Janez Kajzer

V temnih,

nemirnih nočeh

REALNI KRISTALITI

Darilo v modrem

Televizijske postaje nas ves december dan za dnem obdelujejo z zaprašenimi božičnimi filmi: z božički v rdečem, z jeleni, vpreženimi v sani, z grmadami zavitih daril, z željno pričakujočimi otroškimi očmi, s cingljanjem srebrnih zvončkov − dotika se nas nekakšna celuloidna toplina. To je tudi čas, natlačen z najrazličnejšimi rutinskimi dolžnostmi, ki jih je vsekakor treba opraviti še pred novim letom, in čas, ko se je za vsako ceno treba spomniti svojih bližnjih.

V dremavici pred vključenim televizorjem, iz katerega prši vse bolj oddaljeno in nerazločno božično razpoloženje, pljuskajo vame samo še delčki angleških besed in ponarejen vmesen veseli smeh, ki se zdi kot bleščeč sijaj visokopolitiranega pohištva. Vidim se zleknjen v naslanjaču, z nogama, ki počivata na taburetu, z glavo, zarito v vzglavnik, z zaprtimi očmi vse bolj drsim v kratkotrajen večerni dremež …

V rokah začutim veliko ovojnico, v kakršni visoke institucije navadno pošiljajo pomembne uradne dokumente. Na notranji strani je zavarovana z naphano plastično prevleko, ki vsebino ovojnice varuje pred zunanjimi udarci. Običajno so takšne ovojnice rjavorumen-kaste barve, ta zaznamuje njihovo uradnost. Ta pa, ki se mi ponuja v oprijem, je živo modra, pravzaprav azurna, zdi se, da bodo čeznjo vsak hip pljusnili valovi oceana.

Elegantna je, njena komaj zaznavna vzbočenost kaže, da nekaj skriva, a kar že je, je majhno, plitvo, enako elegantno kot ovojnica. Pogled nanjo me navdaja s spokojnim zadovoljstvom. Tisti hip se zavem, da je ovojnica božično darilo moji ženi, posledica nekaterih miselnih prebliskov zadnjih dni.

Z roko sežem vanjo in iz njene mehkobe, ki jo ustvarjajo z zrakom napolnjeni plastični mehurčki, vlečem predmet za predmetom, ki bi moral biti všečen že toliko let ljubljeni osebi.

Najprej otipam, še vedno miže in napol v dremežu, krhko modro steklenino, in se zavem, da gre za figuralno plastiko iz muranskega stekla. Vitek konjič z visoko vzdignjeno glavo, s prav tako visoko dvignjenima sprednjima nogama in z mahajočim repom se hrzaje izmotava iz tesnega objema ovojnice. Ugledam hvaležne ženine oči, ki bodo objele ta krhki izdelek neznanega tujega rokodelca. In že vlečem iz ovojnice košato, nizko stekleničko, katere grlo zapira čvrsta, sveža plutovina. Stekleničko za hipec odmašim in ugledam velika zrna provansalske dišeče soli. Z vso močjo plane vame vonj sredozemskih rastlin, s katerim so prepojena kristalizirana zrna, nabrana v bog ve katerih solinah. Zatem vlečem iz ovojnice nepreveliko sliko v modrem okvirju, ki uokvirja izjemno preprost motiv: pogled na širno morje; modrina morja sega natančno do polovice podobe neprepoznanega avtorja, druga polovica je svoboden zrak nad morsko gladino, skoraj prav tako moder kot samo morje.

Vse to so predmeti njenega poželenja, si dopovedujem, svet, ki košček za koščkom sestavlja njeno stekleno menažerijo. In že vlečem na plano nekaj miniaturnega in mehkega, voljnega. Nakljub zatisnjenim očem vidim, da sem izvlekel medvedjo družino, odeto v modre kožuhe. Drug za drugim se iz ovojnice prekotale v dvosed nasproti mene in se v njem udobno namestijo ob že tamkaj razporejenih živalskih vrstnikih.

Spet sežem v ovojnico in v njeni globini otipam ne samo nekaj mehkega in voljnega, ampak tako rekoč živega, gibljivega. Ko mi tisto obstane v dlani, se mi dlan navlaži, kot da se me je dotaknila topla mokrota. In že se mojim duševnim očem kaže podoba živega pasjega mladička, čisto majhnega, šele nedavno povrženega, še z zlepljenimi dlakami in s smrčkom, ki se dotika moje dlani. Skuša zalajati s svojim nežnim glasom, ki ga bržkone premore, a se, spoštujoč trenutek mojega dremeža ali razmišljanja, če to ni ravno pravi dremež, zadrži in se zadovolji zgolj z dobrikanjem. Vidim ženo, ki ga bo vzela v svojo dlan, z neznansko pozornostjo, kot bi jemala v roke pravkar porojenega otroka, in z nekoliko navzetega strahu, da je malček morebiti ne bi ugriznil.

Zdaj je v ovojnici komaj še kaj. Iz nje izvlečem nekoliko zdelano fotografijo, ki jo takoj prepoznam. Posneta je s samosprožilcem, ki je pred več kot dvajsetimi leti pomagal ovekovečiti skladen par v laguni otoka Suska, daleč od človeške gneče, od ropota, od hudobije, od neštetih skrbi in groženj. S slike pogledujeva dva praprebivalca planeta, s pogledom, z držo telesa, s svojo svobodnostjo izražava medsebojno bližino.

Tudi ta slika je vsa v modrem, v barvi, s katero je sebe in svojo bližino uokvirila in prežela moja žena. In takoj zatem izvlečem iz uplahnjene velike ovojnice dolg in širok in nadvse voljan svilen šal, poln barvite secesijske modrine avstrijskega slikarja Gustava Klimta. Šal spolzi iz ovojnice in se ji zavihti na ramena. Kako bo sprejela to zadnje darilo, ki ga je skrivala modra božična ovojnica: z utrujenostjo, ki so jo povzročile najrazličnejše težke skrbi; z ironijo, ki govori, da je ne zmore potešiti noben, še tako ljub predmet; ali pa s tesno bližino, kakršno izžareva tisti obmorski posnetek izpred dvajsetih let?

Božični film na televizijskem zaslonu se vrti v prazno, slišati je samo še oddaljene, zamolkle, nerazločne glasove. Čutim, kako z dlanjo ponovno sežem v veliko modro ovojnico, ali ne najdem v njej še kaj čisto novega, kar bi v tem obdaritvenem času razveselilo ženino dušo, kar bi zmoglo pregnati zle temine, ki so se kot tenke črne razpoke zarinile vanjo. Toda ovojnica je izpraznjena, lahka kot perje se mi izmakne in oblebdi v zraku, preden zdrsi na tla. Vsi krhki, blagi, voljni predmeti tokratne darilne menažerije so razvrščeni v krogu; ima kateri izmed njih skrivno zdravilno moč, ki izbriše bolečino in vzbudi upe?

IZ GVERILE V ELITO

Vseujetost

Poudariti je treba, da nas je nepričakovana situacija, ki se je usula nad nas tako rekoč čez noč, zalotila v višavju. Pri tem sta nejasni oziroma zabrisani dve okoliščini: 1. ni čisto jasno, za katero višavje gre, 2. ni čisto jasno, koliko ljudi je mišljeno pod izrazom »nad nas«.

Ad 1. Seveda je to višavje v okvirih ljube domovine, torej ne ravno himalajsko, lahko da gre za podtriglavska pogorja, na primer za kakšno Pokljuko; vsekakor gre za čvrste, mogočne reliefne oblike, poraščene s stoletnimi drevesi; ne ve se, za katera drevesa gre, kajti pogled se ni uprl navzgor v njihove krošnje. Lahko bi šlo tudi za gore nad dolinami Koroške; vsekakor gre za nepregledno območje, zelo zaraščeno, toda poseljeno in tu in tam celo urbanizirano.

Ad 2. »Nad nas«? Vsekakor se ta izraz nanaša na več ljudi, najprej vsaj še na enega, na sopotnika ali morda na soizletnika, s katerim izmenjujem mnenja in tehtam okoliščine ter načrtujem akcije, zatem na skupino desetih, dvajsetih ljudi, bržkone le moških, ki jih je slutiti v neposredni okolici in s katerimi delimo skupno usodo, in zatem na podobno velike skupine, razpršene po višavju, ki jih tarejo enake skrbi kot nas.

Dnevni čas je seveda noč, celo trda noč, ki jo še podčrtuje močna zaraščenost. Širno višavje je zato mogoče bolj slutiti kot videti; vreme je bržkone oblačno, morda gre celo za nizko oblačnost, kajti skozi goste krošnje dreves ne predre v nočno temino niti odblesk ene same zvezde. V nastalih razmerah je to dejstvo celo zelo dobrodošlo, kajti vsekakor se bo treba prebiti onstran višavja še to noč, preden se zdani.

Kaj je mišljeno pod »nastalimi razmerami«? Vsekakor je to hitra sovražna zasedba celotnega ozemlja. Nihče se ne ukvarja z vprašanjem, kako nas je lahko doletela tako nagla iznenadna zasedba, ki je niso poprej uvajale dolgotrajne napetosti. Nihče se tudi ne ukvarja z opredelitvijo, kdo je pravzaprav sovražnik: ali je prišel izza meje ali od kje bolj daleč, ali je vzniknil iz domačih tal. Novica, ki je pravkar dospela do nas in nas povsem iztirila, govori le o tem, da se je razlil po vsej deželi in da čedalje bolj obvladuje tudi njene najmanjše pore. Samo v okrilju trde noči nam bo morebiti še uspelo prebiti se onkraj, na varno. Pod izrazom »na varno« imamo v mislih zasilno in začasno prebivališče, ki nam bo pomagalo preživeti oziroma premostiti skrajno nevarni čas. Pozneje se bo že vse razjasnilo.

Zakaj smo pravzaprav v tem višavju? Odgovor ni lahek, saj o tem sploh ne razmišljamo in ne govorimo med sabo. Tu smo, to je preprosto dejstvo. Morda smo na nekajdnevnem izletu, o tem bi morda govorili naši nabiti nahrbtniki. Morda smo celo na krajših počitnicah, ki naj bi jih sestavljala vrsta izletov. Morda nas je v to višavje pognal kakšen raziskovalen namen. Morda smo se v to višavje umaknili pred političnimi napetostmi, ki so morebiti vseeno prevladovale v naših dolinah. Toda to zdaj sploh ni pomembno: znašli smo se tu in moramo nekaj storiti. Pravzaprav mora nekaj storiti vsaka skupina zase oziroma celo vsak sam zase. Od moje skupine sva le dva, in morava torej vse domisliti in opraviti sama.

Kdo je drugi? Moški je, vsekakor je mojih let, torej še ni star, nobeden od naju jih še ni dosegel petdeset. Tale hip ga ne bi mogel poklicati po imenu, ker se ga ne spominjam. Ne bi mogel opisati njegovega videza, ker ne vidim njegovega obraza, niti ne vidim njegove postave, preprosto samo vem, da je v moji neposredni bližini; vem, da ima podobne izkušnje kot jaz in da mu grozi enaka nevarnost; skupaj se morava prebiti onkraj zasedenega ozemlja.

Zdaj drug za drugim drviva po hudih strminah in čutiva, kako nama na hrbtih opletata težka nahrbtnika. Laže bi nama šlo brez nahrbtnikov, toda nikakor se jima nočeva odreči. V teh nahrbtnikih je vse tisto, kar bova v najbližji prihodnosti nujno potrebovala: perilo, nadomestna oblačila, suhe nogavice, superge; specialke, kompas, svinčnik; aspirini, tablete za razkuževanje vode, obliži; sendviči, sladkorne kocke, čaj v termovki; vse, kar človek prvi hip potrebuje za preživetje; z vsem tem lahko prebijeva po potrebi nekaj dni.

Drviva, da nama zmanjkuje sape; od same naglice sem tako zadihan, da se začnem daviti. Tla so posuta z odpadlim trohnečim listjem, po katerem se preprosto zadrsava kot po zaledeneli drsalnici, tako nama gre hitreje. Nekajkrat nama spodrsne in telebneva v listje, zavita vanj kot v kakšno odejo se breztežno valiva po hudi strmini. Že sva se privalila v zavetje položnejših gozdov, kjer sva bolj kot tam zgoraj zavarovana pred kakršnim koli pogledom. Medtem ko drviva, prisluškujeva, ali ne bova kje v daljavi zaznala sovražnikovega hrumenja. Ničesar ne slišiva razen gluhe tišine in pokljanja suhih vej, na katere stopava.

Oba veva, da je tu nekje blizu zdavnaj opuščen rov, v katerem so nekoč, morda pred stoletjem, kopali rudo, ne veva več, katero, morda železovo. Nekoč sva stala pred vhodom tistega rova. Oba veva, da je rov, čeprav je precej sesut, vendarle prehoden. Ne veva, kako dolg je, a če naju bi o tem kdo vprašal, bi ocenila, da gre za kakšnih petsto metrov. Izhod iz rova je onkraj višavja, morava se le prebiti skozenj, in bova odrešena.

Tečeva na vso moč in napenjava oči, da ne bi zgrešila vhoda v rov. Ko se naposled znajdeva pred njim, ga prepoznava, a se morava še tisti hip sprijazniti z novim dejstvom, saj je vhod v rov, skrit v dnu grape, zasut z mogočnimi skalami, ki jih je bog ve kdaj odvrgla gora. Uprem se v eno teh orjaških skal, da bi otipal, ali jo lahko premaknem. Naj se še tako napenjam, se ne zgane niti za milimeter. Pri priči se zavem, da je moje početje sizifov trud, le kako naj bi premaknil skalo, ki tehta vsaj dvajsetkrat toliko kot jaz!

Molče splezava iz grape in se prebijava naprej. Odločila sva se, da se prebijeva čez avtocesto, ki poteka na robu najinega višavja. Avtocesta je seveda široka, in tveganje, da bi naju kdo zalotil pri prečkanju, veliko. Toda nimava nikakršne izbire. Če ne moreva skozi rov, morava čez avtocesto. Tečeva, tečeva in se spotikava ob trhlih štorih, tako silovito, da naju trhlina včasih zadene v usta: začutiva njeno vlažnost in neprijetni zadah po razpadlem. Končno, končno v trdi temi v dalji uzreva manj temen pas: tisto je avtocesta. Predrviva zadnjih nekaj sto metrov in se v zavetju dreves in grmovja ustaviva na strmini nad avtocesto. Nekaj skokov in jo bova prečkala; od tam naprej bo šlo vse zlahka.

Nenadoma pa naju, potopljena v molk noči, zagrneta tresenje in grozeče grmenje. Odsek avtoceste, ki ga imava v najinem vidnem polju, ni prazen, kakor sva pričakovala. Nasprotno, po njem na obeh pasovih, tudi po nasprotnem, v štirih vrstah drve tanki in drugi goseničarji. Težka vozila v posamezni vrsti, ki povzročajo peklensko grmenje in stresajo vso pokrajino, ne vozijo vštric z vozili v drugi vrsti, ampak zaostajajo toliko, da prekrivajo presledek med dvema voziloma v tej vrsti in tako onemogočajo kakršen koli prehod. Vse, kar pride na pot tej strahotni gmoti drveče kovine, se še tisti hip stre in za vedno pribije ob asfaltno površino ceste.

Štiri vrste vozil, spredaj štrle iz njih strelne cevi, nekatera vozila imajo strojnična gnezda! Nad vozili v obliki klina, tako kot ptiči pri selitvi, preletavajo helikopterji. Njihovo stresajoče hrumenje se neznosno zadira v naju. Stooki sovražnik je vse predvidel tako, da ne moreta čez cesto ne ptič ne muha.

Ko se v naju zadosti vtisne spoznanje o najini popolni nemoči, se odrečeva poskusu prečkanja in se napotiva v drugo smer. Ta nama je manj znana, toda nekje mora biti kakšen izhod. Ko tavava po gozdovih, naletiva na samotne hiše z zaprtimi vrati in s temnimi okni, morda so zapuščene, morda so se stanovalci v njih potuhnili. Naletiva na majhna naselja, v katerih so nekatera poslopja že porušena, ljudi pa ni videti nikjer. Naletiva na sovražno skupino, ki pravkar z močnim orožjem spreminja starodavno kmečko hišo v svojo utrdbo. Umakneva se ji v velikem loku.

Po skoraj celonočnem tavanju, že zelo onemogla, od nog do glave oblatena, naposled v daljavi zazreva prve sledove zore. Tečeva ji naproti, od tam bo zagotovo prehod onkraj. Ko pa pritečeva tja, se znajdeva pred širnim močvirjem. Komaj zabredeva vanj, da bi izsilila pot, že se nama začno noge pogrezati v blato; le s skrajnim naporom jih še izvlečeva in se bolj po trebuhu kot po nogah izvlečeva na rob močvirja. Nato tavava dalje, dalje … Nekje morajo biti trdna tla, po katerih bo mogoče naprej. Tla postajajo čvrstejša, manj blatna, celo skalnata. Pred nama se v mrzlem jutru blešči toliko iskani prehod. Ko pa dospeva tja, zagledava pod seboj divjo deročo reko, katere korito je široko vsaj petsto metrov, globočina vode meri vsaj pet metrov; sem se steka voda z vsega tega prostranega višavja, na katerem sva se bog ve zakaj znašla. Dalj hodiva ob bregu reke, širša se zdi njena struga; končno se zaveva, da breg ni več breg, ampak obala, in da reka ni več reka, ampak širno morje, ki mu ni videti onstran. Iz daljave je slišati zdaj pojenjajoče, zdaj naraščajoče grmenje vojaških vozil. Siceršnje tišine ne zmoti noben strel. Ne da bi spregovorila o tem, veva, da gre za tako imenovano hitro, mirno zavzetje našega ozemlja, za dobro načrtovano in strateško premišljeno totalko. Hkrati se zaveva, da ni nobene poti več, ki naju bi popeljala onstran. Odložila bova od vej prebičana nahrbtnika, od celonočnega teka in tavanja, še bolj pa od napetosti, ki naju je silovito stiskala, se bova sesedla na tla in se odpočila, se oddahnila. Veva, da ne moreva nikamor zbežati, slej ko prej bodo dospeli do naju, slej ko prej se bova morala soočiti s tistim, pred čimer sva tekla. To je neizbežno, ničesar več ne moreva storiti.

Strah in (nelagoden) ponos

Nekakšne odslužene, opuščene, zapuščene industrijske hale. Nekakšne − ker niso najbolj otipljive; industrijske − morda tovarniške, toda že zdavnaj nič več ne spominja na proizvodnjo; hale − morda bolje dvorane ali prostori, toda ali je lahko kaj bolj brezdušnega, kot so brezdušne, brezosebne hale? Potikam se po tem mračnem prostorju, kjer na vsakem koraku zadevam ob kupe pred davnim časom odloženih predmetov, zdaj prepreženih z debelimi plastmi prahu, ki ob mojih korakih vzvalovi in kot puh vzletava v zrak. Nočni čas je in skozi razsežna industrijska okna hale, prav tako na debelo zavešena s prahom in pajčevinami, ne prodre niti žarek zvezdnatega neba od tam zunaj; če je nebo nocoj sploh ozvezdeno, a se zdi, da tudi za tem mrzlim in hladnim zidovjem vlada meglen mrak. Od zvočne podobe je razvideti komaj kaj: morda le zamolklo slutnjo rahlega zunanjega nočnega nemira, morda odtis kakšne stopinje, bolj domišljijski kot resničen.

Moje opravilo v tej temni, mračni prostorjavi, ki mi je bilo naloženo, je hkrati kristalno jasno in razločno; toda znan mi je samo majhen delček delovne operacije, ki je široko razvejana ter ima velike in daljnosežne namene in pomene, zato je moj delež opravila v mojem dojemanju tudi razvodenel, medel in nerazločen. Zagotovo vem samo eno: naloženo sem dolžan opraviti, naj stane, kar hoče. V gosti temi, primerljivi z gostoto mogočnega hrumenja, ki so jo v teh halah nekoč povzročali stroji, zdaj pokriti z razpokanimi, razcefranimi, nadvse umazanimi črnimi polivinilnimi plahtami, komaj razločim, kaj počnem. Nekaj prenašam iz teh opustelih hal na prav tako opustelo, strašljivo zanemarjeno tovarniško dvorišče, obdano z visokim zidom. Kaj prenašam, je povsem nepomembno; morda so to samo od starosti posivele deske, iz katerih se usipa črvivost; morda so to zarjavele kante, v katerih so še uporabne snovi; morda so to nadomestni deli strojev, katerih konservirna mast se oprijemlje mojih rok in se mi vtira v oblačila. Naj bo že kar koli od tega ali pa od česa tretjega, moja naloga je spraviti te stvari iz hale na cementno dvorišče, tik visokega zidu, na katerega zunanji strani že čaka neopazen star tovornjak in ob njem senca, ki ji bom podajal prinesene predmete. Pametneje je, da sploh ne vem, kaj prenašam; najbolje je, da se sploh ne spominjam, kdo mi je naložil to delo; najbolje je, da sploh ne vem, kdo je tista senca, ki ji bom podajal stvari; manj vem, bolje bo zame; morda bom tako le preživel. Vsekakor pa se ves čas zavedam, da je celotno početje med temi zapuščenimi zidovi nekje v predmestju, v tej trdi zunanji in notranji temi, v tem brezprostorju in brezzvočju nadvse tvegano in nevarno. Nekje v srčiki te teme preže zle sile, ki si prizadevajo opaziti me, me zaznati in otipati, osvetliti mojo postavo in moje previdno gibanje z močnimi žarometi, prekiniti moje opravilo in ga kaznovati. Nobene predstave nimam o tem, kakšne naj bi bile sankcije, ves pa sem prežet s predstavo o nečem nepredstavljivo hudem, kar me lahko doleti vsak hip. Zato počnem, kar počnem, skrajno previdno. Pozoren sem na vsak svoj korak. Čeprav sem obut v čevlje z gumijastimi podplati, si prizadevam, da bi bile moje stopinje povsem neslišne. Predmeta, ki ga prenašam, se skrbno oprimem z rokami in si ga pritisnem k prsim, da mi ja ne bi zdrsnil, se zakotrljal po tleh in ob padcu nečloveško zaropotal. Ko predmet odlagam na betonska dvoriščna tla, počnem to zlagoma, podobno, kot to počne viličar; čeprav je neroden in težak, ga spuščam zatikljaje, centimeter za centimetrom in na koncu milimeter za milimetrom, dokler ne občutim, da se je dotaknil tal. Pri svojem delu ves čas zadržujem dih, o katerem menim, da je preveč slišen. Od časa do časa me posili kašelj, ki ga z muko preženem s pačenjem obraza. Zatem zaslišim klokot, ki prihaja iz globine želodca; zdi se, da se močni, polni, globoki zvoki kot predirljiv alarm izstreljujejo v malo obljudeno, zapuščeno industrijsko območje in opozarjajo nase skrivne prisluškovalce.

Ves čas me prestreljuje misel na prijetno, toplo, varno dnevno svetlobo; ves čas se mi vsiljuje močna želja po prijetnem, toplem, varnem zavetju onkraj teh turobnih hal in naloženega mi početja. Toda kot prikovan se gibljem med predmeti, ki jih odnašam, in med kupom ob zidu, ki je iz ure v uro višji in kompaktnejši. Željo po varni prostosti in neutesnjenosti preglaša močna, trdna zavest, da moram do konca vztrajati pri opravilu, ki so mi ga naložili in v katero sem privolil in ki ima svoj razločni namen; zavedam se visokega moralnega pomena svojega početja, toda moralnega z nekega posebnega, še neuresničenega zornega kota, četudi ta hip vem le, da je moje početje v neskladju z legalnimi zakoni te dežele, naj bodo ti še tako vsiljeni; je torej globoko ilegalno, kar se da tvegano in nevarno. Če me skrivne nadzorne sile zalotijo v teh halah, mi lahko prizadenejo tako telesno kot duševno škodo, telesno ali duševno bolečino neizmernih razsežnosti. Mogoče je, da se ne bi zadovoljile samo s tem, ampak bi poskušale mojo bolečino stopnjevati tako, da bi na kakršen koli način prizadele moje bližnje. V sleherno vlakno telesa se mi zalezejo hude misli.

Kot svinec težka noč se je nagnila v jutranji mrak. Moje opravilo je končano, vsi tisti predmeti so bili preneseni iz hal na dvorišče, od tamkaj pa preloženi v zaplahtani tovornjak, ki je že neslišno odpeljal bog ve kam. Zdaj sem samo neznatna senca, ki malce sključena in vase pogreznjena ter premrla od jutranjega hladu hiti po neuglednih predmestnih ulicah, polnih zanemarjenih vrtov, barak, ograj, kjer se je mogoče vsak hip prikriti v njihovih sencah in se izmuzniti morebitnim zalezovalcem. Bolj se odmika območje mojega nočnega opravila, teže bi me spravili v zvezo z njim. V očeh drugih, tudi sam zanemarjen in zamazan, sem samo prezgodnja jutranja silhueta marljivega delavca, ki še napol spé hiti na delo v svojo tovarno. Zdaj, že skoraj v pričakovanem varnem zavetju, razmišljam o naključnosti svojega angažmaja za nočno opravilo. Naloženo mi je bilo, ker sem se pač znašel v bližini, ker sem bil dosegljiv, ker sem bil po njihovi oceni primeren za tisto delo, ker sem se zdel zadosti močan, pripraven in previden za tvegano opravilo. Če se ne bi znašel v bližini in bi nalogo zaupali komu drugemu, sam ne bi bil z ničimer vpleten. Prizaneseno bi mi bilo z grozljivim občutkom tveganosti mojega početja in vpletenosti v nekakšno načrtovano skrivno delovanje. Začutil sem, da sem samo kovinska vzmet zapletene naprave, ki so jo upravljali in poganjali od nekje onkraj, a sem se zdaj, ko so bili napori za mano, kljub moji neznatni vlogi čutil hvaležnega, da sem mogel biti vključen.

Ob jutranji zori, ko me preveva spoznanje, da ni končana samo napeta, huda noč, ampak je dokončano vse dolgo hudo obdobje, ki je potekalo v strašljivi tihoti, začutim v daljavi doneče trombe: naznanilo nove, sproščene, čiste svobode. Korak se mi razgiba, voljno telo skoraj poleti, roke se razširijo v objem … Ko pa se za hip ozrem v eno stranskih ulic, vidim, kakor na kakšnem dokumentarnem posnetku, dolgo vrsto živih teles, ki se krivenčijo pod silovitimi streli ter hip zatem razmetana in negibna obleže na tleh. Zavedam se, da sem deležen pogleda na neizogiben konec skrivnih protagonistov zlega dogajanja, ki sem ga pomagal dokončati tudi s svojim nočnim opravilom. Ne občutim nikakršne groze, kakršno bi občutil, če bi prizor videl na televizijskem zaslonu, ne občutim nikakršne potešitve, ne občutim nikakršnega usmiljenja, sploh ničesar ne čutim. Prizor je preprosto šolsko nazorna zakonitost, ki sledi nezakonitemu, nenormativnemu, prepovedanemu delovanju. Vedno se konča s trupli, in zaradi tega se ni vredno vznemirjati. Prizor, ki je kljub navedenim dejstvom neprijeten in neljub, je treba pri priči izbrisati iz zavesti in iz spomina.

