa so bila skrita v ogromne usnjene rokavice in škornje. S fluorescentno oranžnimi kapami na glavah in obrazi, izgubljenimi za zaščitno gazo, so stale kot živi spomeniki atomske dobe sredi neznosnih oblakov prahu. Le ozek razporek, puščen za par s prašnim znojem zalitih oči sredi peklenske vročine, ki je vladala v tej absurdni opravi, je dajal slutiti, da se oborožene s težkimi kovinskimi lopatami in metlami na prvih bojnih linijah v tej deželi bojujejo ženske. V oranžno odete cestne pometačice so s svojo takoj prepoznavno zastrto pojavnostjo na koncu tega blasfemičnega stoletja zavzemale mesto gracioznih tapadas, Peruank iz najvišjih družbenih slojev, ki so kraljevale istim trotoarjem dve stoletji poprej. Skrite za ohlapnimi vezenimi oblekami in pokrite čez glavo in ramena z dolgo črno ruto, imenovano saya, ki je prekrivala ves obraz razen trikotnika levega očesa, niso tapadas javno razgaljale nobenega dela telesa. Z izjemo madeža mestiške kože, očesnega zrkla in njegove daleč naokrog znane spogledljivosti, so bile na ulicah popolnoma nerazpoznavne celo za svoje može, in ker njihovo gibanje že tedaj ni bilo omejeno, so nevidno vladale ulicam centralne Lime, njenim javnim mestom, gledališčem, bikoborskim arenam, promenadam in cerkvam, za čistočo katerih so se dve stoletji kasneje do obupa in fizične izčrpanosti borile njihove naslednice, pometačice v fluorescentno oranžnih opravah, ki so vzbujale splošno pozornost kvečjemu zavoljo svoje izumetničenosti, ne pa zavoljo sublimne prikritosti svojih čarov. Ta čudna mešanica starega in novega, neoklasicističnih pročelij in indijanskih revežev, ki so posedali po pločnikih v strganih srajcah in obrabljenih belih lakastih čevljih, se je z vsakim korakom, ki sva ga naredila po mestu, samo večal, kontrasti so se nizali in dosegli svoj višek, ko sva zavila okrog uličnega vogala in se znašla na Plazi de Armas. Sredi kvadrata zelenic in klopi so delavci postavljali ogromen zidarski oder, za katerega se sprva nisva zmenila. Šele nekaj dni kasneje, ko sem se odpravil k svojemu najljubšemu prodajalcu churotov, maslenih zavitkov, polnjenih s karamelno kremo, sem se zavedel, čemu je bila namenjena ogromna, v nebo vpijoča konstrukcija sredi madeža zelenila in prometnega kaosa. Pred mano se je dvigovala mogočna piramida med seboj spojenih železnih cevi, ki so jo delavci spodaj že zakrili z zelenimi plahtami. Pravkar je bil pripeljal tovornjak, s katerega je kakih petnajst zgoraj golih potomcev graditeljev inkovskih templjev raztovorilo ogromne darilne pakete. Sredi najhujše vročine je neutrudno raslo ogromno božično drevo.

Tapadas niso bile znane zgolj po svojem rafiniranem in subtilnem ravnanju s prikrivanjem svojih telesnih čarov, ko je beseda ali dejanje naneslo na ljubimca ali skritega občudovalca. Slovele so po svoji brezpogojni zahtevi, da jim gospod izroči fizičen dokaz svoje naklonjenosti, predanosti in ljubezni, ki je lahko imel le obliko denarja, zlata ali dragocenih daril. Pri tem je bilo povsem nepomembno, če je bila dama sama dovolj premožna ali če ji okoliščine, se pravi njen ljubosumen in sumničav mož, niso dovoljevale, da bi mogla kdajkoli, ne da bi vzbudila sum, potrošiti dokaz oboževalčeve naklonjenosti in ga je bila zato pogosto primorana podariti naprej – kar je veljalo, je bila trdna valuta emocionalnih dejstev, po možnosti zlata. O tem ali kakem drugem zlatu ni bilo sedaj ne duha ne sluha na ulicah prestolnice dežele, o kateri se je pred pol tisočletja po starem svetu širil glas kot o Eldoradu, deželi, kjer ljudje spijo v zlatih in srebrnih dvoranah, okrašenih z dragimi kamni, pod strehami, kritimi s pečenimi klobasami. Po petih stoletjih krvavih političnih prevratov, vstaj in državljanskih vojn, stoletjih izkoriščanja, kraj in razprodaj premoženja ter ljudi, je edino zlato svetlikanje, ki je še preostalo Peruancem, svetlikanje razbeljenega puščavskega prahu in delčkov steklovine, konzerv ali drugih odpadkov, v katerih je popoldansko sonce lomilo svoje žarke povsod tam, kjer ni bilo bataljonov pometačic v oranžnem – se pravi skorajda vsepovsod. Kot Peruanec, vsaj če si pripadal tisti polovici prebivalstva, ki je živela v revščini in pomanjkanju, zares nisi imel razlogov za upanje na uresničitev številnih obljub o zlati prihodnosti, ki da se Peruju in vsem njegovim državljanom, indijancem, mesticem, kreolom, belcem, Kitajcem in črncem, končno obeta. Drugače je bilo s prebivalci vil v bogati predmestni četrti Lime, med katerimi sva tisto nedeljsko popoldne iskala znameniti Museo de Oro, največji in najbogatejši peruanski muzej v zasebni lasti. Vila, ki se je razprostirala sredi urejenih zelenic, je privlačila trume turistov zaradi bogate zbirke orožja z vsega sveta v pritličju in zbirke predkolonialnih tkanin v prvem nadstropju, predvsem pa zavoljo inkovskega zlata, razstavljenega v blindiranih kletnih prostorih. Oro, ta čudežna rumena beseda! Seveda se ni nič spremenilo – zakaj bi se le? – od časov, ko je med prvo kolonializacijo Guamán Poma de Ayala, sin zadnjega ayacuchovskega kurake, inkovskega pokrajinskega vladarja, napisal tisoč dvesto strani dolgo pismo španskemu kralju Filipu III. V upanju, da bo novemu vladarju uspel pojasniti nečloveške razmere, v katerih so se znašli še včeraj vladajoči Inki, mu približati svojo civilizacijo in vzbuditi razumevanje in milost. Pismo, ki je bilo prvič prebrano najverjetneje šele leta 1908, ko so ga po spletu naključij izkopali v enem od københavenskih arhivov, je vsebovalo tudi naslednje besede: Naši indijanci, ki so morebiti res barbarske, a hkrati dobronamerne kreature, so jokali za našimi idoli, ko so bili ti uničeni v času konkviste. Sedaj so kristjani tisti, ki še zmeraj častijo lastnino, zlato in srebro, kot svoje idole. To čaščenje je bilo zapisano v obrazih množice, ki se je drenjala pred stekli vitrin in za njimi razstavljenimi zakladi. Nobenemu od nas ni bilo niti malo mar, da smo prišli v Peru kot dediči privilegijev, ki jih je predvsem zase, nato pa nujno še za vse nas, z mečem in prevaro izboril svinjski pastir, ki ni nikoli prestopil praga kake šole, prevarant, spletkar, predrzen, brezkompromisen, nadvse spreten in okruten morilec z imenom Francisco Pizarro. Vsi mi, evropski in ameriški turisti, smo prihajali iz krajev, od koder je izvirala podivjana idolatrija zlata, z gosto naseljenih in strogo zastraženih otokov sredi oceanov bede in revščine, otokov, kjer je tudi povprečnežu večinoma omogočena hoja po pometenih ulicah, osnovno zdravstveno zavarovanje in dva topla obroka na dan. Ta veliki privilegij – živeti povprečno osnovno življenje – so si naši očetje skozi stoletja med drugim izborili na račun divjih, neciviliziranih narodov, kakršen so bili Inki. Medtem ko smo v Evropi že streljali s puškami, prevajali knjige iz latinščine v kulturne jezike, gojili znanosti in ustanavljali prve univerze, so bili Inki še zmeraj brez pisave, častili so kamenje in sonce, jedli koreninice in streljali s pračo. To je našim prednikom zadostovalo, da so z njimi ravnali kot z živino. V prvih stotih letih kolonialne nadoblasti se je število Inkov zmanjšalo z devet milijonov na borih šeststo tisoč. Resnici na ljubo je treba tudi dodati, da so imeli zdesetkani barbari mnogo bolj učinkovito cestno omrežje kot današnji Peru, izjemno medrazredno in socialno pomoč, protipotresno gradnjo in namakalne sisteme, ki zdaleč prekašajo današnje. Razvit so imeli desetiški sistem, sistem pobiranja davkov, bogove osvojenih ljudstev so liberalno pripuščali v svoj panteon, moški in ženske so bili enakopravni. O vsem tem na ulicah današnje Lime seveda ni bilo več ne duha ne sluha. Ko sem nekaj dni predtem naivno iskal ostanke starega inkovskega etosa, sveta in magije v temnih očeh domačih uličnih slikarjev čiste indijanske krvi, ki so razstavljali na trgu pred cerkvico v središču Mirafloresa, ene najbogatejših četrti v Limi, nisem mogel pričakovati nič drugega, kot da se bom s svojimi naivnimi vprašanji le osmešil.

Zakaj, sem vprašal slikarje, ki so navkljub vročini vztrajali oblečeni v tradicionalne volnene ponče, da bi pri mimoidočih turistih vzbudili vsaj drobec občutka avtohtonosti, zakaj vse razstavljene slike prikazujejo zgolj kmetice idiličnih andskih vasi, ki, sklonjene in skrite za krajce svojih ogromnih klobukov, obdelujejo polja? Zakaj ni na nobeni sliki videti niti enega samega obraza? Je to izraz žalosti in trpljenja domorodnih delavk na veleposestnikovih poljih? Posnemanje kakega posebnega nacionalnega slikarskega stila? Kakšen na izvorne civilizacije vezan simbolni pomen?

"Nič, nič od vsega, señor."

"Zakaj torej ni videti nobenih obrazov?"

Situacija je postala rahlo neprijetna. Bilo je očitno, da jih sprašuje nekdo, ki ne pozna pravil igre. V dolgi tišini smo se spogledovali. Potem so mojstri barve in čopiča rešili splošno zadrego s tem, da so prasnili v smeh.

"Es mucho trabajo, amigo," preveč dela, preveč dela za tako malo zlata.

"Koliko zlata!" mi je prišepnila Maja, ko sva stala pred vitrino, izza katere so naju gledale draguljaste oči zlate posmrtne maske sipanskega vladarja. Spričo neznosne gneče je zrak v nizkih podzemnih dvoranah muzeja zlata postajal neznosno lepljiv in gost. Kot da smo v podzemnem svinčenem sefu, v novodobni blindirani grobnici, v konzervi gostega nepredirnega lepila. Muzeji, arhivarji smrti, uničevalci umetniškega izkustva, gojitelji prahu in nedostopnosti, množične razelektritve tega, kar je bilo narejeno za individualni stik, alibiji površnosti, razčlovečevalci pameti – kako vas sovražim vsakič, ko stopam utrujen in izmozgan iz peristaltike vašega drobovja, zmeraj prevaran, zmeraj ožet. Vi, puhličast cilj vsakega umetniškega snovanja, vi, ki se vam klanjajo milijoni, vi, gojitelji trupel, mrtve frigidnosti in lažnega maševanja, v avtomatiziranih gibih fluorescentno oranžnih cestnih pometačic je več življenja kot v vseh gnečah pred vašimi fosilnimi eksponati!

Pred leti sem sredi najhujše predpoletne gneče, ki je vladala na ljubljanski Filozofski fakulteti, vstopil v eno od obeh starih razmajanih dvigal. V kovinski kabini, ki je dovoljevala največjo obremenitev šestih potnikov, se nas je stisnilo devet odraslih in dojenček v rokah mlade mamice. V prvem in drugem nadstropju so se vrata dvigala odprla, spustila v kletko nekaj svežega zraka in se ponovno zaprla pred razočaranimi obrazi tistih, ki so zaman poskušali vstopiti. Dvigalo je pričelo počasi plezati proti tretjemu nadstropju in se nekje na sredini poti nepričakovano zaustavilo. Spogledali smo se. Starec, ki je stal ob gumbih za izbiro nadstropij, je pričel nervozno pritiskati najprej gumb številka tri, potem pa še vse ostale gumbe. Nič se ni zgodilo. Drugi so pričeli pritiskati zvonec za alarm. Lahko smo slišali hrup ljudi nad nami, zdelo se je, da so zelo, zelo blizu. Lahko smo razumeli, o čem je tekla beseda, razbirali smeh in razločili barve posameznih glasov. Poskusil sem še sam. Zvonil sem, a brez vsakršnega odziva. Jasno je bilo, da se v splošni gneči ne bo nihče zmenil za šibek piskajoč ton. Študentki, ki sta stali stisnjeni ob zadnjo steno kabine, sta tedaj prvi pokazali znake panike. Pričeli sta klicati, sprva mirno in polglasno, potem vse glasneje. Halo, nas slišite? Pomagajte nam! Na pomoč! Ob vpitju je dojenček planil v jok. Na obrazu mlade matere sem lahko prebral grozo, ki je sedaj vsako sekundo naraščala skupaj s temperaturo v kabini, ki je bila še iz časov, ko vanje še niso vgrajevali prezračevalnih naprav. Čutil sem potne kapljice, ki so mi izstopale iz čela, vse bolj redek zrak, v katerem se je količina kisika prepolavljala z vsakim vdihom. Z žensko srednjih let, ki je stala ob meni, sva poskušala odpreti vrata na silo, a brez uspeha. Bila so kot privarjena in mi ujeti kot podgane. Nekdo je bruhnil v jok. Na prepotenih licih ljudi si lahko vohal grozo. Še enkrat smo poskušali z gumbi. Pod njimi je bilo tudi rdeče stikalo za izklop dvigala. Ženska ga je izklopila in spet vklopila. Dvigalo je trznilo. Vsi smo utihnili. Še enkrat ga je izklopila in vklopila. Nekaj nadstropij nad nami so kolesca v mehanizmu dvigala zagrabila jeklene vrvi. Začutili smo rešilni poteg in planili prestrašeni in polni groze skozi počasi odpirajoča se vrata na prosto.

Naj bo vzgib za potovanje beg, umik ali približevanje – naše blodno premikanje zmeraj vsebuje tiho upanje na končno odrešitev. Odrešitev od česa? Eden od odgovorov bi se morda lahko glasil: odrešitev od sebe, od sebe v tem, kar sem, čeprav čutim (čeprav vem), da to nisem jaz oziroma da to še zdaleč nisem jaz, ki sem lahko, ki zmorem, ki moram postati. Samorealizacija? Ne. Izstopanje iz sebe, odrešilni korak iz ujetosti v zračnost. Kot da je kraj, kamor potujem, tik nad mano. Lahko slišim smeh svobodnih glasov, lahko čutim milimetre, ki tako pogosto ločijo zadušljivi pekel od osvobojenosti. Ne vem kako in ne zakaj, a iščem odrešilno rdeče stikalo. Zato da se ne zadušim. Potujem, da bi na neki nepredvidljivi točki dvigalo trznilo in me pričelo dvigati.

Občutek odrešitve, ki me je preveval, ko sem se povzpel iz zadušljivih kletnih prostorov Musea de Oro, je spominjal na občutek, ko sem izstopil iz dvigala v tretjem nadstropju Filozofske fakultete. Zbirke helebard, samokresov, bodal, samurajskih mečev in drugih pripomočkov za rop v kleti razstavljenih zakladov so še vedno obkrožale trume obiskovalcev, a zrak je bil svež in moč je bilo dihati. Z Majo sva si oddahnila in se povzpela še za nadstropje više. V veliki dvorani so v slapovih divje opoldanske svetlobe stale visoke vitrine z ostanki predkolonialnih tkanin. Nikjer ni bilo nikogar. Nepričakovano sva prišla v nek povsem drug svet, brez nadzora kamer in čuvajev, v pozabljen labirint vzorcev, prepuščenih samim sebi. Tiha tkanja, ki so jih po navodilih bogov v dolgih urah ječanja lesenih statev stkali grčasti prsti, potrpežljivo, skromno in pazljivo, kajti vsaka nit nosi pomen, vsak vzorec je utemeljen v nastanku in razvoju in propadu sveta, v katerem je tkan, v kozmogoniji njegovih bolečin in radosti. Za Inke in druge civilizacije, ki so naseljevale Peru pred prihodom Špancev, so bila tkanja bolj sveta in dragocena kot zlato. Pozornost in ure, vložene vanje, so prekašale vse primerljivo. Davki so se plačevali v tkaninah, največje darilo je bil kos izbranega blaga, status umrlega je bil določen s količino tkanine, položene v grob, ugled osebe je bil določen z vrsto blaga, ki ga je smela nositi. Tako je le inkovski kralj nosil obleko, stkano iz netopirjevih dlak. Celo po končanih bitkah je veljalo za neprimerno večje ponižanje ujetega sovražnika sleči do golega in se vrniti domov z zmagovalno trofejo njegove obleke, kot pa mu vzeti življenje. Ta svet kontemplativnega tkanja je izginil in prav tako so izginili prsti, ki so ga poskušali še enkrat stkati. Ostal je le vzorec brez zgodbe, čista, na zid pripeta imaginacija, ki so jo v strmi svetlobi glodali molji, nebeški privid, ki je v ozkih prehodih rasel globlje in globlje navznoter. Stopala sva med vzorci, do katerih skrivnosti nisva imela dostopa, in razmišljala o skrivnosti, ki naju je skupaj pripeljala na začetek potovanja, na začetek preizkušnje. Kakšen bo njen konec, ni mogel vedeti nobeden od naju, a bila sva znotraj, v žarečem rovu, izpostavljena in ranljiva in skupaj. Skrite za zadnjimi preprogami so nizke omare v svojih preperelih telesih hranile zbirko stare keramike. V vitrini je stala velika rumenorjava skodela. Na njenem sprednjem robu se je glina nagubala v upodobitev inkovskega para, moškega in ženske med spolnim aktom. Poleg skodele je stal vrč: njegov ročaj se je kot vitica dvigoval v debelo inkovsko ženo – čistost plodnosti. Droben mož, ki ji je segal komajda do kolen, jo je od zadaj zadovoljeval s penisom, večjim od sebe. Ženska je med spolnim aktom spredaj hkrati rojevala. Med opazovanjem glinenih figur sta se odseva najinih obrazov v steklu vitrine čisto zbližala. Začutil sem Majino sapo in njen vonj. Tudi midva sva le dve figurici, narejeni iz blata, postavljeni skupaj. Žgeva se počasi, na dnevni in nočni svetlobi, in to bo trajalo do konca sveta ali dokler eden od naju ne bo počil, drugi pa postal figurica na pokrovu lončene posode na dnu vitrine. Na njej je bila upodobljena ženska z moškim obrazom. Klečala je na vseh štirih. Nekaj absurdnega je bilo na njenem obrazu, nema živalska topost, zazrta v šipo, v kateri se je počasi rosila sapa mojih in Majinih ust. Njen pogled, pogled klečeče ženske moškega, je šel v naju, prodiral je naprej, onkraj časa, onkraj prostora, se tam razcvetel kot korala, ki je s svojimi ostrimi vršički zarisala svetlobno znamenje sredi praznine in izginila v mulju. Za glineno ženo je stal in jo s penisom, ostrim kot nož, plodil okostnjak.

Kako uro pozneje sva naletela na skupino mladih Američanov, ki so si z veliko pozornostjo ogledovali enega vrhuncev zbirke orožja. Med zastavami in razprostrtimi prapori je stala

UNSERE GROßE KRIEGSÜBERRASCHUNG 1914

DIE 48-CENTIMETER BOMBE

GOTT SCHÜTZE KÖNIG UND VATERLAND

Skrito ranjena sva se na poti ven morala preriniti mimo njih. Komaj da so se umaknili, tako očarani so bili nad prahom, ki je počasi vstajal z jeklene konice izstrelka, zalebdel visoko v vroči novembrski nedelji, počakal na ugoden prepih in se samomorilsko zagnal proti izhodu.

Ropotajoči taksi je s počasnostjo privida lizal kilometre proti centralni Limi. Oba sva molčala. Taksist zalitih rdečih lic, v karirasti srajci in tistih prašnih hlačah na črto, ostanku militaristične kolonialne mode s konca devetnajstega stoletja, ki jih v Peruju vsakodnevno oblečeta tako bankir kot cholo, reven delavec, je nemudoma prepoznal svojo poklicanost. Tujcema predstaviti gastronomski arzenal domovine je bil, hote ali nehote, okruten sadističen naklep, saj se je bila lakota v najinih želodcih že prekomerno razrasla in je že najmanjša omemba hrane povzročala tiho skelečo bolečino. Taksist se ni pustil zmesti. Njegova desna hlačnica se je le še za spoznanje dvignila s pedala za plin in že se je pričel neskončen monolog, ki ga je občasno prekinil le z navdušenim prikimavanjem, cmokanjem in mlaskanjem, z vzkliki, zavijanjem oči in mahanjem z rokami. Specialitete obskurnih imen so nastajale in izginjale pred najinimi usti, zdelo se nama je, da je vonj smoga, asfalta in izpušnih plinov, ki je drl v avtomobil skozi polodprta okna, ki jih ni bilo moč ne spustiti ne dvigniti, le katranska skorja, ki skriva globoko v sebi nežno in sočno sredico vonja specialitet, kot so pejerrey, camarones ali cuj na ražnju. Omamne vonjave so prodirale skozi okna tisoč cevicherij in kitajskih restavracij, imenovanih chifas, mimo katerih smo počasi drseli. V njih, za njimi ali kar na pločniku pred njimi je vse cvrčalo, se kuhalo, blobotalo, se penilo, dimilo, žvenketalo, neskončni rezanci so se izmenjevali z rakci in rakci z ribami in ribe z rižem in riž z drobnimi kitajskimi natakarji, ki so smeje se prinašali na mize pladenj za pladnjem.

Ko sva izstopila, se je taksist, ki je bil prispel šele do sredine svojega jedilnika, sklonil čez sovoznikov sedež, pomolil glavo skozi okno in zavpil za nama:

"Señor, in lomo a la chorrillana, nujno ga poskusite, odličen je, odličen!"

Vsa podžgana od taksistovega govoričenja sva zavila v prvo restavracijo. V temnem zadimljenem kotu se je nekaj žalostno cvrlo, za eno od povoščenih miz je ob prazni steklenici piva samotno spal natakar. Pred vhodom v drugo restavracijo je ležal slok garjav pes. Ženska, ki je stala pred vrati tretje restavracije, bi lahko mirno izobesila napis: ˇOferta especial! ˇDIARREA, solo 5 nuevos soles! posebna ponudba, diareja, samo 5 solov! Najino iskanje je z muzajočim se nasmeškom s konca ulice opazoval v dolg bel predpasnik ovit natakar. Lačna kot volkova naju je s skromno gesto zvitega kretničarja pospravil v notranjost svojega lokala. Bilo nama je že popolnoma vseeno, kje in kaj bova jedla. Najina borbena morala je bila na psu, in še tega bi tedaj snedla. Sedla sva na plastične stole za eno od miz. Ob počrneli plošči takoj za vhodnimi vrati je sedela zajetna domačinka in s spretnimi gibi obračala ogromne, čudovito dišeče zrezke, ki so svetlikaje se cvrčali v lastni omaki in krompirčkih. Od kakih desetih miz sta bili razen najine zasedeni še dve. Za litrskimi pivovskimi steklenicami so v polmraku sedeli delavci in gledali televizijski prenos nogometne tekme. Redki mrmrajoči komentarji. Dolgo nagačeno strmenje. Očitno je bilo, da njihova ekipa izgublja. Po nekaj minutah sta pred nama pristala odrešilna zrezka. Nabodel sem ogromen kos sočnega mesa na šibke plastične vilice, globoko zagrizel in čutil, kako se mi je meso v ustih topilo od ugodja. Prinesli so še plastična noža. Jedel sem brez predaha. S hitrimi matematičnimi gibi sem rezal meso, ga obogatenega z v omaki natopljenimi krompirčki nosil v usta in vse skupaj poplakoval z grenom pivove pene. V tem zanosu se je bil ves svet pomanjšal na beli plastični krožnik pred mano. Nič drugega ni več obstajalo znotraj zatopljenosti v obred hranjenja: le bel krog, ki ga je bilo treba očistiti vsega, s čimer je bil zakrit. Na mah sem pospravil skoraj dve tretjini velikanskega kosa mesa. Začutil sem, da moram dvigniti glavo, splavati iz morja pogoltnosti na površje, pošteno zajeti sapo, si za trenutek odpočiti, da bi lahko nadaljeval. V tistem trenutku so se vrata restavracije ponovno odprla. Skozi prostor je brizgnil oster snop suhe svetlobe, izza katerega je stopil starejši, v cape oblečen moški, najvišji Peruanec, kar sem jih kdajkoli videl. Meril je čez dva metra in imel od sonca zažgano, rdečečrno kožo. To je bil Illapa, bog groma in strele, bog osvajalec, ki je imel moč zajemati mleko z reke zvezd na nočnem nebu in ga zlivati kot dež in plodnost na zemljo. V levici je kot kamnito strelo držal metlo in iz njegovih sajasto nevihtnih oči je skozme bodla oslepljujoča napetost. Kot da bi bil izpod vek izsesan vsak dvom in vsaka misel, so bile oči tega možakarja prazne oči neomahljivega norca, oči hipnotizerja. Široko razprte, polne popokanih žilic, nevihtnih bliskov na beločničnem obzorju so zrle vame, ki sem sedel kot prikovan in vedel le, da so bile vse bliže, vse bliže, vse bliže. Kot težek nevihtni oblak je njegova senca zatemnila najino mizo. Na sredi njegovega razbrazdanega obraza se je odprla ustna odprtina, iz katere se je izvil globok, nerazumljiv hropež. V tistem trenutku je vse naokrog izginilo. Bila sva čisto sama. Stal je pred mano, pol blazen, pol preroški, njegova velika, s temnimi žilami prepredena šapa je segla naravnost proti meni in z mojega krožnika pograbila preostanek mesa. Z neznosno počasnim gibom ga je odnesla, da je obvisel kot na daritvenem kavlju nekaj centimetrov nad njegovimi usti. Njegove oči me niti za hip niso nehale gledati. Kot da so mi hotele pokazati strašansko uničevalno silo gospodarja, ki lahko vzame in da, karkoli poželi, boga in hkrati božjega cucka, ki mu je gospodarjeva roka počasi spustila kos mesa med njegove lačne, na široko razprte gnile zobe. Darovati in biti sam vzet. Boriti se kot žival za končni račun, ki ga ni moč poravnati. Vse se enkrat izteče, toda nekateri že veliko prej globoko v sebi zaslutijo, da postaja igra v svojem neizprosnem središču vse bolj le igra proti samemu sebi, da nas vodi in določa okrutna prevara, pri kateri lahko le izgubimo. Temo, ki me je grozeče obdajala, je predrlo vreščanje kuharice, ki je še trenutek poprej čistila svoj raženj, sedaj pa je stala z grozeče dvignjeno kuhalnico pred možakarjem. Velikan se je obrnil in tako nepričakovano, kot je vstopil, tudi izginil. Bilo je, kot da sem se prebudil iz globokega transa. Zagledal sem Majo, ki me je prestrašeno gledala. Od sosednje mize so do naju prodrli vzkliki, navdušeno ploskanje in navdušeno potrkavanje kozarcev ob izenačujočem zadetku domačih. Illapovo svarilo je bilo sprejeto. Ali čutiš, kako naju ta dežela potaplja vase? je rekel čez čas eden od naju. Ne spomnim se več kdo.

Bilo mi je šestnajst let. Nek znanec iz ptujskega gledališča, ki se je leta kasneje popolnoma predal svojemu tedanjemu konjičku, ezoteriki in okultizmu, me je povabil, da se mu pridružim pri hoji po žerjavici. Po žerjavici? Po tisoč stopinj vroči žareči preprogi? Seveda sem bil za vse, kar je imelo opravka z robovi možnega. Napisati šest pesmi na dan. Popiti štirinajst piv na večer. Poslušati U2 in Igorja Stravinskega hkrati. Nositi dolge lase. Hoditi po razbeljeni žerjavici. Seveda! Skupina je štela kakih dvajset ljudi. Bil sem najmlajši in kljub temu, da mi je ostalo tisto obdobje mojega življenja v spominu kot temno, eden daleč najbolj pozitivno nastrojenih članov čudnega združenja. Vodja ognjenega podviga, nekakšen lokalni guru sumljivega slovesa in poslanstva, nas je posadil po tleh samotne gorske koče nekje na obronkih Pohorja in pričel s pripravami. Morali smo zapreti oči in meditirati. Čeprav ni vodič dajal nobenih drugih napotkov kot to, kako naj dihamo in držimo svoje telo, so nekateri že po nekaj minutah mirnega sedenja padli v histeričen jok in tresavico. Kmalu sem razumel, da so bili to pripadniki vodičeve skupine, ki so očitno redno izvajali obrede praznjenja odvečnih energij. Zanje je vsak podoben izbruh pomenil nekaj dni olajšanega nabiranja novih starih frustracij in vse večjo odvisnost od guruja, ki se je na ta način tudi olajšal – predvsem denarnih skrbi. Meditacije, katere glavni učinek je bil, da me je na trdih in hladnih tleh pričela boleti zadnja plat, je bilo kmalu konec. Stopili smo ven na samotno gozdno jaso in prižgali devet metrov dolg kup bukovih klad. Napočil je čas plačila za ritual. Ko se je ogenj razplamtel, smo sedli okrog visokih plamenov. Pričelo se je nočiti. Plapolanje ognja je postajalo nižje. Razbeljeni hlodi so pokali in se na mestih pričeli sesipati vase. Zavoljo silne vročine sem moral sedeti nekaj metrov proč od grmade. Zrl sem v silno žarenje sredi noči, ki se je kot debel plašč spustila okrog nas. Ko je napočil pravi trenutek, je vodja razmaknil kres, da se je do kraja sesul vase. Plameni so ugasnili in na tleh pred nami se je zasvetlikal devet metrov dolg žareč jezik. Kot nam je bilo poprej naročeno, smo se postavili v vrsto, z rokami kvišku in dlanmi obrnjenimi proti nebu. Pričeli so se prvi vzkliki ohm, ohm, ohm. Počutil sem se absurdno, a hkrati me je bilo tako zelo strah, da sem se pridružil vzklikanju. Seveda nisem verjel, da se je mogoče sprehoditi bos po silnem žarenju pred sabo, ne da bi končal v bolnici s hudimi opeklinami. Vzklikanje je postajalo glasnejše. Prvi se je po žerjavici sprehodil guru. Njegova hoja je izdajala globoko neprepričanost v lastno početje. Hodil je z zakrčenim obrazom in zvitim telesom, kot nekdo, ki hodi po steklovini, in ko je prišel na drugo stran, je brž preveril svoje podplate in se nasmejal kot nekdo, ki ne more verjeti, da mu je zares uspelo. Za njim so se prek žareče preproge slepo spustili še drugi. Vse bolj prepričan sem bil, da je početje pravi samomor. Srce mi je divje utripalo. Drug za drugim so vsi vzklikaje odšli na drugo stran. Ostal sem samo še jaz. Navdušeni, ker je vsem uspelo, so sedaj še z neprimerno večjo gorečnostjo vzklikali svoj ohm, ohm, ohm. Lahko sem videl silhuete njihovih razbeljenih teles, ki so lebdele visoko nad tlemi in zarisovale obrobje noči. Zatisnil sem oči. Zakaj se nisem v tistem trenutku obrnil in poslal vseh norcev okrog sebe k vragu?

Sedel sem v čakalnici Ormeña, enega od velikih peruanskih avtobusnih prevoznikov. Maja je odšla kupit vozovnici za Pisco, mestece kakih 240 kilometrov južno od prestolnice, ki je bilo naslednja postaja najinega potovanja. Plastične klopi čakalnice so bile napol prazne. Sezul sem si sandale in preverjal pekoče žulje, ki so mi rasli na stopalih skupaj s kilometri, ki sva jih v zadnjih dneh napešačila po ulicah Lime. V čakalnici je vladala nenavadna tišina. Le skozi membrano razcapanega zvočnika je prodiral glas, ki je napovedoval destinacije, čase odhodov in prihodov, razmestitve prtljage in potnikov. Tipal sem razpokano kožo na svojih podplatih in razmišljal, kako je nekaj obupno usodnega, krutega in dokončnega v glasovih, ki iz neznanih, skritih ust določajo na vozliščih usod našo prihodnost in našo smer. Spomnil sem se sorodnega glasu, ki sem ga kot majhen otrok slišal prodirati iz zvočnika, pritrjenega ob steber avtobusne postaje na Ptuju, glasu, ki je izgovarjal imena meni tedaj daljnih, neznanih in eksotičnih krajev, kot so bili Ormož, Ljutomer, Kidričevo, Maribor, Varaždin, Lenart. Pozneje sem ga slišal prihajati iz velikanskega ozvočenja narodnozabavnega ansambla, ki je stalo ob strani dvorane domačega kulturnega doma tisti dan, ko so me skupaj z mojimi sovrstniki odvedli na oder in nam na glave posadili modre kapice s pločevinastimi rdečimi peterokrakimi zvezdicami, nam zavezali rdeče rute okrog vratu, in je moj stari oče besno pogledal stran in zaklel, ko sem mu doma povedal, da sem postal pionir. Od tistega časa naprej so tuji glasovi vse pogosteje odločilno posegali v moje življenje. Prihajali so iz zvočnikov, poskritih med štukaturami cerkvenih obokov, medtem ko so žene jokale od veselja in si je možic s škofovsko palico v levici obrisal desni palec ob moje čelo. Prihajali so iz velikih zvočnikov nogometnega stadiona, kamor me je včasih peljal oče, in iz malega avstrijskega tranzistorja, ki ga je moj stric v letih, ko se je le omejeno potovalo v tujino, prešvercal čez mejo. Glasovi so vsakodnevno prihajali iz televizorja in me nagovarjali, naj imam sovražnike, naj ubijam in kupujem. Odmevali so po hodnikih ljubljanske Filozofske fakultete, slišal sem jih v barih, bankah, prodajalnah in uradih. Ko sem se ob koncu tedna vračal iz Ljubljane domov, sem videl kmete, ki so ob spremljavi teh glasov pasli krave in obračali seno, sošolce iz osnovne šole, zaposlene v piščančjih klavnicah, ki jim je glas za tekočim trakom prišepetaval sončne obete njihovih mrkih življenj. Skrotovičeni glasovi so doneli po letališčih, postajah podzemnih in nadzemnih železnic, po postajališčih tramvajev. Med njimi je bil glas mojega očeta, ki je prepovedoval, in glas moje matere, ki je vnašal obup in zmedo. Glas moje sestre, izgubljen v vesolju. In bili so glasovi tisti večer na obronkih Pohorja, bilo je vse močnejše vzklikanje, ki je prihajalo z onstran strahu pred devetimi metri razbeljenih tal. Vročičen sem zaprl oči in stopil, stopil v svoj strah. Pod stopali sem začutil ognjeni hlad in slišal, kako so prvi razbeljeni kristali hrustaje popokali pod težo mojega telesa. Naredil sem korak, dva, tri. Se zaustavil. Vse me je neznosno peklo, bolečina me je obdajala kot nepredušna lupina. Bila je povsod, vendar ni prodirala v središče, ni se me dotikala tam, kjer bi bilo smrtno. Bila je tiho žarenje okrog čiste in varne sredice. Naredil sem še nekaj korakov, prestopil ostri rob žarenja in teme in štrbunknil v hladno travo. Preveril sem svoje podplate. Na vsakem je bil na popolnoma istem mestu kot zrno graha velik mehurček. Silni ogenj, ki je v meni sežgal pregrado strahu in odfrčal skozme visoko v vesolje, je zapustil na stopalih dve znamenji. Bili sta tihi opomin, da je bila pot pod mojimi nogami stkana iz vseh glasov, ki so me vsak na svoj edinstven način napotili sem, da je bila pot, ki se je odpirala pred mano, posledica vseh glasov, ki so prodrli vame, se borili z mano, me razjedali, preizkušali in plemenitili. Bila je stkana iz vseh zunanjih glasov, tako kot je moj individualni glas, ki se je tisti večer v silnem žarenju v meni izčistil in izoblikoval, bil izčiščenje vseh poti, ki sem jih do tedaj prehodil, postal je srebrno žareče jeklo, ki v tankem nitastem curku priteče iz surove rude po žarečem kanalu talilne peči.

"Señor no tiene mucho tiempo?" Gospod nima veliko časa? se mi je čez poldrugo uro skozi svoje zlato zobovje zarežal sprevodnik našega avtobusa.

"Mucho, mucho," sem mu odvrnil, namrgoden zavoljo zamude, s katero smo krenili na pot, v resnici pa presrečen, da sta bili najini vozovnici končno strgani in da bova vsak hip na poti za Pisco.

Kakšna simbolika dejanja: treba je strgati vozovnico, treba je raztrgati po sredi imeni kraja, ki ga zapuščaš, in kraja, v katerega si namenjen, treba ju je razveljaviti, uničiti, pozabiti, da bi se sploh lahko odpravil na pot. V vsaki roki držiš le košček papirja, in ko ure, mesece, leta pozneje poskušaš znova sestaviti strgana in zmečkana dela, je vse, kar še uspeš prebrati, nekaj madežev na tvojih podplatih, klobčič pred leti slišanih glasov, ki se nenadoma razveže v tvoji glavi in jo preplavi z drobnimi nitkami smeri.

Ko je vstopil šofer, nas je na avtobusu sedelo komaj kakih deset potnikov. Pozdravil nas je s svečanim nagovorom, sedel na svoj jezuitski sedež, spleten iz gole žice, in pognal motor. Avtobusi so lakmusov papir družbe. V Greyhoundu, s katerim sem pred leti križaril po Floridi, so izginila tla pod preprogo smeti, ki so jo potem na postajah, ko smo potniki kot hitre krave prežvekovali hamburgerje, z ogromnimi metlami sabljale drobne kubanske čistilke. V iztrošenih šolskih avtobusih, ki so jih Američani po prikritem vojaškem puču tako uspešno prodajali Gvatemali, eni najrevnejših latinskoameriških držav, smo se gringi vozili na strehah. Za povprečno visokega belca, starejšega od štirinajst let, so bile lesene klopce nameščene preveč skupaj in nihče ni imel srca, da bi med kokošmi in vrečami koruze sedel počez čez celo klop, medtem ko se je za prosta mesta kar trlo tihih, pred sebe strmečih indijank z dojenčki v naročjih in starcev. Peruanski avtobusi so v primerjavi z gvatemalskimi mnogo modernejši in manj eksotični. Šoferjev oltarček, pritrjen na armaturno ploščo, gornji del vetrobranskega stekla ali kar na volan, je subtilno decenten v primerjavi z, na primer, mehiškim, kjer se od plastičnih podobic Jezusa in Marije in svete družine in lučk in rožic pred šoferjem vse bliska, da je tujec, ki sedi v zadnjem delu avtobusa, prepričan, da je pri šoferju izbruhnil ogenj in bo avtobus vsak hip razneslo. V Peruju so motooltarčki zreducirani na papirnate podobice, drobne križce ali ikonice, ki se pozibavajo nekje nad volanom. Peruanski avtobusi tudi niso tako načičkani kot ekvadorski, v katerih ima potnik vtis, da je vstopil v dnevno sobo kakega luksuznega stanovanja in si pozabil sezuti čevlje, ali še prej v krsto, saj lastniki avtobusov kar tekmujejo med sabo, kdo bo na okna obesil temnejše in bolj čipkaste zavese in oblekel preostalo notranjost vozila v vijoličen ali temnomoder pliš. Skrivnost peruanskih avtobusov je v njihovih poteh. Ogromen, skorajda prazen avtobus bo zapeljal z zagrajene postaje na ulico, a le da bi tam naredil polkrožni zavoj in se usmeril nazaj proti sosednjim vratom iste avtobusne postaje, od koder se je pravkar podal na pot. Vrata se bodo čudežno razprla in ga spustila v notranjost ogromnega skritega patia, med skladovnice zabojev in parkirana vozila, levo in gor, in še enkrat levo in desno bo peljala njegova zagonetna pot, vse dokler ne bodo pred njim naenkrat zrasla naslednja vrata, nek tretji, skrivni izhod iz tega labirinta, nepričakovan, vrata, ki bodo vodila na povsem neznano ulico. Šele tukaj bodo vstopili pravi potniki, tisti, ki se za razliko od turistov in lokalne gospode vozijo po četrtinski ceni, tisti, ki poznajo pot, a jo kljub temu ponavljajo zmeraj znova, dan za dnem, da bi preživeli, in z njimi tudi parna pot, ki se bo vsakokrat vtisnila globlje v njihov temni spomin in jih določila brez namena, brez cilja, kot gola, iz dneva v dan rastoča zaznamovanost obrazov.

Premikanje avtobusa tisto novembrsko popoldne je bilo ponovitev in metamorfoza nekega ne več otrokovega, a hkrati še ne odraslega jutranjega spuščanja po gričevnatem grebenu zahodnih Slovenskih goric proti Dravski dolini, skriti pod težko dlanjo megle. Med njenimi belkastimi prsti so vrhovi gričev štrleli kot otoki za druge odteklega, zame pa še zmeraj prisotnega Panonskega morja. Vidim očeta, kako se, v jutranji naglici slabo obrit, za volanom nelagodno preseda in si mane zaspane oči. Medtem izginja veličasten razgled v smeri Hrvaške, ali levo, proti Madžarski, ali nazaj, proti Avstriji, izginja med jablanami in smrekami in bukvami in slivami in hrasti in topoli, med portali starih panonskih hiš in neometanimi zidovi škatlastih novogradenj. Vidim njihovo bežno prisotnost, vse dokler se ne potopiva v belino, da le še kot privid minevajo mimo naju jutranje, v prvi mraz oblečene njive, njihove neskončne brazde, srebro trav in vrbe, ki žalujejo nad čarobnim imenom potoka: Princigena. Ura je sedem. Moj oče gre na delo, ki ga ni moč opraviti, in jaz v šolo, ki je ni moč končati. Bližnja tujca sva si, nezmožna odkritega pogovora. Princigena. Drsenje sanj mimo avtomobilske šipe, občutek hladnih dlani, vprašanja in odgovori, ki so, nezastavljena in neodgovorjeni, zbežali ena mimo drugih in naju oba pripeljali nekam čisto drugam.