Hip zatem pa sem del množice vrvečih in mimo hodečih ljudi v razsežnih belih dvoranah, prestreljenih z mogočnimi snopi vesele, celo radostne bele svetlobe, ki je od zunaj, spod svetlega nébesa napolnila slavnostno prostorje. Ob meni, mimo mene, pred mano, čisto blizu oči in v vseh planih tja do oddaljenih izhodov iz dvorane vidim in čutim slovesno oblečeno množico, ki postava v majhnih skupinah, se pozdravlja z očmi ali s hitrimi stiski rok. Na prvi pogled je videti, da sestavljajo množico samo moški; če je vmes kakšna ženska, je v skupini nekako prikrita, nevidna in neslišna. Zavem se, da so vsi ti ljudje delci mogočnega stroja, katerega del sem s svojo naključno mi naloženo nočno nalogo postal tudi sam. Obrazi, ki so bili do danes skriti, nevidni, neotipljivi, so ta hip razvidni, določni in znani. Pogledi niso usmerjeni naprej, ampak nekoliko navzgor; niso prikriti ali komaj opazni, ampak so, nasprotno, na široko razprti in radodarni. Po obrazih se spreletava tiho zadovoljstvo. Usta se širijo v samozadovoljen nasmeh. Postave, ki so bile še včeraj neprepoznane sence, se premikajo odločno in z zanosom. Nekje sredi te slovesne množice vidim njene pilote, obdane s prepoznanimi obrazi, ki se trudijo kot pri kakšni šolski recitaciji družno zdeklamirati dolg, zavozlan in z vseh strani olepotičen stavek.

Naproti mi prihaja nekoliko neznatna postava direktorja nacionalnega gledališča, ki ga bežno poznam. Njegova plešasta glava, obrobljena z dvema šopoma štrlečih belih las, je še posebno na gosto obsijana od pramenov belega svetlobja. Njegov drobni korak je skoraj poplesujoč. Gibi njegovih rok, premiki njegovih ustnic, sporočilo njegovega radostnega pogleda so nadvse zgovorni: Janez, tudi ti si med nami, tudi tvoje nočno opravilo, naj je bilo še tako napeto in tvegano, je pripomoglo k današnjemu slavju, ki je korak v novo, resnično svobodo! Bravo, Janez, res nas veseli, da si bil z nami!

Rad bi mu zakričal, da je bilo moje sodelovanje naključno, da ni spontano privrelo iz mene, da sem bil samo neznaten delec, da nisem bil nič, da je nič … Toda ustnice se mi ne razprejo, iz sebe ne spravim nobenega glasu. Vse, kar zmorem, je bedast smehljaj, s katerim mu odgovarjam. Če sem se malo prej še spraševal, kako je mogoče, da sem se znašel v tej slavnostni, topli, valujoči svetlobi, se iz trenutka v trenutek vse bolj počutim njen sestavni del, še več, zlit z elitno množico, ki napolnjuje razsežno dvorano in vse enako razsežne sosednje dvorane. Moj prispevek, ki sem ga še pred kratkim ocenjeval kot komaj resničnega in zares čisto naključnega in seveda neznatnega, se mi zdi iz trenutka v trenutek razsežnejši, pomembnejši in bolj zavesten. Res je, da so mi tisto težavno in nevarno opravilo naložili drugi, toda ali ni naloženost že tičala v meni, ali opravila nisem bil pripravljen radovoljno sprejeti, ali ga nisem opravljal z zanosom in s pogumom, ne oziraje se na posledice?

Stopam po bleščečem parketu in se zavedam, da bi me moral vse bolj prežemati ponos. A te besede ne morem izreči brez pridevniške oznake; ponos že, toda morebiti natančneje šibek ponos ali previden ali čuden ponos, še najustrezneje pa bi bilo imenovati moje čutenje kot nelagoden ponos. Res je, zraven sem, po izbiri drugih sem del te slavnostne elite, a se ne počutim kot njen pravi člen, ne počutim se niti usklajen z njo; odkrito rečeno, počutim se nelagodno. Zaželim si, da bi mogel na to slovesno prikazen zreti od nekje onkraj.

Nerazložljivo srečanje

z dr. Sykanovskym

To je bila ena tistih prostranih improviziranih ambulant, ka-kršne so zaradi nenadnih epidemij vznikale v letih po drugi svetovni vojni. Lahko bi bila kjer koli: na Češkem, Poljskem, v Avstriji, na Madžarskem, vsekakor v opustošenem in degradiranem območju, daleč od občudovanja vrednih gotskih, baročnih ali secesijskih predelov mest, urejena v bržkone opuščeni pokriti tržnici, o čemer so pričali puščobni dolgi hodniki in nešteta zamrežena vrata, že vsa snedena od dolgoletne rje. Ko poudarjam prostranost ambulante, nimam v mislih enega samega velikega prostora, ampak neskončje velikih prostorov, ki se stekajo drug v drugega in sestavljajo neraz-viden labirint. V tem zaprašenem, zanemarjenem, zapuščenem urbanem okolju, ki je nekoč vsaj nekaj let služilo preskrbi prebivalcev velikega mesta, kjer je moralo nekoč odmevati od surovih, glasnih klicev prodajalcev sadja in zelenjave in koder je bilo nenehoma slišati hrzanje konj, ki so dovažali nove in nove vozove sveže hrane, in med hrzanjem švist konjskih bičev in odsekana povelja voznikov, se je zdaj pomikala neskončno dolga vrsta pacientov, morda več tisoč ljudi. Eden od njih sem bil tudi jaz, trdno zagozden v sredi te zlepljene človeške verige. Vrsti ni bilo videti začetka, ker pa so vanjo vstopali nenehno novi ljudje, ji ni bilo videti niti konca. Čakajoči v vrsti smo se že več ur poganjali korak za korakom naprej, včasih smo lahko celo stekli, zatem pa smo se premikali le ped za pedjo ali pa smo sploh čisto obstali. Skrbno smo pazili, da med enim in drugim čakalcem ne bi bilo niti milimeter presledka, vsakdo je s svojim telesom ali z njegovimi posameznimi deli, na primer z rokami, nogami ali s trebuhom, rinil v spredaj čakajočega, ta pa v svojega sprednjika. Zdaj sem čutil, kako se vame obrega debelo stegno gospe, čakajoče za mano, zdaj sem začutil ostre kolenske kosti čakajočega pred mano, ki ga je nestrpna množica potisnila nazaj in ga hkrati zasukala proti meni. Neločljivi sestavni člen te človeške verige sem ravnal v skladu z vzpostavljenim normativnim obnašanjem te množice, kar pomeni, da sem se skušal obdržati na svojem mestu, da sem skrbno pazil, da me ne bi potisnili nazaj, in da sem se, tako kot drugi, vsakokrat, ko je le bila priložnost, z vso notranjo silo pognal med rebra spredaj čakajočega. Pri tem sem, tako kot vsi drugi, pačil obraz, dajal znamenja z očmi, težko dihal in še na različne druge ustrezne načine izražal nečloveško trpljenje, ki me je navdajalo med čakanjem. V tem neudobnem položaju, ki je trajal že več ur in bo gotovo še kar trajal, pa sem se ukvarjal z mislijo, kako bi uredil čakajočo vrsto, da bi bila ne samo znosna, ampak morda celo sproščujoča. Uvedel bi na primer obvezen polmetrski presledek med dvema telesoma, kar bi že tako dolgo vrsto sicer še podaljšalo, toda hkrati bi jo sprostilo in jo napravilo gibko. Z različnimi psihološkimi metodami bi dosegel, da čakajoči svojih tegob ne bi izražali s kretnjami, ne z izrazi obrazov ali z očmi in tudi ne z besedami, kar vse samo slabša razpoloženje, prav nič pa ne pripomore k hitrejšemu premikanju vrste. Domislil sem se tudi razdeljevanja številk in posebnih sproščenih čakalnic (klepetalnic), v katerih bi kandidati za čakajoče prebili kakšno urico, preden bi zares stopili v vrsto.

Toda eno so razmišljanja, drugo pa je nemoč posameznika, ki se ne more obnašati drugače od množice, čeravno ga prav obnašanje te množice tako silovito vznemirja in moti.

Prav tisti trenutek pa se je vseeno premaknilo. Vrsta se je začela pomikati, njeni členi, prej tesno ujeti drug v drugega, so se malce razklenili. Premiki so se spremenili v hojo, hoja v hitro hojo, hitra hoja v počasen tek, počasen tek v tek brez sape. Kaj je bil vzrok?! Ob neskončnem hodniku, po katerem smo prej stopicali, zdaj pa brez diha dirjali, so se odprla zdaj ta, zdaj druga zamrežena vrata in del vrste je v hipu poniknil za njimi, preostali del vrste pa je stekel naprej do naslednjih odpirajočih se vrat. Ko sem tudi sam zdrvel za ena teh vrat, sem se znašel na novem hodniku, s katerega se je prav tako odpiralo neskončno zamreženih vrat. In tudi ta so se zdaj odpirala in vsakokrat požrla vase del množice.

Tako sem se končno znašel v svoji ambulanti, da dobim svojo odrešujočo injekcijo, kajti v vsem tem delu sveta so imeli cepivo za pretečo kužno epidemično bolezen samo na tem kraju. (Nočem je imenovati z imenom, da je po nepotrebnem ne prikličem, čeprav kriči z naslovnih strani vseh časopisov.) Priznati moram, da me je nakljub dolgemu čakanju, ko bi pristal na kar koli, samo da bi nadležne, mučne ure le minile, prevzemala rahla trema, postajal sem nemiren, vse moje med čakanjem vzpostavljene miselne dvorane, namenjene najrazličnejšim vrstam razmišljanja, so se napolnile z eno samo precizno mislijo na ostro konico injekcijske igle in na nezaželeno bolečino, ki me bo spreletela zatem, ter na naraščajoč občutek bolečine, ki bo trajal neskončno dolgo, vse dokler bo zdravnik v belem potiskal iglo v moje meso.

V ambulanti nas je bilo kakih dvajset pacientov, vsi že z zavihanimi rokavi. Sestra je preverjala našo istovetnost z dokumenti, ki smo ji jih predložili, in posamične navedke v teh dokumentih, zlasti navedke o najrazličnejših poprejšnjih cepljenjih in o morebitnih alergijah nanja.

Cepil pa je, že zaradi razglašene epidemijske nevarnosti, sam zdravnik. Če bi me vprašali, kakšen je bil njegov videz, bi vedel povedati le, da je bil oblečen v belo haljo in da je imel dlan poraščeno z rumenkastimi dlakami. To je bilo vse, kar sem zaznal od njegove pojave. Zdravnika vendar ne pogledaš v obraz. Vedno vidiš samo njegovo belino in v skrajnem primeru vidiš še tisti del njegove okončine, s katerim ti bo povzročil bolečino.

Ko sem bil torej na vrsti in sem, kot je bilo ukazano, skušal sprostiti napeto roko in sem tudi nehal dihati, čeprav to ni bilo zaukazano, sem za hip oplazil injekcijsko brizgalko, polno rumenkaste tekočine, ki jo bodo na silo potisnili vame, in zatem še iglo, ki me bo silovito prebodla; skušal sem se čim bolj zavedati, da me bo silovito zabolelo, tako bom vse skupaj lažje prestal …

Tedaj pa se je bela halja pred mano zganila, za hip podržala injekcijsko brizgalko, iz halje je izstopila glava, ki je dotlej sploh nisem opazil, se zazrla vame in me ogovorila: Pa to si ti, Janez, glej ga! Dien dobri!

Zdravnikov obraz je bil še zelo mlad, brez gub, z jasnimi, radovednimi očmi, nasmehljan. Od daleč mi je bil znan, a mu nisem vedel imena.

− Sykanovsky, je rekel. Me ne prepoznaš?

Res je, bil je Sykanovsky. Nekoč davno prej, tega bo štirideset let, smo se srečali na Poljskem, v Varšavi, nato smo skupaj potovali v Gdansk, nato po kašubskem podeželju. Iznenaden, čudežen sprehod po arhaičnem tujem svetu! Pozneje sva se srečala, ko je potoval skozi moje mesto, a sva se zadržala le na skupnem kosilu. Res je, bil je tisti Sykanovsky. Toda kako je to mogoče, tu je toliko neskladij! Tisti Sykanovsky je bil vendar časnikar. Še ime časopisa, pri katerem je delal, pomnim: Dookola swiata (Po svetu). Tale pa je zdravnik! Ali je pozneje študiral medicino in postal doktor? To bi bilo mogoče, saj je bil takrat, ko sva se srečala, še zelo mlad. Toda kako da je še vedno zaposlen, saj je njegov delovni vek, tako kot moj, medtem že minil? In še nekaj me moti: iz zdravniške halje gleda vame mlad človek, prav tisti Sykanovsky izpred štiridesetih let, celo njegovi plavi lasje mu vihrajo tako kot takrat, po vseh pravilih pa bi moral vame zreti starec, kakršen sem bržkone sam. (Pa sem res? Zrcalnemu pogledu se vsakokrat izognem. Samega sebe vidim prav tako mladega, kot sem bil takrat.) Ali pa spada Sykanovsky morda med tiste redke srečneže, ki se nikoli ne postarajo?

In še nekaj me moti: vsa ta neskončna vrsta čakajočih in prerivajočih se pacientov sodi v neki čisto drug čas, in tja sodi tudi ta iz opuščene veletržnice preurejena ambulanta. Pa tudi sicer se takšnole preventivno cepljenje danes ne izvaja na takšen način. Ne samo, da imam pred sabo človeka, ki ga nisem videl štirideset let, in ne samo, da je prav takšen, kot je bil takrat, in da pripada čisto drugi stroki, kot je pripadal takrat, skupaj z njim sem se prestavil (sem bil prestavljen) v neke še starejše čase.

Toda misel na bolečino me je minila. Dr. Sykanovsky bo storil vse, da mi bo kar najbolj udobno. Sploh ne bom čutil vboda. Nobenega vznemirjenja ne bo. Zagotovo bom obravnavan drugače kot drugi pacienti: z več pozornosti, z več nežnosti, individualno. Kako dragoceni so takšnile davni stiki, ki ustvarijo prijateljstva za vselej! Seveda ima Sykanovsky preveč dela, da bi lahko kam stopila in se v miru o vsem pogovorila; da bi mi razjasnil skrivnost, ki visi nad najinim srečanjem. A že zavest, da nisem samo anonimen člen vrste čakajočih, vpliva name nadvse blažilno.

Komaj mi doktor vbrizga čudodelno tekočino, že me prevzame sestra, ki mi na ranico potiska kosem vate in me hkrati že rine proti izhodu. V doktorjevih rokah je že naslednji čakajoči člen in naslednji … Sam pa sem včlenjen v razrahljano verigo, ki se neurejeno pomika po zanemarjenih hodnikih na prosto. Dohiti me kolega, s katerim sva skupaj dopotovala. Dopoveduje mi, da najin vlak odpelje čez dve uri. Najina sedeža imata številki 19 in 20. Naj bom pozoren na to, skoraj se mu zdi, da je obe številki prej slišal po zvočniku. Izklicevala ju je agencija, ki naju je skupaj s tisočglavo množico pripeljala sem. Če je izklicala najini številki, pomeni, da sva dobitnika toliko oglaševane nagrade: vsak po pet tisoč evrov! Potem ko je napeto pričakovanje vbrizga za mano, povrhu ublaženo s presenetljivim srečanjem z mladim dr. Sykanovskym, mi novica de še posebej blažilno; ne zaradi visoke vsote, ki se mi obeta, ampak zaradi omembe denarne enote. Pet tisoč evrov! je rekel. Če je rekel evrov, potem smo v zdajšnjem času. Celoten prizor sodi v zdajšnjost in ne v nekakšno zblojeno prejšnjost. Če bi sodil v prejšnjost, tudi ne bi bila mogoča novica o nagradi. Zdaj in tu smo, trdno na tleh. Toda dr. Sykanovsky: zakaj on še kar dela, kljub svojim letom? In kako je mogoče, da se v štiridesetih letih ni spremenil niti za piko? Ko bi mi le lahko to razložil!

Vznemirljivo vprašanje

motivacijskega oficirja

Vsa zadeva je precej podobna taborništvu ali skavstvu. Nekje v naravi smo, na nekakšnem vzvalovljenem terenu, napol skriti v ne preveč bujnem pritlikavem gozdiču. Namesto šotorov stoje lesene brunarice, ki smo jih začasno sporazumno zasegli neki počitniški instituciji. Namesto tekajočih tabornikov in njihovih uniform, nemirnih žvižgov in cepeta večidel lepo zaobljena telesa srednjeletnikov, pospravljena v pretesne bledikaste uniforme, iz katerih sije dolgoletna zaprašenost. Mirno, počasi prestopajoče se uniformirance zaliva nekoliko agresivna dopoldanska svetloba, izza redkega gozda in podrasti lije na jaso stopnjevana tišina, kot da je v nevidnih krajih tam spodaj in onkraj začasno obstal navadni živi ritem delovnika: ni slišati siceršnjega prometa s ceste, ni slišati bitja ure v cerkvenem zvoniku, ni slišati cvilečega spusta hrumeče pare iz bližnjega visokega dimnika nekakšne talilnice.

Vsi, ki se prestopamo po jasi, varno prikriti z obročem razlistanega drevja, čutimo napetost trenutka, v katerem smo se hočeš nočeš znašli. Oziramo se v nebo, ali ga ne bo skalila kakšna nezaželena, čeprav morebiti pričakovana lisa; napenjamo ušesa, ali ne bo silovite, že boleče brezmadežne tišine zmotil kakšen brneči, ropotojači, sekajoči zvok. Kar koli se bo že zgodilo v našem vidnem in slušnem polju, naj bo še tako nezaželeno, bo pomenilo konec mučne napetosti, slišati bo rezka povelja, nemir, tekanja, hitre, nervozne pogovore v mobilnike, odpiranje prenosnih računalnikov, dirkajoče odtipkavanje nujnih sporočil, pospešeno dihanje uniformiranih srednjeletnikov, šklepet osebnega orožja, komaj slišno drsenje, ki ga povzroča dviganje vitkih protiletalskih cevi … A za zdaj se ne zgodi nič, vse ostaja na ravni napetega pričakovanja. Uniformiranci se lenobno kot utrujene sence premikajo med brunaricami, sam na pokriti terasi ene izmed njih opravljam svojo dolžnost, tudi sam prevlečen z enako obledelo, pomečkano in zaprašeno uniformo. Prav takšno uniformo imam položeno tudi na zložljivo likalno desko, za katero opravljam svojo vojaško dolžnost. Medtem ko na opranem blagu gladim pralne zmečkanine in jim z vročim likalnikom nadevam bleščeči vojaški sijaj, pogledujem na razpeto vrv, ali bo obešeno vojaško perilo že zadosti suho za likalne postopke, in prisluškujem brnenju pralnega stroja v notranjosti brunarice, ali se tamkajšnji postopek že ne bliža svojemu koncu, ko bo za obešanje godna nova zbirka vojaških cunj. Po vojaški stroki sem intendant, torej oskrbovalec, po činu rezervni stotnik, ki bi lahko postopal v senci, toda v teh razmerah smo vsi enaki, vsi na voljo, kakršno koli delo nas celo sprošča in nam blaži napetost. Po lastni volji torej opravljam delo, ki gre sicer navadnemu vojaku, delo pralca in likalca, na prvi pogled dokaj nepomembno, saj se bo še tako skrbno oprana in zlikana tkanina že naslednji trenutek grdo zamazala, pomečkala in morda celo ogrebla. V resnici pa gre, kakor povedo zgodovinske izkušnje, za izjemno potrebno delo, saj je znano, da so bile naj-zmagovitejše armade nadvse dobro oskrbovane, tudi nadvse dobro oprane in zlikane. Medtem ko so imela vojaška gibanja, ki se niso ozirala na zamazanost svojih uniform, veliko človeških žrtev, so bleščeče zlikane armade dobile ali izgubile svoje bitke skoraj brez žrtev.

Medtem ko vlada na morebitnem bojnem polju mrtvilo in prihajajo do nas le skope informacije o nekakšnih pogajanjih in dogovorih na vojaškem in političnem parketu, mi kolegi soborci napovejo obisk visokega vojaškega predstavnika armade sosednje države, kajti na tem skritem položaju sem najvišji po činu, dasi se ukvarjam z na prvi pogled manj značilnimi vojaškimi dolžnostmi (s pranjem, čiščenjem in z likanjem).

− Magister Mate Štimac, podpolkovnik, se mi predstavi predstavnik vojske sosednje države, s katero nismo v sporu in ne v vročem objemu. Nič se še ne ve, ali bo ostalo pri zdajšnjem statusu, ali se bodo odnosi med obema državama (narodoma) in vojskama morda zaostrili ali pa se bomo, nasprotno, združili v skupnem uporu proti nekemu tretjemu sovražniku. Rokujem se z njim, kot velevajo vojaška pravila: odločno, a ne premočno in ne predolgo. Nato radovedno prisluhnem, kaj ga je pripeljalo med nas.

Pojasni mi, da je motivacijski oficir, član štaba za zdaj prijateljske armade. Kot pove sam naziv, se ukvarja z motiviranostjo mobilizirancev. Ker gre za tako imenovane prostovoljce, torej ne za poklicne vojake, tako pri nas kot tudi pri njih, je motiviranost tako rekoč ključni element, še posebej v tem prvem, pripravljalnem stadiju. Sprašuje me, koliko so povprečno stari vojaki, ki se motajo po jasi, kakšno izobrazbo imajo, koliko so seznanjeni z vojaškimi veščinami, kakšno je njihovo zdravstveno stanje, ali imajo družine, koliko otrok povprečno imajo. Glede starosti mu odvrnem, da se lahko o njej že z bežnim pogledom prepriča sam. Glede vojaških veščin omenjam, da je večina služila vojaški rok. Glede zdravstvenega stanja predlagam, naj si jih ogleda in se prepriča sam. Glede otrok mu odvrnem, da popisnica tega podatka ni zajela. Nikakršnih tovrstnih navodil nimam, a se zavedam, da moram biti skrajno previden in da mu ne smem izdati nikakršnih realnih podatkov. Splošni pa tako in tako niso skrivnost, najbolje se je iz vsega skupaj nekoliko pošaliti.

Toda tedaj mi zastavi bistveno vprašanje: kakšni motivi so privedli moje vojake na to gozdno jaso? In ker iz mojega skrajno neumnega pogleda ne more razbrati ničesar, skuša svoje vprašanje podkrepiti s podvprašanjem: Ali si vaši prostovoljci od svoje prostovoljne opredelitve za bojno pripravljenost in pozneje za morebiten boj obetajo kakšne razločne koristi? Ker še vedno ne odgovorim in le molče premišljujem, kakšen naj bo moj odgovor, da se z njim ne bi mogel okoristiti morebitni sovražnik, mi razlaga, da gre zgolj za akademsko vprašanje. Kot intelektualcu se mu zastavlja vprašanje, ali so moji ljudje, in seveda tam nekje daleč tudi njegovi, oblekli tele preperele uniforme iz globoke želje braniti nekakšno svojo domovino, svojo kulturo, svoj jezik, svojo zgodovino, svojo drugačnost brez kakršne koli stranske misli, ali pa so vendarle, na podlagi mnogih zgodovinskih izkušenj dvajsetega stoletja, to vendarle storili, morda ne zelo razločno, pa vendarle, zgolj zato ali tudi zato, da bi si s tem sorazmerno majhnim tveganjem v prihodnji družbi zagotovili položaj, obžarjen s patriotično glorijo, ki bi nekako blagoslovil tudi njihov prihodnji družbeni status, od koder bi se mogli katapultirati v samo družbeno elito.

Vprašanje motivacijskega oficirja, podpolkovnika Mateta Štimca, se mi je zdelo nenavadno preračunljivo in daljnosežno. Tale hip gre zgolj za morebitno nevarnost in za pripravljenost ubraniti se je. Moji prostovoljci in jaz z njimi opravljamo svoje drobne in na prvi pogled skromne vojaške dolžnosti (jaz za likalno desko) brez kakšne misli na morebitne posledice. Naša moč se napaja bolj iz jeze nad grožnjami kot iz razločnega strahu zase in za svoje. Čeprav smo se za nekaj časa prostovoljno izločili iz proizvodnje in tako posredno vplivali na zastoj našega materialnega standarda, tale hip ne mislimo na materialno, moralno ali kakršno koli oddolžitev kogar koli. Toda vprašanje motivacijskega oficirja je zanimivo. Saj res, ali bi tale naša zagreta pripravljenost opraviti svojo patriotično dolžnost lahko kakor koli spremenila našo prihodnost? Ali se za našo izbiro morda res skriva kakšen dodaten motiv, ne da bi o tem spregovorili in ne da bi sploh pomislili nanj? Medtem ko se zaziram v lepo oblikovane brke oficirja morebiti prijateljske armade, se vame zakljujejo nova in nova vprašanja.

Na jasi vlada brezmadežen mir, utrujene srednjeletniške uniforme se izgubljajo v sencah krošenj gozdnih dreves. Nebo je kristalno čisto. Iz dolin pod nami vre sem gor ena sama tišina. Koliko časa bo še trajala? Kaj ji bo sledilo? Zbiram besede za odgovor na nenavadno vprašanje motivacijskega oficirja, ko pa jih želim oblikovati v stavek in se vljudno zazrem v njegov obraz, ga ne vidim več − medtem je izginil v gozdni podrasti. Zaziram se v tkanino, ki jo likam, zravnam njene gube in potegnem po njej z novo zagnanostjo.

Test (preizkušnja, razvrščanje, izločanje)

Prostor je še najbolj podoben svetli, veliki, preglednici učilnici. Za novimi, togimi, ne prevelikimi mizami, ki še zaudarjajo po svežem laku, nas sedi osemindvajset kandidatov nedoločljive starosti, a vsekakor nekje v srednjih letih. Sedem je žensk. Vsi smo urejeni, v nekakšnih napol službenih oblačilih, moški s kravatami. Prevladuje sivina. Naše drže so nekoliko napete, nesproščene. Ukleščeni smo v ta namenski prostor in v dopoldanski čas in se vidno ne počutimo prijetno. Naše obrazne mišice so toge, napete. Toda prestati moramo, kot je treba prestati dolge trenutke na zobozdravniškem stolu, ko se pred nami vrti sveder in ko lahko iz največje bližine opazujemo premikanje zobozdravniških klešč. Silimo se misliti na trenutke, ko bo poseg končan in bo sledila pričakovana sprostitev.

Demonstrator z vidno prizadevnostjo polaga na vsako izmed miz velike ovojnice z našimi imeni. Vodja (generalni sekretar, organizator, pooblaščenec) testa se v svoji brezhibni in brezizrazni urejenosti postavi pred nas in nas nagovori v enako brezhibnem, urejenem in hladnem jeziku. Njegov nagovor skrbno spremljajo štirje člani komisije, ne da bi sami izrekli eno samo besedo ali da bi se s kakršnim koli gibom ali s trzljajem odzvali na misli prvega med njimi.

Vodja nam razloži, da je naša naloga odgovoriti na tri testne naloge, ki tiče v ovojnicah in so za vse udeležence testa enake. Ničesar nam ne sme namigniti glede vsebine ali oblike odgovorov. Potem ko nam bo dal znamenje in bomo lahko odprli ovojnice, bomo imeli na voljo devetdeset minut. Čeprav nam ne bi smel reči prav ničesar, si nas vendar dovoli opozoriti, naj ne hitimo in naj se ne prenaglimo, za odgovore imamo na voljo več kot dovolj časa. Naj zares premislimo, preden začnemo odgovarjati. Naj bo vnaprej jasno, da med samim postopkom ni dovoljeno ničesar spraševati, ne njega, ne članov komisije, niti drugih kandidatov. Zelo je mogoče, še pripomni, da kdo ne bo v celoti razumel testnih vprašanj. V tem primeru opozarja vsakogar izmed nas, čeprav mu to ni dovoljeno, naj ne obupamo in naj se nikakor ne odpovemo odgovorom na zadane naloge. Če bomo presodili, da jih ne bomo mogli zadovoljivo rešiti, skušajmo vsaj ugotoviti, kaj se zahteva od nas, in če ne bomo uspeli niti tega, skušajmo v nalogah poiskati vsaj sledi tistega, na kar lahko odgovorimo. Če bo popolno, odlično rešenih testnih nalog le malo, o čemer ne more soditi vnaprej, bodo lahko štele tudi takšne sledi. Ker pa je od testa, ki ga bomo vsak hip začeli opravljati, odvisna vsa naša nadaljnja kariera in, nekoliko patetično rečeno, tudi naša usoda, naj se torej potrudimo in ne zanemarimo ničesar, prav ničesar. Opravljanje testa je nekaj takega kot boj na življenje in smrt. Naj si ne privoščimo, da ne bi dali od sebe prav vsega, kar zmoremo. Od rezultatov testa, kot sami dobro vemo, še ponovi, je odvisno, ali nam bo uspelo stopati po zaželeni poti. Zberimo se torej, napnimo vse svoje duševne moči in veliko sreče nam želi. Dvignil je roko, kot da poveljuje nevidnemu vlaku, zamahnil, pogledal na zapestno uro in rekel: Zdaj! Odprite ovojnice!

Zaslišalo se je šuštenje papirja. Zazrl sem se v en sam samcat list, na katerem so bile pod zaporednimi številkami od ena do tri razporejene testne naloge (ali morda vprašanja). Zaradi pomembnosti trenutka in njegove morebitne usodnosti ter posledično zaradi hudega vznemirjenja oziroma dokajšnje zbeganosti sem na listu sprva uzrl le iz črk sestavljene dolge črte, ki so se kot vlakovna kompozicija podaljševale iz vrste v vrsto. Šele ko sem nekoliko umiril drgetajoče pričakovanje, so se nejasne, migotajoče črte začele leviti v tiskovne znake. Nekajkrat sem si pomel oči, da bi, še ves omotičen zaradi pretirane napetosti, vse prej kot primerne za izpolnjevanje očitno težkih testnih nalog, razbral, kaj mi test nalaga. Tedaj sem šele opazil, da pisava ni latinična, kakršno sem edinole pričakoval, ampak migetajo pred menoj skrivenčene črke neznanih tujih pisav.

Ob prijavi za test nas ni nihče opozoril, da bodo naloge napisane v tujem jeziku, še celo ne, da bodo v nelatinični pisavi. Očitno je torej bilo, da je testodajalec od kandidatov pričakoval znanje ustreznega tujega jezika. Kdor tega jezika ne bi znal, kdor ne bi zmogel prebrati niti njegovih črk, bi razumljivo avtomatično pogrnil. Tu smo! Sem že med njimi! Preden sem se lotil testa, nisem niti v snu pričakoval, da bom moral odnehati prej, preden bom sploh razumel, kaj zahtevajo od mene. Predvideval sem, da bodo naloge težavne, zapletene, zahtevne in da bodo v njih tičale pasti, nikakor pa nisem pričakoval, da sploh ne bom mogel razbrati, kaj mi nalagajo. Glede na to, da nam o tovrstni težavnosti ni poprej nihče niti namignil, se mi je zdela zadeva tudi ponižujoča.

Ozrl sem se po drugih kandidatih, ki so, vsi z odloženimi pisali, buljili v svoje liste, in je bilo videti, kot da si nadvse resno prizadevajo prebrati kratka besedila vseh treh nalog. Ozrl sem se po komisiji, ki je sede za mizo brezizrazno gledala nekam predse in se ni izdala ne z nasmehom ne s pogledom in ne z gibom.

Tako kot poprej vodja testa sem zdaj tudi jaz samodejno zamahnil z roko, samo da moj zamah ni veljal lokomotivi, ki bi morala pognati svoje stroje, ampak je preprosto pomenil brezpogojno vdajo: če sem doslej shajal brez tega testa in se je nekako izšlo, bom shajal tudi poslej; se bom pač odpovedal vabljivemu statusu, ki bi mi ga dobro opravljeni test zagotovo prinesel. Čeprav sem se poprej že videl z zmagoslavnim obrazom in z vsem tistim, kar bi mu sledilo, sem se zdaj prav tako na hitro sprijaznjeval z dejstvom, da iz vsega želenega sijaja, ki bi mi trajno omogočil nadvse dobro počutje, ne bo nič; prav narobe, za to izkušnjo bo ostala grenka, skeleča brazgotina, ki me bo vznemirjala vse do konca življenja.

List s testnimi vprašanji sem si položil predse, pod vprašanja sem razločno napisal naslov Rešitve, kakor nam je bilo naloženo, pod ta naslov pa drugo pod drugo številke in ob njih pomišljaje. Takole:

−

−

−

To naj bi pomenilo, da ne znam odgovoriti na nobeno od treh vprašanj ali razrešiti nalog, če so bile to naloge. Ker pa se mi je zdelo, da so bile moje oznake preskromne in morda tudi premalo vljudne, sem nekoliko pozneje svoje odgovore dopolnil takole:

− (0)

− (0)

− (0)

No, takle kompleksen in določen odgovor, ki naj bi zgovorno pričal o mojem popolnem neznanju, se mi je zdel zadosti vljuden do testne komisije oziroma do neznane družbene elite, ki je stala za njo in me je z morebitnim dobro opravljenim testom nameravala namestiti nekje v svoji bližini. Zdaj je stvar v celoti propadla in je bilo pravzaprav vseeno, ali s svojimi odgovori izražam kakšno vljudnost ali pa sploh nobene. Navsezadnje bi lahko vstal, testni list demonstrativno raztrgal na koščke in odkorakal, kdo pa bi mi kaj mogel! Naj se pulijo za boljša mesta v družbi vsi drugi, jaz se te igre ne grem več! Prej sestopim, bolje zame!

Tisti hip pa sem se spomnil besed, ki nam jih je vodja testa malo prej polagal na srce, naj namreč ne vržemo puške takoj v koruzo, če se nam bo pri testnih nalogah kakor koli zataknilo, ampak naj se, če naj pomen njegovega opozorila povzamem prosto po spominu, spopademo z njimi, kot da gre za življenje in smrt. Ne da bi upal zadevo kakor koli spremeniti, sem še enkrat ošvrknil prikazni treh kratkih besedil oziroma testnih nalog ali vprašanj. Rekel sem si, da bom v tem svojem spopadu ali celo v odločilnem boju, kot ga je z močno karikirano slikovitostjo poimenoval vodja testa, zaigral enakovredno pretirano vljudnost oziroma lojalnost. Prečrtal sem torej doslejšnje nične odgovore in pod njimi v nekaj stavkih razločno napisal, da so vsa tri testna vprašanja napisana v meni nerazumljivi in tudi neznani tuji abecedi, torej, da njihove vsebine ne razumem in že iz tega razloga zadanih nalog tudi ne morem rešiti. No, tole je zvenelo zadosti vljudno, zagotovo bolj kot poprejšnji goli pomišljaji in pozneje dopisane ničle. Vsaj slabega vedenja mi ne bodo mogli očitati.

Čez čas, ko sem vseeno vrgel na nerazumljiva besedila še en pogled, sem za navedbo v meni neznani tuji pisavi, dopisal vrivek, takole:

v meni neznani tuji (nelatinični in necirilični) pisavi.

Čeprav je bilo že na prvi pogled jasno, da gre za nelatinično in necirilično pisavo, kar bi zlahka ugotovil vsak šolar, se mi je zdelo vseeno pomembno, da sem na to posebej opozoril in tako izpričal vsaj nekolikšno znanje o tujih pisavah, čeprav tiste pisave nisem zmogel poimenovati, ampak sem lahko samo ugotavljal, kakšna zagotovo ni.

Ko pa sem se dokopal do te res zelo minimalistične ugotovitve, sem nehote znova začel opazovati vsa tri testna vprašanja in opazil nekaj, kar sem prej prezrl, namreč dejstvo, da so vsa tri vprašanja res napisana v tuji pisavi, toda ne v eni sami, ampak v treh različnih. Črke prve so nekoliko spominjale na otroške kadi ali na valčke ali na valovalčke, ponekod pa so se sredi besed zavozlale v več pentelj. Seveda sem jih že kdaj videl, to ni moglo biti nič drugega kot arabska pisava. Iz druge testne naloge so pogledovale okorne krevljice, nekakšne grabljice, nekakšne položene lestve in nekakšni ročaji dežnikov. Trajalo je kar nekaj časa, da sem se domislil: to ne more biti drugega kot stara hebrejska pisava, ki sem jo pomnil bog ve od kod! Še najlaže sem ugotovil pisavo tretje testne naloge: zagotovo je bila kitajska.

Nakljub morebitni, nekoliko negotovi prepoznavi treh različnih pisav, v katerih so bila zapisana testna vprašanja, razumljivo nisem mogel prebrati, kaj je zapisano v besedilih oziroma po čem me sprašujejo ali kakšno nalogo mi zadajajo. Čeprav to ni moglo prispevati k boljšemu izidu celotnega testa, sem, že iz vljudnega spoštovanja do testne komisije, zdaj prečrtal prejšnjo navedbo o nelatinični oziroma necirilični pisavi in razločno zapisal, da gre za arabsko, staro hebrejsko in kitajsko pisavo. Da ne bi kdo česa narobe razumel, sem skromno pripisal, da moje znanje ne seže dalj od prepoznave značilnosti teh pisav, vendar slednjih ne obvladam, pa tudi če bi jih, ne obvladam ustreznih jezikov in niti v snu ne zmorem prebrati testnih vprašanj ali nalog in potemtakem ne morem odgovoriti na zadane naloge. Zavedam se, da sem se k testu prijavil prenagljeno, in se opravičujem, ker sem članom komisije in morda še komu drugemu povzročil nepotrebne napore. Čez nekaj časa sem v svoji nenadni želji, da bi na komisijo naredil vtis s svojo razumevajočo lojalnostjo, pripisal, kako želim, da bi imeli več sreče z drugimi kandidati. Ko sem se zdaj ozrl po njih, sem videl, kako so se s pogledi povsem stopili s tistimi tujimi pisavami, kako nemo vrtajo vanje in kako na svoje testne liste nekaj vneto zapisujejo. Očitno jih je bilo med njimi kar nekaj, ki jim te pisave niso bile neznane, kakor so bile meni. Spraševal sem se, ali nisem ob prijavi na test morebiti prezrl opozorila, da se ga lahko udeleže samo kandidati, ki obvladajo arabščino, staro hebrejščino in kitajščino. Gotovo je bilo takšno opozorilo zapisano, površen, kakor sem, pa sem drobni tisk, v katerem so bila zapisana navodila in opozorila, preprosto prezrl.

Čeprav sem na svoj list zapisal le nekaj skromnih stavkov, največ, kar sem lahko izmozgal iz sebe, mi je predvidenih devetdeset minut minilo kot en sam kratek hip. Že je vodja komisije vstal in zamahnil z roko, da bi ustavil testni vlak. Že se je zaslišalo šuštenje papirja, ki smo ga kandidati kot eden vtikali v svoje ovojnice. Že je demonstrator kot kakšen paž z elegantno kretnjo pobiral ovojnice, odrinjene na konec naših miz. Dvoranico je napolnilo žuborenje nepomembnih besed in fraz, ki smo jih kandidati izrekali drug drugemu, v resnici pa samim sebi, da bi se izvili iz otrple napetosti, v katero smo bili ujeti celih devetdeset minut.

Samo uro pozneje je testnega preverjanja očitno zelo vešča komisija spet zasedla svoja mesta, da bi nam sporočila rezultate. Seveda sem se zavedal, da je moj rezultat negativen, beden, nevreden kandidata, ki se poteguje za vstop v elitno družbo. Najpametneje bi bilo, če bi v tej uri čakanja umanjkal, izginil. Seveda bi me ob sporočanju rezultatov imenovali s polnim imenom in priimkom, ko pa bi uvideli, da nisem navzoč, bi o rezultatu mojega testa bržkone molčali, tako bi sramota ostala še najbolj prikrita. Toda nekakšen občutek dostojanstva mi ni pustil, da bi pobegnil v anonimno množico, ki se ni udeležila testiranja. Prisilil me je, da vztrajam, se spet usedem za svojo mizo in pred vsemi drugimi kandidati in uglednimi člani komisije slišim, kar mi imajo očitati. Če sem se nečesa lotil, potem moram pri tem tudi do konca vztrajati, sem si dopovedoval, sicer bom občutil krivdo, ki jo bom kot skelečo bolečino prenašal vse do konca življenja.

Vodja testa je najprej poročal o splošnem uspehu. Od osemindvajsetih kandidatov, je povedal, jih kar triindvajset testa ni prestalo. Vsi ti so oddali bodisi nepopisane liste, s čimer so dali vedeti, da niso dojeli nalog, ki so jim bile naložene, ali pa so svojo nezmožnost razumevanja teh nalog na takšen ali drugačen način opisali. (Bravo! sem si vzkliknil. Imam vsaj družbo! Svojo sramoto bom lahko delil s triindvajseterico, torej z absolutno večino kandidatov. Če nas je bilo neznalčkov kar triindvajset, ali je to sploh še kakšna sramota?)

Vodja je nato sporočil, da je test prestalo pet kandidatov in kandidatk, in sicer sta dva kandidata pravilno odgovorila na eno testno vprašanje, nadaljnja dva na dve vprašanji, en sam kandidat pa je pravilno odgovoril na vsa tri zastavljena vprašanja. Tedaj je vzel v roke testni list, ga pogledal, mi pa smo prisluhnili, da bi slišali ime kandidata, ki je uspel razbrati in razumeti vse tiste čičke čačke in odgovoriti nanje, kar so mu že nalagale.

Vodja je zdaj odmaknil pogled z lista, se zazrl v nas in kar se da poudarjeno in slovesno, skoraj črkovaje povedal moje ime!

Čeprav sem udobno sedel, sem začutil slabost in zlezel v dve gubé, pred očmi se mi je zameglilo. Ko sem hip zatem zmogel misliti, sem na hitro sklepal, ali ne gre za obliko norčevanja iz kandidata, ki si je uspel pridobiti najslabši rezultat, sramoto sramot, in si v isti sapi dopovedoval, da moram prestati še takšno ponižanje. Tudi najhujši neuspeh je treba prenesti dostojanstveno in tako prizadeti sramotilce.

Vstal sem, kakor se je pričakovalo od mene, in obstal zgrbljen kot vprašaj v dve gubé ter z rokami nekoliko opirajoč se na mizo, da bi v tej drži prenesel, kar mi je bilo namenjeno. Vodja testa pa je medtem igraje in hahljaje nam, globoko presenečenim in celo osuplim kandidatom razlagal, kako sestavljavci testa oziroma njegovi ugledni pobudniki niso pričakovali, da bi kdo lahko zares odgovoril oziroma se vsebinsko odzval na kratka besedila, zapisana v treh zares tujih pisavah, od katerih je ena celo historična. To bi morebiti lahko storil samo kakšen izjemen poznavalec azijskih in starih jezikov, ki pa se jih ne sprehaja okoli ravno veliko. Od nas so pričakovali le to, da prepoznamo eno, dve ali celo vse tri pisave, v katerih so bila zapisana besedila. To pa nam je uspelo samo petim, enemu samemu pa v celoti. (Meni!) Člani komisije so povsem prepričani, da je posamezne pisave prepoznalo več kandidatov, ker pa so napačno sklepali, da od njih ne pričakujejo le prepoznave, ampak vsebinske odgovore, se niso bili pripravljeni spustiti v boj, o katerega uspešnem izidu niso bili prepričani. Bistveni sestavni del tega testa je bila, na kar je vsaj skromno opozoril vodja testa pred samim začetkom, čeprav je s tem pravzaprav že kršil navodila pobudnikov testa, predvsem pripravljenost kandidatov, da se spopadejo z naloženo nalogo v mejah svojih zmogljivosti. Uspešni so bili torej vsi, ki niso pri priči odvrgli puške. Vseh pet uspešnih kandidatov, in zlasti prvega med njimi, ne odlikuje nekakšno eksotično znanje, kakor so morda napačno domnevali, ampak nezadržna pripravljenost za raziskavo, za prepoznavo, za spopad, za boj. Uspešniki so ljudje, ki bodo, ne glede na svoje pozitivistično znanje, zmožni voditi posamezne segmente nove družbe.

Moj telesni vprašaj se je med tem pojasnjevanjem sploščil v mogočen klicaj. Šibkost in slabost sta me povsem minili. Skozme so plale grabljice in krevljice najrazličnejših azijskih pisav in me potiskale v nežno ekstazo.

Tokratni uspeh pa je samo prva stopnica na poti k resničnemu uspehu, je grmel vodja testa. Vseh pet kandidatov, zlasti pa naj-uspešnejšega med njimi, čakajo novi, težji in bolj poglobljeni testi, ki jih bo toliko, kot je črk v latinični abecedi. Šele daleč tam na koncu vseh teh mnogoterih preizkušanj bo stopil na oder absolutni zmagovalec te testne skupine in mnogih drugih testnih skupin in prav nič se še ne ve, kdo bo to. Vsi drugi uspešniki in tudi današnji najuspešnik pa bodo svoje delne zmage sprejeli kot dragocene živ-ljenjske izkušnje. Amen! Nekaj medlega ploskanja, da se zadosti konvencionalnim navadam!

Ena izkušnja bo zadosti, si dopovedujem. Z eno izkušnjo ostajam prvostopni zmagovalec za vse čase. A nekaj v meni že prebuja silovite želje po neznanih skrivnostih testa B in testa C in testa Č in testa D in testa E …

V GLOBELIH IN TESNEH

Krik

Kaj se mi je pravzaprav pripetilo? Stal sem v vrsti pred bančnim okencem, da bi dvignil nič kaj veliko vsoto denarja. Bil sem drugi v vrsti, prvi je že imel opravka z blagajnikom, tretji, tisti za mano, pa je, namesto da bi stal neopažen korak za menoj, stal nekako vštric z mano in se me kdaj pa kdaj dotaknil s komolcem. Kako ne maram tega! Z nejevoljno kretnjo sem pokazal, da me moti, in zatem je nekako ubogljivo zlezel v vrsto in obmiroval.

Sam sem medtem prišel na vrsto, iz torbice rutinsko izbrskal bančno kartico in jo pomolil blagajniku. Tedaj sem opazil, da na kartici ni izpisano moje ime, ampak neko drugo. No, saj je vseeno, sem si rekel, kartica je kartica, na takšno ali drugačno ime, na vsako je mogoče izplačati gotovino. Trenutek pozneje pa sem se popravil: seveda potrebujem svojo kartico, s tujo si ne bom mogel pomagati. Toda od kod tuja kartica v moji torbici? Ko sem kartico oplazil z natančnejšim pogledom, sem videl, da je rdeče barve in sploh ni bančna kartica, ampak vizitka zavarovalnega agenta. Smešno, denar sem hotel dvigniti s tujo vizitko. Kaj vse se pripeti živemu človeku! Spet sem pobrskal po torbici in izvlekel zapovrstjo prometno in vozniško dovoljenje, Leclercevo kartico, Tuševo kartico, člansko izkaznico knjižnice in končno tudi svojo bančno kartico v ustreznem prozornem polivinilnem vložku in z odtisnjenim mojim imenom.

Blagajnik se je zaradi moje nerodnosti in nespretnosti vznemiril. Uperil je vame svoj pogled, češ ali bo že kaj, za tabo so še drugi, prijatelj! Nekajkrat je s prsti pobobnal po pultu, komaj opazno in komaj slišno, a sem vseeno zaznal. Ko sem mu končno predal pravo kartico, se mu je izvil kratek vzdih olajšanja, prijel jo je in jo nekoliko nemilo odložil na pult, tako se mi je vsaj zdelo. Tudi njegovo odtipkavanje vsote in številk mojega računa se mi je dozdevalo malce nasilno, poudarjeno.

− Vi ste pa jezni! sem mu rekel, čeprav so bila znamenja njegove morebitne jeze premalo otipljiva, da bi lahko gradil na njih. Toda saj sem ga videl: v sebi je trepetal; če bi smel, bi mi kartico zalučal čez pult; če bi mogel, bi mi eno primazal ali pa me celo pri priči izbrisal izpred okenca. Očitno je vstal z levo nogo, nekaj ga je težilo, nekaj ga je jezilo, moje nevešče ravnanje pa mu je prišlo kot nalašč, da si je dal vsaj skrivaj malo duška. Toda niti z besedo in ne z gibom in ne s trepetom očesa mi ni dal vedeti, da je mojo opazko slišal. Naredil se je, kot da sem jo izrekel šipi, ki naju je ločevala.

Ko sem stopal od blagajne, sem si rekel: Glej, kako dobro opazuješ! Nihče v vrsti ni opazil blagajnikovega slabega razpoloženja, nihče ni zaznal vseh tistih njegovih komaj opaznih gibov, ki so razo-devali slabo razpoloženje. Bržkone nihče blagajnika niti pogledal ni, vsi so v njem videli samo avtomat, ki rutinsko prevzame kartico, opravi nekaj mehaničnih gibov in nato izroči zahtevano vsoto denarja. Tako daleč smo že: prezremo celo človeka, s katerim imamo opraviti; gledamo skozenj, kot da gre za neviden stroj in ne za človeško bitje, ki je zmožno čutiti, čustvovati, se spominjati, sklepati, se odzivati. Meni edinemu, se zdi, še uspeva ugledati ljudi, kot sem na primer pronicljivo in s posluhom ugotovil jeznorito razpoloženje tega blagajnika. Postal sem kar malo ponosen na svoje psihološke sposobnosti in na dejstvo, da se tudi sam nisem porobotil in da sem zmožen pogledati človeku v dušo in v drobovje, pa čeprav imam z njim samo vsakdanji rutinski opravek.

Že nekaj časa, bržkone od takrat, ko sem kartico in denar pospravil v torbico in se začel predajati mislim o svoji duševni pronicljivosti, pa sem se zavedal, da je z vso zadevo vendarle nekaj narobe. Nisem takoj vedel, kaj, zavedal sem se le, da je bil blagajnik vseeno nekako preveč molčeč in prikovan za svoj pult, množica v vrsti (v kateri smo bili v resnici samo trije) pa nekako samo dozdevna. Pomel sem si oči in jih krepkeje odprl ter na svoje presenečenje zaznal, da nisem v banki in da ne odhajam od blagajne, ampak se v zgodnjem jutru prebujam v svoji postelji. Razločni prizori, ki sem jih miselno še premleval in na podlagi katerih sem ustvarjal svojo ugodno duševno podobo, so bili torej samo sanjski privid, ki se mi je bog ve zakaj pripetil ob koncu noči, ko krepko spočiti možgani očitno postajajo aktivni. Sprva sem zamahnil z roko, češ nepomembne sanje, le zakaj bi se ukvarjal z njimi, nato pa sem se vseeno vprašal, od kod prav ti prizori in ne kakšni drugi.

Res je, da sem ta dan nameraval dvigniti manjšo vsoto, a ne v banki, ampak pri bančnem avtomatu. Me je spominski zapis o tej bežni nameri tako vznemirjal, da je porodil sanjsko zgodbo? Mogoče. Kaj pa jezni blagajnik? Hranim v spominu kakšnega jeznega blagajnika? Ne spomnim se: večidel so bili prijazni, potrpežljivi, vmes je bil morda kakšen nevešč začetnik, ampak jeznega se ne spomnim nobenega. Od kod mi je torej vzniknila podoba jeznega blagajnika, ki me srepo pogleduje in nemirno bobna s prsti po pultu? In od kod mi podoba čakajočega v vrsti za mano oziroma skoraj vštric z menoj, ki se me je dotikal s komolci in me tako spravljal v slabo voljo? Zdaj stranke v banki večidel mirno čakajo v urejenih vrstah in spoštujejo zeleno črto, polje diskretnosti, kot pesniško poimenujejo območje tik pred bančnim okencem. Časi, ko smo se množično prerivali pred blagajno in suvali drug drugega, so vendar že zdavnaj mimo. Saj ni mogoče, da bi se mi prizori iz tistih časov zapisali v spomin tako zelo, da bi v sanjah še zdaj vznikali iz njega!

Zamahnil sem z roko, češ nehaj se že trapiti z nepomembnimi sanjami, a so v resnici kar naprej vrtale vame. Zgodba, ki je bila sprva, še pod odejo, videti kot nazorno pričevanje o mojem občutku za sočloveka, v katerem ne vidim samo robota, ampak ga ugledam v vsej njegovi preobčutljivosti in v morebitnih težavah, ki so ga spravile v jezico ali celo v jezo, je bila zdaj, ko sem odejo napol odgrnil, videti čisto drugačna. Ni več pričala o mojem posebnem daru opazovanja, kar naj bi me razlikovalo od povprečnih ljudi, ampak je bila, nasprotno, živ (čeprav sanjski) krik prav tem ljudem: Opazite me vendar! Poglejte moj dar, občudujte moje sposobnosti! Nisem dolgočasen robot med enakimi roboti, ampak sem živ, opazujoč, sklepajoč, spominjajoč se, čuteč človek. Nisem samo bančna kartica, ki zdrkne v režo avtomata in zatem prileze iz nje, ena izmed tisočih in milijontih, ampak sem živo bitje, ki čuti, se veseli, se jezi, benti in se radosti. Je mogoče sanjsko sliko razlagati kot krik soljudem? Ali pa obstaja tretja razlaga, ki je zunaj možnosti mojega sklepanja? Navsezadnje je lahko tisto, čemur zdaj pravim budnost in s stališča katere razlagam sanjski privid, tudi samo zase sanjsko stanje, konservirana domišljija, tvar, v kateri sem zmožen sklepanja in tolmačenja, kot sem ga bil zmožen (ali pa ga je bil zmožen kdo drug ali kaj drugega) v stanju, ki ga zdaj imenujem sen. S povsem drugimi besedami: je vse to le bežen, samemu sebi zadosten zvezdni utrinek?