Avtobus je kmalu zavil s ceste in se ustavil. Na enem od številnih zanemarjenih postajališč, sredi oblakov puščavskega peska, navpične opoldanske vročine in kupov odpadkov, med katerimi so se prerivali ljudje, čakajoč na svoj avtobus ali v upanju na vsakršni zaslužek, so na avtobus vstopili ženske in otroci, ki so se preživljali s prodajo osvežilnih pijač, sadja ali hrane. Refrescos! Gelatos! Sandwiches con pollo! je za nekaj trenutkov završalo po ozkem prehodu, dokler ni pričel avtobus počasi speljevati, da so se med smehom tistih med vrati in vreščanjem tistih, ki so bili pravkar uspeli kaj prodati in jim je zmanjkovalo časa za štetje drobiža, vsi zapodili proti izhodu. Vožnja se je nadaljevala. Po nekaj sto metrih je s svojega sedeža vstal neznanec, si na srajco pripel priponko s svojo sliko in nečitljivim napisom ter nas premeril z ostrim pogledom. Vsem je bilo jasno, kaj bo sledilo, uganka je bilo le, kaj nam bo možakar poskusil prodati. Mentolove bonbone proti izgubi spomina? Čudežno tinkturo, ki odpravi plešo v štirinajstih dneh, pri čemer se prvi rezultati pokažejo že po eni noči? Žogice za baseball? Strihnin? Kokain? A ni nam bilo treba dolgo ugibati. Možakar se je odkašljal in spektakel se je lahko pričel.

"Dame in gospodje! V veliko čast in zadovoljstvo mi je, da vam smem, s prijaznim dovoljenjem gospoda šoferja in gospoda sprevodnika, predstaviti izdelek, ki ga pri nas ni moč nikjer kupiti in je zato naše današnje naključno srečanje za vas morebiti lahko usodnega pomena. Vsi poznamo takšne in drugačne izdelke, ki jih vsakodnevno propagirajo na televiziji z raznoraznimi slogani, katerih sporočila lahko držijo ali pa tudi ne. Pred vami, dame in gospodje, pa je izdelek, ki je sam svoja najboljša reklama, saj vas noče prepričati z nikakršno spektakularno, pretirano in tako pogosto lažno samohvalo, marveč z golimi dejstvi. Dame in gospodje, morda sploh ne veste, kolikšno srečo imate, da sedite prav na tem avtobusu, kjer boste imeli priložnost spoznati čokolado Duro." Dobro ti gre, amigo, pomislim, ena nič zate. "Čokolada, boste rekli, vsak Peruanec je ljubitelj čokolade, jé jo, kjerkoli jo le lahko dobi, in dobi jo skoraj na vsakem koraku, in to najrazličnejših vrst in okusov. Zakaj bi bila torej ta čokolada kaj posebnega, vrednega vaše cenjene pozornosti?" Ozrem se po avtobusu. Od tridesetih potnikov te skoraj nihče ne posluša. Če prodaš več kot dve, tri čokolade, si dober, stari. "No, čokolada Duro, ki vam jo predstavljam, ni kakor druge čokolade. Te vsebujejo ogromno sladkorja, ki zvišuje holesterol, dviguje krvni pritisk, povzroča bolečine srca in ožilja, in vsi predobro vemo, kako obremenjeno je sicer izjemno vzdržljivo srce vsakega Peruanca. Poleg tega so, dame in gospodje, običajne čokolade strup za zobe in privoščiti si dobrega zobozdravnika v teh časih, señoritas y señores – ni mi treba govoriti, kaj to pomeni. Proizvod, ki ga imate pred sabo, pa je pravo nasprotje za naš organizem škodljivih čokolad, ki smo jih vsi vajeni in ki se jim vsakodnevno le s težkim srcem odrečemo. Čokolada Duro namreč ni narejena na osnovi sladkorja, marveč na osnovi maltoze. Preden vam razložim, zakaj to pomeni pravo revolucijo v prehranjevanju, ki je že dodobra spremenila prehranjevalni vsakdan v Evropi in ZDA, vam bom ponudil brezplačno v pokušino surovino, iz katere je narejena čokolada Duro, in prepričali se boste lahko, da je surovina že sama po sebi zdrava in izredno okusna." Bravo, amigo, če te množica ne posluša, moraš z vsakim osebno navezati stik in mu s tem, ko mu ponudiš ščepec svoje rjave sluzaste melase, vzbuditi občutek, da je postal tvoj dolžnik, se pravi kupec, ni kaj, dva proti nič zate. "Že čudovit in svež okus popolnoma naravne maltoze, iz katere je narejena čokolada Duro in ki ste jo pravkar imeli priložnost poskusiti, vam takoj pove, da ne gre za običajen izdelek. Ne, dame in gospodje, señoritas y señores, čokolada Duro ne vsebuje niti kančka sladkorja, zato pa vsebuje vse, kar vaše telo vsak dan nujno potrebuje. Vitamine A, B, C, D, E in G, ki krepijo vaš organizem in ga delajo odpornega proti infekcijam in manjšim obolenjem, kot sta prehlad in gripa, ter večjim in hujšim boleznim, ki jih je v današnjem svetu vsak dan več." Vedel sem, da boš zaigral na karto zdravja: dva proti ena! "Minerali in rudnine, ki jih čokolada Duro vsebuje, krepijo vaše kosti, nohte, zobe in mišično tkivo, hranilne snovi pa pomagajo vašemu telesu, da uspešno prenese vsak napor težkega delovnega dne, pri čemer še dodatno krepijo vaš mentalni ustroj. To pa ni vse, dame in gospodje, nisem vam še izdal največje odlike čokolade Duro, po kateri se že v osnovi razlikuje od vseh drugih čokolad. Pred nekaj dnevi sem govoril z nekim pomembnim japonskim poslovnežem, ki mi je prijateljsko prišepnil, da je sicer res, da je Japonska velesila na področju računalniške, avtomobilske in druge industrije. Mi imamo Toyoto, ki je vi nimate, mi je rekel, a kaj nam to pomaga, ko pa se spričo delovne zagnanosti japonskega ljudstva ne rojevajo več nobeni otroci. Ekonomsko smo na višku, biološko pa umiramo, vaša rasa pa je prihodnost, mi je dejal. Toda, dame in gospodje, sprašujem vas, ali je to res? Peruanec mora trdo delati, da zasluži svoj vsakdanji kruh, da preskrbi sebe in svojo skromno družino, in to ga utruja in izčrpava. Čeprav se nam morebiti zdi, da je okrog nas vse polno novorojenčkov, kažejo statistična dejstva drugače: vsako leto se rojeva manj in manj otrok in številke so že alarmantne. Señoritas y señores, velika skrivnost uspeha čokolade Duro v Evropi in ZDA je, da s svojimi enkratnimi proteini učinkovito in zdravilno deluje na spolno življenje vsakega izmed vas, mu daje novih moči za tisto reč, za katero konec koncev v naših skromnih življenjih gre: el amor. Zahvaljujem se vam za vašo pozornost in vam nudim enkratno priložnost, da kupite čudežno in zdravilno čokolado Duro brez kančka sladkorja in z mnogo afrodizičnih proteinov za en sam sol!"

Velemestni vrvež milijonske Lime se je medtem počasi izgubljal. Ulice so se razpotegnile v ogromne rumene puščavske griče, poseljene z neskončnimi barakarskimi naselji. Za številne od teh golih opečnatih arhivov žalosti so se v preteklosti bíli krvavi boji med tistimi, ki niso imeli ničesar, se pravi tudi ničesar, kar bi lahko izgubili, in tistimi, ki so imeli vse, se pravi tudi pravico početi karkoli: veleposestniki, diktatorski državni oblastniki in cerkev. Skwaterji, ki so oboroženi s peruanskimi zastavami, zasilnimi šotori in svojimi golimi telesi čez noč zasedali nikogaršnja ozemlja, so za sabo povlekli mnogokrat tisoče tistih, ki so hoteli le eno: pravico do nekaj kvadratnih metrov eksistence. Boji za zasedena ozemlja so pogosto terjali na desetine življenj, okruten davek za nekaj kvadratnih metrov ničesar sredi puščave. In tudi ko so oblasti pod pritiskom javnosti tu in tam popustile in je nasilna zasedba uspela, je to pomenilo le gradnjo še enega naselja bede, še ene La Victoria ali Villa el Salvador, četrti, v kateri so manjkala še desetletja do elektrifikacije in še dalj do trenutka, ko bi v barake pritekla tekoča voda, bila speljana zasilna kanalizacija in asfaltirana neskončna hrbtišča prašnih ulic, ki so se kačasto vile med barakami. Medtem je puščava s svojimi ostrimi sipinami izpodjedala in vzpodbujala k temu, da najrevnejši, ki so vsako jutro kljubovaje otresali s svojih trudnih, prepotenih teles njen ostri prah, izpodjejo sami sebe. Da nekega jutra za vedno izginejo, srhljivo neslišno, tako kot so se neke noči priselili, in prepustijo svojo pločevinasto barako, svoje štiri prepišne kvadratne metre, tapecirane z ostanki kartonastih škatel in drugih odpadkov, družini naslednjega velemestnega srečelovca. Puščava, kamorkoli je seglo oko. Le tu in tam, na desetine kilometrov narazen, ko je kaka reka našla svojo pot v ocean, se je zdelo, da so stari bogovi, ki so jim nadeli tuja krščanska imena in vsilili jezik osvajalcev, inkvizicije in velikih vojaških premikanj mej polpreteklih stoletij, pustili bogate, z zelenjem obrasle strugaste smerokaze do svojih bivališč v gorah. S cvetjem in bujnim rastlinjem prerasli pasovi zemlje so sledili rečnim koritom in rezali monotonost prahu v zeleno obrasle puščavske pasove. Tolikšno zelenje je bilo v zaprašenih obalnih peruanskih mestih moč najti le za zidovi patiev, kjer so se majhni oltarji razkriljenih vej, eksplozije cvetov, listov in drobnih plodov, dvigali kot veličastne opombe k izgubljenemu svetemu tekstu. Tam so bile resnice odstrte, bile so tisto, kar je od nekdaj jasno in kruto določeno in tujcu pogosto dostopno le kot bežen pogled skozi razporek med priprtimi vekami vrat. Za visoko zagrajenimi patii luksuznih vil je življenje prizor s pražnje oblečenimi otroki premožnih, ki se igrajo v senci platane. A takih prizorov je le peščica. Neprimerno pogostejša podoba življenja v Peruju je prizor z otroki v capah sredi umazanije predmestnih ulic, podrtij, cestnih obvoznic, propadajočih kmetij, z otroki, ki morajo s šestimi leti na cesto prodajat vse, da bi lahko preživeli. Tako kot se v Peruju za vsakim nasmehom skriva vsaj še en obraz, poln bolečine, ima vsak sončen in z zelenimi bogovi prerasel patio vsaj štiri temne, s smetmi in prahom zasute dvojnike na drugi strani istega mesta. In ta druga stran je lahko že sosednja ulica, sosednja stavba, sosednji vhod. Razdalja med neznosno revščino in neizmernim bogastvom je v Peruju mnogokrat manjša od bolečega ušesa igle za šivanje. Človek se komajda zgane in srhljivo nasprotje mu je že prebodlo oko.

Prestolnica je bila že daleč za nami. Avtobus je drsel po tanki asfaltirani črti, ki je ločevala peščeni prah rumene barve na pas prahu, ki je desno tonil v kalni Pacifik, in v drugi, večji pas, ki je na levi strani ponikal v meglico in se moral nekje daleč zaustavljati ob stopalih prvih gora. Še nikoli poprej nisem bil v tako veliki puščavi, kakršna se razprostira ob peruanski obali, in čeprav sem poprej o njej že bral, nisem bil sedaj, ko sem strmel v gladko zabrisane horizonte, v mrtvo monotonost njihovih vzponov in spustov, nič manj presenečen.

Kakor tudi dan pozneje. Izletniški minibus, s katerim sva krenila iz Pisca, je kake pol ure poskakoval po za meglicami skritem soncu in se nevarno nagibal po tem, kar naj bi bila puščavska cesta, v resnici pa je bila le skorajda popolnoma zabrisana sled avtomobilskih gum. Ko smo se zaustavili in je voznik ugasnil ropotajoč dizelski motor, nas je odel neverjetno spokojen mir. Skupinica kakih petnajstih turistov je izstopila. Pričel se je polurni pohod po puščavi proti katedrali. Ves čas sem imel občutek, da smo vstopili med megličaste baročne loke, med nevidna okostja glavne in stranskih ladij. Nobenih odmevov ni bilo: le neskončna veličina puščave in moja majhnost sredi maternice sivega prahu, tišine, odprte na vse strani kot svež prt na jutranjem nedeljskem oltarju, kjer vse temne sledi zabriše prva jutranja sapa in samo eno edino uro v vsem letu dežne kaplje padejo z neba kot milost in se svetlikaje sprimejo s peskom. Pot se je pričela strmo dvigati. Vsi smo stopali molče, skorajda pobožno, celó skupinica petih mladih Izraelcev in nemškega dekleta, ki so ves čas razgreto zbijali šale, je stopala brez besed. Kombinacijo nemških in izraelskih popotnikov, ki so se srečali na potovanju in se odločili, da bodo vsaj nekaj časa potovali skupaj, sva srečevala v Peruju najpogosteje. Kombinacijo nemškega analitičnega uma in izraelske odsotnosti vsakršne metafizike, vrtinec kolektivne krivde in militantne prepričanosti v izvoljenost potomcev preživelih, spoj, ki je dve ali tri generacije po eksodosu sovpadel kot koleščka v osrčju mehanizma kake švicarske ure.

Pred nami se je odprlo obzorje. Po peščeni strmini smo se spustili v smeri butajočih valov in nadaljevali hojo po zbitem pesku, polnem školjk. Bila je oseka. Obdajal nas je težek, po mrhovini zaudarjajoč vonj. Na obšivu omočene obale smo kmalu naleteli na oglodana okostja morskih ptičev, s katerih je viselo le še nekaj peres, in tam, nekaj sto metrov naprej, so ležali trije majhni tjulnji, katerih obkljuvana koža je že pričela razpadati, od morske soli razluženo tkivo je viselo izpod bledo okrvavljenih plavuti, štrlečih v zrak. Ocean je kazal svojo neizprosno moč. Čeprav so ga stoletja rezali trupi bark in telesa bitij, ki so v njem prebivala, je še zmeraj ostajal deviško cel. V neskončnem ponavljanju napeva vrnitve svoje celote je bil kot religija – morda ena zadnjih, kar nam jih je še ostalo. Le ocean in mi, ki smo neizprosno in edino bili na tej obali. Z bučanjem morja napolnjena ušesa oglušelih tujcev, ki so se že nekaj ur pozneje za vedno raztepli po dolgočasnih ulicah Pisca vsak na svojo stran sveta, bodo ostala zapečatena z voskom te monotone oceanske pogrebne koračnice. Ocean traja tudi, ko ušesa poplavijo drugi glasovi, in ko misel pozabi, se včasih za njenim prozornim robom zalesketa ostro zrno morske soli.

Prispeli smo pred vhod v obmorsko katedralo. Vonj, ki mi je razžaril nosnici in stisnil črevesje, sem takoj prepoznal. Nekaj dni poprej sva si v Limi ogledala cerkev sv. Frančiška, pred katero je mrgolelo golobov in otrok. Cerkev je bila sezidana z okusom in je v svojih belih pastelnih barvah bogato ornamentiranih obokov posredovala mogočen vtis, ki je napovedoval glavno znamenitost cerkve: samostan in katakombe. Vodička nas je popeljala skozi bogatijo kolonialnih soban frančiškanskih menihov. Pod našimi podplati so škripala stara lesena tla, izgubljali smo se po labirintih soban in se na koncu spustili tja, kamor do srede tega stoletja ni smel vstopiti nihče razen menihov. Tam so bile skladovnice kosti in lobanj tisoč izvoljenih, ki so si skozi stoletja lahko plačali takšen pokop. Hodili smo po ozkih prehodih. Nadstropja kosti. V megličastem soju luči sem lahko videl, kako se z njih dviga mrtvi prah in nas pokriva. Naša pot je vodila globlje in globlje. Ujeta kot stekleni kroglici na niti ogrlice sva se pomikala sredi skupine radovednih mimo bednih kosti škofov in plemenitašev, mimo lepo zloženih in razvrščenih smrti, globlje in globlje v vonj, ki je bil vse bolj neznosen. Le še tu in tam nas je zajel kak val svežega zraka, ki je prihajal skozi ozek zračnik nad nami. Skozi rešetke si lahko videl naravnost v cerkev. Zračnik je bil tik pred maševalnim oltarjem in je odpiral pogled na stropno fresko nebes. To je bil torej pogled iz končne ujetosti na blaženo svobodo, skrivni kanal, po katerem se je vonj razpadajočih trupel tihotapil nazaj v življenje. Verniki v cerkvi so morali med molitvijo vonjati mrtve, vsako jutro, ko so prišli, so se mrtvi selili skozi njihove nosnice nazaj vanje in v njih vzbujali občutek razkroja pri živem telesu. Iz čim višjih družbenih krogov je vernik prihajal, tem bolj spredaj je bilo njegovo mesto v cerkvenih klopeh, in čim bolj spredaj je sedel, tem več smrada po smrti je moral vdihniti. Na tak način je prišlo vsaj do simbolne poravnave marsikatere medrazredne krivice. Bogati in ugledni so imeli več vsega – tudi smrti. Zavili smo še v zadnje katakombe. Smrad je bil neznosen. Čutil sem, kako se mi je v želodcu pričela dvigati hrana. V šibki luči sem še videl dve pokriti krsti, na eni je pisalo Francisco de ..., umrl AD 1653, potem sem moral ven, samo ven, strgati verižico skupine, se odkotaliti po neskončnem vratu hodnika, pobegniti na zrak, in naprej, po ulici, navzdol, vse do hotela, in po stopnicah navzgor, v najino sobo, v kopalnico. Odbrcnil sem čevlja, strgal obleko s sebe in se postavil pod prho. Pustil sem, da je dolga, dolga voda spirala z moje kože vonj po tistem, česar se nikakor in nikoli ni dalo sprati.

Isti vonj, vonj zadnje katakombe, je udaril vame, ko sem skupaj z ostalimi vstopil v veliko obalno jamo, ki je na drugi strani gledala na odprto morje. Piščani ji pravijo katedrala zavoljo oblike skalnatega masiva, ki se zunaj končuje v dveh zvonikoma podobnih skalnatih napuščih, znotraj pa se razpira v mogočno votlino, v katero skozi nizke skalnate reže v potokih mrakobne svetlobe priteka ocean. V temni sredini votline je ležal kadaver ogromnega tjulnja. Bil sem ena nepovabljenih prič trohnečega izmenjavanja rojstva in smrti, ki čaka vse in katerega prisotnost je moč vonjati na vsakem prašnem vogalu Peruja, videti v temi oči vsakega Peruanca. Vsakdo, ki se bo kdajkoli zagledal globoko vanje, bo v temi zenic videl tudi razkrajajoč se črni trup tjulnja sredi katedrale beločnic, iztegnjeni smrček in razpadajoče telo, predano molitvi valov in kamnov in drobnih rakcev, ki to telo režejo in ga čez beli nedeljski prt odnašajo v ocean, ki je v Peruju povsod naokrog in navznoter. Obrnil sem se. Za mano se je še nekajkrat zableščala bliskavica. Nekdo je povedal nekaj besed po hebrejsko in zaslišal se je dolg obupan nemški smeh.

Francisco Pizarro je umrl za vbodom meča v vrat izpod rok istoimenskega sina njegovega nekdanjega osvajalskega pajdaša in zaveznika Diega Almagra, čigar vojsko je Pizarro po številnih lažnih obljubah in zvijačah v borbi za čim več ozemlja premagal, nasprotnika pa zajel in dal obglaviti. Pizarrovo truplo so z vsemi častmi pokopali v limski glavni katedrali, kjer še zmeraj leži, nasproti velikega umetnega božičnega drevesa in številnih fluorescentno oranžnih pometačic, večinoma mešank indijanske in španske krvi, ki odstranjujejo umazanijo, nakopičeno okrog spomenika barbarskemu ustanovitelju prestolnice, svinjskemu pastirju, ki je komajda znal pisati, sta mu pa umor in goljufija zato šla toliko bolje od rok. Po njegovem zgledu se je nadvlada belcev samo še zaostrovala. Indijanci v svoji vlogi ničvrednih sužnjev skozi stoletja niso ostali sami. V sedemnajstem stoletju so v Peru priplule galeje z vzhodnoafriškimi črnimi sužnji, ki so premalo delovnim indijancem pomagali obdelovati ogromne vinograde in sadovnjake, polja bombaža in koruze. Tem so sledili številni drugi priseljenci in nasilno privedeni z vseh vetrov. Sredi devetnajstega stoletja je bilo na ostre skalnate obale in otoke, ob katerih je sto petdeset let pozneje naš avtobus peljal iz Pisca južno proti puščavski Nazci, tako uvoženih več deset tisoč kitajskih delavcev. Njihovo poslanstvo je bilo enostavno: s čim manjšimi delovnimi stroški, po možnosti zastonj ali pa še ceneje, zadovoljevati potrebe Evrope po guanu, posebno kvalitetni vrsti ptičjih iztrebkov, ki so jih leteči stvori med gnezdenjem puščali v velikih količinah na obalnih skalnatih napuščih, gnojiva, ki je v Evropi zavoljo izjemne gnojilne kakovosti dosegalo astronomske cene. Takšna je bila zgodba Peruja po prihodu osvajalcev: prvi so odnesli zlato, začimbe in dragocene tkanine, sledili so jim tisti, ki so iz dežele črpali njeno delovno silo in pridelke, dokler se ni v drugi polovici prejšnjega stoletja vse končalo pri ptičjem dreku, lepljivem kavčuku in halucinogeni koki. V Peruju so v zameno za odneseno ostajali najrevnejši in najbolj bedni z vseh vetrov. Tisto zgodnje jutro je med avtobusnimi klopmi stal možakar, ki je izgledal kot eden izmed teh ladronesov, v pomečkani umazani srajci, skuštranih las in z enotedensko brado. Dal je znak sprevodniku, naj utiša salso, v kateri smo se potniki veselo pozibavali, in pričel:

"Dame in gospodje, señoritas y señores, dovolite mi, da se že vnaprej zahvalim ..."

"Oh, ne že spet! Le kaj bo ta prodajal navsezgodaj," sem se namrdnil, ko se je možakar trdno oprijel naslonjal dveh avtobusnih sedežev, zajel sapo in zapel. Objel me je žaloben in drobljiv svetel glas. Ni ga potiskala nobena domišljava moč, nobena napihnjenost, ki jo ponavadi srečaš pri uličnih godcih. Glas ni bil rezultat gole moči, ki bi ga samodejno nesla in ponujala med sedeži, temveč prej dar ponižane, osramočene in vztrajne nezadostnosti znotraj duše, njene ranjenosti, iz katere je mogočno rasel. Pesmi je bilo kmalu konec. Drugače kot pri južnih ritmih, ki so kot stimulatorji lahkotne klepetavosti prej drli iz zvočnika, je na avtobusu zavladala kovinska tišina. Slišati je bilo le še brnenje motorja in minevanje ceste pod nami, ko je možakar stopil dva sramežljiva koraka nazaj in pričel novo pesem, podobno prejšnji, jo pel enako občutljivo in zadržano navznoter. Med nami je stopal glas, zelo lep oblikovan glas je hodil med potniki, a nihče od nas ga ni gledal, vsem je bilo nekako neprijetno spričo te zelo osebne pojave sredi možatih brezimnežev. Trgovčeve reči lahko zavrneš ali kupiš, tako kot je pred dnevi ob podobni priložnosti večina od nas kupila čokolado Duro. Ko pa ti nekdo da svojo žalost in ponižnost, svojo čutnost in ranljivost in ga prepoznaš kot nekoga, ki je moral izgubiti toliko, da ga vsaj navidez nič več ne ločuje od preboja nevidne skorje, ki je življenje, od živalske uperjenosti na deset centavosov za vino, chicho, koko ali karkoli, potem postane težko. Nagovorjena ni bila le denarnica, glas je prodiral med zloženimi bankovci in zaponko usnjenega žepka za kovance naprej v žep, skozi obleko in vame. Spraševal me je po moji lastni zgodbi, tem potovanju brez varnosti in oprijema. V njegovi pesmi sem postal jaz glas tega moškega, v melodiji njegove pesmi sem začutil možnost svoje usode, ki si sledi neznano kam, brez varnostnih pasov in klimatskih naprav in počitka, osem, devet pesmi na tresočem se avtobusu, med vročimi obrazi, obrnjenimi stran. Vse le zato, da bi prišla na drugo stran, na neznani cilj, napisan v tuji nerazvozljivi pisavi na voznem redu neke bestialne slutnje. Tja moram, ne vem zakaj, ne vem, kaj me žene in vodi, ne kaj me čaka in če bom sploh kdaj prišel, toda moram, moram, so govorile njegove povešene oči, ko je v njegovi dlani topo odmeval drobiž.

"Gracias, gracias."

Vidim jih, poznam jih, te oči, ko z levico razmakne kovance v desni dlani, vedoč, da jih bo premalo, da jih bo zmeraj premalo.

Med nami je spet zakrožila salsa. Vožnja se nadaljevala in čez nekaj minut se je zdelo mnogo bolj verjetno, da je bil nastop pevca le jutranji privid, megličast val zgodnje imaginacije, v katero se je še ne scela prebujeni potopil in odplaval. Ob pogledu na trgovca, ki je prodajal čokolade, me je obšla misel, da obstaja malo težjih nalog kot vsak dan šest-, osem-, morda desetkrat prepričati ljudi v nekaj, v kar ne verjameš. Kakšna slepota! Večina jih je ustvarjenih za odrekanje sebe. Verjetnost laži ima manjšo gravitacijo od resnice, veliko bolj gibčna, prilagodljiva in odprta je in zato navidezno lažje sprejemljiva od resničnosti. Kar je neprimerno težje: dati, priznati, izreči, kar je in kar si. Se izreči, zmeraj znova, izrekati se in ostati živ.

Uro kasneje sem z burnimi gestami razlagal skupinici Peruancev zgodbo, ki mora biti zapisana v vsak spodoben slovenski potopis, zguljeno in obrabljeno tožbo, da dežela z imenom Eslovenia ni del nekdanje Češkoslovaške, ne ena od republik nekdanje Sovjetske zveze, in da nikakor ne leži na azijski strani Urala. Čakali smo na odhod enega od colectivosov, malih kombijev, v katere se v halucinogeni vročini stlači ponavadi dvakrat toliko ljudi, kot se zdi mogoče. Smer Nazca. Pravkar sem v tretje poskušal razložiti najino poreklo, ko so me prekinili klici.

"Hitro señor, pohitite, vaša amiga, tam, hitro!"

"Que pasa?”

"Ladron, ladron!" so vzklikali moji sogovorniki in me pričeli potiskati, češ naj že končno grem za dvema od njih na bencinsko črpalko, kamor je pred nekaj minutami izginila Maja. Nemudoma sem stekel, ko me je prešinilo, da sta najina nahrbtnika, najini potujoči hiši, ostala v kombiju. Stal sem med dvema kot jabolko razpolovljenima polovicama te dežele, sredi trenutka odločitve, ali zaupati domačinom, se prepustiti tujosti in slepemu zaupanju v pravilnost igre, katere pravil in trikov ne poznam, ali ne. Kaj če gre le za prevaro? Kaj če me hočejo samo zvabiti proč in se mirne duše odpeljati z vsem, kar sva imela? Ali pa tvegati kaj neprimerno bolj strašnega?

"Help, mister!" me je spet potegnil glas z druge strani. "Tvoja amiga," je klical eden od dvojice in kazal proti ženski toaleti.

Konec prigode, ne glede na njen razplet, je nepomemben. Bistvena je ta točka – točka morebitne izgube, katere je strah vsakogar, ki se odpre svetu z jedrastim delom sebe – in vsako potovanje je odpiranje, točka negotovosti, ranljivosti in nemoči. Točka, ko se znajdemo brez mostu nad prepadom in se moramo v trenutku naučiti hoditi po zraku. Ne s stopali. Z zaupanjem.

"Maja," sem zaklical, ko sem pritekel do črpalke, "Maja, si tu?"

Nobenega odgovora. Koliko časa je preteklo? Potem zamolkel, ogrožen glas:

"Tu sem."

Že sem videl neznance, ki so, z nožem ali cevjo pištole, pritisnjene ob Majin goltanec, izsiljevali njen odgovor, nervozno nastavljali ob vrata kabine okrvavljen obraz talke v preplahu, da je sedaj zunaj nekdo, ki jih je zalotil in s katerim bo treba hitro obračunati. Vse srhljive zgodbe o posilstvih, ropih in umorih, ki sem jih pred odhodom v Peru slišal iz tolikerih ust, so se naenkrat zbudile v meni, mi kot neznosno dolg polž spolzele skozi možgane in zapustile dolgo slinasto sled strahu. Zaklical sem:

"Je vse v redu?"

Sledila je neznosna tišina. Ozrl sem se proti kombiju in videl ostale, ki so stali tam in me od daleč opazovali.

"Maja!" sem še enkrat zaklical in planil na žensko stranišče. Bilo je prazno. Tedaj je škrtnila ključavnica moškega stranišča.

"Ne!" je stopila ven, razkuštranih las, polnih angelskega prahu, zapenjajoč si gumbe na hlačah, moja ženska, moja ljubezen. "Nič ni v redu. Strašno mi je vroče, na smrt sem utrujena in mislim, da sem za povrh še dobila diarejo."

Med sardinastim potresavanjem kombija sva potem od najinih sopotnikov poslušala zgodbo o bandi iz Pisca, ki je prihajala na avtobusno križišče ropat naivne turiste in neprevidne domačine. Naš šofer, ki mi je takoj, ko sva prispela na postajališče in iskala avtobus za Nazco, v veliki gneči ponudil prevoz, je opazil trojico iz bande, ki nama je sledila. Pozneje so jih tudi drugi opazili, kako so se potikali okrog stranišča na bencinski črpalki, kamor je nespametni gringo pustil svojo ženo samo. Takoj so dvignili preplah in junaško rešili naiven mlad par, ki je pripotoval tako daleč, iz Eslobanije ali kako se že reče, uživat edinstvene in neprimerljive lepote Peruja.

"In Peru there are no problems, mister," mi je rekel najmlajši od najinih rešiteljev, ki je hotel uporno vaditi svoje znanje angleščine, "only in Puno there are thieves."

"Kaj pa drugod?" sem ga skeptično pogledal.

"No, no, only in Puno. Peru is a secure country."

Kaj pa dediščina poslednjega upornega Inka Tupaca Amaruja in vseh revolucionarjev in organizacij, ki so si skozi stoletja lastile njegovo ime in poslanstvo? Kaj pa pripadniki krvoločne skupine upornikov Sendero Luminoso okoli Ayacucha? Kaj je s tisoči umorjenih, nasilno odvedenih, za vedno izginulih v preteklih desetletjih? Pa spor z Ekvadorjem za lep, z nafto prepojen in komarji zastražen del amazonskega pragozda? Stiska več kot polovice prebivalcev, ki živijo onkraj vsakega življenjskega minimuma?

"No, no, señor, odkar vlada Fujimori z japonskim srcem in peruansko pestjo, nimamo več težav s teroristi," so mi hiteli dopovedovati, "in zemlja na severu je bila naša že od časa naših inkovskih prednikov. Poglej, amigo," in so pokazali na zemljevid Južne Amerike na platnicah mojega vodiča. "Tu zgoraj, več kot pol, mnogo več, skorajda cel Ekvador je bil inkovski, in dobršen del Kolumbije, in tu, skoraj cela Amazonija, Cruiso do Sol je naš, in Bolivija, Titicaca in La Paz in globoko v Čile, Arica in še niže, vsepovsod tu so bili naši predniki in še zmeraj živijo tam naši ljudje."

"Peru je torej mnogo večji od Peruja," sem se poskušal pošaliti, a brez najmanjšega odziva. S Peruancem se šaliti o nacionalnih in teritorialnih vprašanjih je huje kot pripovedovati sardelam šale o ribji predelovalni industriji. Molčali smo. Zunaj so mimo nas še zmeraj minevali le kamni, pokriti s sivim prahom. Povsod, tudi na nebu, so bila sama sivorjava brezoblična tla. Niti sledu kakega oblaka. Med poplesavanjem las v suhem vročem vetru sta se v moji glavi premetavala dva evforična vzklika, ki sem ju slišal nedolgo tega in ki bosta verjetno za vedno ostala spravljena v zatilju moje zavesti: Srbija do Beča! in Trst je naš!

Nazca je mesto, ki ga ni še nikoli nihče videl. Vsaj noben prišlek ne, nevajen velikanskih valov ostrega prahu in neznosnega sonca, ki žge pod okrutnim naklonskim kotom, se kot v peči iz zrcal od vsega odbija in zlepi še tako ozko očesno režo. Vsakršno premikanje po neasfaltiranih luknjastih ulicah je zato predstavljalo ogromen napor. Med hribi peska so slalomirali trobeči avtobusi in trideset let stari ameriški avtomobili, ki jih je moč srečati le še v muzejih in morebiti še na avtomobilskih dirkah na Kubi, so črpali v že tako neznosen zrak ogromne količine oljnih hlapov in ropota. Redki domačini pa so, kot da je vse v najlepšem redu, metali z lopatami pesek z ene strani ulice na drugo, zmeraj proti vetru, prelagali opeke ali pa vijugasto betonirali kak nov zid na stare, propadajoče temelje.

"Hostal San Martin?"

"No existe, amigo." Izginil, kot še dobrih tri četrt hiš tukaj v potresu pred dobrim letom dni.

Vse je bilo torej v najlepšem redu. Mogočni predniki, bogovi ali izvenzemeljska bitja so prebivalcem Nazce podarila na stotine nedoumljivih črt v puščavi, znakov nepojasnjenega porekla, ki jih je bilo moč videti le iz zraka. Ker varuhi teh črt niso znali ceniti daru in opravljati naloge njihovih čuvarjev, so se duhovi prednikov redno vračali v obliki puščavskih viharjev, potresov in bolezni, da bi ponovno vzeli nazaj del tega, kar je bilo podarjeno iz preveč širokosrčnih rok. Nekaj sto črt v pesku, globokih samo nekaj centimetrov, od katerih je živelo vse mesto s svojimi hostali in restavracijami in prodajalci suvenirjev in letalskimi prevaranti. Za mesto, ki ga spričo venomer valečih se oblakov prahu in neznosne vročine nihče ni mogel zares videti, ni nihče skrbel, nihče ga ni vzdrževal in čistil kupov njegovih smeti. Z njimi je občasno opravil le jutranji puščavski veter, medtem ko je jutro za jutrom čistil skrivnostne črte okrog Nazce, mesta na koncu sveta, nehvaležnega, prostaškega mesta, ki se je počasi, a dokončno izgubljalo v pesku kot pljunek žejnega in utrujenega. Nazca je bila idealno mesto za doživljanje potovalne krize, trenutka, ki nastopi na vsakem potovanju, ko včeraj še neomajen sistem popotnikovih vrednot in želja, njegovega občutka za smer, možnosti in zahtev do sebe in do drugih razpade kot posušena kepa gline v prah. Kričati v puščavi in poskušati biti pošten prevarant samega sebe – kaj za vraga sploh počneš, zakaj in čemu tukaj, kaj bi sploh rad? Čutiti lastni razkroj – ta občutek poznaš, že mnogokrat si ga doživel, in zmeraj brez pomoči. Vse, česar si se med razpadanji lahko naučil, je ostati hladen in kolikor toliko pri miru, potrpežljivo spremljati napredovanje razkroja, mu ne dajati hrane in upati, da bo kmalu mimo, zvečer, ali jutri, ali enkrat prihodnji mesec, ko se bo prah razkadil in se bodo pod tvojimi bingljajočimi stopali spet prikazali obrisi tal. Tačas pa: vztrajati in molčati in paziti, da s primanjkljajem sebe ne ubiješ tistih, ki jih najbolj ljubiš, le vdihovati kubik za kubikom prahu, to nemo beleženje avtomobilskih koles, ki vozijo mimo, tja daleč, v tisti zate tako nedosegljiv svet.

Vztrajati, skupaj, sem pomislil in pogledal Majo na drugi strani mize. Bila sva edina gosta v restavraciji, ki je ležala v prvem nadstropju ene redkih nepritličnih hiš. Skozi na stežaj odprta okna so v ostri sončni svetlobi rojili oblaki prašnih delcev. Skoznje sem lahko videl barakarska naselja, ki so se vijugala v smeri velike globeli, spominjala je na korito ponikle reke, čez katero vodi nekaj napol podrtih mostov v smeri puščave, in pustih hribov globoko za obzorjem. Nobeden od naju ni spregovoril. Pogreznjena globoko v svoji brezni sva bila naenkrat dva tujca, ki sta se predobro poznala, da bi imelo kakršenkoli smisel iskati viseče mostove in še neodkrite kozje stezice, ki bi naju lahko ponovno povezali. Povsod bi le strmoglavila in vsak poskus pogovora bi takoj prerasel v usodno navezo, s katero plezalec, ki mu je spodrsnilo in strmoglavlja, izpuli iz stene nekaj šibko pritrjenih klinov in potegne za sabo v brezno tudi drugega. Ne. Dosledno je bilo treba molčati in čakati, da bo končno prišla na mizo juha, s katero bi se lahko vsaj za pet, šest minut zamotila, pretvezno opravilo, spleteno čez prepad, po katerem odmeva padec krvi. Končno je gospodinja, zavita v povoščen predpasnik, postavila pred naju ogromno skledo. Po velikosti je spominjala na skledo, ki je stala na domači mizi moje družine vsako nedeljo in je zadostovala za štiri osebe. Gospodinja, za katero je ostajal neprijeten vonj po potu in prežganem olju, je izginila, a ne da bi se, kot sem mislil, vrnila z zajemalko in jedilnim priborom. Indijanka skuštranih las, prepotena in zamaščena v obraz, se je prikazala s še eno, enako veliko skledo juhe. Peruanske porcije, sem pomislil, le kako da so ob njih tukajšnji ljudje tako nizke in tako koščene rasti? V mojo roko je pripotovala žlica. Obrisal sem jo v robec in se sklonil nad ogromno skledo. Potopil sem žlico v rumenkasto lepljivo tekočino in poskusil. Bilo je, kot da bi vase vlil smrdeč živalski loj. Zadrgetal sem in poskusil še enkrat: brez dvoma, juha je bila več kot nagnusna. Pogledal sem Majo, ki je sedela pred svojo ogromno skledo in strmela v žlico, na kateri je iz goste tekočine priplaval na dan kos kurje tace. Pomešal sem po svoji skledi. Mastno gladino so predrli najprej poparjeni kurji krempeljci, zatem del dlakaste noge in kosi plavajoče kože, ki so se odlepili od kosti. Globoko sem pogoltnil slino in počasi odrinil skledo čim dlje od sebe. Skozi okno je zapihal vroč veter in naju pokril z novo plastjo prahu. Hotel sem domov.

Zvečer sem sedel na oknu najine hotelske sobe, ki je gledalo na Plazo de Armas, kjer je kar vrelo ljudi. Z nočjo je mesto postalo bolj znosno in živahno. Prah se je sicer še zmeraj dvigoval visoko pod zvezdnato nebo, toda vročina je postala bolj blaga in imel sem občutek, da počasi spet stojim, hodim in diham. Popoldne mi je uspelo dobiti ugodne karte za let nad puščavskimi črtami za naslednje jutro in bil sem zadovoljen, saj so stvari počasi spet dobivale svoje oblike. Čutil sem, da je bil rob že za mano, da se je brezno, v katero sem še pred nekaj urami brezupno padal, pričelo polniti s temno tekočino moči. Lahko sem spet plaval skozi svoje misli, se potopil in se vrnil na dvigajoče se površje. Zunaj je bučal trg, a če si prisluhnil, si lahko v daljavi slišal mirno valovanje puščave. Bila je spokojna in širna. Šele v temi se je pokazala kot hrbtna stran morja. Spominjala me je na čas, ko sem bil še otrok in me je dedek cele popoldneve držal v naročju ter pripovedoval o časih, preden je imel pekarno in je služil v mornarici. Sedel sem in pričel pisati.

Pametna in poučna zgodba, zapisana v dobri maniri starih očetov

Nekega davnega dne, še sam ni vedel kdaj, je Matija Zrcal, mladi pekovski mojster iz Svetega Urbana v Slovenskih Goricah, slišal za praznino. Beseda mu ni dala miru. Spremljala ga je vsepovsod in ga glodala huje, kot so miši glodale vreče moke v kotu njegove male pekarne. Zrcal je spraševal ljudi, a ni in ni se našel kdo, ki bi mu znal povedati, kaj je praznina. Ljudje so ga kvečjemu imeli za rahlo prismuknjenega ali pa so zbijali iz njega grenke šale. V enem od številnih preostankov noči, ki jih je Zrcal po naporni peki kruha prebedel ob svoji speči ženi, misleč na praznino, je slednjič sklenil, da bo vse zapustil in da se ne vrne domov, dokler ne izve, kaj je praznina.

Nekega večera je v gostilni naletel na veselo omizje. Druščina je bila zbrana okrog gospoda, ki je slovel kot vseved. Morebiti mi lahko pomagate, ga je nagovoril Matija Zrcal, iščem človeka, ki bi mi povedal, kaj je praznina. Vseved ga je resno pogledal in rekel: "Ti si torej eden tistih nesrečnežev, ki ne vedo, kaj je praznina. Če mi posodiš svoj mošnjiček, ti jo nemudoma pokažem." Matija je storil, kot je bilo rečeno. "En, dva, tri, nič si ti!" je vzkliknil vseved in izpraznil vsebino v dlan natakarja, ki je stal ob strani. Pomolil je Matiji prazno mošnjo pred nos in rekel: "To, moj dragi, kar pravkar vidiš v tem mošnjičku, je praznina." Druščina je prasnila v smeh in pričela veselo nazdravljati, Matijo, ki je hotel ugovarjati, pa so spodili pred vrata.

Bil je vojni čas. Matijo Zrcala so rekrutirali. Postal je strojnik na vojni ladji, ki je križarila po Severnem morju. V eni od bitk je bila potopljena. Matija se je oklepal rešilnega čolna, v katerega se je rešil tudi kapitan. "Izgini," je zahropel kapitan. "Ta čoln je premajhen za dva." "Prosim vas," je odvrnil Zrcal, "zapustil sem dom in iskal koga, ki bi mi povedal, kaj je praznina, dokler me ni usoda zanesla na vašo ladjo, in sedaj naj brez vsega utonem kot kaka podgana." "Takoj ti dam porcijo praznine", je odvrnil kapitan in sunil z nožem proti Matiji, da je spusti čoln. "Poglej naokrog," je za plavajočim zavpil kapitan. "Kamorkoli pogledaš, povsod je le raven, brezupen horizont. Nikjer ni niti sledu kake rešitve. To je tvoja praznina, ti idiot."

Matija Zrcal je prispel do meniha, o katerem se je širil glas kot o modrecu in čudodelniku. Padel je na kolena in ga prosil, naj mu razodene, kaj je praznina. Menih se je, začuden nad nenavadnim vprašanjem, pogladil po svoji svetlobni bradi. "Ne morem ti povedati, kaj je praznina, a z gotovostjo ti lahko povem, da se v trenutkih, ko jo človek začuti, mora predati misli na drug, boljši svet onkraj življenja in smrti. Z mislijo na drug svet mora človek zapolniti praznino in se tako pripraviti na onstranstvo, ki šele prihaja." Matija je vstal. Za noben drug svet ni vedel. Vse, kar si je želel, je bilo dobiti odgovor na vprašanje, ki je bilo s tega in ne s kakega drugega sveta. Obupan je odšel.

Po mnogih letih se je Matija Zrcal, razočaran in postaran, znašel na križišču, kjer ena od cest zavije čez most ostro navkreber in po ostrem slemenu privijuga do njegovega doma. Na mostu je stal neznanec in gledal v vodo. "Nekam znan se mi zdiš," je rekel neznanec, ne da bi dvignil pogled. Pekovski mojster mu je odgovoril: "Pred leti sem se odpravil v svet, da bi izvedel, kaj je praznina. Dolgo sem potoval, srečal mnogo ljudi in slišal številne odgovore. A noben odgovor me ni zadovoljil, nihče mi ni dal ničesar drugega kot bolečino, ponižanje in zlo, medtem pa je moja žena umrla, moji otroci so se razselili, izgubil sem imetje in noben od prijateljev se več ne spominja mojega imena." "Če je tako," je odvrnil neznanec in še naprej zrl v svetlikanje vode v potoku, "ti morda jaz lahko odgovorim na tvoje vprašanje. Rekel si, da obstaja ničkoliko krajev in ljudi, ki si jih med svojim iskanjem videl in izkusil. Dotaknili so se te, ti povzročili bolečine in zlo, kajti ti jih nisi nikoli zares spoznal in razumel. Če bi jih namreč zares razumel, bi jih lahko poimenoval in jim s tem odvzel njihovo uničujočo moč. Tako pa lahko zgolj gledaš v oči temu, kar te uničuje, in ob tem pogledu nemočno jecljaš. To, kar te ločuje od ljudi in sveta, je praznina, in ta praznina, ki jo vse življenje iščeš, si ti sam. A tudi tega ne moreš in morda tudi ne smeš razumeti. In ker ne razumeš, se nikdar več ne vrneš domov."

Med zapisovanjem zadnjega stavka sem začutil, kako so po zamaščenih stenah mojega trebuha zaplesali kurji krempeljci iz opoldanske juhe. Stekel sem v kopalnico, kjer so izginili po temnem labirintu Nazcine kanalizacije. Ko sem se olajšan vrnil v sobo, je Maja ležala v postelji in brala.

"Samo še jutri, pa izgineva iz tega mesta," je rekla, ne da bi privzdignila oči.

"Ja," sem odvrnil in se ponovno prislonil ob okensko polico. Na trgu je še zmeraj vladal hrupen vrvež in nad prašno dlanjo, ki je neizprosno pokrivala vso mesto, so žarele visoke zvezde. Mogoče pa to mesto konec koncev vseeno ni tako slabo, sem še pomislil, preden me je oblak prahu, ki ga je za sabo vlekel ogromen tovornjak, dokončno pregnal nazaj v sobo.

HOTEL SEM NOSITI PRAH

Hotel sem nositi prah

Skozi zrak,

Hotel sem nositi tebe

In naju v tebi,

Ko sva vzletela.

Nobena bolečina ni več

Spala v Nanaski,

Nobena bolečina ni več

Gledala pokanja gline v

Zaprtih očeh

In štela dizelskih smrti v motorjih,

Le ti,

Posajena globoko v črn sedež,

Si poniknila vase,

Globlje in globlje,

Kot so vse reke pod nama,

Kot so vse roke.

Tam, sredi mrtve višine,

Si postajala manjša in manjša,

Postajala si vedno bolj majhna,

Bila si zlato svetlikanje

Na približanem nebu.

Hotel sem te prijeti,

Hotel sem te nesti kot droben dež

Skozi prah,

A moji prsti so bili preveliki

In veter preblizu

V puščavi Nana,

V puščavi Nanaska.

Ko sem odprl oči, je bil pred mano drug svet. Za bežečimi okni nočnega avtobusa so prekucnjeni iz božjih posod vstajali obrisi gora vijoličnozelene barve. Povsod naokrog eksplozije življenja, vode in višin. Indijanci, ki so delali na poljedelskih terasah, teh zavetnih gnezdiščih neba, so bili popolnoma spremenjeni ljudje. Njihova telesa so bila grčasta debla hudourniških dreves. Na mestu lahkih poletnih cunj, ki so jih nosili prebivalci obale, so bila sedaj debela, iz grobih tkanin sešita tradicionalna oblačila. Širokih krinolinastih črnih kril in debelih, visoko zapetih bluz pisanih vzorcev, volnenih jopic in trdih suknjičev niso nikoli slekli, tako da so se sčasoma zrasli z njihovimi telesi. Groba, navidezno neprepustna trdnost njihovih oblek je ostajala zapisana na njihovi koži kot oster telesni vonj posušenih kokinih listov, s katerim so lahno sključeni zaznamovali prostor. Njihovi lasje, njihove goste črne alpakaste kite in dolgi valoviti kodri so gnali kot plazilke v veliki vlagi visokogorskih izvirov in senci hudourniških oblakov, prilepljenih na nebo, ta spuščeni strop iz speče vode, po katerem so praskali vršički najvišjih dreves. Drevje, po tolikem času spet drevje! Iz obalnega sveta puščavske kače smo se čez noč dvignili več kot dva tisoč metrov visoko v andski svet pume. Avtobus je počasi sopel po ostrih ovinkih proti Arequipi, mestu, ki ga je mesec pozabil vzeti s seboj, ko se je ob stvarjenju ločil od zemlje. Občutek dviganja je bil podoben občutku pisanja poezije, občutku, ki nastopi potem, ko preplezam prvo polovico verzov in prično na tekst delovati centripetalne sile, ki ga vlečejo narazen, ga raztezajo kot neskončno vase sesedeno materijo, ga delajo zračnega in prozornega. Iz svojega neprebojnega jedra pesem raste, postaja lažja in lažja, astralno jasna, astralno živa, udejanja svoj besedni rob. Če v tem trenutku nadaljujem, če prestopim nevidno mejo, ki kot vodno znamenje lebdi v vsaki pesmi, zazijajo med besedami šivi, scufane niti popokajo in besede raznese kot odpadlo jesensko listje na vse strani. Čut za mejo, skrito v vsaki pesmi, je enak čutu za lastno telo. Plezati po strmih pobočjih sebe do nevidne meje, prisloniti svoje uho na stekleno okno zraka in zgolj poslušati, kako pihata veter in tišina na drugi strani, ne da bi jo prestopil. Pristati na skromno, komajda še izgovorljivo trajanje tik pod vrhom, se vrtoglavo pozibavati na hoduljah, ne da bi mogel določiti njihovo višino. Le redki zmorejo šepetati tik pod trebuhi oblakov in medtem žonglirati s svojimi ranljivimi telesi. Da obstanejo in da obstojijo, mora biti vanje trajno vpisana izkušnja prepadnosti okrog njih, nenehne nevarnosti zdrsa in dveh skromnih krpic zemlje tam nekje spodaj, na katerih hvaležno stojijo. Realisti so, sicer jih vse prehitro odpihne soroche, aklimatizacijska bolezen tistih, ki so prestopili mejo in se, nepripravljeni in nezavarovani, povzpeli previsoko, tja, kjer ni moč domovati. Umetnost velike umetnosti je preživeti tam zgoraj, ne da te raztrga. Zdržati večno zimo, ki vlada na velikih višinah, v obleki, sešiti iz raztrganin lastnih besed. Capa pri capi. Zagovarjati, zaupati v šibkost lastnih šivov z vsem prepadnim, ki ga skrivajo v sebi in ki se z višino vse bolj razpira. Brezno puloverja, ki si ga ob odprtem avtobusnem oknu oblečem čez glavo, da objame in greje neko drugo brezno v meni, brezno kože. Izgovarjati, oblačiti sebe in svet v tople, razcapane besede, se pogovarjati s samotno višino, medtem ko ti obraz reže oster višinski zrak.

Bilo mi je trinajst let. V šoli smo pripravljali praznovanje 29. novembra, dneva države, ki danes ne obstaja več. V ta namen je bilo treba okrasiti cel razred s papirnatimi zastavicami države, zvezne republike in zveze komunistov. Hitro smo jih polepili povsod po stenah, po tabli in vhodnih vratih, po zemljevidu Balkana in okrog mrkih črnobelih portretov slovenskih književnikov, zvrščenih v dolgo vrsto, na koncu katere je v pozlačenem in neprimerno večjem okviru, poleg mrkega pogleda Primoža Trubarja, visela fotografija maršala Tita. Papirnati simboli Jugoslavije in komunizma, dveh pojmov, o katerih nismo vedeli skorajda nič, so zrli na nas z vseh strani. Z izjemo ene. Nihče se še ni povzpel na okenske police in prilepil zastavic na šipe velikih oken. Še dandanes ne vem, kaj je v tistem trenutku botrovalo vzgibu, da sem se prostovoljno javil. Vedno sem bil zadržan otrok, ki se je bal vrtoglavih izzivov. Še isti trenutek, ko sem dvignil roko, sem svojo gesto že obžaloval, a poti nazaj ni bilo več. Osramočenost pred vrstniki bi bila prehuda. Počasi sem se povzpel na mizo. Sošolci so mi podali stol, da bi dosegel ozko marmornato okensko polico. Pred mano se je odprla pusta pokrajina, ki se je kopala v soncu, in tam, v daljavi, se je med mrtvimi griči medeninasto bleščalo Ptujsko jezero. Od spodaj so mi podali lepilni trak in zastavice. Pričel sem lepiti. Poplesaval sem sèm in tja med napetimi pogledi vrstnikov, sprva nadvse previdno, potem pa vse bolj suvereno in lahkotno. Bil sem že skoraj pri koncu, ko mi je ena od zastavic padla iz rok. Poskušal sem jo uloviti, a sem pri tem izgubil ravnotežje. Zanihal sem nazaj, se ujel in se pognal naprej, proti oknu, s silo svoje teže bi ga moral prelomiti in strmoglaviti tri nadstropja niže, a me je steklo kot po kakem čudežu zadržalo. Z obrazom, prilepljenim ob zarošeno šipo, rokami, ki so v strahu strgale večino nalepljenih rdečih in modro-belo-rdečih zastavic, sem se trepetajoč ozrl navzdol in videl brezno pod sabo. Tam, sredi praznega šolskega dvorišča, v nasutju grobega peska, poleg zabojnika za smeti, sem ležal. Bil sem previsoko. Peščenih kolen sem se spet spustil v razred. Šok je bil tako silen, da ves dan nisem mogel govoriti, in sledil mu je velik strah pred višino. Z leti je postal manjši, a še dandanes, če se nagnem globoko čez rob kakega okna in pogledam naravnost v globino, vidim tisto šolsko dvorišče, ki ga že zdavnaj ni več, in sredi njega truplo dečka, ki izgleda natanko tako kot sem izgledal jaz, ko mi je bilo trinajst let, tistega dne, ko sem se naučil s strahom ponižno spoštovati višino.

Višinska bolezen je le stvar psihe, so mi teden dni kasneje razložili v avtobusu, namenjenem v kanjon reke Colce. Veš, da si visoko in da nisi kondor (k vragu s kondorji!). Zato te je strah. Edino zdravilo zoper to je čas. In koka. Kokin čaj ali pa – kar je še mnogo bolje – kokini listi. Poglej, in že je potegnil vsak od domačinov iz žepa vrečico, polno kokinih lističev in oglja, odlomil košček, ga ovil s snopičem listov in pustil, da ponikne za zatrepi njegovih temnih ust.

"Na, poskusi, gringo!"

In že mi je indijanka potisnila zvitek med zobe. Nejeverno sem zahrustal. V ustih se mi je razcvetel močan alkalni okus. Trdo sem pogoltnil in se ob tem nakremžil, kar je sprožilo vsesplošni smeh.

"Ne, gringo, to se ne jé. Narediti moraš kepico, jo shraniti v kotičku ust in na koncu izpljuniti. Koka ni cuy!"

Kot priden šolar sem ubogal. Vzel sem novo porcijo kokinih listov, ovitih okrog oglja, in pričel žvečiti. Šest indijanskih obrazov je pozorno spremljalo vsako spremembo na mojem obrazu. Začutil sem, kako so se mi lahno omrtvičile dlesni in jezik, potem še obe lici. Občutek je bil podoben tistemu, ki sem ga doživel kakšen teden dni pred najinim odhodom v Peru. Prikazen v belem se je sklonila nadme, mi dvignila gornjo ustnico in zabodla iglo v mojo dlesen. Po nekaj trenutkih, ko je lokalni anestetik pričel delovati, nisem več čutil ust. Naenkrat sem momljal skozi luknjo odsotnosti na spodnjem prednjem delu lobanje. Lahko sem spremljal srebrnkast sveder, ki je pobiral sklenino z mojih zob, a tudi teh nisem več čutil. Šestica levo zgoraj. Ruvanju izročena omrtvičena bolečina in od ostalih zob neločljiv ponaredek. Gledal sem rahlo oznojen obšiv gaze, ki je zakrivala polovico zobozdravničinega obraza in tako zelo spominjala na maske cestnih pometačic iz centralne Lime, v njenih napetih beločnicah sem lahko kot na dveh pomanjšanih izbočenih ogledalih spremljal lastno izgubo. Kot da vse življenje ni nič drugega kot stalno nasilno izgubljanje – celic, las, organov ali celih delov telesa, misli, spominov, želja, oblik lastne osebnosti, ljubljenih oseb, stvarnosti – ne da bi to izgubo mogli razumeti, hoteli videti, zmogli prenesti. Prevarati se, izgubiti se za lastnim hrbtom, naskrivaj pobegniti iz sebe in se lažno osvoboditi. Šestero indijancev, ki se je v avtobusu zabavalo z mojim kislim, nakremženim izrazom na obrazu, najverjetneje ni vedelo, da ta obraz prihaja iz sveta želje po popolnih nadomestkih. Iz sveta, katerega glavni trud je posvečen vzpostavljanju iluzije, da je s pomočjo tehnike moč zares premagati zakone narave. Postali bomo bog, vzklikajo tisti, ki jim ni uspelo postati gospodarji nad najpreprostejšim prehladom, vsak hip se bomo osvobodili vseh telesnih spon, za živa bomo prešli v tuzemski raj brez bolečine in smrti. Kako da ne, vi ste bog, se zadovoljni smehljajo direktorji industrijskih koncernov, predsedniki nadzornih svetov multinacionalk, idejni očetje novih trendov trga. Prihajal sem iz sveta, ki stremi k popolni svobodi moči manipulacije. Do kolikšne mere mu je že in do kolikšne mere mu bo uspelo? In ali bo kdaj obstajal aspirin zoper manipulacijo? Dobro uro in pol po obisku pri zobozdravnici sem imel že bralni nastop na neki srednji šoli. Anestetik je medtem popustil. Spet sem čutil usta, nepopačeno sem lahko izgovarjal besede, ne da bi bilo med govorjenjem moč karkoli opaziti. Le nasmejati se nisem smel. Zgornja ustnica je bila še vedno rahlo paralizirana in ob nasmehu se ne bi razpotegnila skupaj s preostankom ust. Moja pohaba bi bila razkrita, če bi se tisti večer enkrat samkrat nasmejal, in že sama misel na to mi je ob vstopu v učilnico izvabila za ostale nerazumljivo hihitanje.

"Pomaga, amigo?" se mi je šesterica indijancev režala skozi zobe, oblepljene z zelenimi koščki kokinih listov. Moj glavobol je resnično prenehal in prav tako butanje za pest velike votle mišice ob preozke stene mojega prsnega koša.

"Upam," sem odvrnil in dal v usta že tretjo kroglico koke. Avtobus je proti kanjonu reke Colce vlekel za sabo oblak prahu. Počasi sem žvečil svoj odmerek droge, upajoč, da se ne bo ponovilo preteklih pet dni v Arequipi.

Ko sem v Arequipi stopil z avtobusa iz Nazce, je bil občutek izjemno svež. V eni noči smo se dvignili za 2300 metrov. Prvič odkar sva stopila na to celino, sva se znašla na taki višini in zdelo se mi je, da v čistem in ostrem zraku lahko lebdim kot napol potopljen v deviškem olju, ki ne bo nikoli zmrznilo, me nikdar potopilo vase. V primerjavi z Nazco, katere pekel sva preživela predvsem miže, sva se naenkrat znašla v kristalu pogleda, v katerem se je popolnoma čista svetloba lomila pod pravilnimi koti kolonialnih ulic, polnila gube oblek ljudi, obletala jate ptic in razžarjala krošnje platan na glavnem trgu, lila navzdol skozi uličice, polne drobnih trgovinic in mojstrskih delavnic, ter se na obrobju mesta, kjer je v soteski šumela reka Chili, srečala z njenim krepkim vodnim telesom, potonila vanj, se v njem neštetokrat prelomila, ponovno sestavila, odbila in svetlikajoče čista odletela proti visokim, s klobukastimi oblaki pokritim goram, ki so pokončne varovale mesto. Oblival nas je ocean astralne jasnosti, miru in miline, ki je podeljeval ekstatičen občutek, da je prišlek varen in nedotakljiv in da je vse, čisto vse mogoče. Bila sva gosta kraljestva, ki običajno pripada le akrobatom, vrvohodcem in pticam, le da se za razliko od njih nisva zavedala globine, ki naju je ločevala od trdih, z žagovino posutih tal maneže, odsotnosti mreže in varnostnih vrvic. In tudi publike, ki bi z vzkliki opozarjala na nevarnost, seveda ni bilo. Le prazen, neizmerno velik cirkus višav in midva, sredi občutka popolne svobode, a v resnici tipajoča s stopali že mimo ostre vrvi, napete tik pod oblačnim stropom šotora.

Soroche se je pojavil šele sčasoma, tedaj ko sem pričel misliti, da ga več ne morem dobiti. Pojavil se je kot bolečina v očesnih duplinah, ki so videle preveč jasno in predaleč za zožene lobanjske prostore. Moje misli so naenkrat potovale neobičajno hitro, asociacije so se prijele za roke in plesale okoli hipotalamusa neskončno kólo, zdelo se mi je, da mi bo vsak trenutek zraslo kondorjevo perje in ribje škrge in bom lahko odplaval še više proti nebu. Odplaval pa nisem jaz, marveč moja čustva, ki so v valovih butala v meni, me najedala in razsrediščala. Pričelo se je z drobnimi napadi ošabnosti tretje jutro, ko me je naenkrat zmotil položaj, v katerem sem našel svojo ščetko za zobe, obrnjena je bila z glavo navzdol v kozarcu, in to razumel kot napad na svojo integriteto. Zajtrk, ki je sledil, je bil pošasten. Sitnaril sem natakarju, češ da je jedilni pribor umazan in toast prehladen in marmelada prestara, dokler ni užaljen odšel, jaz pa sem nadaljeval z zlivanjem besedne scaline preko vsega, kar mi je prišlo pred oči. Nepredušno sem se zapiral v črno škatlico nerazumljenosti, v kateri, tako sem mislil, sem imel prisebnost in vpogled v stvari sredi teme le jaz, medtem ko so me vsi okrog mene močno ogrožali – in Maja, ljubeča in pozorna kot zmeraj, je bila tu seveda najbližja. Na tržnici, medtem ko je brskala med klobuki in srajcami in oblekami, me je vrtinec dokončno pobral. Črn škatličin pokrov se je nepredušno zaprl nad mano. Oči mi je pokrila tema. Bilo je dovolj, dovolj tega nenehnega kompromisarstva v dvoje, omejevanja samega sebe, kastriranja lastnih potreb, želja in instinktov. Hotel sem biti delfinje svoboden, izpolniti črno kockasto misel, ki mi je zrasla v glavi, s tem, kar sem hotel jaz, ne pa kdo drug. Toda kaj sem pravzaprav hotel? In kako naj bi izgledala udejanjena ideja osebne svobode, za katero sem, tako sem tedaj mislil, bil tako silno prikrajšan? Da bi našel kakršenkoli odgovora, so bile moje misli že zdavnaj pregloboko pogreznjene v divji trans ran in sovraštva. V moji glavi se je vrtel podvodni vrtiljak, v katerega sem vrtoglavo tonil. Z glavo sem že zdavnaj ril po žagovinastem dnu maneže, prepričan, da sem v resnici končno prebil platneni strop in se izstrelil med galaksije jaza. Poslovil sem se od Maje. Pot me je vodila sem in tja po mestu. Nošen od sorocheja sem blodil brez cilja in se vsake toliko zaustavil v kakem od barov, ki so zrli na drugo stran ulice, kjer so se za zatemnjenimi steklenimi vrati svetlikali igralni avtomati. Opazoval sem stražarje v črnem, ki so stali pred vhodi, in ljudi, ki so vstopali. Škatla sredi moje lobanje je bila taka kot te igralnice, temna in zastražena z manijo, s strahom in slepoto, in v njej so kot luči igralnih avtomatov bleščeče utripale nenaravne predstave o tem, kakšno je bilo moje življenje in kakšno bi moralo biti. Položil sem denar za svojo arequipeño na mizo in stopil na ulico, še zmeraj oklevaje, ali naj se poskušam osvoboditi črne škatle v svoji lobanji z vstopom v temo njene realne dvojnice, igralnice, ki je rasla pred mano. V tistem trenutku sem začutil močan sunek v hrbet. Obrnil sem se in zagledal počasno pozibavanje ogromne vreče na sključenem hrbtu stare indijanke. Poleg nje je v svojih starčevskih, z žilami prepredenih rokah nosila še dve zvrhani plastični vrečki. Njene votle oči, temna, predana lica, njeni počasni podrsavajoči koraki so me v hipu spomnili na mojo babico in injicirali vame silno mero razneženosti, sočutja, melanholije in spominov na otroštvo. V naletu čustev sem pozabil na temno privlačnost igralnice. Sedaj je bila indijanka tista, ki je skozi dve drobni luknjici mojih oči vdirala v temno škatlo mojih misli in kot podvojena podoba v cameri obscuri hodila obrnjena na glavo. Moral sem ji slediti. Ogromna vreča, ki je zakrivala večji del njenega ovenelega životca, se je počasi pozibavala pred mano. Po nekaj minutah sem se odločil, da bom starko ustavil, jo nagovoril, ji plačal kosilo v najekskluzivnejšem hotelu in ji cel mesec prenašal vrečke po strmih ulicah Arequipe, in še res bi storil kakšno neumnost, če ne bi isti trenutek nenadoma izginila za vrati neke hiše.

Podobnim naletom čustev, ki jih je bilo še mnogo, so sledili neizprosni rafali samoobtožb, porojeni iz obupanih poskusov avtorefleksije. Nisem se več prepoznal, bilo je, kot da bi nekaj zelo globokega pririlo skozi zasute plasti moje zavesti, skopalo luknjo v temnem kotu črne škatlice in pričelo upravljati z mano. Izgubljeni občutek za samega sebe me je strašil. Hotel sem si priti na jasno, ga opredeliti, obvladati, in na trenutke se mi je že zdelo, da se gramozna luknja, ki je nastala v meni, zapira, da se srhljiv in neobvladljiv del mene spet vrača v svoje skrito bivališče in da se jezička moje notranje tehtnice ponovno uravnotežata. A to ni trajalo dolgo. Kakor hitro sem naletel na naslednjega berača, je v njegovo konzervo zletel prevelik bankovec – prevelik vsaj za denar, ki sem ga premogel, če že ne za zelo slab ponaredek preobleke vojnega veterana, ki jo je prevarant imel na sebi. Včasih sem stekel do najbližje trgovine in mu položil v klobuk eno dragih uvoženih čokolad, steklenico boljšega žganja in podobno. Bil sem vesoljna duša, ki je vse čutila, z vsemi sočustvovala, za vse trpela, najbolj pa sama zase, Jezus Kristus brez čudežev in religije, komična pojava v bankrotu življenjskega koordinatnega sistema. Tako ne gre več! Zapri svoja prekleta usta! Prepovej si dejanja! Urastlini se in se ustavi! sem si zabičal. Čeprav zemlja lebdi sredi vesolja, je lahko vsaj zavest o brezdanjem lebdenju trdna. Poišči to trdnost. Počasi. Opazuj se in se meri. Predvsem pa nehaj s tem groznim sočutjem. Ne poznaš hujšega občutka na svetu, kot je sočutje, in dejanja, ki jih narediš iz sočutja, so perverzen izraz sočutja do sebe. Bodi priden in lepo žveči svoje kokine liste. In umiri svoje višinske halucinacije. Klorofiliraj se! Molči!

Nekako na 4800 metrih nadmorske višine sem se nenadoma zavedel, da nimam le jaz skrivnostne bolezni, ki so jo domačini imenovali soroche. Nemudoma sem se počutil bolje. Ko smo prispeli v dolino Colce in zvečer križarili po majhni vasici Chivay, sem se zapletel v pogovor z drugimi gringi. Prva dva sta bila mlada bivša Vzhodna Nemca, ki sta se po padcu berlinskega zidu preselila v Frankfurt ob Majni. Oba sta bolehala za eno najpogostejših in zato najmanj opaznih oblik sorocheja, ki ji nekateri pravijo delo. Jaz jo imenujem tlaka, kar, vsaj zame, ni povsem isto. Sedeli smo pred vrati špelunke ob glavnem trgu, opazovali, kako je sonce tonilo za hribi, in pili pivo iz velikih litrskih steklenic, ko sta potarnala nad tipičnimi simptomi sorocheja: dvanajsturni delovnik v nekem računalniškem podjetju jima ni dovolil niti obiska kinematografa enkrat na mesec, kaj šele gledališča, po katerem sta, sprijaznjena s kruto realnostjo, vse tiše hrepenela. Bila sta otroka komunizma, v katerem je bil teater pogosto polje prostosti. Zunanjo prostost, možnost iti in početi skorajda karkoli hočeš, sta sedaj imela, a davek za to papirnato prostost je bil previsok, da bi se v njej našel en sam svoboden večer na mesec.

"Kaj pa knjige?"

Tišina.

"Pa vsaj zaslužita dobro?" sem jima hotel pomagati, da bi prekinil strmoglav padec vzdušja v samoobžalovanje. Kje pa! Nihče v njunem podjetju še ni videl niti ficka za kako naduro, delo pač mora biti opravljeno ob roku in basta.

"Pa se ne pritožite?" sem se začudil. "Kaj pa Rosa Luxemburg in Karel Liebknecht?"

Rahlo zmedena sta se spogledala in tiho dodala, da se v njunem podjetju še nihče nikdar ni pritožil, da je kaj takega spričo splošnega pomanjkanja delovnih mest v Nemčiji nepojmljivo in da imata, konec koncev, delo rada, da, skorajda bi lahko rekla, da ju veseli, in zato ni nikakršen problem oditi v službo ob osmih in se vrniti domov zgaran kot mula ob devetih zvečer, šest dni v tednu, enainpetdeset tednov na leto.

"Aja?" sem dejal in izvlekel svojo vrečico koke. Tipični znaki sorocheja, sem ugotovil. A navsezadnje nista bila slaba po srcu. Nek skupni duh nedonošenih Leninovih otrok nas je potihoma vezal enega na drugega. Naročili smo še eno pivo, žvečili koko, potiho zapeli internacionalo in razdrli kako lovsko.

Na mnogo hujšo obliko sorocheja sem naletel pri Mary, Američanki srednjih let, ki je nedavno pustila službo menedžerke v neki veliki kalifornijski vinski kleti in prišla v Peru pričenjat novo življenje. Mary je delala vsak dan še dve do tri ure več kot moja nemška prijatelja, tudi ob nedeljah, kar ji je po desetih letih nenehnega garanja pustilo stalne posledice na bančnem računu in možganih. Karkoli je rekla, je bilo izšepetano kot nacionalna skrivnost, ki je ne sme slišati noben sovražnik. To ob vseh jogah, Krišnah, energijicah in astralnih spoznanjih, na katere je zadnja dva meseca sveto prisegala, ne bi bilo nič slabega, če ji soroche ne bi iznakazil še zadnjega oporišča njenega jaza – obrazne gestikulacije. Kadarkoli sem jo ulovil v trenutku, ko ni vedela, da jo kdo opazuje, je njen obraz kazal znake globoke izčrpanosti. Upadle poražene oči so kalno plavale neznano kje, spominjajoč na rumenjaka dveh pravkar ubitih jajc v ponvi za praženje, nekoč verjetno zelo čedna lica so se nagubala kot pri kaki žabi in ustnice so se nagnile v položaj antične grške maske, ki predstavlja starost in stud nad svetom. Kakor hitro pa je Mary opazila pogled ali zgolj instinktivno zaslutila možnost pozornosti, se je lutkasto našopirila, izšolane oči so se zaiskrile v vseobsegajočem spoznanju vesoljnega ohma, ki povezuje in podeljuje smisel indijskemu Ganešu, nemškemu Mercedesu, Keopsovi piramidi, kalifornijskemu burgundcu, afriškemu safariju in angleškemu toasterju. Bati se je bilo, da je šlo za trajno, neozdravljivo obliko sorocheja, ki mu ne bi pomagala nobena vrečica zelenih opojnih lističev.

Na tretji in najhujši primer sorocheja tisti večer pa sem naletel na poti nazaj v hotel. Že na avtobusu za Chivay sem opazil starejši par, ki je sedaj stal pri prodajalki nabodal z alpakinim mesom. Areqipensko pivo v mojem trebuhu je klicalo po ozemljitvi, zato sem se ustavil. Brž smo se zapletli v pogovor. Očitno je bilo, da je že osivelemu možakarju bilo veliko do pogovora, medtem ko je žena kazala znake velike distance. Tudi on je bil Američan, profesor filozofije na neki kanadski univerzi, zelo zmedena in senčna pojava človeka, ki je zelo rad govoril, nikakor pa tudi poslušal. Njegova žena je bila v primerjavi z njim mnogo bolj prezentna in je človeku nenehno dajala občutek, da moti. Bila je možakova mati, njegova medicinska sestra, priležnica, žena in oblastnica, njene sočutne oči so izdajale, kako rada je imela izgubljenost svoje nedolžne lamice. Hotel sem že iti, redkokdaj si na potovanjih želim družbe drugih popotnikov in par mi ni bil niti malo po volji, a možakar je vztrajal, mencajoč je vzel z roštilja dve nabodali in dolgo okleval, s katerim naj me počasti. Njegova žena, ki ga je ves čas ujezeno opazovala, je medtem nekam izginila. Ko je profesor opazil njeno odsotnost, se je čisto zmedel. V roke mi je potisnil obe nabodalci in se oziraje na vse strani opravičil, češ da jo mora poiskati. Počasi sem grizljal sočno meso in čakal, da se vrne. Vrnil se je čez četrt ure. Ves izgubljen se ni nehal opravičevati, češ da ima žena ves denar in tako dalje. Ni problema, amigo, sem ga poskušal pomiriti in stisnil dva sola v iztegnjeno dlan domačinke, ki je že nejevoljno čakala za roštiljem. Začel se je monolog, iz katerega sem razbral, da možakar pripada krogu kanadskih pozitivistov, da pa se zadnja leta posveča posebnemu problemu, o katerem že dlje časa predava svojim študentom.

"In to je?" sem postal radoveden.

"Oh," je zavzdihnil, medtem ko nikakor ni mogel odgrizniti kosa žilavega mesa z nabodala. "Poskušam jih naučiti smisla življenja."

"Smisel življenja?" sem debelo pogledal. "To pomeni, da ga morate poznati, saj ga sicer ne bi mogli poučevati," sem ironično pripomnil.

"No, ne, se pravi, da, tako nekako," je odjecljal in si poskusil vnovič izboriti košček mesa s svojega nabodala.

"Mi potemtakem dovolite vprašanje, kaj je po vašem mnenju smisel življenja?"

"No, na to pa ne morem kar tako odgovoriti. Potrebno bi bilo daljše izvajanje, za katero sedaj ni časa, je pa tu, v nas, okrog nas, med nami, naš smisel življenja, zagotovo."

"Zagotovo," sem zamrmral.

Tedaj se je od neznano kje spet prikazala filozofova žena. Spričo njene pojave je postal možakar, ki ga je ukvarjanje z nabodalom dokaj umirilo, ponovno nervozen. Ne da bi naju pogledala, je povprašala, kako sva, in ne da bi pričakovala kakršenkoli odgovor, strogo dodala:

"Henry, že spet ješ. Ali ne veš, da ti hrana ob tej uri škodi? Kaj ti je rekel zdravnik – ničesar več po sedmi uri."

"Prav imaš," je zajecljal profesor in kot kak osnovnošolec, ki so ga ujeli pri plonkanju, odložil do polovice obrano nabodalo nazaj na raženj med ostala, ki so se še pekla.

"Žal moram iti," je tiho dejal filozof. "Najina diskusija me je zelo veselila."

Strašna diskusija, sem pomislil, ko sem ju gledal, kako sta izginjala v temi ulice. Domačinki za ražnjem sem vrnil golo kovinsko paličico. Ne da bi jo umila ali vsaj obrisala, je nanjo nemudoma nabodla nove kose svetlooranžnega mesa in ga položila nad svetlikavi ogenj. Mrtvo meso lam, smisel življenja in smrten primer sorocheja. Nadaljeval sem svojo pot proti hotelu. Naslednje jutro je bilo treba vstati zelo zgodaj in se vrniti v Arequipo, pobrati v tamkajšnjem hotelu preostali del prtljage, kupiti vozovnici za večerni vlak za Puno, prebiti nekako preostanek dneva. Stopal sem po temni zapuščeni ulici in se veselil teh preprostih misli: zbuditi se, zložiti prtljago, kupiti vozovnice, poklicati taksi, postoriti to in ono, same konkretne reči, same tople, same trdne. Bile so kot žarki blede svetlobe, ki je počasi prebijala še včeraj tako nepredušno zaprte stene črne škatle mojih misli, jih topila in sežigala. V temni visokogorski noči je v meni postajalo spet svetleje. Videl sem samega sebe, kako sem prestopil ogrado cirkuške maneže, moja stopala so se počasi pogrezala v shojeno žagovino med popolnoma praznimi tribunami proti izhodu iz šotora. Odmaknil sem debelo šotorsko platno, kot bi privzdignil težek pokrov škatle, in stopil skozi režo. Visoko nad mano je drhtela Rimska cesta, napeta kot vrv čez decembrsko nebo. 4000 metrov visoko me je zemlja, vsaj za nekaj časa, ponovno imela.

"Sonce, señor, pomeni tebi potovanje, mi pa si želimo, da bi deževalo, dan in noč, tako zelo, kot je deževalo ob nastanku tega jezera, na začetku sveta, ko je deževnica objela življenje na vrhovih najvišjih gora, in so se ti čez noč spremenili v otoke. Sredi decembra smo že, še zmeraj pa niti kaplja dežja ni omočila polj. Za nas je to zelo slabo, señor, zelo slabo," mi je izpod svoje umazane kape z ogromnim napisom Toyota šepetal kapitan barke, ki naju je že drugič v tem tednu peljala čez najbolj smaragdno jezero na svetu. Titicaca in sen inkovskih bogov, kalček, iz katerega se rojeva življenje, kraljestvo in strmi propad, čisti hlad kroga, s katerim obale štiri tisoč metrov visoko v zraku zarišejo živalsko podobo tostranstva, mesto, kjer je bog oče Sonce na zemljo poslal svoja otroka, da bi iz divjakov naredila ljudi in z zlato palico poiskala mesto, kjer naj se naselijo. Jezero Titicaca je odtlej sveto, na mestu, kjer se je zlata palica po navodilu boga očeta Sonca pogreznila v tla in izginila, pa je zrasel Cuzco.

"Poglej," je šepetal kapitan dalje in mi pokazal zmečkan papir z velikim sivim madežem na sredi, "to je Titicaca, posneta s satelita. Obliko pume ima, ki je v skoku ujela zajca. Vidiš?"

Odkimal sem. Posnetek sem videl že pred tremi dnevi, ko mi je podoben list, potem ko je bil iz njega izmotal svojo malico, potisnil pod nos naš turistični vodič. Bil je eden tistih dni, polnih napadov sorocheja. Stroj tihega užitka nad lastno destrukcijo je bil v polnem teku. Treba je bilo storiti karkoli, kar bi pozneje obžaloval – in to čim bolj zavestno. Lahko bi bilo kaj bistveno hujšega in le golo naključje je hotelo, da mi je v tistem hipu zaprlo pot izložbeno okno ene tistih turističnih agencij, ob katerih se v vsakem zdravem razumu sproži alarm. In alarm se je sprožil tudi v mojem, le da jaz nikakor nisem hotel biti ena od tistih zdravorazumskih eksistenc, ki jim strahovi krojijo življenje. V hipnozi rdečih utripajočih luči sem stopil v agencijo in brez vprašanja kupil dve karti za ogled jezera z imenom, s katerim mamica žuga sinčku, ker svojega intimnega opravila ni opravil na ustreznem mesta: Titicaca.

V trenutku, ko sem položil bankovce pred prodajalca kart, za katerega se je pozneje seveda izkazalo, da je hkrati tudi turistični vodič, šef agencije, tajnica, prevarant, ladijski pomočnik in kuhar v eni osebi, sem vedel, da sem mu s tem dal v roke dovoljenje, da me kot pokore željnega meniha s svojo prisotnostjo biča, vse dokler ne bo slabost iz mene do konca izgnana in bom pograbil bič ter ga premikastil nazaj. Še vedno pa sem bil slaboten od sorocheja in tako mi je vodič lahko mile volje paral ušesa in možgane s svojim blebetanjem, ki je bilo svojevrstna mešanica petelinjega kikirikanja, tjulnjega rjovenja in oslovskega riganja:

"Predragi turisti. Pravkar smo prispeli na prečudoviti otok Uros. Otok Uros ni pravi otok. Otok Uros je lebdeči otok. Otok Uros je pravzaprav nekaj sto metrov totore, posebne vrste trstike, ki, hm, raste ob obalah jezera Titicaca. Totora se odlaga na dno jezera Titicaca, in tako je nastal tudi otok Uros. Hm. Na otoku Urosu živi kakih trideset družin. Na jezeru Titicaca je kakih dvajset plavajočih otokov, kakršen je otok Uros. Sprehodili se bomo za, hm, deset minut. Vstopnina je, hm, en sol."

Na eni strani presedajoči vodič in na drugi lebdeči otok, kot materializirana poezija: odriniti se z roba ladje, skočiti v znano neznano, ki se ti kot trampolin vdira pod nogami in te zmeraj zadrži, zmeraj vrne na površje.

"Hm. Ne hodite blizu robov otoka, ker se vam, hm, hm, lahko tudi vdre – ha!" sem še slišal za sabo opletanje vodičevega zariplega glasu. Mili moj bog, kako naj kdo piše, ne da bi se gibal na robu, sem pomislil in že odskakal kot kak astronavt proti gruči kričečih otrok.

"Una caramela! Una galleta! Un sol, señor!"

In naprej, po zlatem trstičju, mimo domačink, ki so se posedle v špalir, prodajajoč kičaste prte z izvezenimi podobami plavajočega otoka in ladij in ogromnih napisov Uros. Kot poezija! Komaj sem še dvigoval čevlje, ki so se že do gležnja zarivali med vse redkejše in tanjše trstičaste prste, med katerimi so odmevali tuji koraki kot proseče, predrte besede, kot potapljajoč se konkvistadorjev zlatnik.

Potem ko smo odrinili z Urosa, smo po polurni plovbi pristali še na enem večjem otoku z imenom Taquile. Resda sta dve uri, ki sva ju tam prebila, bili rajski, a najino brezmejno navdušenje nad otokom je bilo več kot pretirano. Po drugi strani pa ne vem za noben kraj, ki bi me nemudoma prevzel s tako mero čudenja in žarenja kot Taquile. V pičlih dveh urah našega postanka na otoku, ki jih je večina preživela v improvizirani restavraciji, čakajoč na svojo ocvrto ribo, sem raztreseno begal po otoku, srkal poglede in šepete, prividne sence v dolge črne rute skritih žena, ki so s svojimi rdečimi puloverji in zelenimi krinolinasto nabranimi krili tu in tam prividno hušknile čez cesto in izginile v naslednji, neznani uličici. Otok je bil oblit s čudovito toplino in slutnjo miru, ki je iz njega žarela na vse strani, kot da ne bi bil s tega, marveč z nekega drugega sveta, ki ga je ta otok le kot veliko zrcalo visoko lovil in igraje pošiljal v moje oči. Ko smo po dveh urah odrinili s Taquila nazaj proti Punu, mestecu na kopnem, kjer sva stanovala, je Taquile za nami žarel obdan s silno korono za njim zahajajočega sonca. Vedel sem, da moram nazaj, in to brez vodiča, brez načrta, prost in izročen, ali pa bodo ostali moji meseci, prebiti v Peruju, začinjeni z grenkim priokusom zamujenega, s priokusom, da nisem storil nečesa, kar je čakalo name in kar bi bil moral storiti.