Pred bančnim avtomatom

Pred uličnim bančnim avtomatom sem zavzel običajen položaj, kar pomeni, da sem se ustopil tik predenj, tako da sem povsem preprečil razgled nanj. Zatem sem s skrbnim pogledom oplazil vso njegovo površino, ali je ne moti kakšna neobičajna napravica, s katero bi nepoklicani lahko prebral številčno kodo, ki sem jo nameraval odtipkati. Ko sem se prepričal, da je z avtomatom vse v redu, sem zavestno razširil svoje vidno polje na desno in še na nasprotno stran, tako da sem vsaj za silo opazil mimoidoče in bi vsekakor zaznal, če bi se za mano pojavil kakšen nov kandidat za izplačilo gotovine. Nato sem z blazinicami prstov pritisnil na številke svoje kode: 6, 9, 4, 3. Nakljub temu, da je naprava vpisano kodo potrdila in sprejela, sem se kakšno sekundo še ukvarjal z vprašanjem, ali sem pritisnil prave številke. Večkrat se mi je namreč že zgodilo, da sem se pri eni izmed številk, navadno pri isti, zmotil, nekoč pa sem celo odtipkal povsem drugačno kodo in se nikakor nisem mogel spomniti svoje. Šlo je za nekakšno blokado v možganih; od takrat mi je ostala negotovost.

Aparat me je rutinsko spraševal po mojih nadaljnjih željah: ali želim morda samo informacijo o stanju na osebnem računu ali pa gotovino; če želim slednjo, ali se nameravam odločiti za hitri dvig v normiranih zneskih ali pa za natančno določen znesek; nadalje, ali morda želim, da mi izstavi potrdilo o izplačilu. Seveda sem želel vse: namreč izplačilo v določenem znesku − odločil sem se za najvišje možno, za 450 evrov; seveda sem želel imeti o tem tudi potrdilo. Aparat mi je nato izpisal, da mi potrdila ne more izdati, in me povprašal, ali kljub temu želim izplačilo navedene vsote. Potrdil sem in se zabuljil v zaslon, tako zelo obsijan od sonca, da je bila vidnost besedila zelo šibka. Če že ne morem dobiti potrdila, sem vsekakor želel na zaslonu prebrati številko novega stanja in si jo seveda tudi zapomniti.

Zavzetost z branjem izbirnih možnosti, odločanje zanje in dojemanje programiranih rutinskih sporočil so me tako zaposlili, da sem bil prisiljen skrčiti svoje vidno polje, ki sem ga poprej uspel razširiti za svoj hrbet, šelesteči zvoki, ki jih je z razvrščanjem svojih informacij povzročal avtomat, pa so močno zmanjšali tudi moje slišno območje, tako da sem skoraj izključil zvočno pljuskanje ulice in mimoidočih. Tako na tri četrt spojen z bančnim avtomatom oziroma z njegovim zaslonom sem med šumenjem naprave čakal, da iz odprtine prileze naročeni sveženj bankovcev in takoj zatem iz druge odprtine še bančna izkaznica. V torbici, katere pašček sem si ovil okoli roke, da mi je ne bi med mojo zaposlenostjo kdo izpulil, sem razprl dva predelka: prvega za bankovce, da bi jih takoj spravil na varno, drugega, manjšega, za izkaznico, da je ne bi v morebitni razmišljenosti pozabil v reži avtomata, kar se mi sicer še ni zgodilo, a sem predvidel tudi to možnost.

Vmes sem nekajkrat poskušal ozreti se za svoj hrbet, da bi ja zaznal kakršno koli gibanje ali početje v svoji bližini. Medtem ko sem dolge sekunde čakal, da avtomat opravi naročilo ter izvrže denar in izkaznico, pa sem pod režo za denar nenadoma opazil še eno režo, ki sem jo dotlej očitno vsakokrat prezrl. Bila je dokaj dolga in nekoliko razprta, denimo za kakšnih pet milimetrov. Ko sem pogled v celoti usmeril vanjo, sem zagledal zvitek bankovcev, ovit z bančnim potrdilom.

Prvi hip sem mislil, da se je naprava pokvarila in da mi, kljub temu da mi ne more izdati potrdila, zdaj to pošilja skupaj z denarjem. Ko pa sem hip zatem zaslišal in zagledal, kako iz gornje odprtine leze moj naročeni denar, sem dojel, da sem se zapletel v nekaj nenavadnega, o čemer še nisem slišal. Najprej sem pograbil svoj denar in ga stlačil v predelek torbice, takoj zatem sem enako naredil s svojo bančno izkaznico, ki je prilezla iz druge reže. Zatem pa sem usmeril pogled v spodnjo režo in v tisto, kar je tičalo v njej. Vsekakor je bilo nekaj narobe. Očitno se je odprla reža, ki je bila običajno zaprta in celo nevidna. Domneval sem, da se je v napravi pokvarila elektronika in potisnila sveženj bankovcev skozi neobičajno režo (nekakšen zasilni izhod?) ali pa ga je vanjo potisnil uporabnik avtomata (stranka), ki jih je bil malo pred tem vzel iz zgornje reže. Vse bolj sem se nagibal k zadnji možnosti, čeprav nikakor nisem mogel razumeti, kaj naj bi uporabnika pred mano nagnilo k temu: morda trenutna zmedenost, morda slaba vest, ker je denar izvabil s tujo izkaznico in z ukradeno kodo, kakor je bilo kdaj pa kdaj prebrati na kriminalni strani časopisa. Bržkone ga je med poslom presenetil (prestrašil) naslednji uporabnik (morda sem bil to prav jaz), on pa je napak razumel, da mu stopa za hrbet oprezujoči varnostnik ali policist.

Nisem mogel več dolgo postavati pred avtomatom, moral sem nekaj ukreniti. Prvi hip sem pomislil, da bo najbolje, če pustim vse skupaj na miru in se odpravim po svojih poteh. Z zagonetnim svežnjem bankovcev se bo pač ukvarjal naslednji uporabnik ali pa se bo ukvarjalo morda bančno osebje. Vsekakor je bil sveženj zajeten, ker pa izdajajo avtomati le omejeno količino denarja, jih je bilo tamkaj v najboljšem primeru za 450 evrov ali morda še enkrat več, če gre za nekakšne zlate ali briljantne izkaznice, o katerih sem slišal, da jih imajo nekateri premožneži. Ker se nisem odločil za prvo možnost, namreč da bi vse skupaj prepustil drugim, ponujeno nenavadno doživetje se mi je le zdelo preveč vabljivo, sem lahko izbiral med naslednjimi tremi možnostmi: 1. da tisti denar poberem iz reže in ga hitro potisnem v svojo torbico ter se z njim okoristim, 2. da ga pustim tam in o najdbi nemudoma obvestim (a) banko ali (b) policijo, 3. da sveženj denarja pospravim in z njim odkorakam v prvo banko ali na prvo policijsko postajo, obe sta bili čisto blizu.

Ko sem razmislil o prvi možnosti, se nisem odločil zanjo. Na hitro sem izračunal, da bi mi vsota kratkotrajno izboljšala osebni proračun, dolgoročno pa, čeprav je bila morda celo dvojna, nanj ne bi bistveno vplivala. Povrhu sem se spomnil, da je morda aparat opremljen z videokamero, ki me bog ve iz katerega skritega kota prav ta trenutek snema. Ne glede na to, da nisem nameraval narediti nič zlega, sem si čepico vseeno potisnil globlje na čelo, hkrati pa sem si prizadeval zavzeti neopazno, vsakdanjo, čim manj pozornosti vzbujajočo pozo.

Niti se nisem odločil za drugo možnost. Nespametno bi bilo najdbo prepustiti drugim, saj sem tudi sam čisto razumen državljan, ki sem se pač znašel v posebni situaciji, v kateri moram odigrati svojo vlogo. Seveda si od tega ne morem obetati nobene materialne koristi, najbrž niti najdenine ne, nekaj pa je vreden tudi dober občutek, ki ga imaš, kadar ti je dano prispevati k splošni varnosti ali k splošnemu blagostanju. Morda bi bil tak občutek celo pomemben moralni kapital, spomin nanj bi me lahko osrečeval celo čez leta.

Torej mi je ostala tretja možnost: vzeti sveženj in odhiteti z njim v banko ali na policijo.

Segel sem k reži, se s konicami prstov dotaknil svežnja, si za vsak primer skušal razširiti vidno polje za hrbet, da bi zaznal, ali me kdo pri početju ne opazuje, napel sem ušesa, ali ne slišim kaj nenavadnega, ko me je nenadno spreletela nova misel: skrita kamera! Skoraj sem bil prepričan, da me nekaj korakov stran snemajo in tako za najširšo (televizijsko) javnost preizkušajo mojo poštenost. Ko se bom obrnil, me bodo že naslednji hip spraševali, kaj imam v torbici in kaj bom s tistim. Iz ozadja bosta najverjetneje stopila dva policista (kadar gre za pomembne stvari, sta vedno dva). Kar koli bom že storil, režala se mi bo vsa država! Tako sem za hip postal in oprezoval s slehernim vlaknom svojega telesa. Napol obrnjen na ulico sem se lahko prepričal, da ni nikjer nobene nevarnosti. Skrita kamera je vzniknila samo iz moje domišljije, morda sem imel to od gledanja mnogih zabavnih televizijskih oddaj. Mirno bom lahko s svežnjem v torbici odkorakal do najbližje banke ali do policijske postaje, za kar se bom pač odločil, in pošteno opravil svojo državljansko dolžnost.

Zdaj sem s prsti poskušal izvleči v režo zataknjeni sveženj in na svoje presenečenje opazil, da bankovci niso dvajsetevrski, kakor sem domneval, ampak mnogo večji, že čez hip sem se lahko prepričal, da gre za največje, namreč za petstoevrske. V hipu mi je bilo jasno, da nikakor ne gre za okvaro bančnega avtomata, kajti ti izplačujejo le dvajsetevrske bankovce, že zaradi varnosti. Gotovo je šlo za drugo možnost, namreč da je nekdo v tisto režo od zunaj potisnil sveženj svojih bankovcev, ki gotovo niso mogli biti pridobljeni zakonito. Morda jih je spravil tja, ker so se mu zdeli tamkaj najbolj varni. Morda je nameraval režo, za katero je vsekakor vedel in računal z njo, tudi varno zapreti s kovinskim zapiralom, med dejanjem pa ga je nekaj zmotilo, tako da je vse opravil le napol in najverjetneje zbežal. Zdaj je morda na begu, morda pa iz kake bližine celo oprezuje, kaj se bo zgodilo z njegovim (ukradenim?) zakladom.

Na hitro sem ocenil, da je v svežnju kakšnih dvajset bankovcev, najmanj osemnajst in največ dvaindvajset. Torej gre za vsoto deset tisoč evrov, najmanj za devet tisoč in največ za enajst tisoč. Ko sem razmislil o tej vsoti in jo primerjal z lastnimi financami, sem zlahka sklepal, da bi pa ta vsota, ki mi je tako nenadno padla v naročje, lahko bistveno in tudi dolgoročno vplivala na moje premoženjsko stanje. Moj prejšnji sklep o tem, da z najdenim pohitim v banko ali na policijo, se mi je zazdel vreden vnovičnega premisleka. Kdo pa bi bil oškodovan, če bi vsotico preprosto pospravil? Banka zagotovo ne, ker denar očitno ni izviral iz avtomata, a četudi po kakšni pomoti bi, kaj pa takšna vsotica pomeni v nepregledni gmoti denarja, ki se vali skozi banko. Pa naj bolj pazijo nanj! Če gre za prisvojeni denar, pa bi bilo le težko najti pravega lastnika, saj je v ozadju morda večkratno kriminalno dejanje. Tako bi zajetna vsota romala v nekakšen splošen proračun, od tega pa ne bi nihče imel nič. Ali je razumno izkazovati nekakšno višje poštenje, ko od tega ne bo nobene pametne in razvidne koristi?

Še ena misel je usekala vame: kaj pa, če so bankovci ponarejeni? In še naslednji pomislek: kaj pa, če je za vsem tem nekakšna past? Toda v hipih, ki so mi bili še na voljo, sem si odgovoril, da ponarejenih bankovcev vpleteni zagotovo ne bi skrili v režo bančnega avtomata, glede morebitnih drugih pasti pa sem se pomiril: seveda je nekaj tveganja, toda ali ni vse življenje povezano z nenehnimi tveganji?

Ko sem nameraval še nekoliko razmisliti o neštetih oblikah tveganj, ki nas spremljajo, sem za sabo razločno začutil človeško postavo. Ozrl sem se in videl, da stoje v vrsti vsaj trije ljudje, ki že nekoliko nestrpno čakajo, da jim prepustim prostor pred avtomatom. Nobenega časa nimam več, odločiti se moram še ta hip in ukreniti kaj v skladu s svojo odločitvijo. Še enkrat na kratko pogledam svojo režo, ki pa se je na moje presenečenje zaprla (!), celo tako zelo, da ni videti nobene sledi za njo, kot da je sploh nikoli ne bi bilo. Nejeverno gledam v spodnji del avtomata, kjer je še pravkar tičalo vsaj deset tisoč evrov, zdaj pa ne vidim drugega kot gladko kovinsko površino. Da bi upravičil svoje nekoliko dolgotrajno postavanje pred avtomatom in razblinil morebitne sume čakajočih, ponovno sprožim ukaz za prikaz stanja na svojem osebnem računu in pritrdilno odgovorim na vprašanje, ali želim imeti izpisek, čeprav že od prej vem, da mi bo že v naslednjem hipu pojasnjeno, da izpisa ne morem dobiti. Nato se še enkrat ozrem v zaslon, s katerega so izginila sporočila in vprašanja in je zdaj že na voljo naslednjemu čakajočemu. Že korak stran od avtomata še enkrat oplazim mesto, kjer sem prej razločno videl režo in sveženj bankovcev v njej, ter se obotavljaje in v nekakšnem razvežnjenem stanju napotim po ulici.

Krivični očitek

Dogajanje je potekalo nekako dvodelno. Najprej se vidim v moderni, a puščobni veliki pisarni. Pisalne mize so razpostavljene tako kot v šolskem razredu, po dve in dve skupaj. Po dva uslužbenca torej sedita drug poleg drugega in sestavljata nekakšno intimno skupnost, če je o intimnosti v pisarni sploh mogoče govoriti.

V naši pisarni nas sedi kakšnih šestnajst, nisem nas preštel, število je zgolj moja približna ocena. Prav tako ocenjujem, da nas je približno polovica moških, polovica pa žensk. V sobi, skoraj dvorani, vlada brezmadežen mir. Vsakdo izmed nas sedi vzravnano za svojo mizo, pred seboj imamo zaslone računalnikov, prsti nam drse po tipkovnici, od časa do časa sežemo po miški in pritisnemo na njeno tipko. Vse, kar je slišati, je rahel, komaj zaznaven šumot udarjanja ubogljivih tipk, ki se staplja v nemoteče brenčanje.

Pisarna je utečena, naj se že ukvarja s čimer koli. Uslužbenci so očitno tu že dolgo, vsi se poznajo med sabo, ni opaziti nobenih zvedavih pogledov ali kakršne koli zadrege ali česar koli drugega. Vsakdo je zatopljen v svoje opravilo, ki ga bo tu očitno opravljal ves delovnik. Zatem se bodo zasloni zatemnili, šumot tipkanja bo potihnil, brenčanje bo nekaj časa odzvanjalo samo še v mislih odhajajočih; in naslednji dan se bo prizor do zadnje pike ponovil.

Samo jaz sem v pisarni prvi dan, a tudi vame se ne zazre nobeno oko. Usedem se za edino prazno pisalno mizo, v drugi vrsti od »katedra«, ki ga seveda ni. Zraven mene opravlja svoje delo gospa srednjih let, Manuela po imenu: visokorasla, z vitkostjo srednjih let, z lasmi, zadaj spetimi v figo, s koščenim, pravilno oblikovanim, a neprivlačnim obrazom, z izrazitimi očmi, kot ustvarjenimi za zbrano zretje v računalniški zaslon, z dolgimi prsti, ki se prilegajo tipkam na tipkovnici, z zlato zapestnico, ki pobliskuje z njene roke. Ko se usedem in si približam zaslon, ji vljudno pokimam; ne želim je motiti z izrazitejšim pozdravom. Svoj pogled premakne name, ne da bi obrnila glavo, za trenutek me premotri in mi takoj zatem pokima, kar pomeni, da je moj pozdrav sprejela.

Med vnašanjem besedila in med drugimi operacijami si prizadevam, da bi bil kar najmanj opazen. Zavestno se kontroliram, da ne bi kakšne vtipkane besede šepetaje spregovoril, kar je sicer moja napaka. Ves čas skušam imeti usta zaprta. Trudim se, da bi bilo moje udarjanje po tipkah skoraj neslišno. Prizadevam si, da bi napravil čim manj gibov. Ne oziram se naokrog, kolegice in kolege za drugimi mizami bolj slutim kot vidim. Zavedam se, da sem prišlec z drugačnimi drobnimi navadami in izkušnjami in zato gotovo vsaj do neke mere moteč. To bom toliko časa, dokler se ne bom s človeškimi silhuetami, s katerimi sem obdan, stopil v eno. Čim prej mi bo to uspelo, tem bolje.

Od strani, ne da bi premaknil glavo, nekajkrat s pogledom oplazim svojo sosedo. Zdi se popolnoma zaverovana v svoje delo, toga in nepremična, skoraj neživa, kot izklesana iz trdnega kosa ledu. Toda v očeh, ki prenikajo iz ledene mase in ki se zde prav tako brezizrazne in ledene, povsem prosojne, preberem nekaj kakor nelagodnost. Občutim, da jo moja navzočnost moti. Raje bi bila sama zase, kakor je bila vajena. Že samo dejstvo, da se je zraven nje naselila nova silhueta, naj je še tako nevidna in neslišna, moti njeno poslovno zbranost. Prizadevam si, da bi vse svoje gibe (prstov, glave) skrčil na minimum, skušam se stisniti vase in se skoraj izničiti. Globoko razumem gospo, da ji je ta novi element, ki sem jaz, neljub in da se bo težko sprijaznila z njim.

Od tod dalje se dogodkov le slabo spominjam oziroma se jih skoraj ne spominjam. Moral sem nekam oditi, ne vem več, ali so bili to službeni opravki ali pa sem odšel v sanitarije. Toda ko sem se vrnil v pisarno, da bi se spet usedel za svojo mizo in nadaljeval svoje delo, sem lahko samo opazil, da moje mize ni več. Tam je bila samo pisalna miza gospe Manuele, ki jo je krasil šopek suhega cvetja v kristalni vazi (to dejstvo mi je ostalo v spominu). Gospa Manuela je negibno in brezizrazno, tako kot prej, s svojimi izrazitimi ledenimi očmi zrla v svoj zaslon, njeni beli koščeni prsti z negovanimi, nadvse dolgimi nohti pa so se neslišno dotikali tipk na tipkovnici. Ni se zganila, ni se ozrla. Opravljala je svoje delo, kot da ga opravlja od vekomaj in ga bo opravljala vekomaj.

Zazrl sem se v parketna tla ob njeni mizi. Na njih je bilo opaziti sledove moje mize, za katero sem še malo prej sedel, toda sledovi so bili skoraj neopazni; opaziti je bilo le opraskano oziroma oguljeno površino lakiranega parketa na mestu, kjer je bil še malo prej nameščen moj stol. Dvakrat, trikrat sem s pogledom preveril, ali je tisto res gospa Manuela; ali je suho cvetje res tisto, ki sem ga opazil prvikrat; ali se morebiti nisem zmotil in sem zašel v del pisarne, ki sem ga poprej spregledal. Ne, nisem se zmotil. To je bila gospa Manuela, moja miza z računalnikom in zaslonom ter tipkovnico in miško pa se je medtem dobesedno udrla v tla, izginila.

Kot prišlec, ki je tu prvikrat in še ne pozna normativnega obnašanja in se zato obnaša nesproščeno, sem negibno obstal na mestu in mrzlično razmišljal, kaj naj storim, kaj naj ukrenem. Najprej sem sunkovito razmislil, kaj se je zgodilo in kaj lahko iz tega sklepam. V hipu sem dojel, da sem gospe Manueli še mnogo bolj neljub, kot sem prej občutil. Nikakor ni mogla prenesti moje bližine, vendar mi v svoji zledeneli vljudnosti tega ni želela sporočiti. Izginotje moje mize je bilo vsekakor njeno delo, čeprav ga zagotovo ni opravila sama. Morda so to namesto nje opravili njeni kolegi, ki zdaj z nobenim znamenjem niso izdali, da bi se med mojo kratko odsotnostjo zganili od svojih zaslonov. Morda je to storilo pomožno osebje, ki navadno opravlja takšne selitve. Toda takšno razmišljanje je povsem neplodno. Rad bi le vedel, zakaj je bilo to storjeno. Morda je bila gospa od nekdaj vajena sedeti sama in sploh ni prenesla misli, da bi svoj delež poslovnega prostora s kom delila. Morda je o tej možnosti ni nihče obvestil. Morda bi moral koga povprašati, preden sem se naselil ob njej, čeprav je bila to edina prazna miza. Tudi to razmišljanje je brez haska.

Hitrim vprašanjem, ki so se mi porajala, je sledila praznina. Ne vem, ali sem koga kaj povprašal, toda bržkone ne. Ne vem, ali je bilo mojo hudo vznemirjenost opaziti, toda bržkone jo je bilo, a se ni nihče zmenil zanjo. So že imeli razloge za to. Nenadoma pa sem se ugledal pred svojo mizo, ki pa se ni več dotikala mize gospe Manuele, ampak je stala sama samostojno zunaj na hodniku pred pisarno. Za mizo je bil moj stol. Na mizi je bil odprt moj zaslon natanko na strani, ki sem jo imel še malo prej v obdelavi. Sproščeno sem vdihnil in se usedel. Do neke mere sem se zavedel, da sem tu na hodniku nekako degradiran, izločen, nesprejet, hkrati pa sem se hvaležno ozrl na velika okna, ki so razsvetljevala dolgi, prostrani, snažno učinkujoči prostor. Odprl sem usta, da bi se nadihal zraka, ki je vdiral skozi odprte oknice. Sproščeno sem se zleknil v stolu, s prsti sem svobodneje kot prej udarjal po tipkah. Zalotil sem se, kako brez zavor šepetaje izgovarjam besede, ki jih odtipkavam. Tu na hodniku, kjer je ves prostor samo moj, ne morem nikogar zmotiti. To je za prišleca, ki še nikogar ne pozna in ki še ni polnokrven član kolektiva in se ne počuti sproščenega, najboljši možni delovni prostor. Tu lahko sproščeno opravljam svoje delo, skozi stekleno steno pa lahko kljub temu vsak hip kot na dlani vidim razred svojih kolegov in med njimi tudi negibno gospo Manuelo, ki lahko zdaj v miru in nemoteno opravlja naložene naloge.

Zdaj pa je tu še drugi del. Namesto razsežne pisarne in prostranega hodnika pred njo je dogajanje preseljeno v dnevno sobo mojega stanovanja. Ljudje, ki sedijo v naslanjačih, so enako neprepoznavni. Edina prepoznavna je gospa Manuela, ki vzravnano in nekako hladno sedi nasproti mene in me motri s svojim mrzlim, ledenim pogledom. V svojem lastnem stanovanju ne morem biti prišlec, ampak igram vlogo gostitelja, celo šefa, ki mu je naloženo obvladovati delovni proces, zaupan skupini, ki jo sestavlja tudi gospa Manuela. Vse je kristalno jasno. Medtem ko je večina kolektiva na dopustu, je nam zaupana naloga opraviti najvažnejša in najnujnejša dela. Ne ve se natančno, kakšna so ta dela, a je slutiti, da gre za medij, bržkone za časopisni. Čeprav je čas poletnih dopustov, mora časopis iziti in napolnjen mora biti od prve do zadnje strani.

Nas pa, ki moramo to opraviti, je le malo. Nimamo časa, da bi hodili okrog in nabirali novice in podatke. Nimamo časa, da bi se udeleževali tiskovnih sestankov. Nimamo časa, da bi prebirali tuje časopise in iz njih prevedli najzanimivejše enote. Še celo za kakršno koli raziskovalno delo nimamo časa. Preden začnemo delati, zato naročim članom skupine, naj odmislijo običajne postopke in naj se preprosto usedejo za računalnik in odtipkajo vsak svoje sanje. Navsezadnje bo tudi za odjemalce, bralce torej, takšna enkratna (poletna) sprememba zanimiva in dobrodošla. Tudi sanjski prizori so lahko sestavni del naše resničnosti in smo jih zato dolžni posredovati, čeprav nam to navadno ne pride na misel.

Člani skupine se molče strinjajo in se že potapljajo v svoje sanje. Le gospa Manuela, vajena ustaljenih postopkov, je nekako nemirna in nasprotujoča. S svojim poudarjeno pravilnim, vzvišenim glasom izjavlja, da si je predstavljala to nadomestno delo kot prijeten oddih, zdaj pa vidi, da gre skoraj za pravo službo.

Medtem ko se člani skupine že lotevajo naložene naloge, se sam, preden se bom lotil obdelave svojih sanj, lotevam nekaterih fizičnih del, ki se zde nujno potrebna, saj se končno vse dogaja v mojem stanovanju oziroma v stanovanju moje družine. Zazrem se v zamazana okna, ki jih je treba nujno pomiti, še prej pa z omelom očistiti pajčevin, ki so se nabrale v kotih. S hrumečim sesalnikom se potikam med člani delovne skupine in čistim parket. Nato se vidim klečečega na tleh − pod kolena sem si položil zloženo odejo, da me ne bi preveč žulilo. Iz rumene plastenke zlivam na tla voskasto parketno loščilo in ga z voljno krpo vtiram v les. Po nekaj minutah sušenja se bo parketna površina bleščala, ne da bi jo bilo treba poprej drgniti. Zatem se vidim, kako odpiram okna, da bi prostor prezračil, saj si vendar ne morem dovoliti, da bi sprejemal goste, čeprav delovne tovariše, v neprezračenem, zaudarjajočem prostoru. Še isti hip pršim čistilo ostrega vonja v umivalnik, na kad, na pipe, ki se prebujajo iz svoje motnosti in dobivajo zaželeni blesk, kakršen je živo naslikan na plastenki.