Zvečer sem se sprehajal po Punu, ki je svoje sive zanemarjene ulice razpredal ob obali jezera Titicaca. Ves čas sem moral razmišljati o chullpas, kamnitih stolpih, ki sva si jih bila pravkar ogledala. Zgradila so jih plemena Colla, ki so naseljevala rob južnega dela Inkovskega kraljestva, kjer se je namesto severnega spevnega in elegantnega jezika quechua govoril trd, neizprosen in oster jezik aymara. Dalj od ekvatorja ko je jezik rasel, trši je bil, ostrejši in neizprosnejši, ekvatorialno sproščenost sta vse bolj zamenjevala bližnji hlad smrti in skrivnost ledenih kristalov. Chullpasi so se dvigali ob kamnitem, z nizko travo in bledimi mahovi preraslem jezerskem obrežju kot neme priče izmenjav življenja in smrti. Zgrajeni v obliki ogromnih kamnitih falusov, ki so segali tudi več kot deset metrov visoko proti nebu, so poznali le en vhod, drobno luknjo, obrnjeno na vzhod, skozi katero so prinesli umrle predstavnike najvišjih družin in jih namestili v fetalni položaj, in en izhod, luknjo, nameščeno identično izhodu moškega semenovoda na sam vrh zaobljenega stolpa, skozi katero so se zažgana telesa umrlih in tistih, ki so bili živi žrtvovani za njihovo spremstvo, dvigala kot bel dim v nebo in ga plodila. Pokleknil sem na vse štiri in se poskusil splaziti v notranjost grobne peči. Bilo je popolnoma temno. Pod dlanmi sem začutil blatno mokroto, ki je kmalu švistnila skozi platno mojih hlač. Po treh metrih se je prostor razširil. Prižgal sem baterijo in posvetil. Sivi ožgani zidovi so nepredušno zapirali dve galeriji, od koder so se mrtvi dvigali v zrak. Iz prav takih nemih, v kamen vžganih krikov kremiranih sta bila napisana verza Paula Antschela več kot tisoč let po tem, ko so chullpasi nehali opravljati svojo funkcijo, verza, zrasla iz povsem druge osebne in družbene izkušnje, a vseeno tako zelo napisana za tisti trenutek, da sta se v meni prikopala na površje in zažarela kot soj svetilke po notranjih obrazih prstanov iz kamna: v zraku kopljemo grob tam ni ozko ležati in kostna hebrejščina zmleta v spermo. Podoba bledega snopa svetlobe v mestu smrti in ta dva verza mi niso hoteli iz glave ves večer. Obseden z njimi sem se v Punu ustavil ob indijanki, ki je prodajala choclo, kuhano koruzo. Počasi sem obiral svoj zlati storž, se prepuščal toku spominov in asociacij, medtem ko je iz smeri Taquila pihal hladen veter. Nekaj metrov proč je stala peterica starejših domačinov. Zatopljeni v naelektrenost večera so komajda spregovorili kakšno besedo. Tako drugače kot pri Evropejcih, ki nam molk v družbi običajno predstavlja pomanjkanje tém, nedomiselnost ali enostavno nezainteresiranost za pogovor, je bilo tukaj očitno, da moški enostavno uživajo v tišini, se predajajo obenem golemu druženju in samim sebi. Vsake toliko je kdo od njih stopil do prodajalke koruze in iz njenega klobuka kupil pet cigaret. Svečano in z veliko pozornostjo jih je razdelil med ostale. Prižgali so in se prepustili skupnemu obredu kajenja in opazovanja mimoidočih na ozadju vse temnejše jezerske gladine. Tako je mineval njihov čas. Tako so eden za drugim kupovali, vsak kaj malega za vse. Nočilo se je. V temi sem vse bolj lahko razločil le še obrise njihovih obrazov, pet žarečih pik in bel dim, ki je počasi, kot iz chullpas pred stoletji ali iz dimnikov koncentracijskih taborišč to stoletje plezal iz njihovih ust v smeri temnega neba.

Sredi noči sem se prebudil. Tokrat ni bilo krivo škrebljanje poparjenih kurjih krempeljcev po notranjosti trebuha. Dva ogromna mlinska kamna sta mi zmlela črevesje v rjavo zdrizasto snov, ki bi jo v meni vsak hip razneslo, če se ne bi nemudoma pritipal do vrat tam nekje v temi pred sabo, do vrat in še dlje, do najboljše, prečudovite, edine sladkotolažilne rešilne straniščne školjke za njimi.

Tako me je od taquilskega sonca naenkrat ločevalo sedem metrov mojega diaroičnega prebavnega trakta. Odsotno sem ležal v postelji, žvečil prepečenec, srebal nesladkan čaj in strmel skozi okno. Nad šahovnico zastrtih oken in bledih zidakov, ki so kot režeči zobje gledali z mest, kjer je odpadel omet, sem lahko videl na strešno teraso hotela Tumi na nasprotni strani ulice. Hotel je nosil ime po nožu s podobo božanstva, kakršne so nosili v znak moči, in jih ob žrtvenih obredih tudi uporabljali za obglavljanje, sicanški vladarji in katerih pozlačeni posnetki dandanes krasijo vrat marsikatere peruanske lepotice. Na strešni hotelski terasi se je vsake toliko časa prikazal moj prijatelj. Vzpenjal se je na zadnje tace in se s trupom nagibal nevarno prek zidu. Vsak na svoji strani sva bila ujetnika realnosti, ujetnika samih sebe. Bila sva na istem. Tam, pod obema, je bil živi svet, ki je tekal, se pomenkoval, srečeval in ločeval, izvajal majhne goljufije ali znake radosti, se objemal, žugal, moledoval, ubijal in rojeval, lovil ravnotežje med skoki po ristancu minevanja. Živi svet, po katerem sva oba hrepenela in katerega izključeni del sva bila. Od sveta je oba ločevala nepremostljiva razdalja, njega zunanja, mene notranja. Oba sva hotela svoji razdalji premagati, preiti, kar sva bila, kup razbolenega črevesja na eni strani, na drugi pa strižeča ušesa, bel, gibčen, radovedno in melanholično na vse strani obrnjeni vrat, slina, ki mu je iz gobca kapljala na glave mimoidočih. Če bi mogel, če bi vse to lahko prešel, izničil, na kakršenkoli način iz sebe izgnal teh nekaj sto gramov raznih organov, možganov in nagonov, ki so on in ki so jaz, postal eno, potem ... Suho sem pogoltnil ostre drobtine prepečenca. Vstal sem iz postelje, oddrsal do okna, ga odprl in nekajkrat zalajal. Slutil sem, da ne bo nobeden od naju nikoli zmogel zbrati moči in se scela predati drobečemu, smrtnemu koncu. Še enkrat je pomahal z nervoznim repom in zacvilil, ta groteskna kreatura, moj sotrpin, moj brat, pes mešanec, strahopetec.

PRIDI, TUMI

Pridi, Tumi,

Pridi skozi veliko pampo

V mojih očeh,

Pusti me leči pod temne oblake.

Kot spermo, Tumi,

Kot spermo upepeliš tiste,

Ki pogledajo vate, to vem,

Videl sem te, Tumi, skozi

Razlito okno pospešujočega vlaka

Sem te videl, od blizu,

Vse večji si stal na pobočju

Brez vsakih dreves,

Vse bolj mogočen.

Zaklical sem: Pridi!

Potem,

Lame so zbežale skozi nebo

In megla je stopila k megli,

Ko si jih izbrizgal, Tumi,

Izbrizgal kot črn sneg,

Ki se sveti pod luskami

Kače, v puminem gobcu,

Med kostmi kondorjevih kril.

Črn sneg.

V stratosferi. Tolmunih. Zakopih.

Tumi;

Tvoj pozlačeni palec,

Tvoj hladni palec, Tumi,

Z besedami ga ližem, se sesam

Z imeni

Vse bliže in bliže k tebi.

Še malo, za milimeter bolj jutri,

Potem, da,

Potem, če prej ne dvigneš nad mene,

Ki sem tu, Tumi,

Če prej ne dvigneš svoj dekapitator,

Če me pustiš in ga ne izpustiš s svojih temnih zasneženih gora,

H katerim me tiri,

Potem, Tumi,

Potem bo prosim te, Tumi,

Pusti me, Tumi,

Odidi, Tu

mi

Puma. Puma v skoku. Puma, ki je ujela svoj zajčji plen, a še ni pristala na zemlji, še zmeraj lebdi v zraku, štiri tisoč metrov visoko s še toplo utripajočim kožuščkom med krvavo pomirjenimi zobmi. Tisti dan je bila ta drobna puma dojenček, ki so mu obraz izklesale azijske stepe, mongolske planote in vrhovi Andov. Zavit v filigransko tkano ruto, zvit v naročju, prisesan ob bradavico materinih prsi. Moja diareja je ponehala. Z Majo sva v drugo sedela na krovu barke za Taquile. Izpolnjena do zadnjega kotička z vsem, česar na otoku ni bilo moč pridelati, je zarivala svoj leseni trup globoko v tekoče smaragde. Med vrečami in zaboji so na bosih tleh molče sedele Taquilčanke, galerija do nerazpoznavnosti podobnih si voščenih lutk, scela enakih. Obraze, ploščate kot mesečev disk, je od spodaj zaokrožala majhna zašiljena bradica. Njihovo enovitost je kazil le par drobnih, izjemno globokih oči, zraslih zelo skupaj na vrhu nizkih telesc, ki so se izlivala v dva potoka slokih, od sonca počrnelih nog. Nemogoče je bilo uganiti starost teh jezerskih prividov, zdelo se je, da se je tok njihovih življenj zaustavil točno opoldne, da so se rodile že zrele in plodne in da so se naslednjih petdeset let starali samo še njihovi neskončno dolgi lasje. V dveh urah in pol plovbe se je tu in tam katera skoraj nevidno sklonila k ozki temni reži naprej pomaknjene črne rute, za katero se je nekje v globini skrival nasmejani obraz druge, in ji neslišno šepetala svojo zgodbo. V tem nadvse neudobnem položaju je lahko vztrajala celo večnost. Nepremična, pomaknjena vase, skrita za črnino rute, izza katere je bilo videti le premike popotnih ustnic. Nobena gesta in noben pogled ni nikoli izdajal govorničinih misli ali čustev, vso negibnost njihovih obrazov je preplavljalo zgolj tiho šepetanje, monotona izpoved, priznanje, morebiti tožba, ki ni nikoli prerasla v pogovor. Oči prav tako redkobesednih moških so se solzile v ostrem jezerskem vetru, medtem ko so se, posedeni ločeno od žena in tujcev, menjavali pri dolgem, močno drdravem jeklenem drogu na krmi, ki je služil za navigiranje. Mali puma je z drobnimi, neutrudnimi požirki še zmeraj črpal mleko iz plašno povešene dojke. Njegove dlesni so bile vse bliže zajčjem srčku matere, ki je dojenčka držala v naročju. Materino počasno odtekanje je bilo pumino življenje. Od vseh oči na ladji sem se čutil puminim še najbliže. Neskrit v mulj odraslih oči je bil v njih še jasno razviden načrt tihega uboja. Medtem ko nas je jezero zibalo v ritmu njegovega neutrudnega cmokanja, je požirek za požirkom vlekel življenje iz upadlih materinih prsi, brez pomisleka, brez sramu in krivde, iskreno ubijanje s ciljem lastnega preživetja. To sesajoče pumino telesce, ki nikakor ni hotelo odtrgati svojih živalskih dlesni od plena pred sabo – v tem telescu je rasel eden od nas.

Barka je trdo udarila ob razžarjen skalnati pomol. Tokrat nama ni prišel nihče naproti. Ob pristanku turistične ladjice pred nekaj dnevi nas je pričakala gruča otrok, ponujajoč nam pisane trakove za okrog zapestja ali pa šope muñe, po mentolu dišeče bilke, ki je prišleku kaj kmalu prišla še kako prav. Iz majhnega taquilskega pristana je edina pot vodila po 534 visokih, v strm kamen zjecljanih stopnicah na vrh otoka, od koder se je skozi kamniti lok spustila v pueblo. Vsak ščepec na kopnem kupljene hrane, orodja, gradbenega materiala, veliki zaboji pitne vode, olja, incacole ali piva, vse, kar je z ladjo prišlo na otok z onega sveta, se je moralo najprej na molčečih plečih odzibati po teh 534 stopnicah še bliže k nebu, da bi lahko bilo použito v kaki od nekaj sto hiš, prodano naprej v kaki od petih, šestih tiend, za vhodnimi durmi nizkih stanovanjskih bajt improviziranih trgovinic, ali dano v usta v enem od prav toliko skromnih gostišč, ki so bila odprta le nekaj ur na dan. Muña, njen vonj, je pri premagovanju stopnic v največji vročini dneva mirila ponorelo srce. Bili smo štiri tisoč metrov visoko in z vsako premagano stopnico se mi je zdelo, da sem se vzpel še najmanj za tisoč metrov bliže k soncu. Božanstvo, ki je po inkovskem izročilu ob pričetku sveta prav tukaj odposlalo na zemljo moškega in žensko, da civilizirata ljudi, ki so tedaj še bivali kot živali, in jim pomagata najti mesto, kjer naj se za stalno naselijo, je pripekalo iz neizprosne bližine. Omagan sem se ustavil, spustil vrečki, v katerih sem tovoril dodatno hrano in vodo za naslednjih nekaj dni, in obsedel na eni od stopnic. Vse naokrog je molčalo v svetosti in človeškemu glasu ni bilo dovoljeno, da se razraste preko ponižnega šepeta. Taquilčani, ki niso imeli glasu, so zmeraj in povsod le šepetali. Otoku so kraljevali drugi glasovi. Prvi glas je bil glas prisotnosti božanskega sonca, ki je ves otok spreminjal v čisto, včasih neznosno suho žarenje. Drugi glas je bil glas vetra, ki je drsel preko labirintov kamnitih teras, razraščajočih se čez velik del otoka, glas vetra, ki je česal krošnje redkih dreves, mlado koruzo ali krompir, meni neznane travne bilke, vetra, ki se je zaganjal in dvoril in umikal med kožuhi ovac, ki so se pasle za kamnitimi ogradami, se zapletal v goste zanke bogato ornamentiranih kap, ki so po obliki spominjale na smučarske kape z ogromnim cofkom na koncu dolgega, škratastega vrha, udarjajočega po ramenih vsakega moškega otočana. Iz globine je med neslišnimi odmevi opank, stisnjenih pod veliko težo, ki so jo na svojih nizkih ramah domačini in domačinke vajeno zibali navzgor po stopnicah, pritekal tretji glas. Veter je včasih omagal in sonce je vzšlo in zašlo, a ta glas je bil prisoten ob vseh urah na vseh koncih otoka. Otoku je dajal življenje in ga s svojo mogočno prisotnostjo usodno omejeval in določal. Ta glas je bil otokov gospodar in ljubimec, sladkovodni glas nastanka sveta in njegovega zmeraj prisotnega konca, izvorni glas, v katerega se bo Taquile nekoč spet povrnil. Tretji glas je bil glas jezera Titicaca in svetlikanja njegovih neštetih smaragdnih imen na gladini. Ti trije glasovi so določali, brisali in zmeraj na novo ustvarjali prostor, v katerem minljiva mehanika časa ni bila več kot šepet. Bilo je poldne. Kamniti lok, ki je na vrhu stopnic stražil vhod na otok, je bil okrašen s tremi kamnitimi glavami, pokritimi s tremi kamnitimi klobuki, tremi simboli dostojanstva in vladanja. Pod njimi so si starešine in najstarejši otočani postavili v senci kamnito mizo in izza nje zaračunavali tujcem vstopnino za svoj otok, jim dodeljevali prenočišča ali pa šepetaje odzdravljali mimoidočim.

"Buenos días, buenas tardes, buenas noches."

Taquilčani so samoupravljalci. Vsa prenočišča na otoku so enaka in naprodaj po isti ceni. Tujci se razporejajo po vseh hišah, tako da vsakdo, ki želi koga gostiti, pride na svoj račun. Tako je tudi v vseh gostilnah moč jesti le z istega menija in plačevati po enakih cenah. Na vsakem koraku je moč zagledati moškega, ki plete iste vrste kapo, brezrokavnik ali nogavice, kakršne nosijo vsi. Med tekom po terasah švigajo njihove pletilke preko zapletenih vzorcev, ki pri vsaki zanki še vedno nosijo mitološko vednost: zato!, medtem ko ženske, otovorjene z velikimi vrečami ali posedajoče v prahu hišnih pragov neutrudno spuščajo lesene čolničke, na katerih se med zatrdelimi prsti iz velikih kosmov volne suče tanka nit. Pletenje je na Taquilu glavni vir dohodka in izdelki vseh prebivalcev, ki jih je moč po istih cenah kupiti le v eni od treh trgovin, ki so v lasti vseh na otoku, so vrhunska umetnost. V sebi nosijo nerazvezljivo prepletenost usod otočanov, ki so jih spletli. Taquilčani se poročajo le med sabo. Na otok se ne more nihče priseliti in tudi odseli se ne nihče. Če kam odplujejo, odplujejo zato, da bi se na Taquile vrnili, če umrejo, umrejo zato, da bi se na Taquilu ponovno rodili. Skozi stoletja se je njihova kri zavozlala do te mere, da so scela ujeti vanjo, kot mušice v pajkovo mrežo, kot ornamenti v njihovo tkanje, in niti vztrajni šepet nič ne pomaga: na Taquilu vsi vse vedo.

Stopila sva na glavni trg, obkrožen s cerkvico in štirimi hišami, od katerih se je ena razlikovala od ostalih po tabli z napisom Restaurant Tropicano. Iz krajevnega poslopja so odmevali udarci edinega pisalnega stroja na otoku. Taquilčani so iz strahu, da bi na otok s svojimi običaji vdrli tujci in ogrozili njihovo skupnost, večkrat zavrnili ponudbo, da jim na otok napeljejo električni tok. Svoje televizijske in radijske sprejemnike morajo zato vztrajno hraniti z baterijami, ki jih z barko redno tovorijo s kopnega. Na otoku je en sam telefon. Varno spravljen v zaklenjeno leseno šatuljo miruje v temnem kotu restavracije Tropicano. Taquilčani so dovolili le enemu samemu telefonskemu kablu in le enemu samemu priključku, da kot tanka podmorska popkovinasta nitka pripenja otok na preostali svet, ki je zapreden v vse bolj nepredušen informacijski kokon. Osrednji dogodek dneva je, če zvečer kdo od domačinov, tesno obdan z vsemi gosti gostilne, zahrope v črno slušalko in se mu na drugem koncu oglasi znan glas. Ko po nekaj sramežljivih besedah konča, v zadregi, zabuhel od razburjenja in kažoč svoje zlate zobe, spusti spečega črnega telefonskega pajka previdno nazaj v leseno škatlo in v strahu, da se ne bi nepričakovano prebudil in ugriznil, hitro poklopi njen pokrov.

Ko sva drugič stopila na glavni trg, je izgledalo, kot da sva vstopila v nemi film. Na drugi strani so otroci, ki sem jih zadihan že ves čas pričakoval zavoljo muñe, imeli polna usta šepeta s skupino turistov, ki se je ravnokar odpravljala z otoka. Njihova medsebojna komunikacija se je scela podredila tukajšnjim pravilom. Lahko sem videl, da so vsi, tudi prišleki, odpirali usta, a do mene ni prodrl noben zvok. Čez čas naju je opazila trojica prodajalcev. Dve majhni deklici, oblečeni v naborke umazanih kril, in deček, za kuštravo glavo manjši vodja skupine, so stekli proti nama in naju objeli v svoj šepet:

"Señor, kupi, kupi!"

Malemu skuštrancu se je na obrazu svetila umazanija, preko katere se mu je iz nosu ponosno cedil mogočen smrkelj. Zrinil se je v ospredje, obe poslovni partnerki, ki sta tako kot on prodajali trakce za zapestje, sta v hipu postali nezaželena konkurenca, ki se je je bilo treba otresti.

"Po koliko so?" je komaj slišno vprašala Maja.

"En sol, señora, ali kupiš?"

"Cel sol?! Zelo drage so."

Mali se nikakor ni dal motiti.

"Poglej, kako lepe so, señora. Dosti dela. So ti všeč?"

Medtem sta se obe deklici prerinili v ospredje in poskušali pokazati svoje trakce. Mali ju je grdo pogledal in stopil še bliže.

"So ti všeč, señora, lepe so, najlepše na otoku!?"

"So."

"Potem kupi za en sol," je vztrajal mali trgovec.

"Kako nabrit je," se je ljubeče nasmehnila Maja, spet zresnila obraz in nadaljevala igro nadvse velike in usodne kupčije. Vrnila mu je trakce: "Žal mi je, predrago."

Mali je nejevoljno vzel svoje trakce in se ozrl za konkurentkama, ki sta se medtem že umaknili in se nekaj metrov proč igrali s kamenčki v prahu. Zarotniško je stopil bliže in še tiše zašepetal:

"Potem pa kupi dva za en sol."

"Ne, hvala," je še tiše zašepetala Maja in sedla na osenčeno kamnito klop, ki je obkrožala ves trg. Mali se je žalostno prislonil tik ob njo. Dolga sveča se je še za malenkost podaljšala, svetlikajoč se smrkelj se je že dotikal roba zgornje ustnice in grozil, da mu bo zdaj zdaj zdrsnil v usta. Mali je mencal svoje trakce, gledal v tla in skoraj neslišno zašepetal:

"Potem pa kupi tri za en sol."

Maja ni nič rekla.

"Potem pa kupi štiri za en sol."

"Ne, hvala," je še enkrat zašepetala Maja, "ne rabim jih."

"Pa zakaj ne?" je ujezeno zašepetal mali.

"Zakaj bi jih pa?" je odšepetala Maja.

Mali je užaljeno posrkal svečo nazaj v nos, se še enkrat ozrl po obeh konkurentkah, pred katerima mu je bilo očitno zelo nerodno, pomignil je Maji, naj se skloni bliže, in ji zašepetal v uho:

"Da bom lahko šel v tiendo in si kupil incacolo."

Uro kasneje je bil trg kot izumrl. Ura je bila dve in ladja z opoldanskimi turisti je že plula nazaj proti Punu. Tudi domačini so izginili in celo otroci, ki so še pred hipom predstavljali samoumevni inventar trga, so se vdrli v zbito rjavo zemljo. Tišina, ki je sedaj zapihala, je bila sicer težko pričakovana, a na njenem robu je bilo čutiti, da je njena barva mnogo ostrejša, kot sem mislil, mnogo bolj trda in kruta. V prišleku naenkrat ni več slikala rajskega miru, ki ga je v debelih plasteh vročine nanašala na kožne pore med opoldanskim časom. Bila je strma in gola tišina izpostavljenosti, čez katero se je s plenilskimi koraki zveri tihotapila samota. Okrašena s taquilskimi trakci okrog zapestij sva vstopila v edino še odprto restavracijo. Enako kot drugod na otoku so bile majave mize različnih višin in velikosti zložene skupaj v eno samo vrsto, predpostavljajoč, da je vsakdo, ki vstopi, član ene same velike družine. Ob njih so med snopi dnevne svetlobe, v katerih je počasi padal in se vrtinčil prah, stali majavi stoli. Nikjer ni bilo nikogar. Sedla sva in čakala. Za umazano šipo so nad Titicaco rasli hladni in vse temnejši oblaki. V daljavi je bilo moč videti visoke vrhove kopnega in za njimi še mnogo višje vrhove, pobeljene s snegom. To je bila Bolivija, smer, iz katere je vzhajal svet in sta prihajali tema in luč. Bila sva lačna. Maja se je nestrpno pričela igrati z enim od zvitkov sivega toaletnega papirja, ki so bili namesto serviet nastavljeni po mizah. Zdelo se je, da sva edini živi osebi v restavraciji, v celi vasi, morebiti na celem otoku, in da bi morala iti še veliko dlje, da bi v kakem zakotnem, skritem ogledalu koga srečala. Minute so polzele kot olje, hektolitri olja, preden sem končno vstal in se odpravil do edinih vrat v celem prostoru. Nežno sem potrkal in počakal. Nič. Ponovno sem potrkal. Dvojni nič. Potrkal sem še enkrat, tokrat zelo odločno, in pritisnil na kljuko. V kotu med počrnelimi zidovi in starimi lonci je na goli zemlji sedela starka. Z rokami, črnimi od umazanije, je držala veliko kost in jo globoko zatopljena obirala. Že sem se hotel potiho umakniti, ko je pogledala kvišku in me opazila. Zagnala je kost nazaj v lonec, ki je stal na štedilniku, in planila kvišku.

"Buenas tardes, ali je odprto?"

"Si, si," je odjecljalo na nasprotni strani kuhinje, medtem ko si je starka poskušala s črnino dlani obrisati mast okoli ust. Ista, od masti svetlikajoča se dlan je hip zatem pred nama razprostrla kos papirja, na katerem je bil natipkan (jasno je bilo, na katerem pisalnem stroju) že znan jedilnik. Naročila sva in ostala spet sama. Čez čas se je na vhodu pojavila drobna postavica. Ne da bi naju pogledala, je deklica vstopila in se z neslišnimi koraki odpravila v nasprotni kot prostora, kjer je na okenski polici, pokrit s centimetri prahu, stal velik tranzistor. Vključila ga je. Znotraj statične tišine je grozljivo zaprasketalo. Njena tanka prsta sta pričela počasi obračati gumb. Za hip je bil prostor napolnjen z angleško popevko, potem spet s šumom, ki ga je pretrgal govor, morda maša, a le za hip, glas jadikovalca je preskočil v glas burnega komentatorja nogometne tekme, tu sta se njen palec in kazalec zadržala trenutek dlje, še naprej je vrtela gumb, dokler ni ves votli volumen prostora zanihal v valovih salse. Zadovoljna z opravljenim delom je, prividno kot je prišla, spet izginila skozi vrata. Znotraj tišine smo bili spet sami, Maja in jaz in salsa in občutek, da nihče od nas ne spada na otok. Spet je minilo več kot pol večnosti. Salse so si med vpijočim napovedovanjem radijskega voditelja sledile kot za stavo in izgledalo je, da bo tako ostalo vse do neskončnosti, ko se je nadležno vročim ritmom naenkrat pridružil nepričakovan zvok. Spogledala sva se. Še zmeraj sva bila edina gosta razpokanih zidov in nezatesnjenih, z lepilnim trakom polepljenih oken restavracije. Toda vse močnejše kričanje dojenčka je salsin ritem paralo in ga cefralo na kose. Poleg tranzistorja je na zemlji ležal kup krp, ovitih v težko odejo. Stopil sem do njega in ga nalahno razgrnil. Kričanje je zastalo, črne dojenčkove oči so me za hip pogledale, okrog njih je zrasla grimasa gnusa, v kateri je zakričal še močneje. V gostilni z izjemo naju in dojenčka še zmeraj ni bilo nikogar. Nerodno sem pobral štručko in jo pričel zibati. V naročju sem držal še eno pumo in izgledalo je, da ji moja pozornost gre prej na živce kot kaj drugega. Z vsakim premikom je dojenčkovo kričanje postalo silnejše in kmalu je mejilo na neznosno. Bebavo sva stala in se spraševala, kaj storiti. Ugibal sem, da je verjetno lačen. S polnim naročjem sem se obrnil, da bi povprašal naglušno starko v kuhinji, če ima kaj hrane in čigav otrok sploh je, ko mi je pot zaprla drobna deklica od prej. Gledala je s srdom mlade inkovske samice, ki je zalotila tujca pri kraji mladiča. Iztrgala mi je kričečega otroka iz rok, trdno prijela za krajca črne odeje, v kateri je ležal zavit, in si ga zavihtela na hrbet s tako brezbrižno silo, kot če bi mi s tem hotela reči: Poglej, moj otrok je narejen iz drugačne snovi, kot je tista, iz katere si narejen ti, ni ga moč ukrasti, ni ga moč poškodovati, ni ga moč narediti za kaj drugega, kot kar je. Bilo je očitno, da sem storil nekaj, česar pod nobenim pogojem ne bi smel storiti.

"Je vaš?" sem v zadregi vprašal.

"Si," je siknila s trdim, brazgotinastim glasom in že je ni bilo več, deklice, še otroka in hkrati že starke z novim otrokom na ramenih. V prostor se je vrnila salsa. Iz kuhinje je prišla starka in s prežiljeno roko postavila pred naju krožnika mastne ribje juhe. Tiho sva jedla. Najine roke so postajale vse bolj tuje.

Naenkrat, brez jasnega prehoda, je bil večer. Z jezera je zapihal zelo hladen veter. Spuščala sva se po eni od številnih kamnitih poti, ki so se strmo pentljale čez ves otok, hiši krojača Angela naproti, ko sva ob cesti zagledala v spuščajočem se mraku štiri delavce. Dva sta z lopatami nalagala blato v samokolnico, ki jo je tretji vozil k zadnjemu. Ta je vsa razžarjen od potu napolnil s pripeljanim leseni štirikotni model, ki je ležal na tleh, poravnal blato do robov, stopil nanj, ga tlačil z bosimi stopali, stopil dol, si omočil roki v vedru vode ter ga še zadnjič pogladil in poravnal. Izmaknil je model in ga pripravil za naslednjo samokolnico, ki je bila že na poti. Pred nami sta se v zadnjem večernem soncu bleščali dve novi opeki, narejeni iz hlevskega gnoja, zemlje, vode in spomina na cement, iz katerih so bile zgrajene vse hiše na otoku, tudi Angelova. Kot vsem tujcem nama je bil domačin, pri katerem sva prenočevala, dodeljen že ob prihodu na otok. Odrinila sva iz desk zasilno zbita vrata, ki so vodila na njegovo dvorišče, in upala, da je najin gostitelj upravičeno lastnik svojega imena.

Naslednje jutro so se najini čevlji že ob zori pogrezali v travo, ki je preraščala stoletne kamne, ki so zijali z vrha bližnjega hriba. Ruševine. Šele daleč proč človek začuti, kaj pomeni biti Evropejec, ta že tisočletja umirajoči križanec Satirikona in uši na Mozartovem ovratniku. Neprespanemu mi je pred očmi lebdel spomin na neko podobno hladno jutro v Devinu, ko sem strmel proti iz jutranjih meglic vstajajočemu obšivu slovenske obale, medtem ko mi je misli zalival verz vsak angel je strašen. Tudi na Taquilu. Za nama je bila neprespana noč v mraku kamrice z ilovnatimi tlemi, dvema posteljama in svečo kot interierjem. Od krojačeve družine, ki je naseljevala prostore nad nama, naju je ločila le posivela plahta, napeta prek škripavih desk. Nad nama je kot helikopter brnel star šivalni stroj na nožni pogon. Slišal se je vsak, še najmanjši krojačev premik, dvig roke, ki je obrnila blago, rez škarij, njegov vzdih, šepet žene širokega temnega obraza s poblaznelim pogledom, ki je izdajal pretesno sorodstveno zvezo njenih staršev, občasen jok dojenčka in spet šivalni stroj, spet udarjanje krojačevega podplata ob trhle late najinih vek. Spalni vreči sva pustila v Punu. V zaudarjajoči, z madeži tuje sperme in dlačicami zamazani posteljnini sva zato ležala kar oblečena, stiskajoč se eden k drugemu, preplašena, nepremična in izgubljena nekje vmes med utrujenostjo in gnusom. Otok, ki me je pred dnevi tako silno prevzel in priklenil nase, me je sedaj kot kak jojo odganjal vse bolj proč od sebe. Šivalni stroj je brnel, inkovski angel nad nama je vzdihoval in škarje so rezale belo platno kril, dokler niso končno odrezale še zadnjega kančka moje entuziastične in naivne vere v raj, evropski jojo, ki se je ves popoldan in večer poskušal bližati tuji roki, ki ga je vse bolj odbijala, je dokončno odletel v vlažni kot sovražne sobe, telefonski kabel s Taquilom je bil prerezan in pajek, zaprt v škatlico hiše, sezidane iz gnoja, zemlje, vode in spomina na cement, je bil pripravljen, da zavije svojo omrtvičeno žrtev v tanko lepljivo nit spomina. V moji glavi je zazvonilo. Slišal sem, kako je Angel vstal od šivalnega stroja in šel preko naju v drugi kot sobe. Slišal sem, kako si je gumb za gumbom odprl srajco, kako si je slekel hlače in legel v posteljo, v kateri sta že ležala njegova žena in otrok. Šepetanje sem slišal tako razločno, da bi vanj lahko ugriznil. Bilo je moje šepetanje, neke poletne noči, doma, pred mnogimi leti, ko sem pozno v noč poslušal tiho glasbo in se naenkrat zavedel še nekega drugega glasu v sebi, glasu, ki je bil moj, a katerega gospodar nisem bil jaz, glasu, ki je bil hkrati v meni in izven mene, hkrati znotraj in zunaj. Šepetal mi je zaupljive resnice, ki sem jih zgolj slutil in ki so me strašile, šival je moje veke z nevidno nitjo ljubezni in smrti. Šepet je v meni spremljal avtomatični impulz želje po tem, da ostane za vedno, želje po njegovem zapisu, in hkrati nek strašen občutek nezmožnosti zapisa tega glasu, animalično instinktivna zavest, da ne smem prižgati luči, da ne smem vstati, vzeti pisala, se niti premakniti. Ob umetni ali dnevni svetlobi ta glas ne bi mogel obstajati, predmetni svet bi odvrnil mojo raztreseno pozornost, in sam nisem vedel, kako naj zadržim pozornost na tem glasu, ga pustim doneti okrog sebe in ga gostim v sebi, ga zadržim sredi luči, ko so robovi svetlečih predmetov (in ta šepetajoči glas je bil svetleč, in predvsem, imel sem tak občutek, predmeten!) slabo vidni. Kako slediti šibkemu brlenju sredi silne razpršenosti lučí, kako zaupati daljnemu svetilniku sredi jasnega poldneva? Po nekaj minutah nisem več zdržal. Nervozno brskanje za pisalom in listom papirja v temi je prebudilo celo hišo, a ko je v mojo sobo vstopila mati in me vprašala, kaj za vraga tako ropotam sredi noči, je bila moja prva pesem že skorajda napisana, in drugi, od mene neskončno večji prišepetavajoči glas je postal del moje tišine in mojega govora. Postal je moj gospodar: Bistre živali že opažajo, da nismo zelo zanesljivo doma v pojasnjenem svetu. Krojačev šepet nad nama je prešel v močno sopenje, ki je čez čas naraslo v sunkovito smrčanje. Ob najglasnejših zategih se je prebudil otrok in pričel jokati. Sledilo je materino milovanje in vnovično sopenje vseh treh. Bila sva tujka znotraj kroga, ki ga je s svojo ostro obalo v gladino jezera zarisoval otok, kroga, ki naju je moral čim prej izpljuniti. Ena prvih stvari, ki se jih otrok v šoli uči, je lekcija sorodnosti in pripadnosti. Razlikovati modre ploščice od rdečih in zelenih, razvrstiti modre k modrim, rdeče k rdečim, zelene k zelenim. Hkrati naj bi se naučil mnogo težje lekcije, ki dela večini velike preglavice: spoštovati napake tistih, ki imajo barvno slepoto, saj zanje to niso napake. Bili so še drugi krogi in drugi otoki sredi nesmisla in kaosa in bolečin in veselja, odtujenosti, ekstaze, in nekje med njimi tisti eden, ki ga moram izpisati s svojim glasom; ne vem zakaj, in le redko, zelo redko slutim kako.

Nad Titicaco je raslo težko kamnito jutro. Čez jezero so se iz smeri Bolivije vlekle sive megle. Spuščala sva se po griču, upajoč, da bo restavracija ob najinem vstopu v pueblo pod kamnitim lokom s tremi kamnitimi glavami že odprta. Od daleč se mi je zdelo, da so se kamnite glave čez noč obrnile in da so bili klobuki iz skrilavcev tisto jutro poveznjeni na stopala kamnitih varuhov vasi. Ves svet in njegovo šepetanje je stalo obrnjeno na glavo, ko so najina neumita lica poljubile prve dežne kaplje. Stekla sva mimo nasmejanih Taquilčanov.

"Buenos dias! Buenos dias!" so šepetali naši bežeči koraki.

Medtem so se vse gostejše kaplje razcvetale po suhih kamnih in prašni zemlji. Ko sva pritekla v pueblo, je na Taquile končno padal dež.

Morda ji je bilo ime Anita, imel sem deset let in ona leto več. Njenega tri leta mlajšega brata sem srečeval na igrišču pod osnovno šolo, kjer smo se otroci zbirali ob popoldnevih. Ves čas, ko je bil z nami, je molčal. Njegova družina se je bila priselila iz drugega dela Slovenije. V naši vasi so sicer živeli že dve leti, a bili so drugačni. Njihov jezik je bil drugačen, način, kako so hodili, premikali svoja telesa, kako so segli neznancu v roko, ali način, kako so urejali vrt pred hišo, ki je ležala le lučaj proč od naše, kičasti keramični levi, ki jih je Anitin oče nastavljal na steze, spetljane med gredami – vse je bilo sicer podobno ostalim v vasi, a hkrati tako zelo drugače. Mene je pravkar zgrajena, še neometana hiša navdajala hkrati z radovednostjo in nerazumljivim strahom. Pogosto, ko sem šel kak večer mimo šibko razsvetljenih oken, sem za njimi lahko prepoznal obrise njenih staršev, ki sta se kot senci dveh uvelih dlani v meni tedaj tako tuji igri sklanjala eden k drugemu, se prekrivala in ločevala. Včasih se mi je zdelo, da lahko razločim, kaj govorita, ostro zamolklo žlobudranje njunih glasov se je prepletalo z večernim prihodom jesenskega vetra in dvigalo prizor večernega občutja visoko, visoko v nebo, nad krošnje starih jablan in sliv, ki so rasle za hišo, v bližino oblakov temnovijolične barve odpadlih kostanjevih listov, ki jih je v tistih dneh vrtinčilo in raznašalo po vsej vasi. Nekega večera je ob molčečem bratu, ki je običajno sam posedal na pragu hiše, sedela tudi Anita. Večkrat sem jo bil sicer že videl, a nisem še nikoli spregovoril z njo. Drugače od vseh nas, ki smo hodili skupaj v vaško šolo, je ona obiskovala šolo v bližnjem mestu, in drugače od vseh nas, ki smo vsak na svoj način bili vzgojeni v sramežljivi vaški neubesedenosti našega sveta, je bila Anita neposredna in zgovorna, vse, česar so me v šoli in doma nenehno učili sramovati se, je v njej svobodno žarelo. Kot že tolikokrat poprej sem šel mimo pričakujoč, da mi bo njen brat kot običajno le bežno odkimal v molčeč pozdrav, a ta večer je bilo vse drugače. Ko me je opazil, mi je Ratko, tako je bilo bratu ime, pomahal, naj prisedem. Presenečen in zmeden sem naenkrat sedel zraven nje, ki je pomakala svoje dolge kodre v zvezek in šele čez nekaj minut počasi dvignila svojo glavo in se mi zazrla globoko v oči. V trenutku sem začutil. Moje telo se je potopilo v med. Kot riba, ki tone med počasne sklade sladu, se mi je zamašilo grlo. Komaj da sem lahko govoril. Moji sklepi so postali težki, v njih je utripalo, in ko sem pogledal v tla, sem lahko videl najini senci, ki sta se kot dve luži temnega, utekočinjenega sladkorja dotikali in prelivali na tlaku med njo in mano. Bilo je prvič, in ko sem prišel domov in se zleknil čez posteljo, sem vedel, da je bila ona. Minilo je nekaj tednov, preden sem Anito ponovno videl, a le zelo na kratko. Skrita med svojimi divjimi kostanjevimi lasmi mi je odsotno odvrnila pozdrav in dodala, da se pri njej doma nekaj dogaja, da mora takoj domov in da se kmalu spet vidiva. Nekaj dni pozneje je skupaj z mamo in bratom za vedno izginila. Čez leta sem slišal, da se je njena mama ponovno poročila. Marsikaj drugega sem še slišal, a nikdar ničesar o tem, kaj se je zgodilo z Anito. Še dandanes, ko se včasih sprehodim navkreber mimo hiše, ki je ostala neometana, mi pogled zastane na od časa okrušenih okrasnih levih, kičastem spominu na mojo prvo izgubo, na neizprosnost skrivne reže v nas, skozi katero bo kmalu, morda že jutri, morda danes zvečer, za vedno izginilo, kar ljubimo in za kar bi dali prav vse. So brazde na vodi, ki se nikoli ne zalijejo, drobne in sentimentalne in pogosto nadvse banalne. A kdo pravi, da se mornarji ne odpravijo prepotovat oceanov zato, ker je nekega jutra iz njihovih življenj izginilo morje?