Od delovne zagnanosti mi po obrazu polze potne kaplje in se mešajo s prašnimi delci, ki puhte iz sesalnika. Nenadoma opazim, da nisem ustrezno oblečen, ampak imam malomarno navešena le delovna oblačila. Napotim se v garderobo, da bi se preoblekel, med potjo pa me že prevzemajo misli na lastne sanje, ki jih bom nekaj minut zatem odtipkaval na svoji tipkovnici, torej na delo, ki sem ga sam naložil svoji skupini kakor tudi samemu sebi.

Tedaj se odpro vrata in zagledam svojo ženo, ki se je sredi delovnega dne nepričakovano in nenapovedano vrnila iz službe. Ko me ugleda napol oblečenega, prepotenega in umazanega, skratka neurejenega, dobi vtis, da sem šele pravkar vstal in še nisem utegnil stopiti v kopalnico. Iz nje se izvije skoraj grozljiv krik presenečenja, da še ob tej pozni dopoldanski uri nisem urejen in nameščen za tipkovnico. Njene oči, izraz njenega obraza, njene ustnice izražajo zgroženost nad malomarnim, zanemarjenim videzom soproga, predvsem pa nad dejstvom, da ob uri, ko so ljudje vsak zase zatopljeni v svoje opravilo, tavam okrog brez dela in nadvse malomarno opravljen. Skušam ji zakričati, da je njen očitek krivičen, da me je zalotila v trenutku prelevitve, da sem že sesal, drgnil, loščil, čistil, ometal in da se bom vsak hip lotil naslednjega, bolj duhovnega delovnega procesa, da združujem dvoje sicer teže združljivih opravil, da dajem od sebe največ, kar morem. A se zavem, da bi bilo kakršno koli dopovedovanje nesmiselno. Videla je, kar je videla, in občutila, kakor je občutila. Z nobeno besedo ne bom pregnal njenih občutkov in razumevanj. Za vedno se bodo naselili v njej in jo navdali z žalostjo. Zaradi vsega, kar vidi in kakor dojema, se bo čutila prevarana.

V goščavi predmetov

Stojim sredi neznansko razsežne dvorane in se razgledujem na vse strani. Dvorana je dolga vsaj trideset metrov, široka več kot deset, mogočna prehoda na obeh straneh vodita v nove podobne dvorane. To, po kateri se razgledujem, ali bolje: skozi katero se prebijam, razsvetljuje diskretna, mirna svetloba z oken pod stropom, kot v kakšni namensko urejeni umetniški galeriji. Prebijam pa se skozi goščavo predmetov, ki stoje na tleh, tik mene; ki se opirajo na stene, so obešeni nanje ali visijo na nevidnih nosilcih. Ste se že kdaj znašli v zares zatlačenem stanovanju, kjer ste se morali stisniti vase, če ste hoteli stopati po njem? V življenju sem videl dosti stanovanj, ki so bila čez vsako mero meblirana, tako da so učinkovala temačno, in so bila zaprašena, ker jih je bilo skoraj nemogoče čistiti, in zastrta s pajčevinami, ki jih nista dosegla ne metla in ne sesalnik, ter zasuta s svaljki prahu, ki so se zalepili po kotih in drugih nedosegljivih delih. V takšnih stanovanjih sem previdno tipal predse, se zadeval ob stene, trepetal, da česa ne prevrnem. Toda enkrat samkrat sem se znašel v neki stari hiši, pravzaprav v vili, ki je bila v resnici do skrajnih mej zatrpana. Vsa vila, vsi njeni prostori so se zdeli kot zaprt kubus, v katerega strop so izvrtali luknjo, da bi skoznjo nasuli predmetov, kolikor bi jih pač šlo v notranjost, in jih z dolgo železno palico še potlačili vanjo. Praktično je bilo to videti tako, da sem ob prve kose pohištva zadel takoj za glavnim vhodom. Na stopnišču, ki je bilo nekoč načrtovano široko, tako da je odrasel par lahko stopal vštric, so zdaj ležale prevrnjene omare, kot da jih pravkar nekam selijo, čeprav so v resnici tam mirovale v enakem položaju že od tedaj, ko so jih res želeli nekam prenesti, a so se sredi dela svojemu namenu odrekli. Ob stopniščni ograji je bilo le toliko prostora, da si s težavo, zares stisnjen vase, rinil navzgor in pri tem brisal prah z ograje in z vrat prevrnjenih omar. Ko sem v tisti vili, po kateri me je vodila gospodarica, uspel priti v nekdanjo bleščečo jedilnico, sem moral obstati takoj za priprtimi vrati, kajti odpreti se jih zaradi številnih kosov pohištva, ki so stali takoj za njimi, ni dalo. Gospodarica je z mize, ki je bila do roba in čez naložena z odloženimi lonci, s krožniki, čajniki, z jušniki, s škatlami, knjigami, starimi časopisi, z zavoji z oblekami in nerazpoznavnimi drugimi predmeti, odstranila nekaj škatel, druge pa s komolcem odločno odrinila, tako da je na robu mize nastalo štiri kvadratne decimetre prostora; tja je postavila porcelanasto skodelico kave, s katero mi je želela postreči. Hkrati mi je spraznila stol, ki je bil poprej prav tako zvrhano naložen. Sama se je ustopila tik mene, kajti več prostora ni bilo, in se v takšnem nelagodnem, nadvse utesnjenem položaju pogovarjala z mano. Izročiti bi mi bila morala neke listine, za katere sva se dogovorila po telefonu. Zdaj mi je razlagala, da so nekje na dnu omar sosednje sobe, prizadevala si je že, da bi prišla do njih, a ji to doslej ni uspelo. Nekoliko je odškrnila vrata tiste sobe, ki jo je imenovala salon, da sem lahko pokukal vanj in se prepričal o resnično težavni dosegljivosti, v resnici že nedosegljivosti tistih papirjev. Kar sem videl, je presegalo kakršno koli predstavo. V sobi so bile omare postavljene (potisnjene) druga ob drugo, očitno so nekdanji salon uporabili kot skladiščni prostor in so tja nanosili pohištvo tudi iz drugih sob. Skozi tenke reže med eno in drugo omaro sem lahko v ozadju videl predalnike, položene drugega vrh drugega. Prostor nad omarami in nad tako zloženimi predalniki je bil poln porumenelih, napol razcefranih škatel z bog ve čim, na katerih je lebdela debela plast kosmičastega prahu, ki se je ob priprtih vratih odlepljal in se zibal v redkih vmesnih prostorih. Iz omar je pogledovalo vanje že davno zloženo perilo, ven so kukale staromodne obleke, za steklenimi vrati knjižnih omar je bilo (zaradi umazanije) le slutiti neštete hrbte starih knjig, po katerih ni segal nihče več. Nisem zdržal dolgo, prav kmalu sem začutil prah v grlu, tista grozna temačnost, zaudarjajoča po plesni, me je pripravila, da sem se hitro odpovedal listinam, ki sem si jih prej tako zelo želel. Hotel sem čim prej oditi, pobegniti, vdihniti svež zrak. Na hitro sem se zahvalil za naklonjenost, za prizadevanje, in že sem, otepaje z rokama, rinil po zadelanem hodniku in zatlačenem stopnišču na prosto, preden bi se zaprašil do konca, otrpnil in se morda popredmetil tudi sam.

Ta tesnobni spomin navajam za lažje vživljanje v razstavno dvorano, sredi katere sem se znašel. Njena zatlačenost s predmeti je drugačna kot v tisti vili, že zaradi višine dvorane je zračnejša, manj tesnobna, poleg tega predmeti, ki so očitno razstavljeni, niso odloženi brez reda, ampak so, nasprotno, smiselno izbrani in urejeni. Na prvi pogled je videti, kot da gre za amatersko zbirko najrazličnejših predmetov, kakor so pač prišli zbiratelju pod roko. Seveda pa je amaterstvo izključeno že zaradi velikosti razstavne dvorane in velikosti dvoran, ki očitno leže ob njej, pod njo in nad njo. Šele drugi, prodornejši pogled na dvorano mi pove, da gre za nekakšen red, ki pa ga ni mogoče takoj razvideti.

Tudi tu so na primer razstavljene najrazličnejše omare, bodisi take za perilo ali obleke bodisi take z najrazličnejšimi predalniki, nadalje knjižne omare pa kredence in omare za spominke, nekatere izdelane še v slogu alt deutsch, druge secesijske in tretje zaobljene v slogu zgodnjih petdesetih. Med njimi je nekaj nizkih omaric, kakršne uporabljajo šolarji. Vse te omare pa so že na prvi pogled rabljene, bržkone odslužene, vsekakor potrebne temeljite prenove in popravila. Kakšna vrata komaj še visijo na zarjavelih tečajih. Kakšen predal je napol odprt, ker se zaradi izrabljenih vodil ne da več zapreti. Nekatera stekla, ki so sestavni del omar, so preprežena z drobnimi mrežastimi razpokami, nekatera so zares počena, nekatera povsem razsuta. Omare so večidel lakirane, vendar je lak na njih ostarel, porjavel ali pa je poln ogrebotin.

Blizu predela z omarami je na ogromnih mizah − javorjevih, smrekovih ali prevlečenih z umetnimi masami, ki so tudi že vse črvive, opraskane in skratka zdelane − razstavljenih nešteto krožnikov: velikih, od že skoraj velikanskih do čisto majhnih; porcelanastih, keramičnih, glinenih, pločevinastih. Večidel so celi, nekateri tudi oddrobljeni in tu in tam razpokani. Zlasti porcelanasti so polni drobnih zarez in rumenih madežev, ki so se za vedno vtisnili vanje. Ob njih je več sto žlic in desertnih žličk, vilic, nožev. Za njimi se šopirijo najrazličnejši lonci in kozice, tudi ti so vsi oškrbljeni, znotraj in zunaj, nekateri imajo odlomljene ročaje. Pod mizo je videti nekaj starinskih nočnih posod, nekaj jih je iz porcelana, celo poslikanih, na koncu vrste je nekaj skromnih pločevinastih in prevlečenih z emajlom.

Sledi oddelek, ki ga sestavljajo sami drobni predmeti. Na nevidnih nitih visi na tisoče zarjavelih šivank, ob njih je razstavljenih več sto škarjic, pincet, brusil za nohte, zbirko končuje grmada povsem zarjavelih brivnikov, bodisi takih za trajnejšo rabo ali pa takšnih za enkratno britje. Ob njih se vrsti zbirka krtač, katerih nekdaj dolge kocine so skoraj povsem izrabljene. Pod njimi je na ogled morda tisoč pločevinastih okroglih škatlic, v kakršnih so nekoč prodajali globin za čiščenje čevljev. Čeprav so tudi te hudo zarjavele, se skozi rjavino prebija še pred leti vsiljiva reklamna kričavost. Tik zraven je zbirka podkvic, s kakršnimi so nekoč opremljali podplate čevljev, da bi bili dlje za rabo. Vsaj nekaj tisoč jih je oziroma več kilogramov. Ob njih je steklenička, do vrha napolnjena z drobcenimi žebljički, s katerimi so nekoč pribijali te podkvice.

Nekje drugje v tej razsežni dvorani so razstavljena najrazličnejša oblačila, najprej otroška, začenši s tistimi za dojenčke, sledi nešteto zakrpanih in preluknjanih kratkih hlač in kosov perila in nato desetine in desetine najrazličnejših oblek, od katerih nekatere pri ogledovanju sprožijo nasmeh, na primer pogled na pumparice, kakršne se že zdavnaj ne nosijo več in ki so se zapenjale pod kolenom. Ali na pretirano široke hlačnice, kakršne je narekovala neka davno opuščena moda. Ali pogled na nešteto belih srajc z ostro zašiljenimi ovratniki, ki jih stiskajo trdno zvezane kravate. In tam so čepice, kape, klobuki, rokavice …

Oziram se naokrog, da bi kje ugledal kakšno razlago, kakršna običajno spremlja razstavne eksponate, a zaman. Zatem se razgledujem, ali ni kje v dvorani kustos, da bi mi razložil pomen razstavljenih predmetov, a je tudi to moje oziranje zaman. Med vso to vestno in natančno razporejeno staro šaro ni tudi nobenega drugega obiskovalca oziroma razgledovalca. Za hip se vprašam, ali nisem kustos morebiti jaz sam in bo že prihodnji trenutek ravno meni zastavljeno vprašanje o smiselnosti in ozadju razstavljenega gradiva. A si ne znam odgovoriti.

Sprehod po razstavni dvorani mi navadno prebudi zvedavost. Skušam dojeti sporočilo, ki mi ga pošiljajo nevidni in neznani razstavljavci, skušam iz njega kaj iztržiti vsaj za svoje delo. Kaj mi na primer sporoča tale razstava, sredi katere sem se znašel? Ne razvidim. Da ni mogoče pogled na vse te neštete odslužene predmete, zarjavele, razpokane, razjedene, samo prikazen v sanjah ali bog ve kakšna virtualna predstava, v katero sem potisnjen? In če je, kakšna je moja vloga v tem? Je to samo primerna scenerija za pripetljaj, v katerem bom odigral glavno vlogo ali vsaj stransko ali pa zgolj vlogo naključnega mimoidočega? Ali pa je vse to natreščeno skupaj kar tako, naj si ob tem vsakdo misli, kar si hoče?

Trudim se, da bi bilo videti, kako sem se poglobil v razstavljene zbirke in kako vidim v njih nekaj več. Vsekakor je razstava urejena po nekakšnih trdnih principih. Za njo je videti trden namen, razločen načrt, veliko najrazličnejših strokovnih prizadevanj. O vsem tem bi mi lahko, ne da bi se moral sam kaj truditi, sporočili v spremnem katalogu ali pa napisali na listke ob razstavljenih predmetih ali pa bi me o tem v vznesenih šolmoštrskih besedah poučila kakšna vznesena vodnica po razstavi. Morda pa gre prav za to, da se mora razgledovalec do razumevanja globljega smisla videnega dokopati sam?

Med razstavljenimi omarami nenadoma prepoznam eno, ki je podobna moji nekdanji. Ko si jo pogledam pobliže in otipam njeno nerodno ključavnico, se zavem, da je tudi v resnici bila moja. Otipam desko na njenem dnu, za katero je skriven predal, in res jo lahko izvlečem. V predalu še tičijo moji nekdanji, že zdavnaj izgubljeni šolski zvezki, popisani z mojo skrivenčeno pisavo. Zatem se zavem, da so bile tiste smešne pumparice, ki bi jih s težavo navlekel nase kakšen dvanajstletnik, nekoč moje. Prepoznam krpe na njih in goste šive, s kakršnimi je potrpežljivo ure in ure krpala oblačila moja mama. Potemtakem so moje tudi vse tiste šivanke in igle in škarjice in seveda tudi brivniki. In tu so krožniki, iz katerih sem kdaj jedel, in lonci, v katerih se je kuhala hrana zame. In iz knjižnih omar pogledujejo stotine, ne, tisoči knjižnih hrbtov, ki sem jih imel kdaj v rokah ali se celo s strastjo zagrebel v njihovo vsebino. V tej razstavni dvorani so smiselno in v urejenih vsebinskih zbirkah zbrani nešteti predmeti, ki sem jih kdaj uporabljal, na katerih sem sedel ali spal ali jih imel samo za okras. Skozi širok prehod v naslednjo dvorano je slutiti novo in novo predmetnost, s katero sem bil kakor koli povezan: sanke, smuči, dvokolesa, čolni. Na velikih zaslonih v ozadjih teh dvoran se mi kažejo še drugi predmeti, ki jih prepoz-navam: tramvajski vozovi, železniški vagoni, ladje, ki plovejo po Jadranu, celo letala; neštete druge razstavne dvorane, v katere sem kdaj vstopal, železniške in letališke čakalnice; najrazličnejše ulice, po katerih sem kdaj koračil: pariške, londonske, berlinske, new-yorške, clevelandske, pekinške … Zavem se, da so tu razstavljeni, načrtno in nadvse pregledno, vsi nešteti predmeti in celo okolja, ki spremljajo človeka od rojstva do smrti, v tem primeru predmeti, ki so kakor koli povezani z mano. To seveda ne more biti prava realna predstava, saj se tudi ne spominjam, da bi kupoval kakšno realno vstopnico ali da bi zanjo odšteval kakšen resnični denar. To je lahko samo hipen sen, ki mi ga je iz seštevka vseh odsluženih predmetov na svetu pričaral računalniški program, v katerega so poprej vstavili nekaj znanih dejstev o mojem doslejšnjem bivanju in početju in na podlagi katerih je izbruhnilo vse to pozabljeno predmetje.

Da bi se prepričal o svojem pravilnem sklepanju, skušam vzeti v roke svoje nekdanje, do konca zakrpane pumparice. Sežem po njih, jih potežkam, toda ne občutim dotika blaga, ne zaznam nikakršne teže, zdavnaj pozabljeno, odsluženo in zavrženo oblačilo mi spolzi iz rok in se pred mano razblini v nič. Ko se zatem ozrem po neštetih drugih zbirkah, ki so še pravkar napolnjevale dvorano, ne vidim ničesar več. Sam samcat stojim na bleščečem parketu sredi velikanske dvorane. Svetloba, ki se usipa z oken visoko pod stropom, me ščemi. Nekje v dalji za širokim prehodom v drugo podobno dvorano vidim uniformirano kapo paznika. Očitno je, da se prava razstava začenja šele onkraj.

Kazen za slabo vedenje

Minila sta dva tedna, odkar sem napisal kratek esej, v katerem se mi je posrečilo ob nekem povsem aktualnem dogodku zarisati svoj pogled na življenje; menil sem, da sem to storil nenavadno jedrnato in iskrivo, ko pa se je mojemu mnenju pridružila tudi moja žena in mi razgnala zadnje dvome o morebitni premajhni jasnosti mojega pisanja, sem ga odposlal na elektronski naslov znanega časopisa, potem ko sem poprej pošiljko za vsak primer uredniku napovedal po telefonu, kakor se spodobi v biznisu. Odtlej sem nestrpno pričakoval kakršen koli odmev; ne ravno takojšnji natis, ampak vsaj urednikovo strinjanje, obvestilo, kdaj približno bo esej objavil, morda pa tudi njegovo zavrnitev, naj bi bila še tako boleča. Toda minevali so dnevi, in časnik je prihajal predme brez mojega članka, urednik pa tudi ni dal glasu od sebe. Da ni morda kam odpotoval?

Seveda sem se v uredništvu tistega časnika že kdaj mudil, toda tega je že dolgo. Nikakor nimam navade pohajati po uredništvih, razkazovati se in opozarjati nase ter pritiskati na urednike. Jaz sem storil svoje, urednik pa bo storil svoje, nobenega smisla nima spraševati in motiti zaposlenih ljudi. Potrebno je pač nekaj potrpežljivosti, pa se vse nekako izide.

Od tod naprej preprosto ne morem iz spomina izbrskati nič, prav nič. Vem samo, da sem se znašel v uredniški sobi tistega časnika; ne vem pa, ali sem sploh imel namen iti tja ali me je tja pripeljal kakšen drug opravek ali pa je bilo nekaj tretjega. Zvedav za vse tiskane stvari, kot sem, sem s pogledom begal naokrog in se ustavil na papirjih sredi mize. Pravzaprav, če sem natančen, niso bili navadni papirji, ampak je bila nekakšna naprava, v katero je bila vložena filmska folija s posnetim besedilom, pod njim pa je bilo že odtisnjeno besedilo. Nisem zelo izveden v teh stvareh in sem tako reč videl prvikrat. Morda sem, nerazgledan po moderni elektronski tehniki, ki se je vsakokrat nekoliko prestrašim, videl v resnici nekaj drugega in je bilo to, kar sem videl, samo moja predstava o moderno odtisnjenem besedilu. Če bi šlo za odtis, za tako imenovani krtačni odtis v svinec ulitega besedila, potem bi bil v presoji svojega videnja suveren. Toda kje je že svinec! Shlapel je skupaj z mojo mladostjo.

Nagnil sem se nad film in skušal razbrati začetek besedila. V hipu sem dojel, da gre za moj esej, ki ga torej prav ta trenutek pripravljajo za tisk, in navdala me je nekolikšna evforija. Zdaj ko sem videl svoje delo odtisnjeno s pravimi tiskarskimi črkami, pregledno in razločno, z grafično čvrstim naslovom na vrhu, me je navdalo prijetno veselje, še posebej, ker sem že nekaj časa čakal na urednikov odgovor; in ker mi ni odgovoril, sem že iskal v eseju slabe strani in morebitne vzroke za zavrnitev. Nenadzorovano sem se nagnil nad napravo in nad filmsko folijo in nad podloženi pozitivni odtis besedila, še tisti trenutek pa sem se zavedel, da sem v tujem prostoru, kjer ne smem videti niti tistega, kar razločno vidim, najmanj pa smem pasti radovednost po uredniški mizi. Ker sem videl, da je gospa pri sosednji mizi opazila mojo pretirano radovednost, delala pa se je, kot da ni opazila ničesar, sem ji z besedico, dvema mimogrede navrgel, da gre za odtis mojega eseja. Komaj opazno je prikimala, kar je bilo razumeti, da mi mojo radovednost dobrohotno oprošča.

Toda namesto da bi se tedaj odmaknil od mize in tako pokazal, da me je zaneslo, sicer pa se znam brzdati, sem se primaknil še bliže, se nenadoma usedel, izvlekel odtis iz aparata in začel brati. Takoj na začetku sem naletel na napačno delitev; do te je prišlo, ker je imel računalnik, na katerem so opravili prelom mojega eseja, bržkone neustrezen delitveni program; nato sem se ustavil ob frazemu, ki se mi je zdel med pisanjem duhovit, zdaj pa mi je zvenel nekako ohlapno in stereotipno. Iz etuija sem potegnil rdeč kuli in začel korigirati, kot da je to moje najnaravnejše opravilo, nekaj, kar počnem že od nekdaj.

S korekturami sem bil že nekje sredi eseja − in takole mimogrede sem se z vnovičnim branjem po krajšem časovnem presledku prepričal, da je nakljub nekaterim ohlapnejšim formulacijam, ki sem jih sproti popravljal, prav imeniten, in sem že nekoliko pogledoval v naslednje dni, ko bo bržkone izšel in povzročil takšen ali drugačen odmev −, ko so se vrata sobe odprla in je med podbojem obstal nekakšen preplašen pogled. Ta pogled je pripadal, kot sem hitro dojel, urednikovi tajnici, nekoliko obilnejši gospodični ali gospe, ki se je čvrsto ustopila med podboj in pri priči vzpostavila razločen laserski žarek med svojimi očmi in mojimi rokami. Preplašen pogled? No, to je dokaj nenatančen izraz. Česa takega sploh še nisem videl! Vame je zrlo namrgodeno, skisano, togotno ženšče. Sploh ji ni bilo treba spregovoriti, kajti v hipu mi je dala vedeti, da je moje ravnanje vsega obsojanja vredno. Odmaknil sem roke od odtisa, odrinil sem rdeči kuli in okorno vstal izza mize; pri tem sem bil tako neroden, da se je stol, na katerem sem še pravkar sedel, zvrnil. Hlastaje sem pojasnjeval, razlagal, se predstavljal in opravičeval, predvsem to zadnje. Z izbranimi besedami, ki so se mi trgale iz notranjosti, sem skoraj milo prosil, ali lahko zastavljeno delo dokončam.

− Ne! je stisnila skozi mesnate srčaste ustnice. In pristavila: Brez dovoljenja urednika nikakor ne!

Zdaj sem se še bolj razločno vzravnal, se spet opravičil, napovedal, da bom delo takoj prekinil, oziroma pojasnil, da sem ga že. In ker sem razumel, da moram svoje vedenje, ki je bilo očitno ocenjeno kot nespodobno, razložiti še z dodatnimi besedami, sem mrzlično iskal nove izraze in nove utemeljitve zanj. Hkrati sem se sam pri sebi spraševal, kako mi je sploh lahko prišlo na misel, da sem se kar usedel in začel popravljati, ko vendarle veljam za spodobnega človeka, ki raje vpraša za dovoljenje dvakrat kot enkrat.

Ko se je moj zatikajoči se plaz besed ustavil, je tajnica, ki je bila očitno hudi pes čuvaj uredništva, vendarle izrekla razen svojega ne še nekaj stavkov: Glejte, gospod, kar ste storili, je prestopek, prekršek. Ali se zavedate tega?

Zdelo se mi je, da gre malo predaleč, končno sem le avtor eseja, ki ga pripravljajo za tisk, torej sodelavec časnika. Toda videl sem, da ni samo zelo jezna, ampak jo oblivajo tudi solze. S svojim vedenjem sem jo očitno prizadel v dno srca! Iz tega sem se moral nekako izmotati.

In iz takšne, vse v solzah, so se zatem sunkovito usipale nove obsodbe. Ne spomnim se več njenih formulacij, vame so streljali samo posamezni izrazi, kot vlom … rop … zločin in proti vsem pravilom ter škandal!

Hotel sem še enkrat razložiti, kako sem tako rekoč mimogrede opazil tisti papir, ga prepoznal in kako me je zatem zaneslo, da sem, ne da bi koga vprašal, začel korigirati. To sem storil, ker gre za moj esej, sem hotel reči, seveda pa uvidim, sem nameraval pojasniti, da je zdaj v rokah uredništva, in smem kaj početi z njim le z njegovim dovoljenjem. Toda namesto da bi izrekel, kar sem nameraval, so iz mene zletele besede, ki jih ne bi izrekel niti v najstrašnejših sanjah. Slišal sem se, kako dobesedno kričim: Zdaj je pa dosti, ti skisana, pocmerana, poscana kokoš! Strinjam se, to je škandal! Toda avtorica tega škandala si ti! (Seveda sem jo tikal, kar počno ljudje v pogovoru z neznanim človekom samo v hudi razburjenosti.) Če ti tega ni rekel še nihče, ti jaz povem, da boš po vsem tem letela iz tega usranega in poscanega gnezda, kakor si dolga in široka. Poslej boš lahko svoje tajniške neslanosti stresala samo še v vratarjevi gajbi na hodniku, kajti tja te bodo potisnili še ta hip!

Samemu sebi nisem mogel verjeti, da sem izrekel, kar sem. To niso bile moje besede, to ni bil moj ton. Iz mene je govoril nekdo drug. Moj glas, moj govor je uporabila neka skrivna sila. Toda seveda je prišlo iz mene, in kar se je že zgodilo, sem moral vzeti v zakup. Torej sem z jeznimi, s trdimi koraki stopil iz sobe na hodnik in odvihral.

Še preden pa sem uspel priti iz stavbe, me je dohitel parček, bržkone dva profesionalna sodelavca časnika, ki sta me, tako sta mi dala čutiti, vsaj na videz poznala. Moški je bil nekaj majhnega, kar je skakalo vame in kričalo: A veš, kaj si povzročil? (Tudi ta me je tikal, torej je moral biti hudo jezen.) V enako jeznih stavkih, ki so bruhali iz njega, mi je razlagal, da je tajnica, ki sem jo pravkar tako nečloveško nazjal, samohranilka z dvema otrokoma. A se zavedam, da jo pošiljam na cesto, kamor bo morda v resnici letela?

Njegova kolegica, nič kaj višja od njega, pa je poskakovaje za njegovim hrbtom vihtela nekakšen tiskan pravilnik, v katerem je bilo, kakor sem razumel, natančno popisano, kako se smejo obnašati obiskovalci uredništva časnika; kako se morajo najaviti, v katere prostore lahko vstopajo, kakšna opravila so jim v uredniških sobah dovoljena, na koga se morajo obračati, kakšna dovoljenja potrebujejo. Seveda sem kršil vsa pravila po vrsti. Toda za božjo voljo, sta mi govorila oba hkrati, ne glede na svoje strahotno obnašanje, stori že kaj, da ohranimo tajnico, ki jo imamo tako radi, ki nam je tako potrebna in ki ni storila nič drugega kot branila uredniško posest, branila tako, kot bi branila svoje dvorišče, svoj dom, čisto se je poistovetila s časnikom! Razumi že, samohranilka je, nima svojega doma, tole uredništvo je hkrati njen dom! Morda je šla res s kakšno besedo predaleč, ampak šla je samo zato, ker jo je tvoje vedenje razburilo, jo vrglo iz tira!

Ustavil sem se, težko sem dihal, začel sem zbirati zbegane misli … Morda, kdo ve, bom res moral kaj storiti. Stopiti do glavnega urednika, najtemeljiteje pojasniti svoje ravnanje, nekako razložiti, da besede, ki so bruhnile iz mene, niso iz mojega slovarja, morda … kdo ve, se že nekako opravičiti, ker sem prizadel njihovo tajnico, ki je … ta trenutek še ne vem, kaj je … In še nekaj: sprašujem se, kako sem se sploh znašel tu in se zapletel v vse to. Spomin mi nese samo do tistega laserskega žarka, ki ga je sprožila vame ta tako imenovana tajnica. Ne morem se spomniti, zakaj je to storila, mrz-lično tipam v neposreden čas pred tistim, a se ne morem dotipati do ničesar: pred tistim je ena sama črna tema.

Ob nepravem času

Knjiga je bila naslovljena: Slovenski spisovnik, svetovalec v vseh pisarskih opravilih. Izdala jo je Mohorjeva v Celovcu daljnega leta 1879. Spisal pa jo je neki Andrej Praprotnik. Na skoraj štiristo oguljenih straneh je bilo v arhaični slovenščini v pisnih vzorcih natisnjeno vse, s čimer se je morebiti srečaval piščev sodobnik, od najbolj navadnega bontona do vzorčnih pisem najvišjim državnim in cerkvenim uradnikom. Zlasti so me zabavali vzorci zasebnih pisem, namenjeni najrazličnejšim posebnim priložnostim, na primer zarokam, porokam, obletnicam itd. O tej knjigi, ki sem jo že pred časom odkril v antikvariatu, sem na ulici večkrat poročal znancu oziroma njemu in njegovi ženi, če sem naletel na oba skupaj. Znancu že, toda ne ravno bližnjemu. In sam nisem vedel, zakaj se mi je ob srečanjih vedno sprožila misel na tisto ofucano knjigo. Toda zakonca sta bila vselej vljudno zgovorna, pokazala sta zanimanje, ob mojih približnih citatih iz knjige sta se nasmejala. Torej sem jima obljubil, da jima ob priložnosti knjigo prinesem.

Seveda ne vem, zakaj sem se odločil, da bom obljubo izpolnil prav danes, toda nekoč jo je pač treba. Kar nekaj časa sem se ukvarjal z vprašanjem, kako bi jima knjigo izročil. Najbolj preprosto se mi jo je zdelo potisniti v ovojnico in jo odnesti na pošto. Poštnina za tiskovino, kar je knjiga kljub starosti bila, je neznatna. Ni pa se mi je zdelo posebno varno odposlati kot tiskovino, saj za takšno pošiljko ne dobiš nobenega potrdila. Morda bi pogled na staro knjigo koga zamikal … Moral bi jo torej odposlati v zalepljeni ovojnici kot pismo, a bi bila varnost komaj kaj večja. Pravzaprav bi bilo čudaško in nespametno, če bi se res odločil za pošto, ko pa bi knjigo brez zapletov lahko izročil kar sam. Pri tem me je ovirala ena sama misel, namreč da še nikoli nisem bil pri njiju in da mi je bilo nekoliko nerodno takole sredi dopoldneva nenapovedano vdirati v njun dom.

Vendar nisem želel ne njiju ne sebe bremeniti z napovedanim obiskom. Tako sem se odločil, da bom naslovljeno ovojnico s knjigo preprosto potisnil v njun poštni nabiralnik.

S knjigo v ovojnici stojim pred mogočnimi vrati starodavne meščanske stanovanjske hiše, v kateri domujeta, in se na hitro sprijaznjujem z dejstvom, da so nabiralniki skriti nekje za zaklenjenimi vrati. Nič hudega, to bi bil lahko pričakoval. Tako poiščem na nalepkah ob domofonu ime mojih naslovnikov in pozvonim. Gospo, ki se oglasi, prosim, naj mi odpre vrata, toliko, da vržem prineseno v njun nabiralnik. Toda vztraja, naj se povzpnem k njima v nadstropje. Jaz pa vztrajam pri svojem, češ da se mi mudi.

Nekoliko pozneje onemoglo poskušam potisniti knjigo v preozko režo nabiralnika, a nikakor ne gre. Ko začnem potiskati nekoliko nasilno, začno vratca nabiralnika hreščati, in tako takoj odneham. Zdaj sem, hočeš nočeš, prisiljen slediti gospejinemu povabilu. Koračim iz nadstropja v nadstropje. Ker razumljivo nisem imel namena knjige izročiti osebno, se nisem pozanimal, v katerem nadstropju stanujeta. Tako se ustavljam pri enih, drugih, tretjih … vratih, si natikam očala in črkujem imena. Končno! Gospe, ki mi na moje zvonjenje (joj, kako nasilno cvili zvonec!) odpre vrata, pomolim ovojnico s knjigo in se že umikam. Toda gospa vztraja, da moram vstopiti. Branim se na vse kriplje, ko že stopa med vrata moj znanec, me prime za roko in me odločno vleče v notranjost. Ravno v pravem trenutku si prišel, mi pravi. Ne, nikakor naju ne motiš, mi zatrjuje. Čakava, da nama pripeljejo nov pralni stroj in odpeljejo starega. Napovedani so za čez četrt ure. Imeli bomo ravno zadosti časa, da se usedemo in popijemo kavico, saj jo boš, kajne?

Prinesene knjige sta nadvse vesela. Takoj danes se je bosta lotila. Začneta se meniti, kateri jo bo bral prvi. Znanec je nadvse radoveden, a se odloči, da bo knjigo galantno prepustil ženi. Medtem ko se gospa vrti okrog aparata za kavo, mi pojasnjujeta, dopolnjujoč drug drugega, da je stari pralni stroj odpovedal po petindvajsetih letih. Pravi čudež! Ko ga je serviser odprl, je skoraj kriknil od začudenja, tako strohnela je bila notranjost. Pod njegovim pogledom so se zarjavele cevi dobesedno sesipale v rjast prah. No, zdaj bo zadeva vsak hip rešena, danes gre to tako elegantno. Izbira novih strojev je neskončna. Niso poceni, a spet ne tako dragi kot pred petindvajsetimi leti, ko sta morala za nakup najeti kredit, poprej pa seveda vložiti prošnjo zanj, iskati dva poroka, čakati … Pogovor se konvencionalno zavrti okrog pomembnosti izuma pralnega stroja, ki je gospodinjam odvzel nadležno, težavno, mokro in pogosto nadvse nevarno opravilo (kuhanje perila v velikem perilnem loncu na razgretem štedilniku, štrobotajoč krop, oblaki pare …).

En dva tri gospa prinese kavo, povpraša, ali morda želim zraven mleko, in sprašuje po vrsti sladkorja, s katerim si navadno sladim kavo. Udobno se namestimo v stolih, s pogledom se sprehodim po umirjeni skladnosti njunega stanovanja, ki kaže na izostren okus mojih znancev. Zdaj zdaj bomo v tej skladnosti, umirjenosti in urejenosti, sredi dopoldneva, ko se nobenemu izmed nas nikamor ne mudi, ko nas nihče k ničemur ne priganja, izrekli nekaj spominov, nekaj tistega, kar daje našemu bivanju nekakšno notranjo vrednost.

Tisti hip pa, ko sem dvignil skodelico, da bi nekako obredno odpil požirek prijetno vonjave tekočine, je neznanski mir salona, v katerem smo sedeli, in trenutka, v katerem smo se znašli, zmotilo drdravo zvonjenje domofona. Izkazalo se je, da so pričakovani stroj že pripeljali in da so z njim pred hišo. Gospodar je po domofonu sporočal razločna navodila, kje parkirati avto, kako odpreti vhodna vrata, v katero nadstropje bo treba odnesti pripeljano. Medtem ko je odpiral vrata stanovanja, je bilo od nekod s stopnišča zaslišati rezke vznemirjene glasove. Izkazalo se je, kakor sem morda pravilno ugotovil, da je šlo za energične proteste stanovalca, ki so ga prišleki s pralnim strojem pravkar zaparkirali. Gospe je ušlo: Saj ni mogoče! Koseski je, zmeraj on! Zakaj se to zgodi vedno njemu! Slišati je zateglo dihanje, korake, drsajoči dvokolesni rudl, na katerem peljejo novi stroj. Moj znanec je medtem odprl eno krilo dvokrilnih vhod-nih vrat. Že previdno rinejo z rudlom in s strojem skozi odprtino. Krasno, elegantno, kot nalašč: ob straneh ostaja še za milimeter zraka. Če bi bil stroj le za milimeter širši, bi bil hudič.

Gospa se mi opravičuje, ker sem zmoten pri pitju kave. Medtem ko spremlja pričakovano, toda vsekakor nadležno opravilo, mi priliva in prigovarja, naj se ne pustim motiti.

Možakarja sta medtem zapeljala novi stroj na svoje mesto, moj znanec jima podpisuje papirje. Zdaj morata samo še odpeljati starega. Ugotavljata pa, da ima stari stroj direktno električno povezavo. To pa ne bo šlo tako gladko! Predlagata, naj zadevo razreši električar, onadva pa se bosta vrnila po stari stroj kakšen drug dan, kadar koli jima bodo sporočili. Toda moj znanec se je odločil, da z zadevo ne bo zavlačeval, stroj je treba odpeljati takoj. Ko sem že tu, skušam po svojih močeh pomagati, če ne s telesno močjo, vsaj z dobrohotnim nasvetom. Svetujem, naj kabel preprosto prerežejo. Vsaj četrt stoletja stara napeljava je tako in tako brez vrednosti. Vsekakor pa je treba prej izključiti varovalke. Tako zdaj vseh nas pet tlači glavo v temačen prostor z električnimi varovalkami. Vsi hkrati stezamo roke, vrtimo varovalke in jih izključujemo. Ko so izključene vse do zadnje, zdi pa se, da jih je vsaj dvajset, preizkušamo s prižiganjem luči in aparatov, ali je elektrika res stoodstotno izključena. Vse je v redu. Zdaj s skupnimi močmi iščemo ostre škarje, s katerimi bo mogoče prerezati kabel. Ponudim se, da to storim sam. Toda škarje so prešibke in imajo skrhani rezili, ki se zarežeta v plastiko okrog električnih žic, a je ne prerežeta. Ne gre in ne gre. Naposled povprašam, ali imajo pri hiši kakšno sekiro. Ja, imajo jo, v kleti bo, že vsaj trideset let je niso uporabljali. Ali imajo tudi tnalo? Tnala ne, ampak kakšen kos močnejšega lesa se bo že našel. Nastavimo tisti les na tla kopalnice, podložimo ga z več plastmi brisač, da ne bi poškodovali keramičnih ploščic, sam namestim kabel na les, nato strokovnjaško primem za ročaj sekire in zamahnem. Kabel je presekan, oba konca se zvijeta vsaksebi. Toda še vedno sta ovita v električni ogenj, ki je bruhnil iz njiju, zaudarja po zažganem, osmojenem. Brisače, podložene pod leseno klado, začno tiho tleti. Zdaj je treba ukrepati hitro. Natočim vedro vode in ga zlijem na brisače. Nato vsi hitimo gledat v tisto omarico, ali nismo kakšne varovalke spregledali. Da, zgodilo se je prav to. Zadnja, neodvita varovalka se je skrivala nekje v spodnjem koncu, zakrita z vratci. Odvijem še tisto in skušam ugotoviti, ali je odrezani konec kabla zares mrtev, brez elektrike. Ne vem, kako bi to storil, pa skušam strniti oba odrezana konca. Nič, nobenega odziva, torej je res vse izključeno in varno.

Samo trenutek še, pa bosta moža odpeljala stari stroj, mi pa se bomo lahko vrnili k mirnemu, sproščujočemu, skoraj plemenitemu dopoldanskemu pogovoru.

Že sta stroj naložila na rudl in že ga peljeta skozi vrata. A glej ga hudiča, tokrat pa zadeva ne gre skoz. Ko odsluženemu stroju odbijeta okrogla vratca in mu tako zmanjšata širino, še vedno ne gre skoz vrata, vsaj za pol centimetra ga je preveč. Nič hudega, torej bo treba odpreti še drugo krilo. Tale stara meščanska stanovanja imajo res široke vhode, gotovo zaradi mogočnih omar, kakršne so uporabljali nekoč.

Izkaže pa se, da drugega krila vrat ne bo mogoče odpreti tako zlahka. Ko se moja znanca skušata spomniti, kdaj je bilo to krilo nazadnje odprto, omenjata čas izpred desetih let, morda izpred dvajsetih, morda je bilo to še davno prej. Ovirajoče krilo sta zavarovala s posebnim vertikalnim zapahom, menda zaradi morebitnega vloma. Zavarovano je bilo tudi drugo krilo, ker pa sta tega nenehoma uporabljala, je varnostni zapah sčasoma odjenjal, odstopil, prenehal služiti svojemu namenu, tako da sta njegove ostanke že zdavnaj odstranila. Stari zapah na neuporabljanem krilu pa je še čvrsto držal. Tako čvrsto, da sta možakarja predlagala, da bi odpeljala stari stroj kdaj drugič, ko bo mogoče odpreti vrata, zdaj se jima zares mudi in ne moreta čakati niti minute več. Čakajo ju že druge stranke. In res sta jima nenehoma zvonila mobilnika. Toda moj znanec vztraja pri svoji odločitvi, da bo stari stroj odpeketal skozi vrata še to minuto, če ne to minuto, pa v naslednje četrt ure: vezana trgovina; vse hkrati; popolna likvidacija; ne bo dopustil, da bi mu ukvarjanje z odsluženim strojem požrlo preostanek dneva.

Umaknil sem se za mizo, kjer poskušam odpiti požirek kave. Zakonca in možakarja merijo širino stroja, ali jim ga ne bi vseeno uspelo potisniti skozi odprtino. Ne bo šlo! Eden od možakarjev se zatem povzpne na gugajoči se stol in skuša odpahniti vertikalni zapah. Ne gre! Skuša si pomagati z izvijačem. Ne gre! Z dletom. Ne gre! Nato s kladivom tolče po dletu, zataknjenem za zapah. Ne gre! Prosi za večje kladivo. Ne gre! Hočeš nočeš se pridružim zakoncema in delavcema in skupaj stresamo krilo, da bi zapah popustil. Vrata nihajo, se stresajo, hreščijo, a zapah ne popusti. Upremo se še močneje, z vso močjo, zapah se vidno krivi, a spet ne popusti. Tedaj kot kakšen dirigent zamahnem z roko, naj vsi obmirujejo, povzpnem se na nevarni štokrle in si strokovnjaško ogledujem zapah čisto od blizu. Sprašujem, ali nimajo pri hiši kakšnega zelo čvrstega izvijača ali pa kakršnega koli kosa močnega železa, denimo kovanega. Nimajo ga! Prosim, naj mi podajo sekiro, s katero sem prej presekal kabel. V pogledu mojega znanca preberem strah, da nameravam krilo sesekati. Pomirim ga: Nič hudega ne bo! Vidim mesto, kjer moram močno udariti! Takoj zatem bo zapah popustil! Nobene škode ne bo! Z novim dirigentskim zamahom jim ukažem, naj se nekoliko odmaknejo. Lovim ravnotežje na štokrlu, stiskam za ročaj sekire, zamahnem … Naslednji trenutek zapah pod mojim silovitim udarcem popusti in v celoti trešči na tla. Ko se oziram za njim, izgubim ravnotežje, štokrle se mi spodmakne, zagugljem se in drvim nekam dol. Visoko nad sabo imam iztegnjeno roko s sproženim ročajem sekire. Z njim skušam v zadnjem trenutku uloviti ravnotežje, kolikor morem, zamahnem nekam predse in čutim, kako se sekira zasaja v mehko tkivo mogočnega vratnega krila, vidim trske, ki letijo vsenaokrog, popustim ročaj sekire in odletim med prestrašene gledalce, v istem trenutku vidim, kako se visoko vratno krilo, ki je poprej tako trmasto vztrajalo na svojem mestu, nenadoma nagne in z vso močjo leti nad nas. Dvignem roke, da bi nas obvaroval. Čutim, kako mi les krivi dlani in prste, kako se trske zadirajo vanje in povzročajo bolečino. Vidim vratno krilo, ki sesuto obmiruje na tleh. V hipu tišine, ki je sledila, primem za ročaj rudla z naloženim starim pralnim strojem, da bi ga poskusil spraviti skozi mogočno vratno odprtino. Toda rudl s težkim tovorom, ki sta ga prej zadihano potiskala oba moža, nenadoma veselo poskoči in se zapelje skozi vrata v vežo in takoj zatem na stopnice, kjer radostno strese svoj zarjaveli težki tovor. Stari pralni stroj se nekajkrat prekopicne po stopnicah, vidimo, kako njegova teža odbija kamnite robove stopnic, nato se za hip umiri, se nagne, še enkrat poskoči proti železni varovalni ograji, jo zlomi in zdrvi nekam globoko dol. Slišati je mogočne udarce, ko se zadeva v stene in v ograjo in lomi vsevprek. Po zadnjem zamolklem bobnenju sklepam, da je zletel vsaj skozi tri nadstropja. Slišimo naše globoko dihanje. Ne premaknemo se niti za ped. Čakamo. Zatem kot v snu zaslišimo rožljanje ključev v ključavnicah, zadržano odpiranje vrat, vprašalnice, prepoznam vreščeči glas sostanovalca, ki se je malo prej razburjal zaradi zaparkiranosti (Koseski). Skušam se spomniti, zakaj sem se znašel tu. Zakaj že? Ne, nikoli več. Ne gre več po starem, ko si se lahko kadar koli nenapovedan pojavil na obisku. Zdaj bo šlo vse programirano, po vnaprejšnjem dogovoru in obvestilu: vse telefonsko, vse elektronsko. In po pošti, naj bo pošiljanje še tako tvegano (in še tako drago) in še tako odtujeno.

Ne morem čez reko

Nimam navade postajati pred stojnicami, razen denimo pred tistimi s sadjem ali z zelenjavo na živilskem trgu. Vse druge stojnice z najrazličnejšo kramo samo ošvrknem z očmi, kot komaj viden bel ornament na belem prtu. Ne vem, kakšna sila me je pritegnila pred tole stojnico, na kateri so nametana najrazličnejša oblačila. Izpod suknjičev, šalov, srajc, rokavic pogleduje par čevljev.

Prodajalec me z očmi povpraša, ali mi ugajajo. Ja, všeč so mi. Rumenorjavo usnje se zdi kot naravno, skoraj neobdelano, še malce kosmato, z drobnimi, komaj vidnimi luknjicami; grobo, robustno, a nekako toplo, prijetno na otip, mehko, voljno.

Jih bom torej vzel?

Ne, ne, pomota. Meni je všeč usnje, pogled nanj, všeč bi mi bil otip, če bi jih otipal, seveda, a tega ne storim. Prodajalec pa napačno misli, da mi je všeč videz čevljev. Veliki so, razvežnjeni, burkaški, skoraj bulerji, čeprav ne tako visoki. Za hip si jih zamislim na svoji nogi: prebohotni so, preopazni; nočem se izraziti čisto naravnost, a bi rekel, da bi na meni učinkovali premalo spodobno. Zaustavim se pri izrazu spodoben. Ali so čevlji sploh lahko spodobni? Kakšni normativi pa določajo spodobnost? Je to v zvezi z mojimi leti, ko bi bil z bulerji na primer disonančen? Je to v zvezi z mojim osebnim okusom, z mojo estetiko? Želim si mehke, udobne čevlje, iz takšnega usnja, iz kakršnega so tile, ki si jih ogledujem, oblikovani pa bi morali biti diskretneje, bolj uglašeno, bili naj bi neopazni; ne maram, da bi kdo prikoval svoj pogled nanje.

Ne, ne bom jih kupil. Gotovo so premočljivi, jaz pa si želim nepremočljive. V tem usnju vidim luknjice, skoznje najbrž vdira voda. To ne bi bilo zame.

Prodajalec iz nevidnega ozadja potegne gumijaste škornje in jih začne na ves glas hvaliti. Ti da bi bili zame, ki si želim nepremočljivost, kot bi jih naročil. Popolnoma nepremočljivi so, z njimi lahko bredete po vodi. Hkrati pa niso visoki in ne učinkujejo kot škornji, kar si gotovo ne želite, če se kaj spoznam na vaš okus. Oblikovani so elegantno, čisto po nogi, gumijasta površina se v ničemer ne razlikuje od gladkega usnja. Dve muhi na en mah! Za vas!

Ne, danes nisem razpoložen za nakup, morda kdaj drugič. A tole je dobra stojnica. Nekoč sem prav pri tem prodajalcu kupil opanke, menda se jim reče rimski: kopica čvrsto prepletenih usnjenih trakov! Oklenejo se noge, spojijo se z njo v eno; dober čevelj je pol dobrega počutja.

A res nisem razpoložen, na nakup se je treba pripraviti, se uglasiti itd. Jaz pa sem danes samo na bežnem sprehodu. Veselo stopam po ulicah in zatem po stezah predmestnih travnikov. Znajdem se pred reko, pravzaprav pred rečico, ki jo v rahlem loku premošča lesena brv. Pa se sprehodimo še onstran nje. Tedaj vidim, da je struga prepolna vode, tako visoko sega, da je že preplavila brv, iz vode gleda samo vrh njenega loka. Brv nima nobene ograje, na katero bi se lahko oprl. Zelenomodra voda teče hitro, a mirno, brez zaganjanja ali celo valovanja. Če bi bil malo prej kupil tiste gumijaste škornje, bi zdaj zlahka prečkal rečico. Voda bi mi obuvalo zalila, a ne bi mogla prodreti vanj. Nasekani gumijasti podplati bi se čvrsto oprijeli lesenih desk brvi, da ne bi mogel zdrseti v strugo. Škoda! Rad bi na drugo stran, pa se moram obrniti.

Poprejšnje rahlo sonce, tako prijetno na tem bežnem sprehodu, se je skrilo za oblaki. Iz njih je začelo pršeti. Steza, po kateri koračim, se je zablatila. Moji čevlji so že polni blatnih madežev, blatne packe mi krasijo tudi že hlačnice.

Ker imam ravno čas, se spotoma oglasim pri starših, toliko da ju, starčka, pozdravim. Nerodno prikrivam blatne hlačnice in povsem blatne čevlje.

Oče me sprašuje, zakaj sem tako slabe volje, tako razjezen.

Odgovarjam mu, da nisem niti slabe volje niti razjezen. Me pa zelo razjezi, če me kdo kar naprej sprašuje, zakaj sem razjezen. V resnici nisem razjezen, čisto miren sem in čisto navaden. Toda besede, ki jih izgovarjam, zvene togotno, ostro, jezno, razburjeno, uporniško. Mama, ki sedi ob očetu, tako kot vselej ne reče ničesar, samo gleda me s svojim dobrotnim pogledom, ki mi privošči vse najboljše. Upa, da se ne bom prehladil. Oče obmolči. Oba hkrati zapreta oči, kot da sta se sredi deževnega popoldneva predala dremavici, in povsem obmirujeta.

Zatem me žene naprej, na velik trg, kjer je polno postajališč mestnega prometa. Ljudje vstopajo in izstopajo in hodijo v vseh smereh. Nekateri imajo odprte dežnike, nekatere ženske so se zavile v polivinilne rute. Po tlakovanem tlaku odteka deževnica. Seveda ta trg poznam, le v dežju se mi zdi drugačen. To je trg pred igralsko akademijo. Študentje imajo očitno premor med dvema predavanjema. Vidim, kako nekateri napol šepetaje ponavljajo besedilo, drugi delajo pri tem tudi ustrezne gledališke kretnje. Mimo mene stopa znana figura; takoj jo prepoznam, to je pisatelj in gledališki človek Jože Javoršek s svojim izrazito intelektualnim obrazom, prikritim pod malce zatemnjenimi očali. No, seveda ni prav nič čudno, da ga srečam prav tu, v gledališkem okolju. Od nekod se bežno poznava, zato ga pozdravim, a ne preveč izrazito. Vzrok tej neizrazitosti je moj dvojni odnos do njega: 1. občudujem njegovo pretehtanost, zamolklost, igrivost, poetičnost, ironičnost v esejistični knjigi Vodnik po Ljubljani; 2. obžalujem, da je svoj nedvomni dar uporabil za svoje pristranske, črnoglede, prezirljive polemike. Odzdravi mi še manj razločno, denimo skozi stisnjene zobe, natančno opazim, kako skozi zatemnjena očala upre svoj predirni pogled v moje obupno blatne čevlje in zatem v hlačnice, nakracane z blatnimi packami.

Moral bi bil kupiti tiste gumijaste škornje. Odkorakam k stojnici, da bi popravil zamujeno. Toda tam ni nobene stojnice, nikjer ni videti nobenih njenih sledov, denimo papirjev ali vrvic ali česar koli. Ves prostor je brezmadežno prazen. Morda sem se znašel na napačnem prostoru. Morda stojim na pravem prostoru, pa je moj spomin izpuhtel. Tale vlažni, komaj deževni dan s svojo mračno, neveselo svetlobo mi ne dene dobro.