Za nama je izginjal pogled na bleščečo se gladino jezera Titicaca. Tako kot odposlanca boga Sonca v inkovski pripovedki o stvarjenju sveta sva potovala severozahodno, v smeri Cuzca, stare prestolnice Inkov, kjer je zlata palica, ki jo je Sonce dalo paru kot popotnico, potonila v tleh in je bilo to znamenje, naj tam zgradita prestolnico kraljestva Inkov. Vlak, še iz časa kavčukove mrzlice, se je pomikal nadvse počasi. Tiri so bili mestoma hudo zviti, tako da smo se pijano pozibavali kot na kaki barki, ki je plula sredi gole travnate pokrajine. V daljavi je bilo moč videti vrhove oddaljenih gora. Tu in tam kako osamljeno človeško podobo na poti skozi neznano. Ob osamljenih hišah so se iz tal dvigali vrelci vode, včasih vroče in je bila zato vsa okolica ovita v kopreno pare. Spet skoraj nobenih dreves, le kamni in trava, trava, zagrizena med kamne. Nočilo se je. Telo je postalo počasi neobčutljivo na tresljaje in udarce ob s tankim blagom prevlečene lesene klopi. Sprevodnik nam je razdelil odeje. Postalo je ledeno hladno. Zavil sem se in poskušal spati. Ne vem, kako dolgo. Ob zaviranju je mojo glavo vrglo ob kovinski ročaj sedeža. Stali smo. Zunaj je mesec obsvetljeval ledeno planoto, posejano s srebrnimi ogledali jezerc. Zunaj so okrog vagonov hodili možje. Nisem mogel razumeti, kaj govorijo. Potem so izginili in bila je tišina. Neskončna navpična tišina. Lebdeli smo visoko nad planotami Peruja. Nikjer več ni bilo ničesar, le naše glave so predrle po naftalinu dišeča pokrivala in v snu srebrno rasle skozi noč. Nihče ni vedel, kako daleč je še bilo in če bomo sploh kdaj zares prišli v Cuzco.

Šest dni po najinem prihodu in dve uri pozneje, kot je bilo dogovorjeno, je potrkalo na stare lesene duri hospedajeja. Lastnica jih je vsak večer trikrat zapahnila in vsaj še tolikokrat preverila, če so dobro zaklenjene in skoznje ne more resnično nihče, a sedaj je končno trkalo in hitela jih je spet odklepat. Pripravljena sva čakala ob žarnici, ki je šibko brlela nad mizo v kotu dvorišča. Svitalo se je, spanec naju je jemal spet nazaj k sebi, bila sva že utrujena od čakanja, prepričana, da sva le dve novi žrtvi malih turističnih prevarantov. Ti so človeku, ki je vzbujal vsaj trohico upanja na kupčijo, sledili vsepovsod, prilepili so se na njegove pete kot žvečilni gumi in vztrajali ob njem po trgovinah, restavracijah, bankah, hotelih, vse dokler ni žrtev od izčrpanosti popustila in se vdala kateremu od njihovih najekskluzivnejših aranžmajev v vsej Latinski Ameriki. Tistega jutra pa smo se najinim slabim slutnjam navkljub spuščali po ulici z imenom Tanta Pata. Pot je zavila mimo še praznega trga, kjer se je v gostih jutranjih kristalih kopala cerkvica San Blas, in vodila strmo navzdol, naši koraki so plosko tleskali po starih kamnitih stopnicah in podeseterjeno odmevali med žalobnimi zidovi še spečih kolonialnih hiš. Minljive in vegaste, polne vlage in poroznega ometa so se zibale, postavljene trhlo na inkovskih temeljih, mogočnem spancu ogromnih večtonskih skal, ki so se prilegale druga ob drugo spokojno in natančno kot zgornja veka spečega starca ob spodnjo, sanjajoč neskončni sen, ki ga ni mogel zmotiti noben potres, noben čas in nobena žalost prekiniti, ne dokončati. Na temeljih nekdanjih inkovskih templjev, utrdb in palač so se sedaj dvigali zvoniki katoliških cerkva, italijanske restavracije in ameriške banke. Med golim inkovskim kamnom in porozno evropsko opeko je bila povsod vidna ostra rana, ki seka in določa ves Peru in njegove prebivalce. Peruanec je nevidno smrtno ranjen po sredi obraza, tik nad srcem ali takoj pod trebuhom. Medtem ko posluša britanski pop, se izreka za katolika in pije incacolo, njegove inkovske noge še zmeraj stopajo v magičnih obrednih vzorcih starih predkolonialnih civilizacij in včasih se zdi blizu dan, ko bo udeležencem tihega peruanskega preporoditvenega rituala izginila rana, in bodo, zaceljeni, postavljeni na nov, veličasten začetek.

"Greh je za božič ne ostati v Cuzcu! Na Plazi de Armas bo velika fiesta, jedlo se bo in pilo chicho!" naju je lastnica hospedajeja poskušala večer pred odhodom še zadnjič prepričati, naj ostaneva na božični zabavi, ki jo je prirejala za tiste tujce, ki so, izgubljeni in zmedeni, bili pripravljeni plačati lep znesek za sila skopuški in povrhu verjetno še diaroični bife.

"In nobenih domačinov ne bo, nobenih lopovov in prevarantov, samo kulturni gostje iz tujine, sami tujci, ljudje z manirami in poštenjem."

Gospa je bila tipična civilizirana domačinka, ki se sramuje sebi enakih.

"Veste," sem odvrnil, "ljudje iz naše dežele ..."

"Iz Eslubanije," me je prekinila.

"No, tako nekako."

"Gostje iz Eslubanije so dobrodošli, tako kot vsi gostje iz Evrope in ZDA. Vsi dobri ljudje, vsi dobri katoliki so zmeraj zelo dobrodošli, ne pa ta indijanska golazen. Veste, sem katoličanka in vem, kateri ljudje so dobri in kateri ne," je dejala in čez čas še enkrat pomenljivo pristavila, "soy muy catolica!"

Molčal sem. Le kako bi lahko gospe, ki je v vseh zahodnjakih prepoznavala le eno in isto mešanico volje do udobja in potrošniškega nagona, razložil težak primer svojega nacionalnega porekla. Slovenci smo primarna bitja, vezana na naravo, na njene premene in krog letnih časov. Ti večinoma določajo naše počutje in vedênje, naše želje in potrebe. Če postanemo ob razcvetu pomladi samomorilsko razigrani in nas v poletni vročini prične najedati odsotnost, nas v jeseni zajame velika ekstatična slovesnost, ki v zimskih mescih skorajda vsakega od nas pokrije s tanko plastjo depresije. Ker pada sneg in je mraz, se povlečemo vase, globoko, globoko, kolikor se le da, in komuniciramo izza šalov in zapečkov le še s prezirljivimi pogledi in skopuškimi namigi. V tem času je vsa dežela zavita v nepredušen darilni celofan, v dušah ljudi pa kot kake gomoljarice rastejo pentlje, ki se razprejo šele na božični večer, ta višek intime. Proslavljati ga na vsesplošni fiesti, ne pa ob dreveščku in žlobudranju polnočnic, pa čeprav nekje, kjer je to običaj, nam ne leži, ker je protinaravno.

Gospa me je skeptično pogledala in se namrdnila. Seveda je imela prav. Pred njo je stal tipičen slovencelj, redka vrsta gobe, ki jo micelni nagon žene, da čim bolj na samem odpre svoj tros – pa še to le v sozvočju s koledarjem žetev in kolin.

"Eslubanija!" je prezirljivo ponovila.

Spomnil sem se zadnjega božiča, ki naju je doletel v indijski Goi. Ob polnoči je imel zrak še vedno kakih trideset stopinj. Vsi prebivalci vasi so se očedeni in v večerni toaleti zbrali na cerkvenem dvorišču, kamor so zavoljo velike vročine in množičnosti obiska prestavili polnočnični spektakel. Iz zvočnikov so drle salve župnikovega božičnega nagovora, ena sama velika grožnja pekla, prekletstva, poslednje sodbe, ki lačnih zob in razbeljenih verig čaka pred durmi, hudičev, ki so med nami, coprništva in drugih manjših in večjih zlodejev. Name je vpil manični inkvizitor, pačil obraz, krilil z desnico in grozil lepo napravljenim Goancem, ki so očitno bili vajeni zastraševanja nepodkovanih kozjih tac in črnih lukenj v svoji sredini in niso kazali znakov pretiranega vznemirjenja. Odkar so sedli, so padli v neverjetno trden sen pravičnega; med povzdigovanjem, ki je sledilo, so pod zvezdnim polnočnim nebom donele salve angelskega sopenja, ki je na raznih koncih cerkvenega dvorišča preraščalo v silno smrčanje. Bog je spal in sanjal očiten protest, ki ga je lahko duhovnik prekinil le z intoniranjem kake božične pesmi. Večina se jih je tedaj prebudila, v nekakšnem avtomatizmu so planili pokonci in odsotno mrmrali napev. Grotesknost predstave me je spravila v zelo dobro voljo, zanimalo me je le, kako se bo vse skupaj končalo. In končalo se je na najboljši možni način. Ko je bil ob pol dveh končno ukazan konec maše, so sveže spočiti Goanci vstali, se prekrižali in pretegnili. Procesija se je odpravila v noč v smeri obale, od koder so iz daljave že prebadali temo prvi vroči ritmi. Sveže narojeno življenje nas je dohitelo, iztrgalo malodušju, nas vzelo v naročje, povilo v strast in predanost, s katero smo plesali, dokler ni jutranje sonce posrkalo z neba še zadnjih zvezd in so se nad oceanom rodili mavrični oblaki.

Tudi to je bil tipični slovencelj, redka žilava zel, ki je, če je bilo podnebje prijazno in tla razposajena, ali pa če je tudi v najhujših pogojih v svojih listnih žilah začutila vreti inspirativni življenjski sok, lahko zaplevelila vse in vsakogar.

Mrki mladenič, ki je prišel po naju v hospedaje in naju tako dokončno iztrgal z gospodaričinega primeža, je stopal pred nama z odločnimi koraki. Nikakršnega opravičevanja za zamudo, nasploh nobenega opravičevanja belcem ni bilo v njegovih temnih očeh, v katerih je bil edini gospod odrešenik Jezus Kristus črna mladoletnica, oblečena v prozorno belo poročno obleko, okrašeno s koruzo in kondorjevim perjem.

"Mislila sva že, da vas ne bo."

"Prišel sem ob edino pravem času," je kratko odvrnil. Še bolj je pospešil korak.

Molče sva mu sledila, dokler ni pred nami sredi ene od silno ozkih uličic zrasel minibus, poln mrkih pogledov turistov, ki so, okrnjeni lastne veličine spričo neznanega okolja, ponavljali isto nedvoumno sporočilo:

"Pusti me na miru, idiot."

So jutra, ko se človeku zdi lastna civilizacija, njene navade, vzorci in medčloveški odnosi ogromen kravjek, in pekel se začne tukaj, vsako jutro, ko si, topel prdec, drugačen med enakimi, v to prekrasno naturno družbo znova narojen.

"Dobro jutro, riti!"

"Utihni, idiot!"

Končno smo bili vsi nared. Pričela se je prva etapa vožnje po ozkih uličicah Cuzca. Po poti smo pobrali vreče hrane in štiri nosače, ki so se gneči, ki je vladala v minibusu, izognili kar na njegovo streho. Krenili smo. Z vozilom je upravljalo najmanj pet ljudi in vsakdo od njih je poznal najmanj dve boljši bližnjici kot vsi drugi. Ustavljali smo v nepreglednih enosmernih ulicah, vozili vzvratno, obračali in delali prekrške, ob tem pa nas je spremljalo trobljenje in bes mimovozečih, vzkliki, pločevinasto potrkavanje, vpitje in smeh nosačev na strehi. Končno sta dva od navigatorske petorice izstopila, tretji, ki se je kasneje izkazal za našega vodiča, pa se je resignirano zleknil čez vreče riža, špagetov in solate in sladko zadremal. Ostala sta le dva, šofer in njegov zgovorni sovoznik. Naša odprava je lahko s triurno zamudo, po peruanskih standardih torej ravno pravočasno, krenila proti sveti dolini Inkov, dolini reke Urubambe, da bi nas na enem od vhodov vanjo, kjer je luknjasta cesta nenadoma poniknila v podzemlje in sta le še dve tanki žilici železniških tirov sledili šumu vodne struge, odložila in prepustila našim podplatom.

Trinajst razvajenih neznancev, pragmatični vodič in štirje nosači šotorov in hrane. Šestindvajset kvalitetnih gorskih čevljev, par superg in osem sandalov, zataknjenih med bos palec in razbrazdan kazalec.

Po nekaj sto metrih hoje je pričelo rositi. Trinajstkrat so se odprle zadrge in žepi, iz katerih je pogledalo na dan trinajst kosov dragih nepremočljivih pelerin. Trinajst nerodnih vetrnic je kot po modni pisti odhitelo prek mostu, pod katerim je bučala Urubamba. Trinajst zasoplih rdečih obrazov, vajenih obvladovanja velemestnih situacij, katerih peklensko vroče vetrovke in pelerine so smešno frfotale v tistih nekaj kapljah in lenem zehanju vetra, en zdolgočasen obraz vodiča, vajenega te slike, in štirje nasmejani obrazi nosačev, z ogromnim tovorom na plečih.

Trinajst z drekom stvarstva popackanih božjih otrok, na prvem vzponu v očiščenje.

"Dobro jutro, June in M'džjung, fanta iz Južne Koreje, dobro jutro Marcus, narcisoidni računalniški programer iz Nemčije, dobro jutro Čilenec Ronaldo in Ellen iz Kalifornije, ekshibicionistični par, dobro jutro Flan, irski potepuh, dobro jutro nesrečna rimska učiteljica razrednega pouka Maria, dobro jutro Fritz, knjigarnar iz severne Avstrije, in doktor Johannes, Hannoverčan, ki si se ob podiplomskem študiju v ZDA preimenoval kar v Johna, dobro jutro Jacques, francoski fotograf, venomer polnih rok stativa in kamere, ki je nisem slišal niti enkrat narediti škljoc, zelo tih, povlečen vase, dobro jutro Garry, zmešani simpatični jenki iz Ohia, z življenjsko željo postati opazovalec ptičev sredi amazonskega pragozda, dobro jutro, dramatis personae, dobro jutro, dobro jutro!"

"Buenos dias."

Prvi vzpon smo premagovali s tekmovalnim korakom – pokazati preostalim, kaj zmorem, kdo sem. Mimo nas so blisknili nosači, zibajoči na svojih globoko sklonjenih hrbtih za še eno telesno težo tovora. Njihove kratke mišičaste noge, ki so sidrale v grčastih razbrazdanih stopalih, so izredno hitro drsele po prašni poti, vzpenjali so se v teku in tekli hitreje od poti, ko so se te spuščale. Ko smo prispeli do našega prvega počivališča, nas je že čakalo skuhano kosilo. Utrujeni smo polegli po travi, čutili rosenje dežja na obrazih in jedli, tiho jedli.

Pot se je strmo vzpenjala. Vonj evkaliptusov. Iz gostega grmičevja so štrleli kaktusi. Divji, daljni pogledi na vse globlje doline, zarezane med zelenimi griči, so se razprli za hip, ko si stopil iz polja koruze med nizko drevje, in spet poniknili za katero od zadnjih koč, ki so še stale na obronkih hribov. Na pragu so posedali otroci in drago prodajali iz doline pritovorjeno pijačo. Naslonil sem vse težji nahrbtnik ob skalo, ki je štrlela ob poti, in naredil nekaj globokih požirkov. Kako dobra je lahko mlačna, po plastiki smrdeča voda, če jo dolgo težko nosiš s sabo. Mesto, kjer smo se nameravali prvo noč utaboriti, je moralo biti že zelo blizu. In zares: tam je stal vodič in nam sporočal, da imamo veliko srečo, da ne dežuje, in da je treba to srečo z vremenom malce raztegniti. Ne za mnogo. Za uro ali kaj takega več sreče. Bil sem že dokaj utrujen, po drugi strani pa sem se še čutil sposobnega za nadaljnjo urico položne hoje. Pot se je po nekaj korakih ukrivila v neskončno strmino. V temni svetlobi poznega popoldneva so z zlato travo poraščeni previsi, ki so se odpirali pod našimi stopali, postajali grozeči in pogled, ki je med redkimi skrivenčenimi krošnjami begal po njih, je naenkrat pričela zalivati grozeča izpostavljenost telesa. Dve uri pozneje sem mislil, da ne bom zmogel. Po vsakih petih, šestih korakih sem se zaustavljal in lovil redko sapo. Pričelo se je nočiti. Stopal sem z ogromnim nahrbtnikom, ki je med zahajanjem sonca metal pred moje noge dolgo senco nekoga, ki nosi krvoločno žival, zagrizeno v njegov hrbet. Ko je sonce zašlo, je senca izginila. Žival me je požrla. Omagan sem se vzravnal, ko so pred mano končno zrasli šotori. Blizu divjega padca gorske reke so bili postavljeni na iz gore štrlečo planoto, čisto blizu so bili, v mraku sem lahko razločil naše nosače in vodiča, ki so v zapuščeni podrtiji nad šotoriščem pripravljali večerjo. Tam so bili ostali, izčrpani so poležavali pred šotori in zrli v hladno temo, ki je nepreklicno prihajala iz doline.

Zdrsnil sem ob preznojeno Majino telo. Ležala sva med bilkami in gledala zvezde. Utrujenost je iz naju do zadnjega kotička izsesala osebi, ki sva bila. Vrnila sva se v tisto naravno brezoblično stanje odsotnosti, iz katerega smo nastali in v katerega se vračamo. Pol ure kasneje sva nema odracala po blatu do prvih potočnih kamnov, počasi zajemala klokot ledene vode in se umivala. Spomnim se le še petih mirnih glasov, ki so po večerji prodirali skozi šotorsko platno, dokler me ni med nemirnim iskanjem položaja, v katerem bi me telo najmanj bolelo, posrkal vase črn spanec.

Ko sem se prebudil, je po šotoru bobnel oster dež. Bila je še noč. Poskusil sem se obrniti in se priviti ob Majo, ko sem ob strani zatipal nekaj mokrega. Posvetil sem z baterijo. V šotor je vdrla voda, a na vso srečo še ni omočila spalnih vreč. Kjer sem mogel, sem položil na tla najina plastična ponča in umaknil od potu vlažne stvari, ki jih voda še ni najedla. Ugasnil sem baterijo. Bobnenje dežja je postalo močnejše. Poskušal sem spati. Na moji desni je ležal speči obris ženske, ki sem jo ljubil in z njo delil to potovanje. Poznal sem njeno ime, datum in kraj njenega rojstva, poznal sem toplino njenega telesa antilope, zgodbe iz njenega življenja, droben trepet njenih neskončnih trepalnic, ki so počivale nad priprto očesno režo. Lahko sem ponovil kraje, kjer sva se videvala, dogodke in pogovore, ki so se zgodili. Moje najine kraje. Moje najine dogodke. Moje najine pogovore. Kako sta njeni skriti zenici brali svet, in kateri svet sploh? Kdo je sploh bila, teh petdeset kilogramov mesa, kosti in drobovine, nagonov in želja in čiste ženske volje? Sem po nekaj letih skupnega življenja o njej lahko povedal kaj več kot po nekaj minutah najinega prvega srečanja – mojega najinega prvega srečanja? Je sploh obstajala, ta tujka poleg mene, tujega samemu sebi, ženska, ki sem jo ljubil, par v snu mrmrajočih ustnic, toplina ubežne sape, ki sem jo čutil, če sem se sklonil tik nad njen obraz? Ni se premaknila. Je sploh obstajala poleg nekoga, ki v tistem trenutku, skrit pod bobnanjem zvezdnega dežja po šotorskem platnu, zanjo ni obstajal? In tudi če je, ali je lahko obstajala s polno zavestjo minljivosti tega obstoja, z zavestjo, da bo tudi ta prizor, ta vonj, ta občutek že jutri zjutraj za zmeraj izginil, tako kot so izginili suhi kostanjevi listi, ki so se vrtinčili pred praznim pragom Anitine hiše. Čez nekaj noči se bo nekdo drug prebudil, nekaj noči pozneje bo nekdo drug poslušal to bobnanje in opazoval silhueto nekega drugega neznanega spečega obraza, v katerega je naivno vsadil in boleče izdolbel mozaik podobe o sebi. Kot sedaj, sredi teme, brez uspeha: ona, jaz, ti. Nobenih ust ni, ki bi izgovorila tvoje ime, nobenega imena, ki bi minevalo večno. Za zmeraj boš ostal v tretjem razredu. Po končanem pouku boš stal ob oknu, gledal boš mokre grče obžaganega divjega kostanja na šolskem dvorišču, gledal boš, kako se ob steklu razbijajo dežne kaplje in potihoma ponavljal prvo, edino lekcijo: jaz sem, ti si, ona je. Nikoli ne boš trajal. Jaz sem, ti si, ona je. V tem dežju ni prostora niti za ta sen.

Naslednji dan se je vzpon nadaljeval. Nehalo je deževati, a pot je bila razmočena in spolzka. Bližnji potoki so na nekaterih mestih stopili iz svojih strug in tekli med našimi nogami. V vlažnem tropskem gozdu, ki nas je kljub veliki nadmorski višini še zmeraj obdajal, so s krošenj tiktakale debele kaplje. Pod nami so se bleščali gladki, zlizani kamni. Čez uro in pol so mesnati listi dreves in prepleti ovijalk izginili. Utrujen zrak je bil nasršen z meglicami in vlago. Po sosednjem hribu, od katerega nas je ločevalo le nekaj sto metrov strme soteske, je padal tanek srebrn slap in odtekal proti dolini, da bi se tam zlil z Urubambo. Na pobočju je samotno stala koča. Pred njo je deček pasel ovce in alpake. Ko sem ga pozdravil, se je za hip strmo nasmejal, naslednji trenutek je njegov obraz postal spet neizrazno prazen in nem, kot če bi mu ušel kanček pomena in bi preroška grotesknost mimoidočih, ki se je bila za hip zarisala po rdečih krogih njegovih lic, za vedno ugasnila. Ponovno sem žvečil kokine liste, da bi pridobil vsaj malo prostora v svojih pljučih. Čeprav me je telo bolelo še od prejšnjega dne, mi sama hoja ni delala težav. Noge so me bile pripravljene dvigati, le moja pljuča so zaostajala z dragocenimi pošiljkami redkega kisika. V meni je hodil občutek, da se z vsakim novim korakom drogiram, da se napajam nenaravno, iz skrajnih, globoko v telesu skritih zalog moči, čakajoč na trenutek, ko bodo pošle in bom kolapsiral. Na štiri tisoč metrih nadmorske višine nas je objela megla. Močno se je ohladilo. Nobenega vrha nisem več videl pred sabo. Bila je le še ogromna teža na globoko sklonjenem hrbtu, pod katerim sta bolehno žareli dve drobni pljučni krili. Nisem več hodil. Zaganjal sem se za dva, tri korake, obstal, se ponovno zagnal. Maja je bila daleč pred mano. Nisem je več videl. Nikogar več nisem videl, le še prodnato pot, ki je obupno počasi nihala pred mano, široke trakove sivine, ki so se vlekli v megli, zvok slapa, ki je padal nekje spodaj. Slišal sem se: Še en korak, še za milimeter, za tem ovinkom, za onim, kmalu. Na štiri tisoč sto metrih se je odprlo okno v megli. Skozenj sem v daljavi zagledal gorski prelaz, ki se mi je tako dolgo izmikal. Slišal sem vpitje skupine Angležev. Ko smo zjutraj še zajtrkovali, so šli mimo in sedaj so z rjovenjem pozdravljali vsakega člana njihove skupine, ki je prilezel na vrh. Prijelo me je, da bi vsem, ki so s svojim rjovenjem kalili mir nad vrhovi, nemudoma pobral čevlje. Med bosim spustom bi končno imeli razlog za rjovež. Črpajoč moč iz tega nenadnega napada sovraštva, sem zmogel naslednjih nekaj sto metrov, tik pod vrhom še enkrat odložil nahrbtnik in sedel. Nevednost je osrednje gonilo sveta. Če bi vedeli, kaj vse nas čaka, bi svet obstal. Nobena hiša ne bi bila zgrajena, nobena knjiga ne bi bila napisana, nobena stvar izmišljena, noben otrok poslan v svet. Nihče ne bi umrl. Nihče ne bi dihal in presnavljal. Nikogar ne bi bilo – tudi teh Angležev ne. Grozljivo spoznanje je, da nihče ne more zatrditi, da bi lahko bilo bolje ali slabše, nič takega kot bolje ali slabše ne obstaja, samo ta hrib, to rjovenje človeških živali na hribu, ta na smrt utrujeni bes, da bi vse pahnil v dolino in bi se speštali kot gnili sadeži stvarstva. In skozi vse to moraš z najhujšim – s sabo. Na vrhu se je pred mano odprl veličasten pogled. Med globokimi gorskimi gubami se je po golem slemenu vila tanka pot, po kateri so še zadnji mravljičasto lezli proti vrhu. Sonce je vse bolj luknjalo drobne meglice, ki so objemale bližnji slap. V dolini so vzhajali zeleni grički, ki so uravnavali Urubambino strugo in ji dajali mehko zavetje. Sedel sem in sledil Majinemu pogledu na dolino.

"Veš, tudi če bi vedela, kako težko bo, bi za ta pogled prehodila vse še enkrat."

"Ja, hvala bogu, da obstaja norost."

V tistem trenutku je zapihal močan veter. Visoko je dvignil vpitje in ga zagnal na drugo stran hriba, da se je strmo odkotrljalo po stotinah in stotinah pet stoletij starih stopnic, ki so jih Inki zgradili v najbolj odročnih gorah in katerih kamni so na svojih mestih ostali vse do danes, proti dolini, kamor smo se morali spustiti še isto dopoldne.

Ko mi je eden od nosačev dve uri pozneje pomolil krožnik juhe, so se mi od izčrpanosti tresle roke. Bilo me je sram. Bil sem šibkejši od vsake tajnice, ki bi po desetih letih nenehnega sedenja za pisalnim strojem vstala in brez večjih težav prehodila isto pot s težjim nahrbtnikom, kot je bil moj. Meni pa je v grlu tičal konec. Nisem mogel jesti, celo voda se je v debelih kepah zaustavljala v mojih ustih. Šlo mi je na bruhanje in vedel sem, da ni govora, da bi nadaljeval pot. Moral sem torej ostati in priti za ostalimi s kako drugo skupino. Telo me je popolnoma zapustilo. Čutil sem mlačno juho v kotičkih ust in grižljaje kruha, ki so polzeli skoznjo kakor črvi, dokler je nisem kot sramoto nekam izpljunil.

Padal sem ob neskončnih stenah sna. Navkreber, po gosti travi, se je valilo utripajoče jajce. Nikogar ni bilo, ki bi ga poganjal, le nekaj vrb. V njihovih krošnjah je moj oče s krvoločnimi zobmi na veliko žago igral polke. Svati so plesali. Za jajcem je tekla voda. Bila je velik vodni voz, poganjali so ga trije vodni bivoli. Če si pomočil glavo v njihova prozorna telesa, si videl zardele kovače, ki so tolkli z ogromnimi kladivi po njihovih modih, iz katerih je brizgal cvetlični prah v lesena vedra. Vsake toliko so se ustavili. Prišle so zajčice z ogromnimi dojkami, odvezale vedra in jih odnesle bivolom pred gobce, da bi jedli. Medtem jih je jajce prehitelo in se zagnalo po ogromnih kamnitih blokih navzgor proti nevesti. Sedaj sem lahko videl, da se je med kotaljenjem iz jajca zvalila ogromna glava, ki je spominjala na mojo, le da je bila močno poraščena. Iz nje je bingljal mrtev šimpanzji trup. V daljavi za mano so zarjuli bivoli, pod vodo je bilo moč slišati burno cingljanje in preklinjanje angleških kovačev, ki so zajčicam, sedečim v njihovih naročjih, zavili vratove in pričeli véliki finiš. Iz velikega kraljevega jajca, ki se je pozibavalo na vozu, so pričeli prihajati glasovi. Sikali so na vse strani, se zapletali in vozlali. Besede velikega kraljevega jajca so bile mogočnejše od mojih, slišal sem grozo, ki je gorela v njih, štiristo izstradanih deških telesc je bilo uplinjenih v vsakem zlogu, ki ga je izgovorilo veliko kraljevo jajce, in vode so tekle iz trenutka v trenutek močneje. Svati so se vrteli kot vrtavke. Moj oče je igral smrtni napev. Kotalil sem se, bil sem že zelo blizu. Na vrhu me je na leseni pručki čakala nevesta. Njeno telo je žarelo v smrtni koroni. Bivoli za mano so rjuli. Slišal sem rime, v vsaki od njih je bilo uplinjenih šest tisoč krepkih in plodnih. V vsakem verzu se je obrnil planet za dve generaciji, drevje je brizgalo iz tal, cvetelo, imelo gnile sadove in propadalo v delčkih trenutkov, med njimi so prihajale vojske skeletov, vsem so zrasli metre dolgi nohti, z njimi so se iskali med kupi kostanjevih las, zvezde so pokale kot žarnice na nebu, pok, pok, je iz vsake zletelo na tisoče saturnovih prstanov in obviselo kot baročne avreole nad glavami svatov, ki jih je vrba že davno ovila okrog vratov in jih zadavljene dvignila k nebu. Glasba je zastala: moj oče si je izdrl še zadnji zob. Naricanje velikega kraljevega jajca je zastalo. Nevesta je zdolgočaseno dvignila majhno pošast pred oči in si jo ogledovala. Kot da bi odtrgala pecelj od cveta, je oddrobila mrtvo opičje telesce od okrvavljene glave. Moj oče ji je podal žago, zarezala mi je pod čelo in z enim srkom izpila rumenjak. Vse je bilo tiho. Nihče ni ničesar videl. Padal sem dalje.

Ko me je Maja prebudila, je večina ostalih odšla že naprej. Planil sem na noge, skelele so, a bile so spet žive in lahko sem hodil. Tudi pljuča, tudi glava, vse me je skelelo, a zgolj skelelo, kot če bi med spancem iz mene izrezali nekoga, ki je v meni hodil ves čas v nasprotno smer, in je sedaj olajšano telo bolelo kot rana, iz katere je bilo odstranjeno vse slabo in se varno celi. Obul sem si čevlje in oprtal nahrbtnik: bil je lažji za misel na njegovo težo. Globoko sem vdihnil. Popoldne drugega dne hoje se je pohod zame šele začel.

24. decembra dopoldne smo v daljavi zagledali Machu Picchu, Staro goro. Opazovana z višine je bila le ena izmed gora, manjša in neugledna je stala med drugimi, a bila je naša, moja gora, moj cilj. V prvih dveh dneh smo iz strahu, da bo pričelo deževati, prehodili skoraj celotno pot. Ostal nam je le še dveurni spust do gorske koče, kjer naj bi prespali in naslednji dan navsezgodaj dosegli sveto mesto. V dolini se je ob Urubambini strugi kot igračka počasi premikal vlak. Vegetacija, ki je bila na gorskih prelazih popolnoma razredčena, je postala znova gostejša in včasih, ko so zlizane skalne plošče, ki so jih Inki pred več kot štiristo leti od neznano kje pritovorili v bližine kondorjevih gnezd, nevarno zaobšli kak globok prepad, so se pred mene sklonili grozdi rdečih zvončkastih cvetov in mi v dlani pustili par kapljic rose. Ko smo prispeli, je tudi v koči že dodobra odmevalo. Angleži so obedovali. Flan, Irec iz naše skupine, ki je tiho sedela v oddaljenem kotu in pogledovala na drugo stran obednice, se je zmrdoval.

"Vsi Angleži so isti!" je rekel in pljunil predse.

"Pa ne čisto vsi."

Ostro me je pogledal s svojimi modrimi očmi.

"Vsi, vsi so isti!"

Iz razširjenih zenic mu je žarelo sovraštvo, starejše kot Machu Picchu. Pustil sem ga in se zavlekel v svoj kot. Sedaj ko skupina kar naenkrat ni imela ničesar početi, so se drobna razhajanja, ki so se med nami zarisala že v bežnih pogovorih med potjo, dokončno razprla. Bili smo utrujeni psi klateži, pritepeni z vseh strani sveta. Tri dni smo se medsebojno ovohavali in sedaj je bilo naenkrat jasno, da smo drug drugemu večinoma smrdeli, in le najbolj lažnivi, osamljeni in odvisni med nami so še znali najti tisti kanček slepilne energije, ki je gonilo površnih znanstev med potujočimi, peščico votlih fraz, ki zaplavajo po prostoru in se, še preden prispejo, razpočijo kot milni mehurčki. Truden sem jih zasledoval, in ko se je razpočil še zadnji in je med nami zavladala popolna tišina, se je začelo nevidno premikanje. Kot da bi moje noge, izčrpane od vztrajnih vzponov in spustov, hotele dalje. Iz neznane točke je naenkrat zrasla sila, močnejša od želje, močnejša od volje, ukazovalna sila, včasih sovražna, včasih prijateljska, ki opazuje, meri, daje na sito in nagovarja. V beležko sem zapisal:

Hodi.

Hodi, ti pravim, hodi.

Znotraj teh besed je še veliko sveta,

Ki te vleče k sebi,

Veliko stopnic: ko jih prestopiš,

Se bodo odprle kot oči.

Temu ni sledilo nič več. Naj sem se še tako trudil, začete pesmi nisem mogel nadaljevati. Slutil sem jo, visela je tik pred mano kot kokon, ki se je za hip razprl, metulj je pomahal s krili in se znova zabubil, da bi se kdaj pozneje morda spet vrnil – kot kdove kakšna in kdove kako strupena žival. Stopil sem k vratom. Zunaj je bilo že pozno popoldne. Nosači različnih skupin so se posedli v krog in tiho govorili quechua. V daljavi so se v globokem soncu bleščali hladni hrbti hribov. Na rob beležnice se mi je zapisal še en kos. Glasil se je:

Ko pritečeš na

Vrh, ki je zaraščen

Globoko vate

In potem je bilo vse tiho. Zveza je bila prekinjena, naslovnik izgubljen, v daljnovodih je vladala nepreklicna nemost, na ekranih je bilo videti le sneženje in nobenega upanja ni bilo za ponovno vzpostavitev zveze. Na srečo je tedaj prišel naš vodič, lastnik prečudovitega imena, César Julio. V svoji skromni hudomušnosti je tiho dvignil bojno zastavo in povlekel za sabo naju z Ircem, dvojico trupel, ki še edina nisva zagrizla v popoldanski spanec. Nekaj sto metrov za kočo, skrite očem, so se sredi hriba mogočno dvigale kamnite terase Huiñay Huayna. Na vrhu so večerni zrak prebadali ostanki zidov inkovskih templjev. Med njimi je skrit v kamnitih tleh ležal izvir pitne vode. Sveti curek se je trinajstkrat prelomil po sredi kamnitega stopnišča, ki je ločevalo poljedelske terase na levo in desno stran, voda je tekla proti mestu, zgrajenem kot bel kamen, ki ga mogočna roka drži iztegnjenega nad prepadom. Iz doline, kjer so se lovile večerne meglice, je šumelo mirno minevanje Urubambe. Bil je praznični večer in zelo mi je prijalo biti vsaj za nekaj časa proč od ostalih. Podobno je moral čutiti tudi Flan. Stran od Angležev je bil popolnoma drug, prijeten in umirjen mož. Nekaj časa smo molčali, potem nama je César Julio pričel pripovedovati zgodbo, ki sem jo slišal pripovedovati povsod po Peruju, od Lime do Trujilla, od Cajamarce do Puna, od Arequipe do Cuzca, zgodbo o prvem in usodnem srečanju med Atahualpo, poslednjim velikim Inkom, in Pizarrovimi Španci, srečanje, ki je za vedno spremenilo tok usode ljudi v tem delu sveta.

Na večer šestnajstega novembra 1532 so mladega kralja šestnajstmilijonskega kraljestva, ki je po dolgi in krvavi bratomorni vojni iz boja za prestol pravkar izločil svojega polbrata Huaskarja, na nosilih prinesli na glavni trg Cajamarce. Spremljalo ga je veliko število oboroženih mož, kakih šest tisoč. Na trgu sta ga pričakali dve osebi. Prva je bila odeta v dolgo črno umazano ogrinjalo, ki ga je okrog vratu stiskal kolar. Možakar je bil eden izmed peščice belopoltih prišlekov, o katerih je bilo že nekaj časa slišati poročila, da letajo na demonskih štirinožnih bitjih skozi zrak in delajo čudeže. Ob njegovi strani je stal trinajstletni deček, edini indio, ki je vsaj za silo znal jezik mogočnih belih bogov. Prvega tolmača južne poloble so klicali Filipillo. Njegovo pravo quechuansko ime je pozabljeno, verjetno tudi nikoli ni bilo zapomnjeno, tako kot so nepomembna in pozabljena imena milijonov, ki so se borili zgolj za svoja imena in nič več. Mož v črnem, za dobro glavo večji od največjega Inka, je stopil pred kralja in mu v imenu krone sporočil, da od tega trenutka dalje njegovo kraljestvo, z vsemi podaniki in premoženjem vred, pripada kralju belih bogov onstran oceana, za katerega Atahualpa, inkovski kralj, še nikoli ni slišal. Sporočil mu je tudi, da sme še naprej zadržati svoje privilegije, posesti, čast in oblast, če sprejme Jezusa Kristusa kot edinega boga in Karla I. kot edinega zakonitega poglavarja. Toda Atahualpa še nikoli ni slišal za kakega Jezusa Kristusa. Vincente Valvedre, ladijski duhovnik Špancev, ki je kralju postavil ta ultimat, je moral najkasneje v tem trenutku postati nadvse vznemirjen. Zavedal se je, da lahko vsak hip vdre na trg preostalih sto tisoč Atahualpinih mož, ki so čakali pred mestom. Še danes si predstavljam, kako mu je tekel znoj po čelu, kako mu je skozi nosnice vstopal po miših zaudarjajoč vonj njegovih vlažnih oblačil, ta znani vonj smrti. Razpelo, ki ga je Vincente Valvedre ves čas držal v roki, je sedaj dvignil visoko pred Velikega Inka in ukazal dečku, naj vpraša kralja, če torej sprejema Jezusa Kristusa, spočetega od svetega duha, rojenega iz device Marije, križanega in iz groba vstalega, če se odreka vsem svojim bogovom in sprejema Njega kot edinega boga. Kakšna zmeda je vladala v dečkovi glavi. Kako prevesti nekaj, kar v drugem jeziku ne obstaja in za kar niti sam ni vedel, kaj je? Atahualpa je poslušal in molčal. Vseh šest tisoč Atahualpinih mož, nagnetenih na malem cajamarškem trgu, je napeto molčalo. Duhovnik je še zadnjič poskusil. S tresočimi rokami je povlekel iz žepa skrivnostni predmet in ga izročil Inku. Če ga sprejme, pomeni, da sprejema tudi krščanstvo, če ne, potem ... Atahualpa je vzel predmet čudnega otipa in oblike v roke. Prvič v življenju je držal knjigo. Kralj, ki ni poznal ne pisave ne papirja, si jo je ogledoval z vseh strani, jo listal, se ustavil na kateri od strani, jo povohal, morda okusil, prislonil uho ob to nadvse čudno darilo, za katero je beli bog trdil, da govori svete besede: molčala je. Trenutek, v katerem je Atahualpa vrgel to nadvse neuporabno, neznano, molčečo in zanj žaljivo darilo črno odetemu bogu nazaj pred umazane noge, trenutek, v katerem je šest tisoč parov inkovskih zenic sledilo padanju grobega kosa živalske kože, ki je z razprtimi belimi krili kot mrtev metulj obležala v prahu, trenutek, v katerem je sto šestdeset parov oboroženih zenic Pizarrovih belih bogov, skritih v zasedi, spremljalo padanje Biblije, vedoč, kaj to zanje pomeni, ta trenutek je postal zgodovina.

Cézar Julio je dramatično umolknil. Flan je hotel nekaj vprašati, globoko je zajel sapo, a si je zadnji trenutek premislil. Molčali smo. Pod nami je šumljala Urubamba, enako kot pred petsto leti. V mraku je bilo moč razločiti le še nejasne obrise inkovskih poljedelskih teras, ki so se strmo spuščale k njeni neutrudni molitvi. Na eni od njih se je nekaj zasvetlikalo in pritegnilo mojo pozornost. Še enkrat se je zasvetlikalo, a tokrat na povsem drugem koncu. V hipu se je po terasah prižgalo na tisoče in tisoče kresnic. Kot ozvezdje tega hriba so žarele nad ruševinami, vzletale so in ugašale, bilo je, kot da bi se Rimska cesta razlila pod našimi nogami, kot da nam s svojimi kratkimi svetlobnimi življenji kažejo, da smo mi tisti, ki smo danes in tukaj, svetlobna telesa znotraj nekaj astralnih hipov svojega obstoja, končnost krat petdeset, šestdeset, morda osemdeset let, ki si podaja šibek plamen na nemem in praznem stadionu vesolja.

"Kako je bilo?" je vprašala Maja, ko smo se vrnili v kočo.

"Povedal ti bom samo to, da sem dobil najlepše božično darilo, kar je mogoče."

"Najlepše božično darilo, kar je mogoče?" me je vprašala zapeljivo. "Upam, da pa res ne." Ob tem sta se ji v očeh zaiskrili dve kresnici. Dvignili sta se nad s pivom polite mize, poleteli mimo skupine Angležev, ki so ob vpitju nacionalističnih pesmi tekmovali v riganju, pomežiknili sta in izginili skozi vrata proti najinemu šotoru.

Ob izhodu je molče stal eden od nosačev. Pogreznjen globoko v svoj pisan pončo, pokrit z bogato izvezeno čepico je nepremično in resno opazoval prizor na drugi strani, spačene belčevske obraze, ki so se za zavesami cigaretnega dima vse bolj potapljali v alkoholno ekstazo. Čeprav je pod njegovim imenom v kaki državni kartoteki pod rubriko religion zagotovo pisalo catolico, je bilo očitno, da ta večer zanj ni predstavljal nikakršnega praznika. Bog, ki mu je bil praznik posvečen, ni bil njegov bog, in način čaščenja mu je bil tuj. Morda je obred večina njegovih sonarodnjakov navidezno prevzela. To so bili predvsem tisti, ki so odhajali v velika mesta, tisti, ki so ob nedeljah, izgubljeni med alkoholom in obupom, poležavali po prašnih klopeh pred cerkvami in se hodili klanjat k oltarju, na katerem je stala črna, Jezusu podobna deklica, oblečena v belo deviško oblekico, in so lahko iz okrasja oltarja med izrezljanimi vrtnicami, grozdi in oljčnimi vejicami razpoznavali kondorjevo perje, koruzne storže in yuko, vzorce, ki jih je moč najti le še na gladkem hrbtu kače ali na puminih tacah. To so bili ti, ki so gledali televizijo in brali časopise o čudežnih pohodih preroka iz Rima, ki je s svojim prihodom odrešil milijone na Kubi, njegovo letalo se je spustilo z visokega neba in varno pristalo v Argentini, kjer je pred množicami čudežno ozdravljenih nemudoma padel na tla in obnovil obred kače, ki se s poljubom poskuša zariniti v podzemlje in odrešiti svet od znotraj. Takega so ga še lahko sprejeli: prilagojenega prvotnim božanstvom, enega izmed mnogih. A z dna zavesti je vseeno zmeraj govoril skriven glas, da edenska kača ni bila anakonda, da jabolka v Peru uvažajo iz Čila in da beli starec v papeževih oblačilih ni njihov prerok – kolikor je to sploh važno, kajti za peruanskega indijanca so božanske sile še vedno vsepovsod prisotne in zanje ne potrebuje posrednika. Njemu, potomcu velikih Inkov, ki mu je s smradom po tujcih onesnažen andski zrak skozi zadnjih nekaj stoletij počasi kot lug razžiral stare bogove, da se je vsak konec tedna, podobno kot sedaj skupina Angležev pred njim, do nezavesti zapil na kaki vaški fiesti, ni bilo treba prazničnega izgovora in blagoslova votlega boga za nekaj ur opojnega bega pred praznino. Počasi je ostajal brez vsakršnega praznika, brez globoke sakralne utemeljitve, izgubljen v odročnem žepu kozmosa, v katerega stari bogovi niso mogli več seči, novih pa še ni bilo na spregled, in kjer sta se merila le še nemost in obup. Isto mešanico nemosti, ponosa in obupa je moral začutiti Atahualpa, ko so ob grmenju samokresov, jahajoč štirinožne konjske pošasti, ki jih ni inkovski glavar še nikdar poprej videl, vdrli na trg konkvistadorji, v nekaj minutah pobili na stotine njegovih prestrašenih mož in ga zajeli. Videl je ta strašni prizor. Šop metuljevih kril, ki jih je bil poprej vrgel na tla, je oškropljen s krvjo njegovih podložnikov sedaj oživel pod nogami vsesplošne zmede. Nekaj se je dogajalo, nekaj ni bilo več v redu z bogovi, mu je šinilo skozi glavo, a ta nekaj, izstreljen skozi eone, je bil vse, kar so Atahualpa in njegovo ljudstvo še lahko pomislili, preden je v stratosferi zavladala grozljiva tišina.

"Ali slišiš, kaj pojejo?" me je besno vprašal Flan. Prisluhnil sem. Napev, ki ga je med smehom in ploskanjem ostalih krulil osamljen pevec, je govoril o tem, kaj bi naredil z Ircem, če bi ga srečal na samotni cesti:

Vtaknem mu prsta v nosnici, Irec je vol,

Brumdibrum, taram-taram,

Slečem mu hlače, ga nataknem na kol,

Brumdibrum, taram-taram,

Če pa bo še naprej težil,

Brumdibrum, taram-taram,

Bo njegov tič mojo jelko krasil,

Brumdibrum, taram-taram.

"Te pizde!" je siknil Flan. "Če bi nas bilo več, bi jih ..."

"Pusti jih," sem ga skušal miriti, "božič je, ne pusti se še danes provocirati."

"Ja, božič je," me je ostro pogledal, "toda s tem svetom nekaj ni v redu, čeprav je božič. Zmešan je, Alex, ta svet je čisto zmešan. Z vsemi njegovimi religijami in vojnami in denarjem in sranjem se temu svetu meša."

Molčal sem. Flan je nakremžil obraz in pljunil predse.

"Naj bo. Spat grem. Upam da je moj šotor postavljen v čim večji džungli, da ne slišim teh pizd. Merry Christmas, Alex."

"Merry Christmas tudi tebi, Flan," sem odvrnil in gledal za Ircem, ki se je v soju plapolajočega ognja, okrog katerega so molče sedeli nosači, izgubljal proti šotorom.

Tudi Atahualpa, ki je prej iz daljave opazoval dogajanje v jedilnici gorske koče, je izginil. Bolje je bilo tako. Kako neki bi izgledalo, če bi na poti ven voščil inkovskemu kralju srečen božič v jeziku kradljivcev njegovih bogov in kraljestva. Tako pa sem vsaj v mislih to storil z lažjim srcem: feliz Navidad, Atahualpa, in merry Christmas, ve angleške barabe, srečen božič, moji prijatelji, doma ali kjerkoli že ste, in še srečnejši božič vam, ki niste in nikoli ne boste moji prijatelji, vi neznosni, hlapčevski, dlakocepski, klečeplazni, srečno vi, ki vas ne maram, pijavke, malenkostniki, površneži, duševni skopuhi, emocionalni paralitiki, licemerci, vi melanholični iztrebljevalci muzičnosti, srečen božič in feliz Navidad, César Julio in vsi silni potomci velikih ali malih bogov, ki pogreznjeni v molk sedite ob ognju, srečen božič, Maja, ljuba moja, srečen božič vam, ki vam je ta večer kot vsi drugi večeri, žeparjem na londonski podzemni, prostitutkam na zunanjem dunajskem Ringu, sarajevskim dilerjem, voznikom bombajskih rikš, osemletnikom, ki se v moskovski kanalizaciji drogirate z lepilom, srečen božič vam, mesarji v pekinških klavnicah, merry Christmas newyorškim japijem, še v smrti prilepljenim ob mobilni telefon, zdravnikom v nairobijskih bolnišnicah, ki boste morda še to leto umrli za aidsom, srečno pedofilom iz Ria, posiljevalcem iz Hong Konga, rodoljubom iz Bagdada, dolgočasnim hišnikom z Nove Zelandije, vulkanom na Filipinih, ledu na Južnem tečaju, oranžnemu kenguruju v sidneyjskem živalskem vrtu, srečno, feliz Navidad, merry Christmas tudi tebi, neznani, tebi, drugi, tebi, skrivnostni, feliz Navidad, merry in srečen božič, in tudi tebi, Urubamba, ljubica, ki tečeš ne glede na vse, srečno tebi, ki me uspavaš, ki mi nežno zapiraš oči in me poljubljaš z zvokom, srečno, srečno, srečnooooo!

Ko so naju prebudili udarci po šotorskem platnu, je bila še noč. Vstala sva in brez pravega teka zajtrkovala skupaj z drugimi v veliki tišini. Ob petih smo krenili, hodili v temi, s trav in listov so jokale na naše glave velike solze. Permiso! Permiso! so odmevali glasovi prvih nosačev, ki so stekli mimo in izginili v mraku. Na nebu so se premaknili prvi temnobeli oblaki, medtem ko je sredi črnih hribov žarel še zadnji lunin krajec. Petnajst minut pozneje so pričeli rasti kamni, luže so dobile nazaj temne obrise naših obrazov. Permiso! Permiso! Med oblake je v hipu pritekla modrina neba. Pričeli smo se dvigati. Brizganje blata pod našimi podplati. Nad nami je bilo moč videti zidove neke ruševine, tablo, na njej je pisalo: Intipunktu, sončna vrata. Tam je stal nek starec in s teksaškim naglasom pripovedoval ženski, ki ga očitno ni poslušala, o svojih izkušnjah z grško mitologijo in gojenjem paradižnikov. Stopil sem mimo njiju k vratom v obzidju. Tam v daljavi je bil – sen inkovskih bogov, kupček kondorjeve sperme, pokrit s prozorno meglico. Zgodnja sončna svetloba jo je odmaknila kot ljubljeno dlan. Pod njo je bilo zapisano sveto ime: Machu Picchu.

HODI

Hodi.

Hodi, ti pravim, hodi.

Znotraj teh besed je še veliko sveta,

Veliko magnetnega grušča,

Ki te vleče k sebi,

Veliko stopnic: ko jih prestopiš,

Se bodo odprle kot črne inkovske oči.

Tvoje oči.

Hodi.

Hodi, moj prijatelj, sovražnik moj, hodi.

Dviguj svoja pregriznjena kolena,

Nagibaj svoj molčeči tovor

V svojo goro, staro goro,

Dalje in dalje,

Narobe navzdol.

Tam ni tesnih oblakov nad tabo.

Tam se šotori pod jasnim imenom.

Pohiti, že se noči!

Pohiti, ti pravim.

V noči je dež, v dežju je

Voda in usta v vodi.

Me slišiš,

Usta so v vodi.

Po kamnitih stopnicah

Ti bodo pritekla naproti kot solze.

Na čelo ti bodo padla kot hlad.

Tvoj hlad.

Zato teci, ti pravim, teci.

Teci! Teci! Teci!

Če prvi prispeš,

Če pritečeš pred njimi,

Pred njimi in njimi v sebi

Na vate globoko zaraščeni vrh,

Stari vrh,

Te gora poljubi s hladnim inkovskim bogom.

Tujim bogom.

Narobe navzdol.

Zato teci, že se noči!

Teci, me slišiš,

Teci, samo teci.

Me slišiš?

Odgovori mi.

Kje si?

SPUST

Bilo je sobotno dopoldne, ko sva se skupaj z najinim novim peruanskim prijateljem Luisom Manuelom Cordovo Vallejom, imenovanim Manolo, naslanjala na žičnato ograjo monterreyskih term. Pred nami je med oblaki pare blobotal eden od številnih andskih krajev, kjer so pozabljeni podzemni bogovi spuščali na površje žveplo in vrelo vodo v bojda zdravilnem razmerju. Gledali smo ogromna bedra, previse sala, nabuhla rdeča lica v vročinski stiski, silne trebuhe, zadnjice, silovitejše od okoliških šesttisočakov, dojke, meča, podbradke, kot krvavice debele prste, ki so za hip izplavali iz blatne vode in se spet potopili med suhe koščice, ročice, navznoter padle ličnice v vročinski stiski, izbočena rebra, lopatice, štrleče trtice, čeljusti, nožne piščali, prevlečene s tanko ohlapno kožo. Bili smo pred vhodom v pekel, v tisti, ki je danes in tukaj, in lenobno drseli vse bliže izgubljenim, ki so nekaj metrov pod nami pljuskajoč prestavljali svoja na vzdihovanje in pretegovanje obsojena trupla. Le vonj po amoniaku zaudarjajoče vode, ki se je kalno pozibavala okrog nesrečnikov, nas je še ohranjal pri delni zavesti, hlapi gnilih jajc so treščili med nas in nas odvračali od načrtovanega kopanja.

"Jaz bi ceviche!" sem zastokal, vedoč, da je sobota dan, ko z obale pripeljejo svežo ribo. Ceviche je ena tistih nekaj besed, ki vse do danes niso izgubile nič svoje izvorne magične avre, čarobna beseda je, ki se zavrta človeku v usta, se zavleče pod jezik in tam sprošča neznosne količine sline in vzbuja nevzdržen tek.

"Toda do Huaraza, kjer imajo najboljši ceviche, je pol ure. In preden bo pripeljal avtobus in bomo potem še pešačili do restavracije, naročili in pojedli, je še najmanj dvakrat toliko," je zastokal Manolo. "Tega na prazen želodec ne prenesem," je še dodal in nepričakovano izginil skozi vrata restavracije, mimo katere smo pravkar šli.

Manolo je prihajal iz prestolnice in je delal za nacionalno telefonsko družbo. Bil je ljubitelj dobre hrane in nočnega življenja, človek tradicionalnih družinskih vrednot in vere v tehnološki napredek. Ko smo se na poti v terme peljali mimo sveže postavljenih telefonskih vodov, so se mu oči zaiskrile, ponosno je s kazalcem pokazal nanje in rekel:

"Poglej, kako ponosni in pokončni so! Ali niso prečudoviti?" Temu je še dodal, kot da bi bil glavni igralec v kakšnem televizijskem spotu: "Telefónica Perú. Naš ponos. Kako rico!"

Ko sem enega teh svečanih trenutkov nehote pokvaril s pripombo, da so njegovo Telefónico že pred leti prodali Špancem, nisem mogel slutiti, kako globoko so bila Manolova čustva v resnici vezana na podjetje, za katerega je delal. Manolov večni nasmeh je za hip ugasnil. Kot da gre za kako nadvse usodno stvar, se je globoko zamislil in čez čas neprepričljivo zamahnil z roko:

"Pozabi na to!"

Ko je Manolo sedel za mizo, je postal drug človek. Njegova nasmejanost se je napolnila z meditativnim žarom, s katerim je brez besed, s skrivnostnimi kretnjami rok in zamaknjenim pogledom svečenika v ekstazi, priklical natakarja in ga zmeraj odposlal s pravim naročilom. Bil je tihi kralj in vsa restavracija mu je služila kot kulisa dvora, v katerem pa ni bilo podložnikov – in to je bila njegova velika skrivnost. Ko je jedel, si je ob sebi zmeraj želel le druge kralje, zato je bilo tako čudovito sesti z Manolom za mizo in se predati posledicam njegovih ukazov.

"Predlagam, da tukaj pojemo eno majhno pachamanco in tako preprečimo lakoto, ki bi se lahko pojavila na poti do cevicherije," je rekel nasmejano, medtem ko je na mizi že pristal vrč močno fermentirane chiche. Natočili smo in izpraznili na dušek.

"Ah, rico!" je Manolo zadovoljno postavil prazni kozarec nazaj na mizo in s skoraj nevidnim gibom naročil nov liter. Glinen vrč pivu podobne pijače, ki so jo stari Inki uporabljali v obredne namene, je prišel skupaj z ogromno skledo.

"Pachamanca je hrana naših prednikov," je hitel razlagati Manolo in pravično delil hrano na tri krožnike.

"Tri vrste mesa se postrežejo skupaj s krompirjem, pečenim v zemlji, camotejem, kuhanimi stroki fižola in storži koruze. Poskusita! Ali ni izvrstno?"

Medtem je s še bolj veselim izrazom na obrazu naročil tretji vrč chiche.

"Ponekod, predvsem v Amazoniji, chicho še zmeraj pripravljajo na tradicionalen način. Ženske žvečijo sadje ali yuko in kepice pljuvajo v posode, kjer zmes fermentira osem dni. Potem še dodajajo vodo in pijača je pripravljena – čeprav jaz tega ne bi mogel spraviti po grlu," je z opazno naraslo rdečico na licih pripovedoval Manolo in praznil že tretji vrč v kozarce.

"Na zdravje!" je vzkliknil edini slovenski besedi, ki ju je znal, dvignil kozarec in ga izpraznil na dušek. Bil je tiste vrste človek, ki si ga moral nemudoma vzljubiti. Okrog sebe je izžareval milo občutje prijaznosti in zaupljivosti. S svojo neposrednostjo in odkritostjo se je lahko spustil naravnost do sogovornikovega srca. Odložil sem kozarec in se zleknil na stolu. Nad mano je s tisočerimi listi zašumelo zlató krošnje. Bilo je, kot da pijem pivo doma, pri Orfeju, pri Gajotu ali v Opera baru, s kakim starim, izgubljenim in ponovno najdenim prijateljem.

Dan poprej ob isti uri se z Manolom še sploh nisva poznala in najverjetneje se tudi nikoli ne bi srečali, če se z Majo prav tisti dan ne bi odpravila na izlet v Chavín de Huántar. Avtobus je zavijal strmo po neutrjenih serpentinah. Cesta se je vila skozi nikogaršnje kraje, čez katere so se grozeče plazile hladne sence strmih okoliških gora. Tu in tam je bilo moč videti kako osamljeno kočo, pred katero je divji vijak dima vrtal v sivo nebo. Ob cesti so stali osamljeni otroci v capah, in ko je avtobus zapeljal mimo in jih ovil z oblakom prahu in dima, si lahko slišal njihovo prosjačenje za sladkarije ali sadje ali kruh. Ponovno so sledili neskončni kilometri sive gorske monotonije, prepadi, slemena, prepadi, kamorkoli je seglo oko.

Končno smo zapeljali med par revnih hiš, ki so bile vas Chavín de Huántar. Tam, tik za vasjo, je bila gomila kamnov, zasuta s plastjo zemlje. Nekaj zemeljskih gub, stisnjenih med šumenje reke na vzhodu in duhove strme gore, ki je rasla na zahodu, nekaj gub zemlje in nič več.

Sprehodila sva se do reke, ki je tekla skrita sredi redkih slokih dreves, naslonjena na zbrušene in razžrte prodnate dlani. Čeprav je bil njen vodostaj nizek in tok sorazmerno počasen, je bila njena prisotnost vseobvladujoča. Bila je starka, ki je skozi stoletja navzven kopnela kot sneg okoliških gora, navznoter, tam kjer so bivali duhovi očiščenja in regeneracije, pa je kristalno rasla v neskončnost. Napotila sva se ob strugi navzgor in se prepuščala njenemu modremu zvoku, vse dokler naju ni čez čas poklicalo z druge strani. Povzpela sva se čez travnat grič, in šele ko sva prispela na vrh, se je pred nama nepričakovano odprl veličasten prizor.

Grič, na katerem sva stala, ni bil grič, marveč zasuti in zaraščeni ostanki templja. V sredini se je ruševina podkvasto odpirala v smeri reke z globokim okroglim dvoriščem. Obredni prostor je bil obdan z dvema vrstama kamnitih plošč, obdelanih tako, da si podobe na njih lahko v celoti prepoznal šele, ko si sestopil v krog in postal udeleženec obreda. Na zgornjih, večjih ploščah so bile vklesane podobe šamanov, bitij v vrtinčasti preobrazbi, ljudi, razraščenih med zveri in bogove. Videl sem, kako so jim iz ust štrleli čekani, glave so jim pokrivale kače in iz ledij so jim rasla krila, medtem ko so v rokah nosili halucinogene kaktuse. S svojimi krempljastimi stopali so stali na robovih spodnjih, manjših plošč. Na njih so božanski jaguarji vrteli vse dvorišče. Vsak glas, misel ali gib, narejen med objemom šamanov, je bil zavrten, stari so potisnili nove, jih pospešili, krog se je vrtel vse hitreje in bil na koncu posrkan skozi središče vrtinca v ozek vhod v samo kamnito osrčje templja. Stopiti v kamniti rov, ki je vodil do centralne svetiščne točke, je bilo kot po dolgem tipanju in izgubljanju najti edini vhod vase in prestopiti kamnito zaklenjenost pesmi. Soj žepne svetilke je osvetlil podobe kamnitih glav ljudi jaguarjev in jih za hip iztrgal temi. Kot hoja od poimenovanja do poimenovanja, iz verza v verz, so moje noge varno stopale po zlizanih kamnih. Predor je postajal ožji in hladnejši. Čutil sem hlad vlage in donenje lastnih korakov. Pot je rahlo zavila v levo, bila je pesem, ki se tri, štiri verze pred koncem nepredvidljivo zasuče, dolg rov iz temnih besed, na koncu katerega se razpre križna soba, odprta na vse strani. In tam, v sredini, segajoč od prvega do zadnjega zloga stvarstva kot enovita popkovinasta os, ki povezuje nebo in podzemlje, prisoten, a ne na zemlji ne na nebu, sredi srčnega prostora: Lanzón, skalnati orakelj. Znašel sem se onkraj vseh definicij in vsega védenja, strmeč v halucinogene oči kamnitega božanstva, ki mu je sredi srhljivega obraza rasel temen madež. Onkraj zakonov težnosti, zakleto v popolno nihanje, je vse postajalo razprto, možno, usodno.

Na poti ven je v soju suhe dnevne svetlobe, ki je prihajala skozi ozko režo izhoda, žarela galerija kamnitih jaguarjev šamanov. Podobe so v sebi nosile sporočilo o šamanskem človeku kot bitju v nenehnem spreminjanju, bitju, ki čuti nezadržno potrebo, da se zaostri, da stopi v svojo ožino, tam izgine in izstopi kot nekdo drug. Govorile so o človeku kot bitju nenehnih preobrazb in premen znotraj neobstojnosti in padcev sveta. Tako kot šaman tudi pesnik poskuša zdraviti ta svet. Zdravi ga tako, da njegove anomalije imenuje in jih s tem iz kaosa prenaša v medij jezika, kjer jih ubesedene zdravi skozi pesem. Zato je pesnjenje akt najstrožje svobode, šamanski akt zdravljenja nezadostnega in ranjenega sveta na račun pesnikove ekstatične samoukinitve.

"Kje plavaš?" me je iz zamišljenosti prebudila Maja.

"Nekje med bogom in bacili," sem ji odvrnil in opazil mladega možakarja, ki je sedel na sosednjem sedežu pozibavajočega se avtobusa in se mi dobrodušno nasmihal.

"To je Manolo," je rekla Maja. "V Huarazu je že dalj časa. Vsako restavracijo daleč naokoli pozna."

V primerjavi z Evropo, kjer jih imamo kakih deset, obstaja v Latinski Ameriki več kot osemdeset naravnih halucinogenih substanc. Dimenzija sanjskega, vizionarskega, halucinogenoekstatičnega je Peruancem vsajena v kri in kulturo, njihova spremljevalka je od rojstva do smrti. Razne oblike ekstaz, ki so za nas plod deviantnega in prepovedanega, v Peruancu svobodno sobivajo ob vseh moralnih normah in pravilih kot nujen del duše in kozmosa. V njem obstaja izostren ekstatični čut, na stežaj odprta mentalna vrata, skozi katera lahko zelo hitro prehaja v razne oblike zamaknjenosti tudi brez pomoči vzpodbujevalcev. Ekstatični so v družbi, v strasteh, veselju in žalosti, v čustvovanju in, nenazadnje, v jedi. Tak je bil tudi Manolo, s katerim smo dan po našem srečanju, do vratu siti od pachamance, posedli okrog mize v cevicheriji Huaraz querido "Vsakega kotička sicer ne poznam, a stavim glavo, da se tukaj dobi najboljši ceviche daleč naokoli." Spet je poklical natakarico, ji nekaj nerazumljivo zamomljal, pokimala je in odšla. Manolo se je svečano vzravnal.

"Eh, moja Eslobenca, skrajni čas je, da spoznata našo morsko hrano. Hrana, to so ljudje, ki jo pridelajo in pripravijo, to so predniki, ki so si jo izmislili, to je zemlja, na kateri raste, naša hrana, to smo mi!" nama je rekel s silnim ponosom. Medtem se je za njegovim hrbtom naši majhni mizici že približevala natakarica z ogromnim pladnjem.

"Mešani ceviche! Que rico!" je vzkliknil Manolo, ki so se mu ob tem pogledu napela zabuhla lica in kot v transu izbočile beločnice. V goro mariniranih rakcev in sočnih koščkov surovega ribjega mesa, ki so se topili v ustih kot hladna morska pena, je neučakano zapičil vilice, kot kak podvodni kralj svoj trizob.

"To, to!" je mlaskajoč zamrmral predse, ne da bi za hip odtrgal oči od silnega arhipelaga cevicheja, ki je pričenjal izginjati pod plesom trojice vilic. Ko ga je ostalo le še majhen otoček in nekaj osamljenih koščkov ob robu srebrnkastega pladnja, sem kapituliral. Počutil sem se kot nabasan sod. Spustil sem vilico, potihoma odpel gumb na hlačah in se zleknil v položaj, v katerem sem lahko lovil največ zraka. Maja je odnehala že prej, medtem ko je naš ribji kralj, ki se je bil scela zatopil v svoje kraljestvo, neutrudno nadaljeval. Ko je pospravil še zadnji drobec cevicheja, je mirno odložil svoje orožje in potisnil predme prazen pladenj, na katerem je plaval samo še sok marinade.

"Ti si gost. Tebi pripada tigrovo mleko," je rekel svečano.

"Tigrovo mleko?" sem ga pogledal.

"Marinada," se je nasmejal, "lahko jo popiješ."

Spomnil sem se očeta, ki je ob koncu večerje postavil predse skledo s preostankom paradižnikove solate, jo pojedel in nato še v dolgih požirkih izpil oster, kiselkast sok, ki ga jaz nisem nikdar maral. Kot otrok sem sedel za mizo in ga opazoval, kako je pojedel vse kose narezanih paradižnikov, ki smo jih ostali pustili, kako je izpil naš sok. Zmeraj se mi je zdelo, da so paradižniki kot srca, narezana in premešana, srca vseh nas, ki smo večer za večerom celo poletje in jesen ta srca trgali v vrtu za hišo, v kateri smo jih potem pojedli, vsak drobec vsakega, in kar smo pustili, je na koncu zmeraj pojedel oče. Kot otrok sem zmeraj mislil, da ne bi mogel nikdar jesti, kar je kdorkoli pustil, tudi srca svojega očeta ne. Veliko pozneje mi je postalo jasno, da smo ljudje največkrat mesojede živali, ki se hranijo z drobnimi čustvenimi odpadki, opombami pod črto medčloveške odtujenosti, peclji obglodanih jabolk, drobtinastimi ostanki ljubezni.

"Hvala, mislim, da je to prekislo, preveč začinjeno zame," sem se izmaknil.

"Nočeš tigrovega mleka?" se je začudil Manolo. "Tudi prav, ga bom pa jaz. Buen provecho!"

Spomnil sem se mastne sledi, ki je zmeraj obrobljala očetove ustnice, potem ko je odložil prazno skledo. Spomnil sem se, kako so se mi tedaj upirale v svoji živalskosti in kako se mi danes nič več ne upirajo, mnogo manj živalske in manj mastne kot moje ustnice, ki to govorijo.

"Ahhh!" je zazeval Manolo, ki je posrebal še zadnji požirek tigrovega mleka. "Sedaj sem pripravljen za kosilo."

"Za kosilo?" sva z Majo vzdrhtela, upajoč, da se šali. Prepozno. Silna skleda rdeče juhe z ogromno ribo in rakci in školjkami in yuko je že stala pred nami.

"Que riiiiiicooo!" je zavpil Manolo in segel po žlici. Ne vem, kje globoko v mojem trebuhu se je v tistem trenutku odprl nek nezapolnjen predor, slepa ulica, v katero je odteklo še pol juhe in gore riža z morskimi sadeži. Potem je bila predaja dokončna. Manolo me je rahlo začudeno gledal, ko so v njegovih ustih izginjala še zadnja zlata riževa zrnca.

"Veš, ves svet misli, da so Španci prišli osvajat Peru zavoljo našega zlata, pa sploh ni res," je rekel in izpraznil peto steklenico piva.

"Prišli so zavoljo naše hrane, le poglej," in pokazal je na ogromno sladico, ki je pristajala na mizi.

"In kaj je to?" sem napol malodušno vprašal.

"Specialiteta hiše," mi je hitel navdušeno pojasnjevati, medtem ko je sladica izginjala v njegovih neutrudnih ustih.

"Imenuje se vulkansko srce. Poskusi, kako rico je."

Peruanec samega sebe v nasprotju z Evropejcem ne razume kot samooklicano središče kozmosa, prej kot njegov majhen obrobni drobec, izgorevajoč asteroid, ujet v sončevo magnetno polje. V najboljšem primeru je Peruanec luna, ki kroži okrog večjih, pomembnejših planetov, kot so skupnost, družina, bog. Henri Michaux, ki se je pred šestdesetimi leti potepal po sosednjem Ekvadorju, deželi, ki nama je vsak dan potovanja kot grožnja njegovega konca prihajala naproti, je na nekem mestu svojega popotniškega dnevnika opisal tipično staro indijančevo kočo, kakršno je moč še dandanes najti v najbolj odmaknjenih tropskih in visokogorskih predelih Peruja. Tradicionalna indijanska hiša je brez oken, ki bi omogočala ubežni pogled na prividno obvladljivo in v varni distanci ležečo okolico. Tam zunaj ni ničesar, prebivalec hiše je izročen zabuhlosti nekaj neizprosno mračnih kvadratnim metrom lastne eksistence. Ta eksistenca, prostovoljno zaprta v svojo čumnato, ne obvladuje in ni ukazovalna, marveč kontemplativno predana sivim dimnim oblakom, ki se dvigajo s tlečega ognjišča. Indijančeva hiša, ki nima oken, je hkrati tudi brez dimnika. Plamen ostaja neločen od svojih saj in dima. Namen kurjenja ni zagospodovati toplemu prasketanju ognja, marveč se mu izročiti. Tradicionalna indijanska koča ohranja neobvladljivo razžarjeno središče, samozadosten, neobvladljiv in mogočen drobec izgubljenega sončnega boga ostaja rešen v indijančevem ognjišču. Ko sva zapuščala Manolov Huaraz v smeri Trujilla, mesta ob severozahodni obali, sem se spomnil dveh, treh starih indijanskih koč, ki sem jih videl v okolici Chavín de Huántarja. Seveda je bila moja idolatrija peruanske drugačnosti popolnoma brezpredmetna, saj sam najverjetneje ne bi mogel zdržati niti pet minut v kaki od teh zadušljivih barak, ki so spominjale kvečjemu na lopo iz mojega otroštva, v kateri je oče po kolinah dimil meso. Nekega večera, ko je naša družina skupaj sedela pri znancih, s sinom katerih sva pravkar pričela obiskovati osnovno šolo, je na vratih nepričakovano pozvonilo. Možakar je stoječ v temi hodnika oznanil, da je vaškim gasilcem pravkar uspelo zamejiti uničenje, ki ga je pričel požar. Lopa je skupaj z mesom, ki ga je oče prepustil dimnim čarovnijam, orodjem, kosilnico in mojim prvim kolesom, na katerega sem bil silno ponosen, pogorela do tal. Vojska zveličanja, pravi Michaux, bojda namerava poslati službene idiote, ki naj indijance naučijo, kako graditi dimnike. Kaj bo indijancu potem še ostalo? Bogat, tak naj bo indijanec! Seveda ne bi nikoli zamenjal oken in centralne kurjave za nekaj kubičnih metrov dima, smrada po sežganem lesu, postani hrani in ljudeh, a hkrati ne bi mogel nikoli zatrditi, da sem sredi vseh možnih pripomočkov udobja, ki si jih je izmislila moja civilizacija in ki sem se jim privadil, bil kdaj bolj srečen in zadovoljen, kot so bili izginjajoči obrisi človeških postav, pari oči, ki so se vse globlje pogrezali in izginjali za zastori svilenega dima, dišečega po ljudeh in pečeni koruzi.

Ko sem v Trujillu izgubil svoj telesni vonj, sem vedel, da moram to mesto nemudoma zapustiti ali pa se mi bo na koncu še zmešalo od neznosno vlažne in lepljive, formaldehidu podobne vročine, ki se je počasi zažirala v kožne pore in me spreminjala v živ preparat. Po spustu iz gorskega območja bogov se na predpekelsko obalno klimo enega večjih mest v Peruju nisem in nisem mogel navaditi. Moje telo je podivjalo. Obdala ga je skoraj nevidna svetlikajoča se steklena ovojnica, zavoljo katere je začelo izločati pot navznoter in sčasoma postajati vse bolj lojno, zaudarjajoče in srhljivo tuje. Kot da je zrak v sebi še zmeraj zadrževal prekletstvo smradu, ki se je vil po teh ulicah pred šestdesetimi leti iz ruševin Chan Chana. Peščeni ostanki labirintnih kompleksov starodavnega mesta, v katerem je pred tremi tisočletji domovalo več kot sto tisoč duš, so se nekaj milj zahodno od Trujilla visoko dvigali iz vročinskih meglic, lebdečih nad puščavskim horizontom. Po trodnevnem uporu apristov so globeli teh peščenih sten leta 1932 služile kot množično grobišče več kot tisoč na skrivaj pobitih privržencev peruanskega socialnopolitičnega gibanja iz prve polovice stoletja. Več tednov po masakru je peklensko vroč obalni veter prinesel smrad nezakopanih trupel nazaj med ulice njihovih svojcev in morilcev. In zdelo se je, da je vsakdo, ki je vstopil v to mesto še po toliko letih spomina in pozabe, zavonjal smrt na ulicah Trujilla in bil prežet z zločinskim vonjem razkrajajočih se trupel.

Dovolj, dovolj, sem slišal v sebi, ko mi je v restavraciji, pod bučečimi ventilatorji, ob pol devetih zjutraj spolzela iz potne roke žlica in zažvenketala po tleh že tretjič to jutro. Nikdar v življenju se nisem tako potil, bilo je, kot da sem se prepotil v nekoga drugega, v nekoga, ki mi je bil neznosno tuj, neznosno neznosen, neznosno kriv.

"Dovolj! Še danes odpotujeva iz te peči."

"Z veseljem," je zasopihala Maja, ki so se ji potne kapljice svetlikale po celem telesu, "z največjim možnim veseljem."

Potem, ko sva dopoldne kupila vozovnici, sva se ves dan leno potikala po razbeljenih ulicah. Blodila sva pod ventilatorji gostiln, čakala, da mine ta in pride nek drug čas. Dobre tri ure pred odhodom avtobusa sva šla mimo neke kinodvorane. Ravno je igral nek češki film, neverjetna redkost znotraj tukajšnjega ustaljenega programa hollywoodske majoneze. Upajoč, da bova v dvorani našla vsaj malo hladu, sva pogumno zavila vanjo. Dvorana je bila ogromna. Sprejela je kakih tisoč petsto gledalcev in tudi v polmraku si opazil, da je čas s svojim večno mladim zobovjem že dodobra načel njeno drobovje. Morje sedežev in midva edina brodolomca med njimi. Sedla sva s tesnobnim srcem in čakala, da se karkoli zgodi. Petnajst minut kasneje je med uničenimi zidovi zaprasketala glasba. Še zmeraj sva bila edina gosta. Sedela sva v zadnjem delu ogromnega prostora in nisva vedela, ali naj naju nenadejana intima veseli ali pa prej straši. Na vrsti je bil že peti ali šesti tango, glasba je že predolgo najavljala skorajšnji pričetek projekcije, ko so se za nama nepričakovano odprla vrata. V dvorano so vstopile tri dame, edine, ki so bile ob tej uri željne kulture iz epicentralne Evrope. Dejstvo, da so sedle, je čudežno pospešilo pričetek dogajanja, imel sem občutek, da so s projekcijo čakali le na njihov prihod, zastor se je hipoma razmaknil, velikansko dvorano je kot spečo postarano lepotico prebodel svetlobni snop filmskega projektorja in predstava se je pričela.

Ko sem pogledal na uro, je bilo že pozno, zelo pozno. Skorajda prepozno. Projekcijo sva zapustila v odločilnih sekvencah. Ob izhodu sem se še enkrat ozrl po treh damah. Na treh ponosno iztegnjenih laminih vratovih so na horizontu filmskega platna plavali trije klobuki. Bilo je, kot da zapuščam Taquile. Z ogromnima nahrbtnikoma, izpod katerih so pod obleko tekli potočki potu, sva vstopila v zaudarjajočo savno večerne ulice, ustavila taksi in ga pognala v smeri tržnice. Med drvenjem avtomobila se naenkrat nisva mogla spomniti, kdo je spravil vozovnici, na katerih je bilo napisano ime avtobusnega prevoznika in naslov garaže, od koder bi moral najin avtobus odpeljati kmalu, kaj kmalu, in bilo je že pozno, zelo pozno, ko sva se vse bolj kričeča, kot galjota na potapljajočem se hlodu, zibala sredi luž, ki sta se naredili na črnih usnjenih avtomobilskih sedežih pod nama, nagibala v ostre ovinke ozkih trujillskih ulic in panično brskala za vozovnicama. Bilo je pozno, zagotovo in dokončno prepozno, ko sva ju slednjič izbrskala in pognala taksi v nasprotno smer, na drugi konec mesta.

Na najino srečo prispejo v Peruju prepozni ravno pravi čas. Nočilo se je že, ko je avtobus končno zapeljal skozi pozdravljajočo gručo, oblaki izpušnih plinov so se dvignili nad žareči asfalt, zapodil se je po ozkih, z brlečimi uličnimi svetilkami razsvetljenih trujillskih ulicah, potonil v noč.

Nekaj ur kasneje mi je postalo jasno, čemu služijo debele volnene odeje, ki so jih domačini privlekli v silni obalni vročini s sabo na avtobus. Cilj najinega potovanja je ležal kakih 3000 metrov više kot peklenski Trujillo. Avtobus se je strmo vzpenjal po razritem makadamu, njegove luči so lizale skalne previse, po robovih katerih smo vozili z nevarno hitrostjo. Pred nami so se zabliskali temni zidovi pozabljenih hiš in oči radovednih otrok, ki so pozno v noči še čakali, da jih s snopom svetlobe oslepijo redka, tik mimo njih drveča vozila, glasniki daljnih, skrivnostnih krajev, ki jih bodo le nekateri od njih kdaj obiskali. Potem vstane iz teme spet prepad, spet navpična stena, zaustavimo se, peljemo vzvratno, da bi popravili oster ovinek. Ko so oblaki odgrnili skoraj poln mesec, so se v nočni pokrajini zasrebrili potoki in zadrgetali madeži drobnih jezerc. Bila je srebrna kristalna noč, ena najhladnejših v mojem življenju. Lahko sem le drgetal in poslušal, kako najina nahrbtnika z vsemi najinimi oblačili vred topo poskakujeta med ostalo prtljago v prtljažnem prostoru. Bila sva skorajda gola, vajena neznosne vročine, okrog naju pa so se v polsnu pozibavale le še bubaste glave v volnene odeje zavitih domačinov. Oblekla sva si pelerini, edino, kar sva imela pri sebi, si ju nataknila čez glavo, ovila kolikor je bilo možno okrog golih naježenih nog, ostalo sva poskusila za silo prekriti z ruto, se stisnila tesno drug ob drugega in čakala, čakala da bo konec. Šklepetajoč z zobmi sem pogledal na uro. Bilo je šele pol deset.

Poskušal sem se narediti čim manjšega. Najraje bi izginil v tistih nekaj krpicah, ki sva jih imela na sebi, ko je avtobus ob treh zjutraj zapeljal skozi naselje. Pred mano se je odprl osvetljen trg, nekaj slokih dreves je raslo med betonskimi klopmi in šibkimi uličnimi svetilkami. Cerkev, in levo, na vrhu pročelja najvišje zgradbe daleč naokoli, v kateri je samevala policija, osvetljen portret moža, zavoljo katerega sem bil skoraj zmrznil. César Vallejo je, ponosno oprt na svojo sprehajalno palico, skupaj z dvema policajema, nadzoroval glavni trg svojega rodnega kraja. Trije, štirje potniki, ki so izstopili skupaj z nama, so se v hipu porazgubili v temo ozkih uličic. Za avtobusom se je dvignil oblak nočnega prahu. Tudi na koncu sveta je zmeraj cesta, ki vodi dalje. Ob dveh ogromnih nahrbtnikih sva obstala sredi nočne tišine Santiaga de Chuca, utrujena, umazana in lačna, predvsem pa premražena vse do zvezd, ki so kristalno žarele nad nama. Odprla sva nahrbtnika in izvlekla puloverja. V eni od stranskih ulic se je v ledenem vetru molče pozibaval napis Hostal Margerita. Oprtala sva si nahrbtnika, ko je nočno tišino prerezal železen zvok. Škripanje se nama je približevalo nekje od zgoraj. Zacoprana sva obstala in negibno pričakovala, kaj se bo zgodilo. Zvok je bil vse bolj jasen, prihajal je bliže, bilo je, kot da bi paral žile v mojih zapestjih, kot da bi napenjal moja senca do poka. V mojih možganih se je odprla velika luknja, skozi katero je v hipu zletelo na milijone podob. Nisem vedel, kaj se dogaja. Vkopan in preplašen sem stal sredi prazne ulice, po kateri se je bližal deček. Kot duh z nepremičnim obrazom je sredi noči potiskal pred sabo prazno samokolnico. Železno kolo, ki je škripajoč ropotalo po grobem tlaku, je paralo noč v živo in mrtvo stran. Stala sva vmes, nezmožna premakniti se, stopiti kamorkoli, se rešiti. A kot da za simetrijo njegovega reza skozi prostor in čas ne bi obstajala, kot da namen tega razprtja ni bilo nič drugega kot zgolj njegovo udejanjenje: prisotna odsotnost. Deček je prav tako skrivnostno, kot je prišel, tudi izginil. Kmalu za njim je izginil tudi njegov magični zvok. Dve temni polovici razdeljenega sveta sta se okrog naju ponovno zlepili v noč. Bila je spet varna. Lahko sva stopila vanjo, šla dalje.

Prva stvar, ki sem se je naslednje jutro zavedel, je bilo trnje, ki je ovijalo srce Jezusovo na kičasti podobici v kotu nizke podstrešne sobice, v katero naju je namestila lastnica hotela. Zgrbančena starka nama je bila prejšnjo noč odrinila težek zapah, odprla velika vhodna vrata in pričela klicati Enrique, Enrique, dokler se ni od nekod vzel majhen deček, naju zaspano premeril in brez besed odpeljal po nevarno gugajočem se lesenem stopnišču na vrh. Bila sva edina gosta hotela, in odkar sem naslednje jutro odprl oči in opazil plastični pogled Jezusa, me občutek, da naju nekdo opazuje, ni in ni hotel zapustiti.

Zunaj je med ostrimi, gosto nagubanimi hribi stal zelen dan. Spustila sva se na dvorišče. Nikjer ni bilo nikogar. V čeber sva si natočila vode in se umila. Ko sva stopila na ulico, po kateri sva prišla prejšnji večer, je bilo vse spremenjeno. Podnevi je bila le ena od milijonov enakih prašnih podeželskih ulic, ki se iztekajo na enega od tisoč enako pozabljenih podeželskih trgov. Nemudoma sem jo vzljubil. Dvignila me je in nesla pet centimetrov nad sabo na drugo stran, do prvih odprtih vrat, za katerimi je na velikem kupu usnjenih štrcljev sedel čevljar.

"Rojstna hiša Valleja? Pesnika?"

Iz rok je odložil star čevelj in oči so se mu zasvetlikale kot oči otroka, ki v živalskem vrtu prvič zagleda nosoroga.

"Si, si, čisto blizu je!" je odvrnil, se skobacal na noge in se, ne da bi za hip umaknil oči z naju, kot da bi se bal, da bi v trenutku, ko bo to storil, za vedno izpuhtela v zrak, odpravil proti vratom, kjer je že stal nek drug moški. Bil je oblečen v umazan in razcapan delavski kombinezon in za glavo višji od vseh ostalih. Po dveh modrih kristalih oči in ostrini pogleda sodeč ni bil od tod.