Neprimerno obuvalo

Nemirno pogledujem na uro. Strokovno posvetovanje, ki se ga nameravam udeležiti, se bo začelo vsak hip. Večina udeležencev je že odšla v dvorano. Med njimi je tudi moja žena. Če bi bilo po moje, bi tudi sam sedel tam že četrt ure. To je moje ziheraštvo. Nikoli nisem med zamudniki, vedno znova si prizadevam, da pridem raje prej kot prepozno. Zamudniki so vedno isti, vedno opaženi. Tudi sam sem nejevoljen, kadar moram vstajati v temi, že po začetku predstave, in se umikati ljudem, ki ne znajo biti točni. Nikoli nisem med temi, vedno sem pravočasen, najbolj udobno je biti pravočasen, pogreznjen v svoj sedež, neopažen člen množice.

Nocoj pa mi gre vse narobe. Najprej se je žena obotavljala oditi v dvorano, češ saj imava še četrt ure časa, kaj bi se dolgočasila v prazni dvorani toliko prezgodaj. Smotrneje je postati v preddverju, koga srečati, se o čem pogovoriti. Ko pa je bila končno voljna oditi v dvorano, še vedno prezgodaj, se je ob naju pojavil moj prijatelj. S svojim zagonetnim zvitim smehljajem se me je oprijel in rekel ženi, da bo z mano še malo poklepetal, takoj da me bo pustil oditi za njo.

Trepetal sem od nestrpnosti. Ko je sproščeno klepetal z mano, sem ga opozoril, da se je čas iztekel: v dvorano morava! Smejal se mi je, češ kaj sem tako nepotrpežljiv in napet. Nikoli se ne začne točno ob uri. Vedno počakajo vsaj pet minut. Pa saj je vseeno, če začnejo, kdo pa pravi, da ne moreva zamuditi. Odšla bova noter, ko se nama bo zdelo. Prej pa bova nekaj spila in še eno prižgala.

Skozi cigaretni dim se mi smeji v obraz. Kot pod povečevalnim steklom opazujem, kako mu dogoreva cigareta. Njen preostanek merim na milimetre. Zdaj, zdaj, samo še ogorek bo ugasnil, ga potlačil v pepelnik in odšla bova noter. Toda z ogorkom si prižge drugo cigareto in se mi pomenljivo smeji. Zdaj uperim povečevalno steklo na drugo cigareto in preštevam milimeter za milimetrom njene izgorelosti.

− Sprosti se! mi pravi prijatelj in pokaže na kozarec rdečega vina, ki ga nenadoma ugledam pred sabo. Najbolje bo, da mu prisluhnem, tako bom učinkoviteje potlačil napeto čakanje. Srknem, vino ima zares dober, prijeten, poživljajoč okus in nekako umiri mojo napetost. Ko pa znova dvignem kozarec, da bi spil še preostanek, se nenadoma zavem, da sem vendar abstinent, ki že dolgo ne uživa nikakršne alkoholne pijače. No, zdaj sem pa spontano, čisto nekontrolirano naredil prekršek! Mika me, da bi spil še preostanek, a se hkrati sprašujem, ali se imam po že popitem sploh še lahko za abstinenta ali pa bom moral čas abstinence začeti šteti znova.

Vsi do poslednjega so že odšli v dvorano, vrata so že zaprta, samo še midva dežurava v preddverju. Moj prijatelj se sproščeno šali z natakarjem in si da natočiti nov kozarec vina. Ko pa na mojem obrazu prebere skrajni obup, privoli, da odideva v dvorano tudi midva.

Toda takoj se srečam z novo težavo. Za dvorano moram biti vendar primerno obut. V naglici si natikam visoke zelene gumijaste škornje, ki so na zunaj bog ve zakaj nekoliko kosmati. Hitim jih zavezovati z dolgimi, širokimi zelenimi vezalkami. Ko pa se kritično ozrem po zavezanih škornjih, sprevidim, da v njih ne morem v dvorano. Tile škornji so vendarle namenjeni drugačni rabi, morda so ribiški, morda so za hojo po močvirjih, morda za hojo po blatnih kolovozih, morda za delo na polju, v dvorani bi vsekakor učinkovali nedopustno kontrastno. Privlačili bi poglede; namesto da bi bil v dvorani neopazen, bi bil nenadoma tarča. Ne, v teh škornjih ne morem tja.

Sezuvam si jih; kakor sem si jih težko nadel, tako jih težko in na silo vlečem z nog. Čas pa neusmiljeno mineva. Končno mi jih uspe sezuti. Tedaj obstanem s pogledom na svojih nogavicah. Na peti so že povsem sprezane, ta hip ne najdem za to bolj normativnega, spodobnega izraza. Pogledujem, ali me kdo opazuje, toda s prijateljem sva tu sama in me ne more nihče videti. On pa je še vedno zatopljen v svojo cigareto, zdaj že tretjo po vrsti, in dim še vedno poplakuje z vinom.

Zlezem nekako vase, da bi se hlačnice podaljšale in skrile obrabljenost nogavice, nato pa si hitro natikam čevlje, ki sem jih imel obute že prej. Z grozo opazim, da so črni čevlji kot prepleskani s sragami rumenorjavega blata, pri roki pa nimam ne krtače ne cunje in ne globina, da bi jih na hitro očistil. V zadregi in v hudem časovnem primanjkljaju potegnem iz žepa robec in na skrivaj na hitro nekajkrat potegnem po čevljih. Zadeva pa je zdaj samo še slabša, blatne srage sem uspel razmazati po celotni površini čevljev.

Skušam se še bolj stisniti vase, da bi hlače prikrile nespodobno neočiščeno obuvalo, hkrati pa si dopovedujem, da me z malo sreče nihče ne bo pogledoval ravno pod noge. Odpraviva se v dvorano, kjer vlada še nemir. Res imava srečo, da so začetek posvetovanja za nekaj minut odložili, in tako sploh ne zamujava.

Zdaj je treba hitro zasesti prazen sedež. Nimam časa, da bi ugotovil, kam se je usedla moja žena. Nekje v dvorani sedi pač, se bova že dobila po končanem sestanku. Tako se usedem na prvi prosti sedež, ki ga zagledam, in se pogreznem vanj. Ob meni je še en prost sedež in sem tako umaknjen od drugih in hkrati neopazen, kakor mi je vedno najbolj prav. Z grozo pa opazim, da sedi samo en sedež od mene znana dama, ena tistih zgovornic, brez katere ne more nobena družabna revija in nobena razvedrilna televizijska oddaja. Od nekod se bežno poznava in tako ji zadržano pokimam v pozdrav in se obenem ozrem na svoje čevlje, ali morda ne vzbujajo pozornosti s svojo zablatenostjo. Dama mi živahno odzdravi (saj ne bi bilo treba, res ne bi bilo treba!) in se z enim samim skokom presede na sedež poleg mene. Ena tistih je, ki med govorjenjem drugih daje drobne šepetajoče pripombe. Ki dela grimase! Ki gestikulira! Kako ne maram tega! Zaradi njenega pričakovanega početja in zaradi njene prepoznavnosti bodo zdaj zrli tudi vame in opazili moje neprimerne, celo nespodobno zablatene čevlje. Ne bi smel nasesti prijatelju, ki me je s svojo ukazovalno družabnostjo zadržal v preddverju in se je zdaj izgubil bog ve kje v dvorani. Če bi odšel v dvorano z ženo, bi zdaj mirno in čisto neopaženo sedel zraven nje in se sproščeno prepustil poslušanju govorcev ali pa bi se mimo njihovega govorjenja potopil v lastna razmišljanja. Tule, zraven te dame, ki vzbuja pozornost že s svojo pretirano odišavljenostjo, pa bom ostal ves čas nesproščen, ves napet in kar naprej bom upiral pogled dol k svojim čevljem. Vidim se, kako pogledujem na uro in preštevam, koliko časa bo trajalo to strokovno posvetovanje, ki mi ga sploh ni mar.

Corpus delicti

Zazreti se v to temno, mirno, mrzlo noč je posebne vrste užitek. Pogled sicer ne ponuja ničesar izjemno lepega ali estetskega. Namesto na zvezdnatem nebu se ustavljajo oči na preperelih, razcefranih cunjah nizkih oblakov. Z mokrih tal veje močna vlaga in napolnjuje nosnice. Diši ali pa morda zaudarja po strohnelem listju in po preperelih vejah. Od nikoder nobenega šuma. V daljavi se je zatemnilo zadnje okno. Ljudje so zdrknili v trden, globok začetni spanec. Pospale so kure v kurnikih, mačke so se stisnile k čemu toplemu (druga k drugi), psi so se potuhnili v svojih pasjih hišicah. Posebnost, svojevrstnost užitka je v tem, da si buden, ko vsi drugi spe. To je čas za nočni sprehod po opustelih vaških uličicah in po stezah ter po kolovozih, ko se je mogoče neovirano in brez kakršne koli zunanje motnje potopiti vase, v svoja skrita razmišljanja, v svoj skrivni notranji svet. Kolikim ljudem je to dano? Večina se zadovolji s stereotipnim dnevnim ritmom: z vstajanjem, z jutranjim prhanjem, morda z nekaj telovadnimi gibi, z zajtrkom, s prelistavanjem jutranjika, s službo, s kosilom, z drobnimi popoldanskimi opravki, z večerjo, z buljenjem v televizijo, z odpravljanjem v posteljo, vmes morda še s kakšno konverzacijo ali z ljubljenjem ali bog ve s čim. Same navadne majhnosti! Kolikim izbrancem je Bog namenil (dopustil) višje (najvišje) občutke? In vendar je to tako preprosto. Tam okrog polnoči, malo prej ali malo pozneje, je treba stopiti na plano, vdihniti nočno vlago in mrzloto, se sprostiti in uživati.

Ko stopam po širnem travniku in čutim, kako se ob moje glež-nje podrsavajo visoke trave, nenadoma ugledam na čistini, tik pred seboj, obešalo za obleko, kakršno je videti v gosposkih spalnicah. Prizor je primerljiv s preprostim elegantnim oltarjem, prekritim z belim prtom, ki so ga v kakšen poseben namen postavili zunaj sakralnega prostora, na prostem. Obešalo je narejeno iz lužene bukovine, novo, kot bi bilo vzeto iz prodajnega salona. Na njem vise poravnana oblačila, na njegovi polici je videti dodatne drobne kose oblačil ali bog ve česa in ob njem je položen par čevljev.

Brez lastne volje in brez razmisleka, voden od neznane skrivne sile, ki se ji ne morem upreti, dojamem prikazen kot logično in samo po sebi umevno navodilo, naj si nadenem ponujeno preobleko. Odvržem svoja oblačila in si kos za kosom oblačim ta, ki so zdaj sredi noči položena predme. Natikam si oguljene kavbojke z nekoliko razcefranimi konci hlačnic, kakršnih nisem oblekel še nikoli. Začudim se, kako so kot ulite zame. Navdajajo me z nekakšnim tujim, neznanim elanom. Noge so v njih čvrstejše, bolj poskočne, kot da bi štel samo petindvajset let in ne še enkrat toliko. Nadenem si malce povaljan športni jopič nedoločljive rjavkaste barve, z velikimi enako rjavkastimi gumbi. Ko si jih zapnem, občutim njegovo toploto, ki me varuje pred zunanjim hladom. Morda ni lep, a je udoben, priročen, v njem se je mogoče sproščeno gibati, se odročiti, poskočiti, steči, se prepogniti. S police oblačilnega stojala vzamem skrbno zložen, kot dih lahen predmet, ki mu ne morem takoj razbrati namena. Ko ga razgrnem, vidim, da je to maska, kakršne vidimo na primer na beneškem karnevalu: z izrezanimi odprtinami za oči, nosnice in usta. Občudujem, kako presenetljivo natančno je izdelana: kot bi zares zrl v odložen človeški obraz; njena polt se zdi kot koža, ne ravno bela ali rožnata, ampak osivela, brezizrazna; morda učinkuje tako, ker namesto oči zreta vame dve odprtini. Obraz, ki ga držim v rokah, mi daje občutek naveličanosti, puščobe, vdanosti v usodo, celo obupa, hkrati pa neskončne želje, da bi se naveličanost v trenutku spremenila v pričakovanje, puščoba v razigranost, vdanost v napet boj in obup v prizadevno ustvarjalnost.

Iz radovednosti si masko nataknem na obraz; zdi se kot ulita zame. Vsi njeni kot mehka koža voljni deli se spojijo z mojim obrazom, noben delček mi ni odveč. Ne občutim je kot tujek, prav nasprotno, že čez minuto, dve se ne zavedam več, da sem si jo nadel. Obujem si še napol visoke čevlje, gumarice, in si jih zavežem s širokimi vezalkami. Čevlji so ponošeni, prašni, a me to ne moti. Takšni se še bolje podajo ponočnemu pohajkovanju. S police obešala vzamem še usnjene rokavice, zdelane, oguljene, a prav tako voljne in udobne. Zatem pa se s travne čistine napotim na polnočni sprehod, na katerem bom zagotovo deležen čisto posebnih, neznanih užitkov.

Spotoma se zaziram v temne krošnje dreves, prisluhnem nočnemu skovikanju ujed in prhutanju netopirjev, ki se v krogih spreletavajo nad mano. Skovikanje polagoma pojenja, prhutanje poneha, ves mogočni nočni prostor napolni neopisljiva tišina, sredi katere razločno slišim samo piskajoče, zamolkle zvoke; povzročajo jih gumijasti podplati mojih čevljev, ki se odtiskujejo v prožna, mehka travnata tla.

Skozi odprtino maske, ki pa se je ne zavedam več, se zaziram v nejasne, z nočjo stopljene silhuete hiš. Telesa v tistih hišah, poravnana v vodoravnih legah, so se odluščila s tal in breztežna odpotovala na pohajkovanje po brezmejnem nočnem prostoru. Pogled se mi ustavi na eni od teh hiš, nekoliko oddaljeni od drugih: njen kubus se zdi kot stopljen s črnino noči. Rolete na oknih so trdno spuščene. Okolica hiše je pospravljena, urejena, nekako sterilna. Njen tuji, oholi videz govori o tem, da jo naseljujejo tujci, prišleki; čeprav te hiše nisem še nikoli videl, nenadoma vem, da gre za počitniško domovanje, ki ta trenutek sameva prazno, neobljudeno in trdno zaklenjeno. In čeprav vem, da stojim pred to hišo prvič, se hkrati zavedam, česar ne morem spraviti v sklad, da mi je pogled na to hišo že dolgo znan. Morda me njen videz moti, bržkone pa me le vznemirja. Iz nekakšne človeške radovednosti, ki želi videti in razumeti zadnji košček vidnega sveta, me mika pogledati jo od blizu, potipati njene zidove in se za hip prepričati o njeni notranjosti.

Ko zdaj stojim dvajset metrov od hiše, potem ko sem se zavihtel čez ograjo njene stavbne parcele, skrbno, brez diha poslušam, ali se morebiti kje kaj ne premika. Poprej sem se prepričal, da so železna vhodna vrata na parcelo zaklenjena. Dvorišče je prazno, brez parkiranega avtomobila, ki ga napolnjuje, kadar je hiša obljudena. Noben predmet ob hiši ne govori o tem, da bi bili njeni občasni stanovalci zdaj tu. Stoli na terasi so skrbno zloženi in zavarovani s polivinilom. Na mizi ni nobenega kozarca ali vrča ali česar koli. Nikjer ni videti metle, prislonjene na zid. Očitno je, da hiša diha prazna, povsem neobljudena.

Kar čutim zdaj, ni več samo radovednost, ki sem si jo pripisoval še malo prej. Ozrem se po svojem navadnem, vsakdanjem, celo revnem oblačilu, ki pa se mi nadvse dobro prilega in v katerem se dobro počutim, in ocenjujem, da mi ne gre dobro. Ne samo da mi ne gre dobro, pravzaprav mi gre zelo slabo. V mislih nimam samo materialnega blagostanja, ki zagotovo pripomore k boljšemu počutju, moje pa je kaj klavrno, ampak mislim predvsem na duševno počutje, s katerim sem že nekaj časa čisto na tleh. Nič me ne veseli, nič me ne vznemirja, samega sebe vidim, kako nemiren begam naokrog, se zaustavljam v bifejih, visim ob šankih, tam govorim samemu sebi in preslišim, kar drugi govorijo sami sebi. To nerazveseljivo stanje lahko prekinem samo z odločno akcijo, s katero bi si vsaj malo izboljšal svoj nezavidljivi materialni položaj (z mislimi potipam v suknjiču stlačeno denarnico, v kateri je le nekaj drobiža), ta pa bi mi omogočil, da bi si kaj privoščil in se iz tega klavrnega, bednega razpoloženja dvignil v višave. Zavedam se, seveda, da je to začasna rešitev; a je nujna, na tej stopnji je zares nujna. Čutim, kako mi telo vročično gori, kako zahteva zase energije, vseeno kakšne, za začetek, za prvo silo bi se jo dalo potešiti s požirkom žganega. Potem bomo videli. Občutim, kako ne morem kar brezdelno čakati in dreveneti, obležati in se posušiti, da bom naposled kot kos zmečkanega papirja.

Še enkrat se s predirljivim pogledom ozrem naokrog, skušam se pretipati skozi zaprta okna in skozi vrata in skozi zidove ter s pogledom zajeti sleherni kotiček notranjosti hiše. Vse se zdi mirno, varno in prazno. Nobene možnosti tudi ni, da bi ob tej pozni nočni uri kdor koli iznenada pripotoval, niti ni nobene verjetnosti, da bi ob tej gluhi uri kdo stopal mimo. Z roko sežem v veliki žep svojega športnega suknjiča, da bi se prepričal, ali tam še tiči pajser, ne spomnim se, da bi ga sploh kdaj videl, ne spomnim se, da bi ga kdaj vtikal v žep, ampak preprosto vem, da ga imam tam. In prav tako vem, da v drugem žepu tiči baterijska svetilka.

Zdaj se bližam hiši, z očmi tipam po zidovih, ali ni kje vseeno kakšno znamenje, ki bi kazalo na alarmno napravo. Ne maram tistega odurnega, oglušujočega zvoka, ki te zabija v tla, ki ti zmede noge, da cepetaš na mestu, namesto da bi se z nekaj gibčnimi skoki pognal v zavetje teme. Nikjer ni videti ničesar. Počasi, ne mudi se, na voljo imam še veliko nočnih ur! Previdno, korak za korakom se bližam vhodnim vratom. Zdaj si jih lahko ogledam z razdalje petih metrov. Videti so čvrsta, toda ključavnica je očitno ena sama. Ne spomnim se, da bi me kdaj posebej zanimal ustroj vrat ali da bi se sploh kdaj zanimal za takšne tehnične podrobnosti, toda zdaj takoj sprevidim, da vrata niso protivlomna, niti nimajo dodatnega notranjega zapirala. Vse skupaj bo mala malica. Napravim še korak; tedaj pa, o bog, nikar, me oplazi močna luč iznad vrat in s svojo surovo svetlobo razsvetli vso okolico. Skočim nekaj korakov nazaj, v temo, in se potuhnem. Luč je prižgal senzor, si pravim, ki ga nisem pričakoval. To je toliko kot nič. Treba bo le počakati minuto ali dve, na kolikor je senzor uravnan, in luč bo ugasnila. Potem je treba, v nekolikšni napetosti sicer, počakati še nekaj minut in se prepričati, da ni svetlobe nihče opazil. Ni je. Nobene stopinje ni slišati, nobenega premikanja, nobenega šuštenja, ničesar. Tedaj se priplazim k vhodu od strani, se zavihtim k senzorju, ki sem ga, osvetljenega, prej razločno opazil, in ga sunkovito obrnem navzgor. Med zavihtenjem začutim, kako mi je z napetega suknjiča odletel gumb, tista velika rjavkasta reč, ki sem jo opazil že med zapenjanjem. Skrbno se oziram po tleh, da bi ga pobral. Prvič bo težko dobiti drug enak gumb, drugič pa ni pametno puščati gumbov naokrog. Toda zdaj je temno kot v rogu in ne vidim ničesar. Bog ve v katero skrito luknjo se je zakotalil gumb, da bi tam obtičal za vedno. Pred mano pa je še najpomembnejše opravilo. Zbrati se moram, strniti moram vse svoje duševne moči in telesne zmožnosti. V meni ni niti sence strahu ali panike. Čvrst sem, v polni pripravljenosti, na vrhuncu svojih moči.

Naslonim se na vhodna vrata, kot da je to nekaj, s čimer imam opraviti dan za dnem. Odprtina med krilom in podbojem je ozka, komaj milimeter široka. Z izvijačem, ki ga potegnem iz žepa, jo poskušam razširiti. Počasi, nikamor se mi ne mudi, milimeter za milimetrom, brez ihte! V nastalo razširitev vtaknem pajser, z vso močjo pritiskam, premika se, krilo vrat se, razločno čutim, vdaja. Slišati je hreščeč zvok, ki odmeva v noč, a ne gre brez tega. Zdaj je treba vztrajati za vsako ceno. Še nekaj sunkov, in vrata se odpro. Kje je električna omarica? Hitro, kje je! To je napet, srhljiv trenutek. Kdo ve kakšne pasti tičijo v hiši! Treba jih je kar najhitreje onemogočiti. Še trenutek, dva, tule je, treba je samo premakniti ročico, in tok je izključen. Tako, zdaj sem popolnoma varen, nobene nevarnosti ni več, da bi nehote ali pomotoma razsvetlil prostore z močno električno lučjo, nobene nevarnosti ni, da bi se sprožile morebitne prikrite alarmne naprave ali morda kamere ali da bi moteče zazvonil telefon. Prvi, najtežji korak je storjen, zdaj se je treba umiriti in trezno opraviti delo. Začutim, kako sem se pod obrazno masko preznojil. Toda že naslednji hip se maske ne zavedam več in si skušam obrisati pot z nje, kot bi si ga brisal z lastnega obraza.

Ob diskretni svetlobi baterijske svetilke si zdaj ogledujem notranjost hiše, lepo počasi, brez hitrice, premišljeno odpiram omaro za omaro, z orokavičenimi rokami segam med police, odpiram predale in predalčke. Nudi se mi pogled na nezanimiva oblačila, na brisače, perilo, čevlje, dežnike; na kuhinjsko posodje, jedilni pribor, zložene prte, svežnje prtičkov; police so polne knjig, stene slik. Na prvi pogled ničesar pametnega, oprijemljivega, koristnega. Toda nekje za vsem tem zunanjim in banalnim se zagotovo skriva, kar vedno bolj mrzlično iščem. Gotovo je nekje skritega nekaj denarja za prvo silo, še verjetneje tujega denarja. Nekje morajo biti tudi drobne dragocenosti, ki se najdejo v vsaki hiši in brez katerih ne more nobena ženska. Razumljivo je, da ne eno ne drugo ni izpostavljeno, ampak je, nasprotno, prikrito v kakšni majhni škatlici, v zaprti skledi, med listi kake nezanimive knjige. Iz majhne škatlice stresem dve pesti starega, predvojnega drobiža. Bog ve kakšen neumen spomin je to; kakšna neslanost! Iz velikega porcelanastega jušnika, v kakršnem skrbne gospodinje navadno hranijo denar za sprotne potrebe, potegnem posušene liste žajblja. Izmed listov knjig mi zleti kakšna mednje zataknjena razglednica. Nič uporabnega.

Sistematično pregledujem prostor za prostorom. V spalnicah odgrinjam odeje, včasih ljudje skrijejo podnje uporabne stvari, ker jih, po njihovem mnenju, tam bržkone nihče ne pričakuje. Kleče pogledujem pod postelje, v soju baterijske svetilke vidim samo kosme prahu, nič drugega. Hiša se zdi kot izpraznjena, neuporabna. Z roko (z rokavico) sežem nad omare, a tudi tam ni nič. Prevračam naslanjače; včasih pametnjakoviči skrijejo kaj podnje ali pa imajo tam spodaj vdelan celo kakšen skriti predal. Nič! To seveda pomeni, da so vse dragocenosti, ki sodijo v takole razkošno bivališče, shranjene na enem samem mestu, v sefu. Toda kje je sef? Seveda je skrit, če bi bil očit, bi ga že našel. Toliko razuma še premorejo, da ga ne izpostavljajo.

Otipavam sumljiva mesta sten, pregledujem tla, svetim v ventilacijske odprtine, sežem skozi odprtino stranice kopalne kadi. Nenadoma se mi oko ustavi na delu izbočene stene, prepleskane s kričečo rdečo barvo, skoraj oranžno, kot da bi njeni snovalci želeli reči: Poglejte me! Seveda, se udarim po glavi, ta rdečina je čista prevara. Vzbujati hoče vtis, kot da je na ogled postavljena in torej skrajno nesumljiva, v resnici pa se za njo nekaj skriva. Potipam jo z rokami, nekako mehka je, kot bi pogladil radirko. Otip površine, prekrite z rdečim opleskom, je tudi povsem različen od otipa siceršnjega ometa. Ob soju svetilke pregledujem rdečino in njeno okolico, ali ni kje kakšen gumb, na katerega je treba pritisniti, ali ni kje kakšna ploskev, na katero se je treba opreti, če ne celo kakšen vzvod. Toda videti ni ničesar, razen gladke stene. S prstom pobobnam po njej. Slišim močan, jasen, okrogel, votel zvok; za to steno, za to rdečino čutim prazen prostor, ki ne more biti nič drugega kot skrivališče, ki se odpira, bog ve kako. Pogledujem naokrog, ali ni kje kakšen težek, top predmet, s katerim bi potipal steno. V kuhinji najdem tolkač za meso in z njim nekajkrat potolčem po rdečini. Brez dvoma, tu zadaj je votel prostor. Tedaj zavihtim tolkač in nekajkrat z vso silo udarim po steni. Stena se drobi, kosi knaufa, iz katerega je narejena, odletavajo po tleh. Pred očmi mi zazija velika luknja. Ko jo obsvetim, vidim, da so s tenko steno prikrili napeljavo centralne kurjave; nič koristnega torej! Kakšni ljudje, niti sefa si ne privoščijo!

Ko že ni drugega, naberem v močno polivinilno vrečko, ki jo potegnem iz predala v kuhinji, nekaj drobnih predmetov, ki mi bodo morebiti prišli prav. S kuhinjskega pulta potegnem aparat za ekspresno kavo, videti je tuje znamke in čisto nov. V spalnici pograbim prenosni radijski sprejemnik, nič posebnega, a bo že prišel prav; te stvari se dajo vedno kako pretopiti. Še največ uporabnega najdem v shrambi, kar bo dobro strilo vsaj mojemu trenutnemu, nespodbudnemu, klavrnemu razpoloženju: steklenico francoskega konjaka, liter viskija, steklenico domačega žganja, karton buteljčnega vina. Ne bo samo zame, kolegialen sem, delil bom s tovariši. Toda s katerimi? Ne vem, kdo so, ne spominjam se njihovih obrazov.