"Iščeta hišo Césarja Valleja?" je zamomljal v tla. "Pridita," je rekel na način, ki ni bil ukazovalen, a mu hkrati tudi nihče ni mogel ugovarjati. Čevljar je dejstvo, da je močnejši od njega prevzel tujca v svoje roke, sprejel z grenkim smehljanjem. Odlebdela sva za ogromnimi koraki najinega vodiča, ki so kljub hitrosti dajali vtis, da zelo premišljeno goltajo ulico pod sabo.

"A iz Slovenije sta, ja, ja. Poznam, poznam. Bil sem tam."

"Bili ste tam?" sem ga nejeverno pogledal.

"No, bil sem blizu, do Spitala sem prišel, potem pa so me ujeli in zaprli za dve leti."

"V drugi vojni?"

"Ja, ja. Potem sem emigriral semkaj. Veliko srečo sem imel, veliko. Tudi vi, Slovenci, ste imeli veliko srečo, kajneda? Veliko, ja, veliko srečo ste imeli, jaz vse to vem, bil sem tam in še zmeraj vse to spremljam. Ja, ja."

Orjaku so besede počasi orale po mislih, bilo je, kot da so pred sabo potiskale ogromen plug, medtem ko so njegove šapaste roke delale po ulici prostor za oba gringa. Na glavnem trgu nama je prišel naproti spet nek tretji možakar. Orjak naju je brez besed predal. Z Majo sva se spogledala in mu nemočno sledila mimo policijske postaje v prostore vaške uprave. Dolg hodnik nas je končno pripeljal v improvizirano lokalno radijsko postajo, kjer naju je od najinega neznanega molčečega vodiča prevzel José, vaški učitelj in oseba, odgovorna za kulturo v vaški upravi. Bila sva živi tovor, ki so si ga domačini podajali s samoumevnostjo, s katero so si vsak dan podajali vreče gnojil, cementa ali koruze. Nobenega dvoma ni bilo, da sva bila edina tuja gosta tisti dan v Santiagu, najverjetneje edina tuja gosta zadnjih in naslednjih nekaj mesecev. Za povrh tudi nisva prišla kot peščica ostalih tujcev v sušnem času poznega julija, v času proslavljanja vaškega svetnika Santiaga in velike vaške fieste, marveč sva se pojavila sredi deževne dobe, in – krona vsega – prišla sva zavoljo kulture. Vse to je cela vasica vedela najverjetneje že navsezgodaj. Ko sva še spala, je vest o prišlekih zakrožila po nekaj sto metrih vaških trotoarjev, se razpečevala po treh, štirih prodajalnah in javnih mestih okrog glavnega trga in v zelo kratkem času dosegla vsa dosegljiva ušesa: dva gringa iz Evrope, od tam, od koder prihaja kultura, sta prišla k nam zavoljo kulture. Nič čudnega torej, da je bilo že vse nared, da se petičnima gostoma dostojanstveno predoči največja mera kulture, kar je je vasica premogla. Tujca je bilo treba čim prej predati v roke najbolj kompetentni osebi, ki bo izbirala najbolj umestne besede in demonstrirala največjo mero primernosti v stvareh duha, osebi, ki bo z največjo možno omiko predstavila njega, enega od nas, velikana, genija naše grude, do čigar rojstne hiše se bodo ob njegovem strokovnem spremstvu nemudoma povzpeli.

"Vallejo je bil eden od nas," se je nasmehnil José, ko je s smešno umetelnim gibom iz žepa izvlekel ključ.

"Brez dvoma," sem kar se da resno odvrnil, kot se za Evropejca pač spodobi. "Brez vsakega dvoma."

Stara vrata, okronana z enajstimi bombastičnimi spominskimi ploščami, posvečenimi velikosti genija, so končno popustila. Pred nami je zasijala tema. Vstopili smo.

ČEZ BEL MARMOR PONOČI

Čez bel marmor ponoči

In čez črn podnevi,

Potovati z enega na isto mesto

Malo proč,

Če proč sploh obstaja,

Če obstajaš sploh ti.

Tema, v kateri si bil,

Te ni zadržala,

In vsak dan te je znova zdrobil.

Toda,

Ali sploh si,

Ali si bil?

Si bil v tisti drugi, v tisti

Tretji uri? Po šoli so fantje jedli

Svoje gležnje od lakote in rastí.

Morali so rasti,

Morali so postati velike opeke

V zidovih velikih hiš.

Morali so zazidati mrak in zapreti vanj

Žene, ki so v trebuhih že mešale

Mladi cement in molčale in gledale,

Kako je moževa žalost poskušala

Izlizati okno v črni zrak.

Si bil, malo prej in veliko pozneje,

Neka pot se je izvrtala skozi večer,

Svetlobne tračnice so te peljale globoko v rudnik,

Vse globlje in globlje po osamljenih jaških in

Skladih praznine in srebra, ki

Šviga navzgor proti tvojemu padcu.

Se spomniš, si bil ti, ki je padal

Vse ožje in ožje, čisto ozko,

Preko ribnika in hriba v beg

Zaledenelih sprehajalnih poti,

Ali je tebe ujelo azbestno cvetje

V zadnji dolini

Na koncu noči?

Se spomniš?

V daljavi je peljal vlak skozi tvoje uho,

Sneg je bil nagačen s tobakom,

Par bosih stopal je plesal in ubijal

Z isto živaljo v sebi.

Se spomniš? Si bil ti,

Ki jo je v črno-beli igri

Prerezal v grlu in osvobodil

Skozi glas?

Čez bel marmor ponoči

In čez črn podnevi,

Ta igra skoraj slepih oči.

Oči.

Za očmi lahko trohnijo podgane

Ali pa zori zlat arašid.

Vse je možno in nič ni mogoče

V vsem. Ti, če res si, si le en.

Tisti, ki vstopa v trgovino z mešano smrtjo.

Tisti, ki se ziblje v vagonu za strah.

Tisti, ki se odtujuje v lastnem telesu,

Tisti, ki ga zmrazi, ko ga pokrije vroč prah.

Ti si –

vse bolj proč. Vse bolj proč.

V času, ko je januar sredina poletja,

Se nekateri postavijo na zadnje tace in

Kot srne smukajo veke

S posušenega spanca, da bi

Z zobmi tipkali nanje

Šklepet svojih dni.

V času, ki ni čas, se lahko

Sekundni kazalec za nekaj ur zaustavi,

Drobtine se sprimejo z lučjo

Minulega dneva nazaj v knapov kruh,

In noč ti še enkrat obrobi dlani

S prepadno globino.

V njej si

vse bolj proč. Vse bolj proč.

Čez bel marmor ponoči

In čez črn podnevi,

Praznih rok,

In z dvema praznima lužama pod sabo,

Če,

Če sploh si.

Rojstno hišo Césarja Valleja sem zapuščal jezen na vse profesorje in akademike tega sveta. V revnih, deloma razpadajočih izbah so visele fotografije Vallejovih, panoji z zbledelimi letnicami in izrezki iz časopisov, zunaj, na dvorišču, je stal sveže postavljen pesnikov kip in razpadajoča krama z začetka stoletja, a nikjer ni bilo ene same knjige, nikjer niti ene same pesmi. Domačini niso urejali hiše zavoljo pesnika in njegovih pesmi, ki jih niso poznali, ne zavoljo Vallejove družine, ki je bila v vasi močno nepriljubljena, družine, katere člani so vsi do zadnjega pomrli, se odselili ali pa bili pregnani. Domačini so hišo urejali zavoljo pomembnosti mnenja profesorjev in akademikov, ki so za bogato obložene santiaške mize prihajali ob obletnicah smrti in rojstva njega, ki ni nikoli praznoval rojstnega dne, saj ni vedel, kdaj točno je bil rojen. Prihajali so, ko je njim, gospodom profesorjem in akademikom iz Trujilla ali Cuzca ali Cajamarce ali Lime, in njihovim teorijam ustrezalo. In ker je vsak od gospodov profesorjev in akademikov iz Trujilla, Cuzca, Cajamarce in Lime imel svojo teorijo o natančnem datumu rojstva genija, in ker v akademskih krogih, kot je znano, vlada najvišja možna mera tolerance in medsebojnega spoštovanja, tako imenovana demokratičnost znanstvenih mnenj oziroma pluralizem akademskih resnic, se je vsak od gospodov profesorjev in akademikov iz Trujilla, Cuzca, Cajamarce in Lime udeležil prav vsakega romanja v Santiago in gostije, ki je romanje spremljalo, ne glede na to, ali je datum, ki so ga slavili, sovpadal z njegovo teorijo natančnega datuma rojstva velikega pesnika ali ne. Obiskovanje pa ni bilo namenjeno zgolj veseljačenju, nabiranju akademskih točk in napredovanjem na stolicah pozabe, ne, za gospode profesorje in akademike iz Trujilla, Cuzca, Cajamarce in Lime je vsakokraten obisk drobne in odročne vasice Santiago de Chuco imel že pravi metafizični prizvok večnosti. Njihova imena, imena profesorjev in akademikov iz Trujilla, Cuzca, Cajamarce in Lime, so bila namreč vsakokrat ovekovečena ob največkrat z enako velikimi ali celo manjšimi črkami zapisanem imenu pesnika, češ njega tako že vsi poznajo, na eni od enajstih mrtvih spominskih plošč, pod pritiskom katerih je na slavni hiši popuščal omet. Bil sem jezen, ko sem jo zapuščal, jezen na vse profesorje in akademike iz Trujilla, Cuzca, Cajamarce in Lime, nanje in na vse njihove kolege z ostalih bolj ali manj zatohlih univerz in akademij po vsem svetu, kajti krivi so bili, da ob vseh sprejemih, naslovih, časteh in doktoratih v Vallejovo rojstno hišo niso postavili ene same pesnikove knjige, izobesili enega samcatega pesnikovega verza, dodali slavi in spektaklu drobec tistega, za kar dejansko gre: poezije.

"A, knjige!" se je nasmehnil José. "Te imamo v šolski knjižnici. Kar za mano."

Odracali smo spet na drugo stran vasi. José je poribaril po šopu ključev. Vstopili smo. Bil je majhen prostor, nekaj knjižnih polic, ena miza, stoli. Sedla sva in José je pričel pred nama graditi vse večji kup.

"To, in to imamo, in to."

Listal sem po starih, a večinoma še nenačetih listih.

"Se da katero od knjig tudi kupiti?"

"Kupiti?" se je začudil José. "Kako kupiti, saj jih imamo dovolj. Vaše so."

"Toda," sem se ozrl po kupu, ki se je preteče nagibal pred mano, "saj mi ne morete pokloniti vseh."

"Kako da ne," se je zadovoljno nasmehnil José in ponosno dodal, "to je Peru!"

Bil sem v zadregi. Knjig, ki so bile večinoma zbirke lokalnih pesnikov in so sumljivo dišale po primarnih rimaških izlivih, je bilo mnogo preveč, da bi obtežen z njimi potoval še mesece. K sreči je José pokazal razumevanje. Ko naju je v edini gostilni v Santiagu, v za silo preurejeni veži propadajoče hiše, kjer se je stregla le piščančja juha, posedel za eno od treh miz in se poslovil, je še pomodroval:

"Popotniku je veliko lažje, če nosi poezijo v duši kot pa v kovčku."

Končno sva ostala sama. Imela sva že karti za večerni avtobus. Kupila sva jih seveda v spremstvu Joséja in gruče vaških otrok in ni nama ostalo prav veliko časa. Sam nisem vedel zakaj, toda sila, vsaj tako močna kot tista, ki mi je pomagala premagovati vse ovire na poti v Santiago, me je naenkrat preganjala iz njega. Nekaj temnega in tujega, izsušeno grobega je prežalo v njegovih uličicah, ki so se za drugim, najpozneje tretjim vogalom izlile v ozke gorske poti, ki so vijugale proti rudnikom zlata, svinca ali kositra, redkim poljem koruze, krompirja, ječmena in revnim rudarskim kočam, pred katerimi so rasli oceanski pogledi na magnetizem okoliških hribov in dolin, igre svetlobe, le za zrcalo proč od senc. To je bil Vallejov Peru, ljubezen do slabosti tega, kar je poznal in čemu je dolgoval svoje telo. Temu nasprotna je bila njegova idealizirana predstava Pariza, prestolnice velike Evrope, ki ga je tako zelo privlačila, še toliko bolj po zanj usodni santiaški fiesti leta 1920. Veliko popivanje, ki se je končalo s požigom domačije zasnubljenega dekleta, s sto tridesetimi dnevi zapora v Trujillu, ki jih je moral brez uradne obtožbe, mogoče nedolžen, plačati z duševno preganjavico. To je bil Vallejov Peru, nekaj hribastih gub, strmo, rahlo proti vzhodu nagnjeno nebo, poseben vonj ljudi po potu, visokogorskih živalih in prahu rudarskih jaškov, temen boj krvi indijank in španskih duhovnikov globoko v utrujenih žilah. Vallejo je natančno vedel, kaj ga je gnalo iz teh krajev, jaz sem razlog za svojo preganjavico zgolj slutil. A zadostovalo mi je vdihniti z višino nabiti zrak, ki ga je dojil, čutiti vlažno zemljo, po kateri se je valjal ali pogrezal do gležnjev. Zadostovala mi je ura svobodnega pohajkovanja, ki nama je ostala do odhoda. Stopila sva iz gostilne in se napotila ponovno na glavni trg, ko mi je že po nekaj metrih zaprla pot visoka senca najinega evropskega prijatelja, ki je moral tam čakati več ur, da naju je lahko še enkrat prevzel v svoje varstvo.

Že prej me je možakar močno spominjal na nekoga in sedaj, ko se je nad mano ponovno zaiskril par strmečih oči, se mi je posvetilo. Njihova globina oceanskih brezen je spominjala na široko odprte sajaste oči Illape, boga groma in strele iz restavracije v Limi, ponovno, le da na drugem obrazu, sem srečal ta pogled demonskega osvajalca, v katerem sem se zankal kot mušica.

"Od kod sploh ste?" sem vprašal.

"Vladimir Samoluk je moje ime. Sem iz Ukrajine!" je strmo odgovoril. "Toda v Ukrajini je sedaj slabo, zelo slabo. Slabše kot pri vas. Jaz vse to vem. Spremljam. Tukaj je bolje. Bolje kot kjerkoli v Evropi."

Pogledal sem ga. Bilo je prvič po mesecih potovanja, da je kdo rekel karkoli čez staro devico.

"Mislite resno?"

Ob mojem vprašanju sta se mu napihnili bledi, s popokanimi žilicami prepredeni ličnici.

"Uuuuu, seveda je bolje," je odvrnil. "V Evropi je vse na svojem mestu. Vse je postavljeno, lahko se le še obnavlja ali pa ruši, ne more pa se graditi na novo. Vse to vem, bil sem tam in videl. Bil sem v Nemčiji, Italiji, Franciji, na Češkem in Poljskem, nazadnje v Avstriji. Lepe dežele, lepe. Toda brez prihodnosti. Tu je vse drugače. Tu prihodnost še obstaja. Tukajšnja zemlja," ob teh besedah se je Vladimir zarotniško sklonil, "je polna zlata in nafte. In rodovitna je, uuuu, kako je rodovitna. Le da je ti," in pokazal je na skupino domačinov, "ne znajo in nočejo znati izkoriščati. Jaz sem že pred dvajsetimi leti na treh hektarjih pridelal šestdeset ton krompirja. Veste, koliko ga pridelajo danes oni na isti njivi? Komajda kako tono. Pa veste zakaj? Ker so leni. Ker raje sedijo in nič ne delajo ter čakajo, da jih Santiago blagoslovi na naslednji fiesti. Ne, mi iz Evrope, mi znamo delati, jaz to vem, izkušnje imamo, znanje, tu sem že več kot štirideset let in veliko sveta sem že videl, oni pa ..."

"Pa imate družino?" sem ga prekinil, samo da mi ne bi bilo treba poslušati še ene različice zgodbe o lenih in pridnih, o severnih in južnih, o daljnih, boljših deželah in o domačih, slabših.

"Imam, imam," se je zadovoljno nasmehnil. "Lepe otroke, lepe. Poglejta!" Z roko je namignil deklici, ki se je na klopi nekaj metrov stran ukvarjala z dojenčkom. Vzel ji ga je iz rok in ga odtujeno, mačehovsko stisnil k sebi, kot stiskajo svoje potomce očetje številnih otrok.

"Poglejta, kako lep je. Moj zadnji otrok. Vesta, otroci mešane krvi so najlepši otroci, vse dobro poberejo z obeh strani. Poglejta te oči."

Ob tem je temnopolta štručka pomežiknila s svetlomodrimi očmi očeta.

"In poglejta to."

Vladimir je grobo prijel dojenčkovo glavico in jo obrnil, kot da bi bil otrok plastična lutka.

"Poglejta profil lobanje. Dolga in ostra. Čista kavkaška. Pravim vama, tu prihodnost še obstaja."

Poslovila sva se od Vladimirja. Ostalo nama je še nekaj časa in še eno stvar sem hotel na vsak način videti: vaško pokopališče brez Vallejovih kosti, ki trohnijo na pariškem Montparnassu in ki so bile tedaj, ko je bil še živ, tako malo vredne. V blato vrezana pot je kmalu zavila za vogal poslednjih hiš in se vzpenjala mimo škrtanja podgan na vaškem smetišču proti hribčku na nasprotni strani vasi. Ko so Valleja iz vasi odvedli kot pijanca, lopova, požigalca, morebiti morilca – je odhajal za vedno. Kot vsak pravi lopov se je čez leta vrnil kot mit, kot na straneh šolskih učbenikov kristalizirano ime, nedosegljiv za požrešne strani vaških kronik. Med blatom in hordami tistih, ki jim pornografske revije, športni komentarji in politični spektakli povedo mnogo več kot katerikoli verz, se je naenkrat pomnilo njegovo ime, César Abraham Vallejo, ime kot tišina njegove rojstne ulice. Tišina te ulice je bila sedaj enajstkrat speljana skozi to lačno ime. Po sredi ga je prepolavljala kot strašen vesoljski prepad, zastoj, materin posmrtni vdih, britvičast presledek glasilk, ki cepi kri nazaj v španski kelih in indijansko lupino: muerte, murió, murir. Preden se je vkrcal na ladjo za Evropo, je dejal prijatelju, da se uči jesti malo, kajti tam, kamor se odpravlja, se jedo kamni. Iz dežele, kjer je bil lačen, se je odpravil v Evropo gladovat. Vidim ga: dvoje velikih rok, prelomi dolgih žilastih prstov, velik črn prstan na levem sredincu, vse ostalo so le usta, vedno znova ta usta. Okrog naju so bili hribi in za nama je visoko sredi neba kot magnetna igla nihal Santiago. Prav je, da njegovo truplo ne leži v Peruju. Med zapuščenostjo santiaških grobov bi Vallejov izstopal, po zaslugi vseh profesorjev in akademikov bi štrlel iz razmetanih vrst spečih nesrečnikov. V Parizu pa je njegov grob le še en grob neznanega emigranta, pritepenca, izgubljenca, tujca med tujci, Nikogar, ki je zmeraj bil. Daleč proč je enak vsem, katerih pozabljena trupla se kot vosek počasi topijo pod vegastimi nagrobniki santiaškega pokopališča. Medtem se na predmetih, ki so jih uporabljali, na zguljenih suknjičih in zakrpanih hlačah, ki so jih nosili, po hišah, iz katerih so za zmeraj izginili jeza, veselje in strah njihovih nekdanjih lastnikov, v nevidnih plasteh nalaga oster, po kositru dišeč prah, ki ga hladen veter prinaša iz okoliških rudnikov, in svetloba, ki ob večerih posije izza hribov na njihova z divjim trnjem in bršljanom preraščena imena, je silna.

"Ne vem zakaj," je med odhajanjem s pokopališča rekla Maja, "a imam občutek, da Vallejo na koncu svojega življenja tega kraja več ni imel rad."

Pomislil sem na prizor, ki sem ga videl na dvorišču Vallejovih. Tik zraven pesnikovega kipa, v luknji kamnitega gnezda, se je gruča drobnih piščančkov stiskala ob mrtvo kokljo. Drobni in nemočni so se poskušali ponovno zariniti pod črn puh njenega rahlo migetajočega perja.

Mogoče je smrt trenutek, ko se ob koncu človekovega življenja pretrga popkovina, ki nas veže na najbolj intimno, in nas astralni veter odpihne, da odletimo čez rob ogledala, ki smo zaživa.

Ko sva se vrnila v vas, je na trgu že stal avtobus. Obkrožala ga je gruča ljudi, radovednežev, otrok in stark, ki so na plazi prodajale oslajen kruh. Odhitela sva v hotel po prtljago in se vkrcala. Čakali smo še lep čas. Oziral sem se, če bom kje zagledal najina znanca Joséja in Vladimirja, a ju ni bilo nikjer. Tedaj sem spet zaslišal železni zvok. Deček s prazno samokolnico, ki je parala prostor ob najinem prihodu, je s počasnimi koraki prihajal po ulici, ki je peljala na vaško pokopališče. Kot da bi vsem na očeh, a povsem neopazno prevažal nevidne mrtve čez tiho mejo, je za hrbti gruče prečkal izpraznjeni trg. Šofer je pognal motor. V vsesplošnem razburjenju je bil deček za druge neviden. Kot rana sredi zraka je drsel mimo indijank, ki so z iztegnjenimi rokami ponujale kruh in sir, mimo delavcev, ki so stali oprti na svoje krampe in lopate, njegov rahlo sključeni hrbet se je počasi manjšal ob pročelju policijske postaje z naslikano pesnikovo podobo na vrhu, za njim je v mojem spominu nenadoma ostro zavil. Avtobus je speljal. Ko smo ulico nekaj trenutkov kasneje prečkali, dečka ni bilo nikjer več.

Ob enajstih zvečer naju je avtobus pustil na neznanem križišču ob mejni policijski postaji. Z okoliških gora je tulil leden veter. Bilo je neznosno hladno. Nasproti postaje je sredi popolne teme stala gostilna. Ostalo je bila le sovražna divjina. Kdaj naj bi pripeljal avtobus, s katerim bi nadaljevala vožnjo do Cajamarce, ni vedel nihče. Ko bo poln. To je lahko pomenilo čez nekaj minut, čez nekaj ur, morda šele pojutrišnjem. In tudi če bi pripeljal takoj – v primeru da bi bil preveč poln, nas ne bi mogel pobrati. Vstopila sva. Ljudje, ki so se zazrli v naju, bi bili po ostrini pogledov sodeč zmožni vsega. Izčrpani brazgotinasti obrazi mož, ožigosani s krutostjo, nekaj stark, otrok in pohabljencev. Molčala sva, upajoč, da se bova tukaj lahko vsaj malo ogrela. Čutil sem se ogroženega, stisnjenega v tesen, iz katere v tistem trenutku ni bilo nobene poti, a hkrati, kot tolikokrat poprej v trenutkih ogroženosti, strahu in izgubljajoče se identitete, se je v meni pričela dogajati poezija. V tistem trenutku se je možakar, ki mi je, sede pred mano, vse dotlej kazal hrbet, rahlo obrnil. Njegov obraz in vrat sta bila posuta s temnimi ranastimi bulami, ki so sredi zakajenega hladu gostilniške špelunke tiho bodle v prostor. Zaznamovale so moževo lice, pripovedujoč njegovo zgodbo tako jasno, kot če bi bile ranasto jasni verzi, ki jih je življenje zarezalo v obraz avtorja. Verzi, ki so nastajali iz ogrožene, ranjene in deformirane izkustvene resničnosti, so bili preživetveni poskusi – mnogokrat zelo obupani poskusi – povrniti, ozdraviti, zaceliti deformirano, ranjeno, morebiti za vedno ubito. Tako kot v urokih šamanov verzi z ritualom njihovega imenovanja odvzemajo moč silam, ki so spravile svet iz ravnotežja, ga pohabljale in uničevale, pesem poskuša celiti ranjeno resničnost tako, da moč razstavljajočih sil prenese iz fizične stvarnosti v realnost pesmi. Pesem, ki zdravi deformirano, zato sama postane deformacija – deformacija zaskorjenega in nemočnega vsakdanjega jezika. Ranaste bule sredi tujčevega obraza seveda ne bi izginile, če bi možakar v neponovljivo popolnih verzih ubesedil njihov najgloblji vzrok. A če bi mu uspelo, to ne bi bile več iste bule.

Ob polnoči so gostilno zaprli. V ledenem vetru se nas je peščica znašla v utripajočem soju žarnice, ki se je v sunkih vetra pozibavala na pročelju policijske postaje. Vsake toliko, ko se je na vratih prikazal kateri od policajev, je tihi pogovor med prezeblimi utihnil. Očitno je bilo, da so se pijani in drogirani policaji stopili z brutalno odmaknjenostjo tega kraja in so za vsakogar predstavljali neprimerno večjo nevarnost kot tukajšnji politični uporniki, podeželski ladroni ali mali tihotapci. Spet smo pričeli tihi pogovor, da bi se vsaj malo odvrnili od neusmiljeno ledenega vetra, ki je bril tudi v zavetrju policijske stavbe, ko je iz notranjosti postaje pridrlo pijansko vpitje. Hip zatem so temo preluknjali trije streli. Pograbila sva najino prtljago ter stekla izpod soja brleče žarnice v temo skupaj z drugimi. Po nekaj sto metrih smo se zaustavili. Sredi zaledenele tišine je bilo moč slišati globoko dihanje preplašenih človeških živali, ki smo bili postali. Ljudje so obupano šepetali, kaj naj naredijo. Nihče ni imel nobenega pametnega odgovora. Z Majo sva sedla ob jarek in resignirano pustila, da nama je mraz jemal še zadnjo toploto iz telesa. Stisnila sva se drug ob drugega in molčala, neskončno, neskončno dolgo, dokler nista ob treh zjutraj, kot odrešilni igli, noči prebodla snopa dveh žarometov. Kot blede kaplje smo se nemo odcedili v rešilno smer prihajajočega avtobusa.

Ko sem se prebudil, je bilo že poldne. Vse me je še bolelo od mraza in šestindvajset neskončnih ur trajajočega potovanja iz Santiaga. Ko sva se prejšnji večer proti polnoči približevala Cajamarci, se mi je zdelo, da je moje skeleče drobovje odstopilo od telesnih sten in zavozlano do konca poskakovalo v vsakem milimetru razrite luknjaste ceste, čez katero je drvel star avtobus. Vstal sem iz postelje in odprl okno. Ulice, ki so se z vrha pobočja grobo prerivale med topimi pročelji kolonialnih hiš proti glavni plazi, nad katero so kot vrhovi prestola kraljevskega para bdeli zvoniki dveh katedral, so bile izumrle. Le tu in tam se je prikazal kak prazen taksi ali rikša. Brez cilja, iščoč morebitnega potnika, je naredil krog po razpokanem asfaltu in izginil za vogalom, na katerem sta v smešnih rumenih uniformah brezdelno posedala prodajalca sladoleda. Bil je čas, ko je prvi del dneva končan in se ulice peruanskih mest za dve uri spremenijo v srh zbujajoč privid mesta duhov, medtem ko vsi, od menedžerja do potepuškega psa, poskriti za hladom vrat številnih gostiln žlobudrajo svojo molitev vilic in žlic. Pravzaprav mašujejo Peruanci ves čas. Nič nenavadnega ni, če srečaš ob šestih zjutraj ljudi, ki žrtvujejo vase iste ogromne porcije zelenjavnih juh in pikantne galline ojo, riža in kuhanega krompirja s krepko mesno omako, ki jo bodo isti dan – tako kot dan poprej in dan, ki sledi – zaužili vsaj še dvakrat, za kosilo in večerjo. Bil je torej čas kosila in za povrh je bila še nedelja. V svojem pretresenem trebuhu sem začutil pritajeno željo, da bi se pridružil občestvu pri maši pečenih piščancev in lomov saltadov in riža in papas fritas. Da pa bi bili najini telesi resnično in scela pripravljeni na glavni obred dneva, sva z Majo pred kosilom zavila še na kratek sprehod. Ena od uličic, ki so vodile z glavne plaze, se je med številnimi trgovinicami z artesaniami, spominki in drugo kramo, vzpenjala strmo v hrib. Nekje na pol poti do majhne, Fatimi posvečene cerkvice na vrhu hribčka, od koder se je razpiral pogled na celo mesto, je stala fontana. Sredi s kalno vodo napolnjenega bazena je stal na široko razkoračen bakren kmetič. Levico je ponosno opiral ob bok, medtem ko je z desno roko držal od zelenega volka napaden spolni ud, iz katerega je uriniral dolg lok svetlikajoče se vode. Izraz kmetičevega obraza, ki je gledal izpod širokih bakrenih krajcev klobuka, je deloval kot magnet. Široko razprte blasfemične oči, nakremžena usta in božjastni ličnici so se mi režali s temnim porogljivim žarom. Pod podobo so se umivali trije do pasu goli fantje. Lovili so curek in se drgnili po obrazu, vratu in rokah. Ko sva prišla čisto blizu, je najvišji od njih stopil na kamniti rob fontane in prislonil usta ob kmetičevo dlan, kjer je curek izviral. Pred nama je zažarel prizor ob bakreno mednožje prisesanega mladeniča, ki mu je voda curljala iz obeh kotičkov ust in mu v dveh potočkih tekla preko lic navzdol po zagorelem vratu. Prizor je v tistem hipu nehal biti zgolj del homoseksualne igrice fantov, postal je mnogo več. Ne da bi se zavedala, sva bila priči očiščevalnemu iniciacijskemu obredu v svet, ki je kot vrtavka zdrsnil z mize in ves čas padal proti nekim neznanim, izmikajočim se tlom, svet onkraj norm in pravil, kjer je vse postavljeno na glavo, da bi se, ob dnevu udarca, ugledalo v zrcalu spačene vode. Nadaljevala sva pot, in ko sva se čez pol ure po isti poti spet vračala, o fantih ni bilo več niti sledu. Kmetič je s svojim vodnim curkom še zmeraj krstil smer mesta in kmalu naj bi nama postalo jasno, kakšen duh vlada ulicam, nad katerimi je bdel.

Spuščala sva se v senci majhnih balkončkov, ki strmijo z večine starejših premožnejših zgradb v Cajamarci, in se v mislih že veselila bližajočega se kosila, ko je nenadoma zažvižgalo mimo Majinega ramena. Paf! se je pred najinimi nogami razpočil balon, napolnjen z vodo. Pogledal sem kvišku, da bi videl storilca, ko sem zagledal še en balon v letu, usmerjen točno proti moji glavi. Poskusil sem se še umakniti, toda – paf! je bilo prepozno.

"Jebemti!" sem zakričal, medtem ko je tudi Maja razprla dežnik svojih kletvic. Izza ograje balkona sta se nama hladnokrvno režala dva otroška obraza. To je bilo preveč. Kot otrok sem marsikaj ušpičil. S klinčki smo naskrivaj streljali mimoidoče, metali kamne v avtomobile, ki so vozili mimo, ali posekali skorajda polovico sosedovega gozda, da bi si zgradili bunker, vreden zgledov iz partizanskih filmov. A pri tem nisem nikoli premogel dovolj predrznosti ali poguma, da bi se z žrtvijo vragolij povrh vsega še odkrito soočil, se ji meni nič, tebi nič mirno režal v brk in ji kazal dolg bel jezik, kot sta ga nama dva hudička na balkonu.

"Jebemti!"

Ob vsem me je začudilo še nekaj. Mimoidoči in ljudje, ki jih je najino vpitje pritegnilo iz prodajaln suvenirjev, so se ob tem prizoru le mirno smehljali, nikakršne obsodbe početja otrok ni bilo moč razbrati na njihovih obrazih, nikakršne moralne pridige, nasprotno, zdelo se je, da jih najina jeza izborno zabava in da bi naredili marsikaj, da je še ne bi bilo konec. Poražen in od jeze zabuhel v obraz sem zapustil bojno polje. Na srečo se je med oblaki spet prikazalo sonce in grelo najina premočena oblačila. Spustila sva se proti tržnici. Ves čas sem moral misliti na dva spačena obraza in na način, kako bi jima vrnil milo za drago, zob za zob, balon za balon. Prišla sva že skorajda do vrat restavracije, ki nama jo je v polsnu priporočil čez sprejemni pult zleknjeni hotelski receptor, ko se je nekaj metrov stran odigral drug prizor. Po sicer še zmeraj izumrli ulici nama je prihajala naproti skupina mladih deklet. Pomenkujoč se so se počasi pozibavale, izgledalo je, kot da po kosilu brezdelno križarijo po mestu, ko sta se na drugi strani ulice prikazala dva moška. Imela sta kakih štirideset let, a pomembnejše dejstvo je bilo, da sta imela roke polne balonov, prav takih, kot so pred tem leteli na naju. Dekleta so zagnala strašanski vik in krik, ki je dosegel svoj višek, ko so baloni zadeli svoj cilj. Voda je brizgala po pročeljih, tleh in telescih, paf!, paf!, paf! so vodne krogle pokale kot za stavo. Z Majo sva stala v varnem preddverju restavracije in skozi steklena vrata opazovala dogajanje. Potem ko sta odvrgla ves vodni tovor, sta se moška zelo mirno, že kar brezbrižno odpravila naprej, a tudi do kože premočenim dekletom na obrazih ni bilo moč prebrati kakega večjega ogorčenja. Med preverjanjem oblek, njihovim ožemanjem, urejanjem pričesk in brisanjem mokrih obrazov so jih zmeraj znova prešinjali nasmeški in znaki veselja. Izgledalo je, kot da so primerno odigrale vloge jeznih in užaljenih mladih lepotičk, ki jim je bil pripetljaj v resnici več kot po godu. To me je osupilo. Slišal sem že za fieste, na katerih se ljudje obmetavajo z vodo, blatom, urinom, gnilim sadjem in jajci. A ljudje so se jih udeleževali namenoma in pripravljeni in nasploh je do naslednje fieste manjkalo še kakega pol leta, pa tudi izgled mesta ni dajal nobenih znakov, da se bliža kaka zabava ali praznik. Tudi natakar v restavraciji ni vedel nič o kaki fiesti:

"Če si želite fieste, gospod, boste morali v salsoteko."

"Že, že," sem odvrnil, "kaj pa ti fantje z vodnimi baloni?"

"Ah, to," se je nasmehnil, "to je zaradi karnevala."

"Karnevala? Saj smo šele 20. januarja, karneval pa se prične konec februarja."

"Že, že, toda oni že sedaj trenirajo zanj," je odvrnil natakar in pospravil krožnika z mize.

Odraščal sem v krajih, kjer se v pustnem času kurenti iz sosednjih vasi stepejo z ježevkami do krvi in včasih tudi do smrti, kjer eno mestece in nekaj ducatov okoliških vasi atlantidasto potone za deset dni v alkoholu in norosti, v izbruhih čez celo leto kopičenega nasilja in sovraštev, pa tudi strasti in veselja in življenjskega krča, iz krajev, kjer v pustnem času ljudem na rokah zrastejo škarje kot potočnim rakom. Z njimi se oprimejo tiste votle odtekajoče praznine, ki ji pravimo življenje. Preščipniti morajo vse, kar ima težo, vse, kar jih vsako jutro, ko pred šihtom pijejo svoje kavice s šilčki žganja, vsako opoldne, ko mislijo na svojo družino, izgubljeno v vesolju neizgovorjenih emocij, vsak večer, ko ležejo za nekaj ur bolj utrujeni, za nekaj dejstev bolj razočarani spat, vse, vse, kar jih priklepa na ta svet, morajo preščipniti, to življenje, votli lampijon, peščico konfetov, ki jih odpihne prvi gostilniški prepih. Oni, potočni raki, morajo v teh desetih dneh izrezati vse rakaste tvorbe iz sebe. Izrezati jih morajo, izžgati, izžreti, izkremžiti, izplesati, izkričati, izbruhati, izurinirati, izpljuvati, iztepsti, do konca in še dalj. Skozi morajo, skozi sebe, skozi to, kar mislijo, da bi morali biti, pa niso in ne bodo nikoli postali, skozi poslednjo metamorfozo do zadnjega opojnega stanja, za katerim je le še tema in sneženje, ki se v grozljivi tišini skriva zadaj.

Bil sem ogorčen, da se par pobalinskih decilitrov vode, izstreljanih z vodno pištolico za otroke, tako malomarno enači z najpomembnejšim praznikom leta.

V tistem trenutku je mimo pripeljal avto. Upočasnil je, ženska v poznih srednjih letih je spričo ogromnih količin lastnega sala s skrajnim naporom odvrtela avtomobilsko šipo in zabrisala vame vodni balon. Paf! Bilo je dovolj. Na nasprotni strani je stala gruča z baloni oboroženih otrok. Stopil sem naravnost do njih in jih vprašal, kako se v španščini pravi tej balonski reči in kje jo je moč kupiti.

"V trgovini tu zadaj, mister, toda sedaj je zaprta."

"Bom pa našel kako, ki je tudi ob nedeljah odprta," sem siknil in odhitel dalje. Za mano se je razpočilo, voda je vnovič visoko oškropila moji že tako ali tako mokri hlačnici, a se nisem več niti obrnil. Bilo mi je vseeno. V sveti jezi sem blodil po mestu, da bi stopil skozi vrata prve trgovine, ki bi bila odprta. Pred mano so zanihali na kavlje obešeni kosi mesa. Obrnil sem se že, ko me je na vratih zaustavil mesarjev glas, češ kaj da iščem.

"Globes, balone," sem odvrnil, "a vi jih zagotovo nimate."

"Kako da ne!" je triumfalno odvrnil. "Imam. In to uvožene." Nekje izza kupa kurjih perutničk je privlekel zavojček balonov. "Sto kosov, le sol in pol!"

V meni se je nasmehnilo. Vojna se je lahko pričela.

Oziroma: vojna se je skoraj lahko pričela. Baloni so mi na začetku povzročali ničkoliko težav. Bili so zelo majhni in trdi in se jih ni dalo niti napihniti, kaj šele napolniti z vodo. V hotelski kopalnici sem povzročil pravo poplavo ob raznih neuspelih poskusih. Nič ni pomagalo. Na koncu sem moral vzeti nakupovalni vrečki, ju previdno napolniti z vodo in dobro zavezati. Zasmejal sem se. Izbruh zagrizenosti in trme mi je nadvse prijal. Užival sem v otročjosti lastnega početja.

Naslednji dan sva se z Majo odpravila na tržnico in kaj hitro se je ponudila priložnost za maščevanje. Dve skupini otok sta zasedali okope vsaka na svoji strani ulice in se veselo obmetavali. Šla sva mimo z vrečkama z vodo, skritima kot tiho orožje v nahrbtniku, ko je – paf! – Majo od zadaj zadel balon večjega kalibra, napolnjen z blatom.

"Prekleto!" je zavreščala.

Obrnila sva se. Z obeh strani ceste so naju gledali mulci in se režali. Bomo videli, sem pomislil in izvlekel svoji skriti bombici iz nahrbtnika. Ni bilo važno, ali bom z njima koga zadel ali ne, ali jih bo voda obrizgnila ali pustila suhe. Važen je bil trenutek presenečenja, opičji izraz na njihovih obrazih, ko je nek gringo stopil s kovinskim podplatom na sredo njihovega režanja in odvrgel vrečki, ki sta se v visokem loku spustili pred njimi na tla in se – paf!, paf! – razpočili v tisoč drobnih mokrih zadetkih.

Preostale dni v Cajamarci sva preživela kot komandosa, oborožena z vodnimi baloni. Neki fantič mi je še isti dan pokazal trik, kako se jih polni, in tako sva imela municije na pretek. Problem je bil le v tem, da naju je igra vse bolj utrujala. Nikoli je nisva hotela, in če naju je kdo zadel, naju je bolelo bolj kot koga od tistih, ki so se hoteli igrati, in če sva koga izsledila in mu vrnila milo za drago, naju je maščevanje le še dodatno utrudilo, ne pa navdalo z zadovoljstvom. Bila sva ujetnika igre, ki se je nisva znala igrati, igre, ki nikoli ni mogla postati najina. Igra človeka razžari in prevzame, naju pa je zasledovala. Že po dveh dneh nisva mogla nikjer hoditi sproščeno, ne da bi oprezala za odpiranjem balkonov, sencami otrok za vogali, gibanjem avtomobilov, odpiranjem okenskih šip, odmevi pospešujočih korakov. Čutila sva se zasledovana in vsakič, ko sem slišal, da se je kje razpočil vodni balon, sem bil bolj in bolj sit Cajamarce in njenih malih vodnih vojnih igric. Ko sem jo tistega sivega jutra zapuščal, sem bil srečen, da bom v naslednjem mestu najverjetneje neviden in se bom lahko predajal tistim rečem, ki jih ljubim in ki me prevzemajo – sencam večernih ulic, prizorom domačinov, ki posedajo pred cerkvijo, gostilniškim klepetom, žarenju robov plataninih listov v zahajajoči krogli sonca, robovom in vezem med stvarmi. Mirno, svobodno, ne pa v nekem otroškem notranjem strahu pred še bolj otroškimi baloni, ki od zunaj sicer samo zmočijo, znotraj pa lahko sčasoma pričnejo prekleto boleti. Pravzaprav sem imel izredno srečo. Ko sem se odločil, sem lahko mirno zapustil mesto in njegove neumne igre. Pomislil sem na prijatelje iz različnih mest neke države, v kateri smo skupaj odraščali, navdušeni nad partizanskimi filmi, in ki več ne obstaja, na prijatelje, ki so bili tolikokrat prisiljeni igrati se neprimerno bolj dolgotrajno, kruto in usodno igro, ki v njihovih glavah in srcih papirnatim premirjem navkljub še vedno traja. Voda iz razpočenih balonov se hitro posuši in karnevalske modrice izginejo, streli pušk pa, tudi če ne zadenejo, se ne zacelijo nikoli. Pravzaprav – in na vso svojo srečo – sem to ob zadnjem pogledu na porogljivega kmetiča, ki je stoje sredi fontane uriniral na ves svet, le slutil. Pravzaprav o tem nisem mogel govoriti, z nogami tako daleč proč in z glavo tako blizu svojega doma.

Ko sva bila spet na obali, mi je postalo jasno, da je soroche neozdravljiva bolezen. Ljudem je preprosto usojen. Kot dihanje. Kot bolečina. Kot razne oblike norosti. Kot ljubezen. Kamorkoli sem šel, karkoli sem naredil proti njemu – soroche je zagotovo prišel. Njegov prvi simptom je bil, če sem nanj pozabil, njegova nedvoumna diagnoza: nebrzdana predanost ideji o sebi. V dneh, ki sva jih prebila potujoč počasi od enega do drugega od mnogih tihih in zakotnih mestec in vasi, posejanih ob severozahodni obali, sem mnogo časa razmišljal prav o tem. Spomnil sem se, kako sem bil že mnogokrat lažno prepričan, da sem kot spreten cirkuški krotilec z vztrajnim samoopazovanjem in samokritiko, s kokinimi obliži in samozabičanim molkom dokončno obvladal to sorochevsko zver. Tako kot tiste noči, ko sem se v Cuzcu, prestolnici pume, vračal v najin hospedaje. Pot se je iz središča mesta vzpenjala po ulici Tanta Pata mimo ostankov velikih inkovskih zidov, katerih več ton težki kamni so se med seboj prilegali nežno in natančno kot spodnja ob zgornjo veko spečega dojenčka. Kamni so bili za Inke sveti, v njih so bile naseljene duše, in če so ob gradnji katere od cest, ki so povezovale imperij, naleteli na štrlečo skalo, so jo pustili pri miru in jo zaobšli, kajti obdelovanje kamnov je bilo dovoljeno le v sakralne namene. Za klesanje vsakega izmed njih so inkovski kamnoseki porabili včasih tudi več let, a sedaj so ob tem zidu postavali le še daljni potomci teh kamnosekov, da bi mimoidočim turistom za drobiž pokazali katerega od skalnih blokov s po trideset in več koti, izklesanimi ročno, brez pravih merilnih naprav, zgolj po dolgotrajnem opazovanju. Bilo je že pozno zvečer, nikjer ni bilo več nikogar, le tiha glasba, ki je pobrenkavala iz temne lise med šibkim sojem dveh uličnih svetilk, mi je dala vedeti, da nisem popolnoma sam. Po prvem vtisu se mi je zdelo, da tam nekdo zelo slabo obvlada svoj instrument. Toni so si sledili v nemelodičnih kadencah, ritem je bil ves čas malenkostno zgrešen, harmonije nenavadne, za mimobežno uho prej moteče kot kaj drugega. A z vsakim korakom, ki sem ga naredil proti v polmraku sedečemu uličnemu muzikusu, me je ta skrivnostna in tuja glasba ovila z novo plastjo nevidne strunaste pajčevine. Bilo je, kot da se mi v sprva motečih zaostankih disharmoničnih tonov z vsakim korakom bolj odkriva genialni red, tako drugačen od vsega, kar sem dotlej slišal. Kot da je tone izpod svojih čarobnih prstov privabljal skriti mojster, ki je obvladal pravila harmonije do take popolnosti, da jih je zavestno kršil, ne glede na to, da mu je tako igranje navrglo v klobuk mnogo manj novčičev kot mladim fantom, ki so po turističnih restavracijah do izčrpanosti brenkali El condor pasa. Do konca zapentljan v glasbo sem lahko v poltemi končno razbral obris meni znanega starca. Tam, na istem mestu kot zmeraj, je sedel pogreznjen v svoj rdeč pončo, s pisano pleteno inkovsko čepico na glavi. Čeprav sem na svoji redni poti do Plaze de Armas ali nazaj na San Blas šel vsak dan nekajkrat mimo njega, nisem bil nikoli pozoren na njegovo glasbo, ki se je utopila v pomenkovanjih mimoidočih, klicih uličnih prodajalcev ali napevih drugih, vsiljivejših muzikantov. Zmeraj sem videl le razpokano kožo, drobne brazdice, ki so obdajale slepe oči, njegovi veki, stisnjeni v globoki pogreznjeni bolečini. Ob tem mimobežnem pogledu na slepca sem v sebi začutil nelagodje, in čeprav pravzaprav nisem vedel česa, me je bilo globoko v duši sram. Tisto noč pa, ko sem kot mušica nihal ujet v pajčolanski glasbi starca, ki je počasi ubiral strune instrumenta, sila podobnega črnogorskim guslam, sem naenkrat spoznal, da izvir bolečine na njegovem obrazu ni ležal v slepoti njegovih kalnih oči. Po tankih svetlobnih žilicah se je pretakala vanje prek brazd obraza in upadlega telesa, prihajala je iz njegovih dlani, svojo bolečino je objemal, jo tipal, gledal s konicami prstov, ki so plesali po vratu in trupu brenkala z neizprosno nežnostjo, s katero se v življenju srečujeta največja krutost in milina. Kot če bi bili njegovi prsti pravkar zgneteni iz mokre, še tople gline, so strune globoko rezale vanje, ponikale so v svojem tihem zvenu, ki se je preko celega telesa zapisoval pod starčevo navidezno slepoto. V resnici ni bil slep. Gledal je skozi ranjenost, skozi ranljivost svoje glasbe.

V sobi sem legel na posteljo, ne da bi prižgal luč. Za okenskimi rešetkami je migotalo na tisoče luči. Cuzco je bil zvezdna puma, ki je noč za nočjo sestopala z neba, da bi s svojim astralnim telesom legla med svete hribe. Njihova slepa glasba, glasba tihe vztrajnosti na nekdaj mogočni, a že stoletja tlačeni in izkoreninjani inkovski identiteti, me ni hotela izpustiti. Prekleti soroche! Na mizi sta ležala še skoraj cel hlebec božičnega kruha z rozinami in sladkorjem in pol hlebca sira. Zavil sem ju in se odpravil po ozkih kamnitih stopnicah nazaj na plazo. Na pol poti sem ga zagledal, slepec mi je počasi prihajal naproti. Instrument je nosil tako, kot nosijo inkovske matere svoje dojenčke – oprtanega v vreči na hrbtu. V desnici je držal dolgo jekleno palico, ki se je na zgornji strani ukrivljala v top kavelj, na spodnji pa iztekala v ostro konico, s katero je z lahnimi udarci tipal pot pred sabo. Ob tem prizoru sem se zmedel. Hrano sem mu hotel čim bolj neopazno položiti v odprto vrečo, ki je ležala razprostrta pred njegovimi nogami, medtem ko je igral. Glasno dobrotništvo in modno usmiljenje se mi gnusita. V sebi zmeraj nosita preračunano privzdignjenost tistih, ki dajejo, in ponižanost tistih, ki prejemajo. A slepec mi je bil prekrižal načrte. Njegova palica je že udarjala po tlakovcih tik pred mano, ki sem polnih rok stal in ga zmedeno gledal. Srečala sva se, oziroma jaz sem srečal njega, on ni srečal nikogar. Jutri, sem si začel govoriti, jutri grem, grem, zjutraj, zagotovo bo tam, igral bo kot vsak dan, grem in mu neopazno dam, kar mu imam dati. Prestopil sem nekaj naslednjih stopnic do prvega vogala, se obrnil in mu pričel slediti. Pred nama se je do neba vzpenjala prazna ulica San Blas. Zrak je bil bolj svež kot podnevi, vlaga v njem se je polegla in pretvorila noč v edini čas, ko je človek lahko zadihal z vsemi pljuči. Odmevi konice slepčeve palice, ki je zadevala ob stara kamnita pročelja hiš, ob robove stopnic in tlakovanega cestišča, so odmevali skozi mrak, se mešali z oddaljenim laježem psov in s spominom na čarobno glasbo, ki je še zmeraj visela kot s kristalnimi kroglicami rose otežena pajčevina v moji glavi. Vedel sem, da si ne bom nikoli odpustil, če slepcu svojega daru ne dam še to noč. Prekleti soroche!

Vzpela sva se že zelo visoko. Starcu sem sledil na veliki razdalji, upajoč, da me ne sliši. Gibal se je zelo počasi. Medtem ko je njegova palica tipala pot, je predse momljal nerazumljiv in neskončen samogovor v temi. Kmalu sva pustila ulične svetilke za sabo. Predel mesta je postajal revnejši. Prišla sva v območje renčečih psov, ki so se penasto podili proti ograjam, dokler ni njihov lajež, povzpet na zadnje tace, obvisel na napeti verigi. Na bledo osvetljenih oknih hiš sem lahko videl zdelane obraze starih indijank, videl sem moške, ki so goli do pasu stali na pragovih in kadili, otroke, ki so se v temi igrali s petelini. Slepec je videl le njihove zvoke. Čez nekaj metrov je zastal. Pospešil sem in ga kmalu dohitel.

"Oprostite, señor," sem rekel.

Slepec se sprva ni odzval.

"Dober večer, oprostite," sem ponovil, tokrat odločneje.

Slepec se je obrnil. Videl sem, kako je močneje stisnil svojo palico, pripravljen, da vsak trenutek udari po vsiljivcu.

"Señor," sem rekel, "malo sira imam in kruha, če vam ni odveč ..."

Kot da bi ga te besede vzdramile iz neke živalske pripravljenosti na boj, se je še vedno sumničav lahno vzravnal. Brez besed je iztegnil levo dlan, medtem ko je z desnico še zmeraj stiskal palico, pripravljen, da zamahne. Siknil je s tihim glasom:

"Si, si."

Previdno sem med velike prste položil sir. Na njegovem obrazu se je zasvetlikalo začudenje nad velikostjo darila.

"Kruh je malo večji, težko boste nosili vse v eni roki."

"No hay problemas," ni težav, je zahropel in hlastno snel z ramena vrečo z instrumentom. Kot da bila brez dna, sta kruh in sir izginila vanjo. Hitro si jo je oprtal nazaj na ramo. Slišal sem še: "Gracias, señor, gracias," čeprav sem pravzaprav jaz bil tisti, ki bi se moral zahvaliti, da jih, vsiljivec, nisem dobil po glavi. Obrnil sem se, za svojim hrbtom sem slišal zamolkle udarce, ki so se počasi oddaljevali, stekel sem nazaj proti odsevom luči mesta. Potopljen v zmedeno mešanico pravkar minule preplašenosti in veselja sploh nisem opazil, kdaj so udarci utihnili in je pajčevina teme spolzela z mojih oči.

Naslednje jutro je bilo najino zadnje v Cuzcu. Dan pozneje naj bi že zajtrkovala v Limi, in čeprav mi je v nekaj tednih, ki sem jih prebil med obrazi njegovih kamnov in njihovih prekupčevalcev, prirasel v bližino srca, sem bil razposajene volje. V meni je rasel tisti redki občutek, da sem bil tukaj točno v pravem trenutku, da sta si mesto in popotnik izmenjala, kar sta mogla dati in nesti, in da je bil pravšnji čas, da se ločita in gresta vsak svojo pot, da bi se še kdaj, obogatena s prehojenim, spet srečala. Bilo je čudovito sončno jutro. Z Majo sva se še zadnjič spustila proti Plazi de Armas. Odkar sem se bil prebudil, sem razmišljal o srečanju s slepcem. Zelo sem si želel še zadnjič nekje v njegovi bližini nasloniti na inkovski zid in prisluhniti magiji trepeta njegovih strun. Po zajtrku sem na poti tja že od daleč napeto poskušal v jutranjem direndaju razbrati zvoke njegovih gosli. Nič. Bil sem že zelo blizu mesta, kjer je med uličnimi prodajalkami tkanin in lončenih izdelkov zmeraj sedel, in glasba bi morala že zdavnaj jasno zveneti, in tam, na tleh, bi moralo sedeti njegovo nad instrument sključeno telo. Ni ga bilo. Ustavil sem se in se razočarano oziral naokoli ter ga čez nekaj trenutkov res zagledal. Par korakov naprej, skrit med podboja hišnih vrat, je sedel s svojim instrumentom v naročju. Medtem ko je previdno, kot da drži v naročju otroško trupelce, otipaval gosli, se je, štrleča visoko nad čolnič, v blagi jutranji svetlobi svetlikala strgana struna. Vzeto mu je bilo še zadnje, kar je imel: bolečina njegovih izgubljenih oči. Njegova slepota sedaj ni imela več ne glasu ne imena.

Ko sem se popoldne še zadnjič vračal po isti ulici, sem iz vsega srca upal, da je starcu medtem uspelo zamenjati struno. Vse bi dal, da bi lahko bil še enkrat, za nekaj ubežnih trenutkov, ujet v njegovo bolečo melodijo. In res. Zazdelo se mi je, da v hrupu lahko razločim zvenenje strun. Stopil sem hitreje. Glasba je postajala vse glasnejša in razločnejša. Bila je podobna tisti, ki me je bila prejšnji večer tako zelo začarala. Ko sem prispel, je bilo mesto, kjer je zmeraj sedel starec, zapuščeno. Glasba je prihajala od nekje više. Stekel sem in končno zagledal, od kod prihaja. Namesto mojega znanca je bil tam nek drug slepec, ki ga nisem še nikoli videl. Sedel je naslonjen ob inkovski zid. Pred njim je stala kreolska priredba harfe. Toni, ki so jih iz svetlobnih strun izvabljali njegovi grčasti prsti, so pripovedovali neko tujo, neko svojo zgodbo. Naslonil sem se na zaprte veke kamnitega zidu in ji prisluhnil. Bila je nadaljevanje zgodbe, ki sem jo slišal prejšnji večer od prvega slepca, njen nenadomestljivi del. Šele skupaj, v medsebojnem prepletanju, razhajanju, nasprotovanjih in vrhuncih, sta zarisala celotno podobo. V plastični lonček, ki je bil z vrvico privezan na lutnjo, sem spustil sol in se odpravil proti hotelu.

"Gracias, señor, gracias," sem za sabo prepoznal glas. Obstal sem in se presenečen obrnil, da bi še enkrat preveril, če se nisem vseeno zmotil. Tam, na njegovem mestu sem, vročičen od sorocheja, sedaj sedel in igral jaz.

"Peruja ne boste nikoli zares videli, če ne boste šli v Iquitos, prestolnico Amazonije," se mi je v neki trgovini nasmehnil starejši gospod, po poklicu zeliščar, s katerim sem se bil zapletel v pogovor.

"V Iquitos ne vodi nobena cesta. Tja pridejo le tisti, ki letijo, in tisti, ki poznajo skrivnosti amazonskih rek, tisti, ki se znajo premikati na nevsakdanje načine in zato spoznavajo prostor drugače."

Zeliščar je bil eden mnogih ljudi iz Amazonije, ki sva jih srečevala vsepovsod. Bili so nezamenljivo prepoznavni po posebni halucinogeni avri, ki jih je obdajala kot druga, nevidna koža. Njen dotik je človek začutil, že ko je stal dva metra proč od tihega amazonskega bitja, in ko je stopil še za korak bliže, je bil že ujetnik hladnega amazonskega žarenja. Nekoč sva se prebijala skozi gozdove vonjav neskončne tržnice v Trujillu in iskala med. V zadušljivo ozkem prehodu, nekje med na časopisnem papirju razpostavljenimi prašičjimi glavami, s katerih je kapljala kri in po katerih so se pasli roji muh, in prodajalkami cvetja, sva naletela na skrito stojnico. Ne vem, kaj naju je bilo potegnilo tja, kdo naju je v vsesplošnem vrvenju preusmeril, kajti stojnica je bila skrita očem mimoidočih in je sam od sebe nihče ne bi našel. Okrog nje je lebdel pritajen, izredno odbijajoč pokopališki vonj, pomešan z vonjem sveže odrtih kačjih kož, ki so se sušile obešene povsod naokrog. Stojnico je obkrožalo kar nekaj po videzu sodeč dobro situiranih dam poznih srednjih let, ki so si ogledovale najrazličnejše kreme, praške in zvarke, nepregledno nagrmadene čez stojnični pult. Očitno so vse čakale na prodajalca, ki ga ni bilo od nikoder. Občutek rahlega gnusa je premagala radovednost. Stopil sem bliže in si pričel ogledovati razpostavljene predmete. Poleg škatlic, na katerih so bila napisana zelo čudna imena, sem zagledal celo vrsto razpel, ovešenih s trakci in travami. Tam je prežala nagačena krastača, in na njeni levi lutka z zlobno nasmejanim izrazom na licu. Malo dalje je med najrazličnejšimi amuleti in čekani neznanih zveri ležala zaprašena človeška lobanja. Tedaj sem s svojim zatiljem ob nekaj zadel. Obrnil sem se. Ogromna, medvedji podobna šapa se je gugala na vrvici tik pred mojim nosom in tam, za njo, so se na dolgih vrvicah počasi obračali preparirani deli teles različnih živali. V trenutku sem začutil, kako se kri v meni v gnusu ohlaja in kristalizira. Prej sem sicer s hitrim pogledom ošvrknil izobešeni del stojnice. Ni se mi zdel kaj prida drugačen od stojnic drugih zeliščarjev, ki jih je moč srečati povsod po Peruju. Prepričan, da nad mano visijo kaki eksotični plodovi ali posušeni šopi zdravilnih bilk, visečim predmetom prej nisem posvečal nobene pozornosti, sedaj pa se je nad mojimi strmečimi očmi počasi vrtela vrvica, na katero je bilo nataknjenih kakih dvajset posušenih živalskih fetusov z že izoblikovanimi deli telesa, očmi in gobčki. Vonj, ki je vel v zadušljivem tržničnem prehodu, je bil srhljiv džungelski vonj, vonj stoječih močvirnatih voda, vonj počasne in zanesljive smrti, tam, pod pozibavanjem na velikost pesti prepariranih človeških glav, ki so bile kot nemo strmeče stropne svetilke obešene na svoje dolge, kot oglje črne lase, je stala steklena posoda, v kateri je v večnosti formaldehida čepela za ped velika postava, nekaj ur stara deklica, vodenoglavi mongoloid, metafora naše civilizacije. Tisti hip se je pojavil prodajalec. Njegova koža je nemudoma izdala njegovo amazonsko poreklo. Bila je zelo tanka in zagorela, pod njo si lahko skorajda videl pretakanje svetle krvi, razredčene od dolgih popoldanskih deževij, strupa insektov in vlage. Izpostavljenost vodni smrti ji je podeljevala poseben lesk in polt, njena barva je imela nekaj zelenkastorumenega, spominjala je na barvo kačjih kož, ki so visele za njegovim hrbtom.

"Med iščeta?" naju je srebrno premeril. "Jaz prodajam med. Tukaj."

Pri tem je dvignil pokrov velikega čebra. Pred nama je zanihal lepljivi zdriz rumene brozge. Bilo je dovolj. Še dneve zatem se mi je zdelo, da na svojih oblekah, predmetih, predvsem pa na sebi čutim smrad prozorne vodne smrti, enega najbolj odbijajočih vonjev, kar sem jih kdajkoli zavonjal. Spremljal me je kot kako prekletstvo in še sedaj me ob misli nanj spreleti srh, dovolj velik, da bi se naslednjič nemudoma odpravil v mesto, v katerega tokrat nisem mogel priti, v propadajočo prestolnico kavčuka, brutalnih naftnih kavbojev in deževne smrti z imenom Iquitos.

So kraji, ki nas ne spustijo blizu. Nekje v sebi čutimo stisk, glas, ki nas svari in odvrača. So kraji, ki jih moramo srečati pripravljeni, ali pa bomo padli in zdrsnili čeznje kot čez drsališče, ali pa ponikali med njihovimi čekani, dokler nas ne bodo dodobra prežvečene izpljunili kot poslednjo smet. Ti kraji so kot nekatere še nenapisane pesmi, ki so preblizu in je zato treba vzeti mnogo daljšo, težjo in mnogo bolj negotovo pot, krožno bloditi po njej vse do samoizničenja, da bi se – drugačen, ničen – vrnil na staro, izhodiščno mesto, pesem tam izsledil in prepoznal kot ves čas prisotno. Na teh čas prečkajočih poteh je vsakdo zmeraj sam, četudi potuje s kom zelo dragim in potuje s sopotnikom hkrati velik del njegove varnosti, njegovega doma. Ta osnovna samota, samota ploda v materinem trebuhu, spoznanje in izmeritev človeških zmožnosti in nezmožnosti znotraj te samote, pasti, ki mi jih zastavlja, in vrtoglavost poskusov moje goljufive rešitve me zmeraj znova odpravijo na pot, opremljenega zgolj s slutnjo smeri in z besedami, ki rastejo počasi kot brada okrog nemih ust. Z njimi se poskušam prigovoriti v pesem. Ta pesem bo imela telo dežele, skozi katero tavam, obraze njenih ljudi, predvsem pa oči njihovega opazovalca, njihovo podedovano slepoto. Pesem bodo zmeraj delale drobne naključnosti, nepričakovani zastoji na poti, drobne študije robov, zemljevidi stranpoti. V njej bo hodilo še nekaj drugega, tako kot v vsaki peruanski ženski stopa nežnost in ponosna gracioznost alpake ali se v vsakem peruanskem kamnu hrani spomin na Pachamamo, Mater Zemljo, na izvor in usodo tamkajšnjih ljudi. Prepoznati to drugo in mu slediti pomeni odpreti se, se izročiti, stopiti v dialog. Vsaka pesem je poskus dialoga, včasih obupanega, dialoga s skrivnostjo lastne nezadostnosti, lastne samote in ranljivosti. Tudi ta:

STOPI V SVOJO SREDINO

Stopi v svojo sredino,

Stopi v svojo sredino,

Tam lahko stojiš samo ti,

Iz nje te ne more nihče izdreti,

Z nohti, z zobmi, z besedami,

Nihče raniti ran v tvojih čevljih,

Izpuliti črt iz tvojih dlani.

Stopi,

Čeprav do tja ni poti,

Čeprav se tja pada in nosi,

Čeprav se lebdi.

Stopi, stopi,

Stopi v svojo sredino,

Stopi z vsem, dovolj težkim,

Da je pripotovalo s teboj,

In upočasni bežeče v sebi;

Samo stoj.

Stoj,

Stoj v svoji sredini,

V njej je še toliko skritega, zbrazdanega, tujega –

Tvojega.

Glej, kako raste, ne da bi raslo,

Kako ti brez hoje prihaja naproti.

Glej – ali vidiš?

Temni ekvator te žareče prebada

Med pečkami, med srci, med orbitalami.

Jih vidiš?

Jih vidiš?

Ti, goljufivo zaraščen v vse svoje sredine –

Stopi med njih.

Peruja nisva hotela zapustiti po obalni avtocesti, zato sva se še zadnjič vsaj do gležnjev potopila v njegovo notranjost. Pesek obalne puščave je spet pričel dobivati zelene madeže. Posejani so bili vse bolj na gosto, dokler niso popoldne iz njih vstala prva drevesa. Ko so mimo okna pričele švigati strehe prvih hiš, je bil avtobus na poti že več kot štiri ure. Vsak hip bi morali prispeti v majhno mestece z imenom Piura. Bila je nedelja, mesto je bilo izumrlo in vroče. Še zadnjič sva se namestila v kakem od peruanskih hotelov. Ko sva se odpravila iskat cevicherijo, je že pričel padati mrak. Zelo malo sva govorila in še manj je bilo za povedati; in čeprav je bil ceviche odličen, mu je manjkalo Manolovo srebanje tigrovega mleka, njegovo navdušeno vzklikanje: "Rico! Rico!" Pričelo je deževati. Bil je že čas. Kjerkoli v Peruju sva se potepala, povsod so naju svarili pred naslednjim krajem, v katerega sva bila pravkar namenjena.

"V Cuzco gresta? Mojbog, kamorkoli, samo v Cuzco ne, pol Cuzca je poplavljenega, druga polovica pa odrezana od sveta. Nazco je porušil potres. Lima je izginila pod ogromnim valom, s preostankom je v štiriindvajsetih urah opravila erozija obale. V tistem delu Puna, ki ga ni zasipal zemeljski plaz, dežuje osemintrideset ur na dan. Arequipa je bila epicenter največje naravne katastrofe zadnjih desetletij, da sploh ne govorimo o Trujillu, ki je čez noč postal peruanska Atlantida."

Ko sva potem s cmoki v grlih, pripravljena na hudo bitko z neizprosnimi silami narave, prispela v katero od izginulih mest, je zmeraj sijalo sonce, ceste so bile dolgočasno peruanske – se pravi luknjaste, železniški tiri so še zmeraj tekli bolj ali manj vzporedno in hiše, če jih ni odpihnilo indijansko smrčanje, so vse še vedno stale. Poročanje o dogodkih, o ljudeh in o krajih se v Peruju nujno nagiba k pretiravanju in dramatizaciji. Taka je tudi peruanska duša. Peruanski nogomet, na primer, ne gradi na zaprti igri in taktičnem čakanju na prvo nasprotnikovo napako. Igralci so veliki zvezdniki, ki simulirajo igro na vse ali nič. Važna je napetost, ekspresivnost, dogajanje, spektakel – in ta mora biti čustven, poln preobratov, presenečenj in v svojem dramatičnem zaključku nadvse usoden. Komunikacijske razdalje med soljudmi so zelo majhne, in razlika med tem, ali časopisi pišejo o novinarskih racah ali potopu, ki ga je preživelo le nekaj gosi, ni nič večja. Tako sva marsikje brala časopisne članke, pospremljene s katastrofičnimi fotografijami odplavljenih cest, vasi, celih delov mest, iz katerih sva bila pravkar prišla, ne da bi tam opazila kaj več kot par kapljic popoldanske plohe in drobnih curkov, ki so se zaspano vili po izsušenih strugah rek. Kljub temu, da sva ves čas potovala v času deževne dobe, je šele sedaj, zadnjo noč najinega potovanja, prvič zares močno deževalo. Zdelo se je, da je bil Illapa to noč zares besen. Ob enajstih zvečer so v sobi utripnile luči. Od zunaj je bilo moč slišati električne poke. Skozi okno sva lahko videla, kako nad jezercem, v katerega se je v nekaj urah spremenilo križišče pred hotelom, v velikih lokih švigajo iskre pozibavajočih se električnih vodov, ki so nekaj hipov zatem dokončno popustili in mrtvo obviseli čez cesto. Bili smo v temi. Z žepno baterijo v roki sem se spustil do recepcije s slutnjo tega, kar bi lahko zagledal. In res: moški del uslužbencev in gostov hotela je stal med široko razprtimi vhodnimi vrati in se kratkočasil z opazovanjem dogajanja na cesti. Zavoljo potrgane električne napeljave je v nekaj minutah na križišču nastal velik prometni zamašek. Globoko v vodo pogreznjeni avtomobili so se nerodno obračali, ne vede kam, medtem ko je bliskalo in grmelo in so med njimi slalomirali okretnejši vozniki rikš, ki jim je voda segala do gležnjev. Kakšen spaktakel! Kakšni vživeti vzkliki hotelskih gostov! Kakšni komentarji odraslih otrok, ki jih je nesreča tokrat zaobšla! Kakšen huronski smeh, dež, veselje, še enkrat dež in kaos! Que Riiiicoooooo!

Ob petih zjutraj je zvonila budilka. Še vedno ni bilo luči. Oblekla sva se in v šibkem soju žepne baterije pospravila nahrbtnika. Ko sva stopila iz hotela, je po ulicah, ki večinoma niso premogle odtočnih jaškov, še stala voda, a dež ni padal že nekaj ur in ozračje je izgledalo mirno. Ustavila sva prvo rikšo. Njen voznik je držal noge na krmilu, da jih ne bi zmočil. Kot kak fetus je sedel na svojem mopedu, ki je mehko plul po praznih ulicah. Majine lase je zaspano kuštral hladen jutranji zrak. V naročju sem trdno držal nahrbtnika in si želel, da potovanja nikoli ne bi bilo konec. Odtekal sem, ko je izza obzorja vstajalo jutro.

Pot do Sullane je izgledala pogreznjena v rutino vsakdana. Ljudje so se odpravljali v službe ali na trg, minibus je bil natlačen, vdihavali smo gost zrak, pomešan z jutranjim znojem. Po slabi uri je bila vožnja pri koncu. Izstopili smo. Odpravila sva se proti tržnici, od koder naj bi vozil kombi do meje. Sedaj, ko je bilo vse pri koncu, sem hotel stvar opraviti čim prej, slovesa sovražim, in če le gre, odlomim trenutek na sredi, še preden mi spolzi dokončno iz rok in obcepetam kot riba na suhem koncu. Sto metrov naprej je trenutek odlomil mene. Po glavni ulici Sullane je drla blatna reka in odnašala vse, kar ji je prihajalo na pot. Množice, ki so stale na višjem bregu preplavljenega kanala, so s klici obupa in odkimavanjem opazovala vodo, ki je zalivala okna v pritličjih hiš na nasprotnem bregu. V višjih nadstropjih je bilo moč videti ljudi, ki so tja reševali, kar se je rešiti dalo, in čakali, upajoč, da se bo reka kmalu umirila in da bodo temelji hiš zdržali. Od tam nekje, par ulic za temi hišami, bi morali kreniti. El niño, ta nagajivi Illapov sin, je za konec še eno ušpičil.

Ko smo nekaj ur kasneje krenili proti meji, nisem mogel verjeti, da zares odhajamo, da se kolesa kombija zares vrtijo, da je dan, ki ga je napovedal katastrofični prizor poplavljenih hiš, bil naenkrat brezskrbno varen in sončen. Če sem pritisnil s stopali ob tla, je v mojih čevljih še zmeraj zacmokalo. Koščki blata, po katerem sva morala broditi, da sva se prebila do avtobusa, so se posušili in se pričeli luščiti izpod privihanih hlačnic. Bilo mi je vseeno. Nisem bil eden tistih, ki jim je prejšnja noč vzela vse. V nasprotju z njimi sem jaz samo dobival. Ne glede na vse – le dobival sem, z vsakim drevesom, ki je zdrsnilo za moji zrkli, z vsakim mestom, ki sem ga, tujec, zapuščal, z vsakim revežem, vsakim pohabljencem, ki je od mene prosil denarja, z vsako umazano hotelsko sobo, od sebe odrinjenim krožnikom pokvarjene hrane, z vsako prepito ali preljubljeno ali prekregano nočjo, z vsakim pomikom urinih kazalcev, vsako ubito mušico, obratom blatnih kombijevih koles – le dobival sem in dobival in dobival, dobival vse do obupa in še dlje.

Ko smo se zaustavili, sem mislil, da imamo spet predrto zračnico, da hoče spet katera od domačink naložiti v kombi vrečo z živimi piščanci za svojce v mestu, morda spet ena od policijskih kontrol.

"Nobena kontrola, gringo, vidva tu izstopita!" mi je ostro ukazal šofer.

Ozrl sem se naokrog.

"Kako tukaj, saj smo na odprtem križišču, koder pogledaš, je vse isti nič."

"Ne, gringo," so se v pogovor vključili preostali potniki, "tu izstopita in se spustita po tej cesti. Čez kakih sto metrov, takoj za ovinkom, je Ekvador."

***

Machu Picchu so spet ovile megle, ko je avtobusu zatrepetalo bencinsko srce. Pričeli smo se spuščati, z izjemo šoferja sami tujci, turisti, to bi vsakdo opazil po frfotavih oblekah, jeziku, zmedenem črednikovanju, nenazadnje po satelitsko visoki ceni vozovnice. Avtobus se je strmo nagnil, zavore so zaškripale, popustile, ponovno upočasnile naše drsenje po hrbtu cikcakaste kače, ki nas je vodila izpod oblakov naravnost v podzemlje. Brez vmesnega sveta, brez občutka trajanja – čisti spust. Utrujen od štiridnevne hoje sem opazoval gosto obcestno rastje, ki je izginjalo prepočasi, da ga pogledi ne bi bežno obliznili, a hkrati prehitro, da bi ga spomin lahko vsrkal in vžgal nase. Avtobus je spet zavrl in se leno nagnil v naslednji ovinek. Zagledal sem indijanskega dečka. Strgane platnene hlače so mu segale do kolen, njegovo temno kožo je pokrival le pisan brezrokavnik, na glavi je imel zavezano ruto, izza katere so kronasto brizgali črni, krepki lasje. Tako napravljen je prej spominjal na kungfu bojevnika kot pa na indijanca. Stal je ob robu ceste in nam z visoko iztegnjeno desnico mahal v slovo. Slišal sem še, kako je z bodečim glasom za nami nekaj nerazumljivo zaklical. Pričelo je rositi. Voznik je vklopil brisalce. Pod avtobusom se je sedaj razprostiral strm prepad. Globoko v dolini je bilo moč videti Urubambo, starko z vitkim, večno mladostnim telesom mladenke, ob katerem je iz daljave počasi polzel vlak. Z neba smo se spuščali naravnost v globoko blato. Nikjer zemlje, nobenega oprijema. Le glas, ki prebode: Goodbye! Ob cesti je stal še en deček, enako oblečen kot tisti zgoraj, enako ostrega obraza, z isto kretnjo roke, iztegnjene v boleči zrak, z istim, miselne mreže parajočim glasom: Goodbye! Naenkrat sem razumel. Bil je dolg, tri smrti dolg, hladen Goodbye!, ki ga je izklical otrok, čigar umorjene bogove smo zapuščali, mi, dolarski tujci, ovešeni s svojimi širokokotnimi objektivi, videokamerami in superlahkimi stativi – kot da bi se tam, kjer ni sveta, dalo s pomočjo tehnike karkoli ujeti. Deček je še kar mahal. S prezirom, s sovraštvom je mahal: Goodbye. Potem se je pognal, izginil v grmičevje, da bi nekaj sto metrov niže, ob naslednjem ovinku, spet čakal na nas, nas vnovič preklel in izgnal. Šele tukaj je večina ostalih potnikov postala pozornih. Navdušeni kazalci so med vzkliki merili nanj, ki nam je že vse od vrha vztrajno sledil, na živo tarčo, popoldansko razvedritev, dirko sto konjskih sil proti enemu paru pljučnih kril otroka, ki je vnovič izginil in nas dva ovinka niže ponovno čakal, hitrejši od belega mercedesovega avtobusa, hitrejši od bliskavic in bobnenja dežja, kristalno sovraštvo, smrt, ki te čaka ob rojstvu, da te obrnjenega narobe v svet nabode na dolg koničast glas: Goodbye! Po njem te pusti polzeti in ga vsake toliko zvije pred tabo, da se še enkrat nabodeš, in še enkrat in še, vse do srhljivega aplavza, ko se globoko v podzemlju, na koncu kačjega repa, avtobus zaustavi in se odpro vrata in vstopi drobno, izčrpano in premočeno temno telesce, na katero se lepijo bankovci. Ko pride do tebe, te stekleno pogleda in sikne še enkrat, poslednjič, tvoje dokončno ime: Goooodbyeeeeee!

PO SLEDEH NEKATERIH BESED

Ceviche

Izjemno okusna jed iz surovih morskih sadežev, mariniranih z limoninim sokom, čebulo, vročim poprom in raznimi začimbami. Peruanci so kar se tiče cevicheja pravi fanatiki. Ko je pred leti ob obali izbruhnila huda epidemija kolere, je bilo eno osrednjih vprašanj, kako jo zajeziti, ne da bi bilo treba zapreti cevicherije, restavracije, v katerih strežejo to hitro pokvarljivo jed. Zanje se je kljub nasprotovanju ministra za zdravstvo v medijih zavzel sam predsednik Fujimori. Posledica njegove populistične geste je bilo nekaj sto smrtnih primerov.

Churo

Rogljiček s karamelnim nadevom. Nikoli ga ne boste videli zvitega v rog, marveč bo vedno raven in posut s kristalčki sladkorja, ki sladko zahrustajo med zobmi, ko vanj zagrizeš.

Chicha

Stara obredna pijača, ki spominja na pivo. Prvotno so jo pripravljali tako, da so žvečili različne vrste sadja ali gomoljaric in izpljunke prepuščali fermentaciji. Sam sem se nekoč v Amazoniji znašel v situaciji, ko so mi pri nekem pred kratkim "civiliziranem" plemenu v znak dobrodošlice ponudili kakega pol litra gosto plavajočih sadjastih vlaken. Vodič nas je opozoril, da bi bilo darilo nadvse nespametno zavrniti, in tako sem, hočeš nočeš, z velikim gnusom spravil brozgo po grlu. Indijanci, ki so napitek tako rekoč lastnočeljustno pripravili, so zadovoljno opazovali naše debele požirke. Pozneje, v vasi, si jih je večina odprla svojo steklenico piva in jo na dušek izpraznila.

Gringo

Naziv za vse belopolte tujce. Zmeraj me je zbodel negativni prizvok besede, in če me je kdo v pogovoru tako naslovil, sem to čutil kot izraz jeze, odbojnosti in prezira do mene in vseh iz premožnejšega dela sveta prihajajočih belopoltih ljudi. Po vrnitvi v Slovenijo sem si večkrat potihoma želel, da bi mi kdo rekel gringo, namesto da se mi je priliznjeno in zahrbtno nasmehnil in dejal seveda, gospod.

Hospedaje

Za razliko od hotela in od njega nekoliko manjšega in skromnejšega hostala sprejme hospedaje običajno le par gostov, najpogosteje kar v hišo lastnika. Vrata se odpro in vse, zares vse je možno.

Illapa

Ime boga groma in strele v številnih predinkovskih skupnostih na območju Andov, ki je po izročilu imel moč zajemati mleko z reke zvezd na nočnem nebu in ga zlivati kot dež in plodnost na zemljo. Pogosto je Illapo moč zaslediti kot boga osvajalca in glasnika usode. Je praoče današnjega el niña.

Ladron

V španščini pomeni beseda tat, lopov. Peru pretvarja vsakogar v ladrona lastne usode.

Muña

Bilka rešiteljica. Ko postane hoja neznosna, ko svet pritiska z vso silo nate, skloniš svoj obraz med njene liste kot med dlani ljubljenega bitja, vdihneš njen osvobajajoči vonj, enkrat, dvakrat, trikrat, in …

El niño

Illapov sin. Deček, s katerim imenujejo številne naravne katastrofe po vsej Južni Ameriki, že vrsto let služi kot medijska atrakcija in uradni krivec, da padavine v mestih brez zgrajenih odtočnih kanalov nimajo kam odteči, da hiše, zgrajene iz trhlih desk in lepenke, pokopavajo pod seboj cele družine, da plazovi drsijo in da je nacionalna nogometna reprezentanca na zadnji tekmi ponovno izgubila.

Soroche

Višinska bolezen. Tudi mentalni princip, morda celo gen, ki usmerja življenja mnogih, ne glede na nadmorsko višino, na kateri se trenutno nahajajo, nacionalno in religiozno pripadnost ali raso. Med anarhijo, ludizmom in radikalnim pomanjkanjem občutka za okolico in soljudi je lahko v marsikaterem pogledu tudi produktiven, četudi je cena, ki jo mora za njegov vpliv plačati oboleli, nujno previsoka.

Plaza de Armas

Ime glavnega trga v najzakotnejši vasici in v največjem mestu, kraj, kjer se pričenjajo in končujejo vse ljudske vstaje in upori. Prelepo je brezdelno posedati v senci krošenj njegovih dreves in se prepuščati patetiki kipov junakov, ki kazijo njegovo središče.

Refresco

Razne vrste osvežilnih brezalkoholnih pijač. Še najbolje je, če gre za peruansko incacolo, gazirano pijačo fluorescentno rumene barve z okusom po močno sladkanem žvečilnem gumiju in otroštvu.

Rico

Vzklik navdušenja. Za Peruance je marsikaj rico. Hrana je rico. Zabava je rico. Avtomobili so rico. Ruševine so rico. Dekleta in fantje so rico. Toda to nagnjenje k toplemu dobrodušnemu poveličevanju govori nekaj o tistih, ki to počnejo, o Peruancih, ljudeh, ki so, seveda, rico.

Tapadas

Dame iz visokih slojev v Limi 19. stoletja. Dodobra so razumele, da je končna resnica sveta človeku nedostopna ali pa je enostavno prešibak, da bi jo lahko prenesel. Za bivanje sredi fragmentov vsakodnevnega nesmisla je bilo po njihovem mnenju treba venomer imeti zatisnjeno vsaj eno oko.

Tumi

Obredni nož, ki je služil kot statusni simbol in kot orodje za obredno obglavljanje žrtev. Med odmevoma dveh zlogov te besede prodira temna tanatalna svetloba, ki s hipnotično močjo vleče nase. Ne čudi torej, da si marsikatera Peruanka z veseljem obesi njegov pomanjšani duplikat kot obesek okrog vratu.

Str. 81

"v zraku kopljemo grob tam ni ozko ležati" se v prevodu Nika Grafenauerja glasi znan Celanov verz iz pesmi Todesfuge "wir schaufeln ein Grab in den Lüften da liegt man nicht eng".

Str. 81

"kostna hebrejščina zmleta v spermo" se v mojem prevodu glasi Celanov verz iz pesmi In Prag "Knochen-Hebräisch zu Sperma zermahlen".

Str. 96

"vsak angel je strašen" – Rilkejev verz iz prve Devinske elegije v prevodu Kajetana Koviča. V izvirniku se glasi "Ein jeder Engel ist schrecklich".

Str. 98

"Bistre živali že opažajo, da nismo zelo zanesljivo doma v pojasnjenem svetu" – Rilkejev verz iz prve Devinske elegije v prevodu Kajetana Koviča. V izvirniku se glasi: "Die findigen Tiere merken es schon, daß wir nicht sehr verläßlich zu Haus sind in der gedeuteten Welt".

Kolofon

Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

Izbor publicističnih besedil

Zbirka eBeletrina * Jezikovni pregled: Tina Verovnik * Korekture: Jana Kuharič, Dušan Šarotar * Oblikovanje naslovnice: Andreja Brulc * Tehnični urednik: Marko Hercog * Izdajatelj: Študentska založba, Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana, www.zalozba.org; Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani; Za založbo: Tomaž Gerdina * Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS * Ljubljana 2012 * © Študentska založba 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: www.zalozba.org

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

ŠTEGER, Aleš

Včasih je januar sredi poletja [Elektronski vir] / Aleš Šteger. - El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2012. - (zbirka eBeletrina)

ISBN 978-961-242-543-2 (ePub)

263255552