Predolgo se že mudim v tej slabo založeni trgovini. Od zunaj je slišati neznan zvok. Zdaj je čas za odhod, vsaka nadaljnja minuta bi pomenila čisto tratenje dragocenega časa.

Ko se, otovorjen s tistim malo, kar sem našel uporabnega, zavihtim čez ograjo, se zavem, česar se doslej nisem zavedal, da me tam v parkiranem avtomobilu čaka prijatelj, čigar naloga je bila ves čas oprezovati in paziti, da me ne bi kdo presenetil. Kako prijazno in premišljeno! Že zlagava prineseno v prtljažnik, že je zahrumel motor, v notranjosti veje prijetna toplota, avto se premakne, napetost popušča, olajšano se ozrem v prijatelja, ki vrti volan. Skušam ga prepoznati, toda njegov obraz je brezizrazen, top, omrtvel, oči ugasle. Ne vem, kdo je.

Tu nekako se mi je spomin razblinil, kot bi se kristalno steklo razletelo na tisoče drobnih koščkov. Zatem se vidim, kako spet stojim pred tistim obešalom sredi travnika in pozorno zlagam nanj slečena oblačila, nazadnje odložim na njegovo polico usnjene rokavice in skrbno zloženo obrazno masko. Z dlanmi si otrem preznojeni obraz in se počutim hkrati utrujen in prerojen. Ne vem, zakaj sem tu, ne spomnim se več, kdaj sem odšel na sprehod. Očitno sem se tako poglobil v svoje misli, da sem na vse pozabil. Toda sveži nočni zrak mi dobro de, dobro mi de občutek te neskončne tišine in mirnosti ter zbranosti. To bi moral večkrat ponoviti, le na takem samotnem sprehodu človek najde samega sebe.

Slehernemu obdobju miru in zbranosti sledita nemir in trepetanje. Nanagloma poklican po telefonu po stokilometrski hitri vožnji stojim obdan od policistov in kriminalistov ter forenzikov. Prosijo me, naj ne vstopim v hišo, dokler mi ne dovolijo. Na glas se vprašam, kako da ni vlomilca prepodila svetloba, ki jo je vključil senzor nad vhodnimi vrati našega počitniškega domovanja. Ozrem se tja gor in opazim, da je senzor obrnjen v nebo. Očitno je, da se je nepoklicani najprej znebil neljube svetlobe. Edina varnostna naprava je bila torej brez haska. Za zdaj morem videti le vhodna vrata, izmaličena od neznanega vlomilskega orodja. Zatem prodre moj pogled v notranjost, katere tla razsvetljujejo močne baterijske svetilke kriminalistov. V pramenih njihovih ostrih luči je videti zaprašena tla, opaziti je pesek, ki ga je v hišo nekdo zanesel s čevlji, razločno je videti odtise velikih gumijastih podplatov, ki si jih zdaj prizadevajo posneti. Med bliskanjem policijskih fotoaparatov korak za korakom prodiramo v notranjost, od prostora do prostora. Vsa vrata so odprta, predali izvlečeni, iz njih so popadale stvari, nekatera izvlečena oblačila so obvisela na robovih predalov, knjige so razmetane, vse škatle in škatlice so odprte, prevrnjene. Na močne, velike stopinje je mogoče naleteti vsepovsod. Kuhinjsko posodje je namesto na policah na pultu in na mizah. Postelje so odgrnjene, naslanjači prevrnjeni. Neki tuj človek, ki mu ne poznam obraza, je s svojim topim, brezizraznim pogledom pregledoval kotiček za kotičkom ljubljenega bivališča. Vsepovsod je s svojim brezsramnim, zgolj golo trenutno korist zasledujočim pogledom naselil gnusobo, zatohlost, smrad, umazanijo, stud.

Nemo zrem v prizadevno početje kriminalistov, ki skušajo ob odtisih podplatov dobiti še prstne odtise. Na predalih, na vratih omar, vsepovsod je, potem ko jih forenziki premažejo s svojimi občutljivimi kemikalijami, videti vlomilčeve sledove, videti je robustne, nenatančne odtise prstov, toda odtisov prstnih blazinic ni. Zdi se, da je neznanec svoje delo opravljal v rokavicah.

Je mogoče kje še kakšna druga sled? Čez nekaj časa me pokliče kriminalist, naj stopim iz hiše na območje pred vhodom. Tam mi pokaže velik rjav gumb, ki leži na tleh blizu vrat. Sprašuje me, ali je mogoče s kakega mojega oblačila, ali je moj. Nikakor ne, mu odgovarjam, nikoli nisem nosil oblačila s takšnimi velikimi gumbi, še posebej ne z rjavkastimi, kajti ta barva mi ne prija, tako neizrazita je, nikoli je ne bi mogel izbrati. Očitno je, da pripada gumb oblačilu neznanega storilca, torej je edini otipljivi corpus delicti. Policisti ga najprej poslikajo z vseh strani. Natančno premerijo njegovo lego in jo vrišejo v skico. Nato ga primejo s pinceto in ga vtaknejo v polivinilno vrečko, da ga bodo zatem preučili v forenzičnem laboratoriju.

Vrnem se v notranjost hiše in še enkrat oplazim vseh stotero izvlečenih predalov. Zatem, poklican, se moram sprijazniti z razrušeno steno, narejeno iz knaufa, katerega razcefrani kosi so se razleteli po vsej sobi. Pogled na prizor me nekako prešine. Z akrilnimi barvami rdečeoranžno prepleskana stena, s katero je bil prekrit banalen pogled na vozlišče cevi centralne kurjave, je bila v očeh moje žene in v mojih očeh umetniška slika, ki sva se je domislila sama: nobene poteze, nobene oblikovane ploskve, nikakršnega prelivanja barv, preprosto ena sama, s pravokotnikom strogo razmejena rdečeoranžna površina, ki meče v prostor veselje, moč in energijo. Zdaj je bila preluknjana, stolčena, izničena.

V meni ni nobenih hudih besed, nobene jeze na neznanega storilca, s katerim si bržkone ne bova nikoli pogledala v oči. Je celo nekakšno komaj razumljivo in seveda neupravičeno razumevanje za njegovo, po vseh civilizacijskih normah zavrženo dejanje. Se je ob vseh vznemirljivostih danega življenja, časa in prostora sploh vredno ukvarjati z gnusobnim in hkrati nasilnim pridobivanjem majhnih koristi, ki morda za hip potešijo telo, nikoli duha? Ne zanima me, kdo je neznani storilec. Ne želim vedeti, kakšen je njegov pravi obraz. Ne želim poslušati izpovedi o njegovih stiskah. Kakršna koli komunikacija s tistim brezizraznim obrazom bi mi bila mučna. Skoraj si zaželim, da bi najdeni gumb za vedno obtičal v forenzijski vrečki in ne bi bil nikoli več prišit na svoje izvirno oblačilo.

Nevzdržnost bližine

in gostote tujih teles

Za eno tistih velikih mest gre, morda za Berlin ali pa za Prago ali morda za Frankfurt ali pa za Stuttgart ali morda za Ingolstadt, ne, Ingolstadt je premajhen, za Prago ne, je premalo robustna, premehka, torej gre za germansko urbano prostranstvo, za trd, urejen svet, za utečen promet, za trdna, natančna pravila. V tem mestu se nekaj dogaja, ne kaj velikega, vsekakor pa nekaj načrtovanega, tradicionalnega, utečenega. Festival, kongres, sejem, posvetovanje, kar koli od tega ali od vsakega nekaj. Seveda me zadeva ne bi zanimala, če ne bi bil udeleženec. Eden od tisočih, morda od pettisočih, ne vem natanko. Vsekakor tudi eden od štiri tisoč devetsto osemdesetih, ki bodo v posnetku v tevednevniku predstavljali poslušajočo in ploskajočo množico; eden od tistih, ki so zraven; ki od tega nekaj odnesejo; ki svojo navzočnost pozneje navajajo v strokovnih poročilih, morda celo v biografijah. A vse to je nepomembno, v tem hipu je vse moje zanimanje usmerjeno zgolj v možnosti prenočevanja. Potem ko greš iz dvorane in iz restavracije, je treba nekje prenočiti, da lahko naslednje jutro spočit in svež znova prisluhneš predavanjem.

Seveda nisem tam sam, ampak z delovnim kolegom, v eni od treh slovenskih delegacij. Prenočišče nama predvidijo, glede na nepomembnost najine udeležbe in na neprepoznavnost najine države, v skupinski spalnici, preurejeni iz velike telovadnice; drugače ne gre, ob tolikšni udeležbi na intimnost hotela ni niti misliti. V telovadnici so orodja potisnjena k stenam, na telovadnem parketu je v ravnih linijah premišljeno in nadvse skrbno razvrščenih dvesto petdeset postelj, ob vsaki je položen stol za odlaganje oblačil. Dvesto petdeset teles približno hkrati odlaga svoja oblačila in si oblači pižame ter se ozira naokrog, ali jih kdo ne opazuje. Od množičnega odlaganja oblačil je slišati pritajeno šuštenje, iznad stolov se dviga v zrak neopazen tekstilni prah. Vseh dvesto petdeset teles se bo v naslednje četrt ure prekrilo z rjuho in dvema odejama, zatisnilo oči in se poskusilo pogrezniti v sen. Vse je razumljivo varno, avdio- in videonadzorovano, vsaka postelja je oštevilčena, v računalniku so ob številkah imena načrtovanih prenočevalcev, imena dežel, iz katerih so prispeli, njihovi rojstni podatki, strokovni nazivi, morebitne opombe.

Treba se je samo sleči, se uleči, zatisniti oči, zdaj … Toda misel, da bom za osem ur ena izmed dvesto petdesetih izboklin na teh urejenih posteljah, postaja neznosna. Ali ni kakšne druge možnosti? Seveda je! Rezervna možnost je prenočevališče v oddaljenem predmestju tega velikega mesta. Tam je na voljo opuščena obednica nekega dijaškega internata, v katerem je razvrščenih samo dvanajst postelj. Šuštenje teles, ki se slačijo, je skoraj neslišno. Tekstilnega prahu skoraj ni. Uničujoče hrumenje, ki hromi dvestopetdeset-posteljno spalnico, je tu nično. Možnost zasesti s kolegom dvoje postelj od dvanajstih v tej improvizirani spalnici na robu mesta se zdi skoraj idilična, primerljiva s prenočevanjem v elitni obmorski vili. Pogled na računalniški zaslon pove, da sta tam dve postelji rezervirani za naju, če ne bova potrdila prenočevanja v tej orjaški spalnici seveda; in če bova le prispela v tisto predmestje natanko do določene skrajne ure. S prtljago divjava na podzemsko in nato na mestni avtobus, kajti za taksi imava preplitev žep. Kot neumna tečeva do tistega internata. Na voljo imava še tri minute, še dve, še eno … Klik! Petdeset metrov pred internatom se nama čas izteče; ko zasopla pogledava na računalniški zaslon tiste spalnice, vidiva, kako se zadnja dva pravokotnika črnita. Preden uspeva prijeti za kljuko vrat spalnice, sta do konca počrnela. Slišati je, kako v ključavnici vrat klenkne: prepozna sva, prehitela sta naju dva druga rezervna kandidata. In v tisto dvestopetdesetposteljno reč tudi ne moreva več, vsi njeni pravokotniki so črni kot noč.

Ne vem, kam bo šel kolega, ne zanima me. Sam vem, da nimam nobene možnosti več. Počasi, utrujeno se bom napotil do železniške postaje, kjer se bom skušal pritajiti na kakšni klopi, zdaj na eni, zdaj na drugi, da ne bi postal sumljiv. Zatiskal bom oči in hkrati prežal, ali kdo ne sega po moji prtljagi, ali se mi ne bliža kakšna uniformirana oseba. Noč bo nadvse dolga in jutro neskončno daleč. Za dan me ne skrbi, preždel ga bom v tisti kongresni dvorani, se boril z dremežem, mežikal. Toda prebiti bo treba tudi drugo in nato še tretjo noč. Noge mi bodo odrevenele na lesenih klopeh. Z rokami se bom branil neljubega pljuskanja neznanih glasov mimoidočih. Sto in stokrat bom za hip zdrsnil v sen in zasanjal o pravkar pripravljeni postelji z belimi rjuhami in toplimi odejami; postelja bo postavljena v urejeno, toplo, snažno spalnico z velikim oknom in balkonskimi vrati, ki jih je mogoče odpreti vsak hip, in od koder se lahko sam samcat, neopazovan in nevznemirjan od drugih zagledaš v zvezdnato nebo in vdihneš sveži nočni zrak. Vsa ta stotera tuja telesa, s katerimi bi moral deliti noč, bodo zdrsnila v nespoznavno daljavo.

V dremavi odrevenelosti, z otrdlinami od toge lesene klopi in preboden od neugodne lege telesa, ki mi zdrsne zdaj na desno, zdaj na levo, zdaj drsi v lastno sključenost, se mi kot leksikografska gesla odpirajo vpogledi v lastna izkušenjska sobivanja z drugimi, s tujimi telesi, s tujki, ki so se kakor koli spravili v mojo bližino, ne da bi imeli kaj opraviti z mojim miselnim svetom ali da bi se bili na kakršen koli že način dotikali mojega bivanjskega območja.

Iz davnine se mi kaže hotelska soba z ene prvih službenih poti, ki sem jo, še ves mladeniški in poslovno neokreten, moral združiti s prenočevanjem. Dodeljena soba je bila, kakor sem se lahko kmalu prepričal, brez enega samega okna. Dotlej še nisem slišal, da take hotelske sobe sploh obstajajo. V tesnobni sobi, trdno zaprt med štiri trdne stene, na katerih se je odtisnilo bog ve koliko najrazličnejših naključnih prenočevanj in prizorov ter pogovorov, tujih tako po izrazju kot po vsebini, sem se sesedel na eno od obeh zakonskih postelj in z nosom lovil poseben vonj po plesnobi, ki je kot neviden prah lebdel v zraku. Zadelal sem se z odejo in si dolgo, morda uro ali več, prizadeval, da bi zdrknil v spanec.

Ko pa sem se zbudil, v popolni temi, saj mi v sobi brez okna noben odblesk ni mogel naznaniti bližajočega se jutra, sem v svoji bližini začutil tuje telo. Strahoma sem odprl oči in se zastrmel v sosednjo posteljo. Na njej je mirno spalo, sodeč po zvenu dihanja, moško telo, nekoliko zvito v dve gubé, sklepajoč po oblikah njegove prtljage, nekakšen trgovski potnik, ki je prodajal bog ve kaj. Z največjo previdnostjo sem se zmuznil izpod odeje in si nadel oblačila, obul čevlje, si jih zavezal, stlačil svoje stvari v potovalko in se po prstih odplazil, vztrepetal, ko sem odpiral škripajoča vrata – tuje telo v postelji se je vznemirjeno premaknilo, zazdelo se mi je, da se je vame uperilo tuje oko in se takoj nato zaprlo. Ko sem v recepciji plačeval račun, si nisem drznil vprašati, ali je v navadi, da ti nenapovedano sredi noči pošljejo v sobo, naj bo še tako skromna, tuje telo. Nikoli zastavljeno vprašanje, nikoli dobljen odgovor.

Zdaj se mi odpira okno v mnogo starejši prizor, še v vojaški. Iz spalnice, kjer nas je prenočevalo osem vojakov, so nas zaradi načrtovanega vpoklica rezervistov stlačili v spalnico s šestdesetimi vojaškimi posteljami, ki se s svojimi majavami železnimi ogrodji vzpenjajo v tri etaže. Pristal sem na posteljnem ogrodju v tretji etaži, tik pod stropom. Vame pljuska vroč, lepljiv zrak šestdesetih dihajočih teles in pljuskajo druge človeške izparine. Nemirno premetavajoča se telesa vojakov se zlivajo v en sam nenehen hrum, ki ga prekinjajo rezki, škripajoči zvoki posteljnih ogrodij. Ves ta ogromni, tesno napolnjeni kubus je prežet z lebdečim smradom po preznojenih vojaških oblačilih, prestreljenim z vonjem po cenenem vojaškem milu. Sam sem samo eno od teh teles, ki so nezaželena drugo drugemu. V ustih se mi nabira občutek neznosne ostudnosti, ki ga ne bom mogel nikoli izpljuniti. Vsi ti tuji svetovi, te tuje misli, ta tuja občutja, ta tuja čustva, ki se mi iz primerne razdalje zdijo vredni pozornosti, se me zdaj do neznosne bolečine dotikajo in kot črvi vrtajo vame.

In ko se to okno v množično (industrijsko, serijsko) vojaško prenočevalnico zapre, se mi odpira kukrle skozi streho planinske koče nekje v Triglavskem pogorju, skozi katerega dere svež, oster, planinski, alpski zrak, dišeč po neznanskih brezmadežnih gorskih prostranstvih, stikajočih se z nebom, rekami, jezeri in morjem. Vsi, ki smo prek teh prostranstev zablodili v odrešujočo kočo že v temi, smo se morali zadovoljiti z orjaškim podstrešnim skupnim prenočiščem, na pogradih drug ob drugem. Vsi smo nekako posebej obzirni, prizadevamo si, da ne bi opazili teles na sosednjih pogradih, trudimo se, da ne bi povzročali nikakršnega hrupa, do svojega pograda se plazimo v temi, da ne bi s prižiganjem luči vznemirjali drugih. Nakljub temu se po tej podstrešnici plazi nemir, kakršnega povzroča premikanje mnogih teles, kakršnega povzroča šepet, naj bo še tako neslišen in neviden. Toda končno uspemo vsi skupaj, petdeset ali morda osemdeset (?) teles, že zaradi preutrujenosti zasnuti.

Nenadoma pa, sredi nočnih ur, se sunkovito prižgo luči. Po lestvi, ki vodi k nam, priropota hrumna, do konca pijana planinska druščina. Z glasnimi klici iščejo še proste pograde. Zadevajo se ob dele naših teles, se krohotajo, kričijo, tulijo, si pomagajo s svojimi močnimi baterijskimi svetilkami, ki predirajo naše zenice. Ko se po dolgem času, po četrt ali morda po pol ure, po urejanju pogradov in slačenju, pospremljenem z brezumnim, nenadzorovanim krohotom, za silo umirijo in ugasnejo luči, je slišati sunkovite zvoke njihovega parjenja, ki se mu, do konca vznemirjeni od preobilne zaužite pijače in celodnevnih poželenj, nebrzdano predajo.

Napol spé, napol bedé se predevljem po trdi klopi germanske železniške čakalnice, skozi katero se nenehoma usipajo nove postave polnočnih potnikov. Vame se zadirajo rezki žvižgi železniških prometnikov. Vpogledi v stotero najrazličnejših prenočevalnic, ki so se poprej urejeno, natančno, smiselno odpirali drug za drugim, se zdaj strnejo v eno samo silovito odpiranje in vrtenje. (Odpiram, zapiram; odpiram, zapiram; odpiram, zapiram!) V ustih začutim vse bolj plehek okus, kot bi se mi jezik prevlekel z debelo rumenoželatinasto prevleko.

DOTIKI TUJINE

Zaklad pod radiatorjem

Še po nekaj mesecih so moje misli glede vsega, kar se mi je zgodilo v Varšavi, čisto zmedene. Kako zelo zmedene so morale biti šele tedaj. Vsekakor se mi je pripetilo nekaj nadvse trapastega. Utrpel sem hudo materialno škodo, s katero sem se hočeš nočeš sprijaznil in upal, da jo bom hitro pozabil. Toda bolj se čas odmika, bolj to gloda vame. Slutim, da bo materialni škodi sledila tudi moralna. Morda se bom do konca življenja žrl, da bi razvozlal, kaj se mi je pravzaprav pripetilo.

Hotel sredi velemesta, bog ve koliko nadstropij, bog ve kako razsežen, če se prav spomnim, po imenu National; tudi tam ob vsej zaverovanosti v vse poljsko koketirajo z angleško govorečimi tujci. Vrvenje po hotelski avli. Mimo mene nosijo petdeset belih kovčkov nekega maharadže, za njimi stopa trop njegovih služabnikov. Hotelski uslužbenci zaskrbljeno stoje v špalirju ob straneh avle. Ko hip zatem stopam v svojo sobo, da bi uredil še zadnje stvari, kajti še danes odpotujemo, naletim pred vrati na majhne, zajetne sobarice, ki se zaženejo vame in mi v jeziku, v katerem se prekopicavajo najrazličnejši šumniki, nekaj strastno dopovedujejo. Uganem, da so nameravale pospraviti sobo in me prosijo, naj se za nekaj časa umaknem. Vreščijo in se smejijo in porivajo vame svoja omela, svoj čistilni voziček, svoje cunje. Prikimam: seveda se bom umaknil.

Ko pa sem se že umaknil, sklenem, da bom zadnje minute izrabil za še zadnji sprehod po lepem mestu. Hodim sem in tja, ogledujem si izložbe, pogledujem ljudi, oni pogledujejo mene, neumnega tujega turista, ki je bog ve s kakšnimi iluzijami zašel v njihovo mesto in po ustaljeni navadi turistov vsega sveta zdaj prodaja zijala. Ko se tako sprehajam sredi vrvečih ulic, nenadoma naletim na skupino, ki ji pripadam. Razveselim se je, pogled nanjo pa mi pove, da je pravkar namenjena na železniško postajo, kajti bliža se že čas odhoda. Naše desetdnevno turistično razgledovanje po poljskih mestih, po Krakovu, Gdansku, Poznanju in naposled še po Varšavi, se izteka. Še malo prej sem se tega zavedal, trenutek zatem, ko so me sobarice umaknile iz sobe, pa sem v svoji popotovalni sproščenosti na to pozabil. Prav vesel sem, da sem srečal svoje, in zdaj z njimi hitim na postajo. Lahko bi bili naročili taksije, mi razlagajo, a so se želeli še enkrat nadihati varšavskega zraka. Tako so dali odpeljati vso prtljago, sami pa zdaj prostih rok še zadnjič uživajo pogled na slikovito in prijazno slovansko velemesto, s katerim nas družijo skupne jezikovne korenine in skupna usoda v bližnji preteklosti, pa tudi zdajšnja, čisto drugam usmerjena skupna prihodnost.

Ko kot ubogljiva ovca koračim med njimi, tudi sam prostih rok, se domislim svojih dveh kovčkov, ki sem ju pustil v sobi. Bila sta pospravljena, zaprta, zaklenjena, torej jih je naš skrbni vodnik gotovo skupaj z drugimi poslal na železniško postajo in sem lahko glede tega brez skrbi. Sploh se mi ne bo treba vračati; če pa bi se vračal, bi morda spet naletel na tiste sobarice, ki verjetno še niso končale svojega dela, in bi bil moj prezgodnji prihod zanje preprosto neprijeten.

Zdaj brodimo po peronih železniške postaje in se ves čas pogovarjamo. Vsebina teh pogovorov je nekakšna kritična medsebojna primerjava vtisov: ali je zdaj v Varšavi življenje boljše, kot je bilo nekoč; ali so morda v Ljubljani videti ljudje bolje oblečeni ali pa sploh ni razlike; ali je plzensko pivo res toliko boljše od našega domačega; ali je nekdanji komunizem pustil v mestu kakšne vidne sledi; in tako vsenaokrog!

Tedaj pa se nenadoma silovito preselim med štiri stene svoje hotelske sobice. Ne skrbi me za tista dva kovčka, gotovo tičita v hotelskem kombiju, ki je ta hip na poti na postajo, ali pa ju morda že iztovarjajo in ju bom čez minuto ali dve izločil in se z njima prebil v kupe. Skušam se domisliti, ali nisem v sobi pozabil še česa, na primer kape (ne, ne, kape ne, saj jo imam na glavi) ali kakšne literature (prava reč!) ali kakšnega spominka (ne, ne, vse sem že pospravil v kovčka). Seveda sem vse pospravil, saj sem generalno vedel, da odhajamo, le trenutno sem se zmedel; ne vem, zakaj, morda je bil vzrok v nekakšni popolni zamaknjenosti, ko nehaš misliti in načrtovati in se kontrolirati ter se povsem in popolnoma kot ovca prepustiš svojemu vodniku. S pogledom sem odpiral vrata hotelske omare (prazna!), premaknil sem blazino na postelji (nič, pižama je v kovčku), ozrl sem se na stojalo za obleke (prazno!), na hotelsko mizico (tam je le pisemski papir z naslovom hotela), preletel sem tla, ali se mi po njih ni kaj skotalilo (brezhibno čista so, sveže posesana). Tedaj pa sem s pogledom obstal na radiatorju. Kako sem mogel pozabiti! Sem se pa moral res do konca sprostiti in opustiti vsakršno samokontrolo. Pod radiatorjem je ležala plitva pločevinasta posoda, ki so jo namestili tja bržkone zaradi kakšne pretekle slabe izkušnje; iz radiatorjev prej ali slej kaj priteče, bolje je pravočasno zaščititi se, kot se pozneje jeziti. Pravokotni pločevinasti pladenj je bil v parketna tla pritrjen s štirimi medeninastimi vijaki, najbrž zato, da ne bi poplesaval po sobi, ali pa morda celo zato, da ga ne bi kdo odnesel. Na tistih vijakih so mi že takoj prvi večer obstale oči. Potipal sem jih in ugotovil, da niso tesno priviti. S pinceto sem jih zlahka odvil, zatem pa sem pod pločevino potisnil svojo denarno rezervo, ki sem jo za vsak primer vzel s seboj na pot, denimo zato, če bi se mi kaj pripetilo ali pa bi ugledal kaj, kar bi vsekakor hotel kupiti. Vsota je bila precejšnja: tri tisoč evrov! S to vsoto sem se preprosto počutil bolje, čeprav sem bil skoraj prepričan, da je ne bom rabil in da jo bom domov odnesel nedotaknjeno. Seveda pa nisem hotel romati s takšno vsoto v žepu ob vsakem času po mestu, ki tako kot nobeno drugo ni varno. Tako sem se domislil, da bi denar skril pod radiatorjem. Trideset bankovcev po sto evrov sem razdelil na tri kupčke in vsakega posebej položil pod pločevino, tako da ne bi nihče mogel zaslutiti, da se pod njo sploh kaj skriva. Nato sem z isto pinceto vse štiri vijake spet privil; pritrdil sem jih trdneje, kot so bili priviti poprej. Poskusil sem premakniti pločevinasto posodo, a se ni premaknila niti za desetinko milimetra. Nikomur ne bo prišlo na misel, da bi se lotil vijakov. To je najvarnejša priročna shramba za moje potovalno premoženje.

Seveda so bile še različne druge možnosti. Lahko bi vzel s sabo mednarodno bančno kartico. Toda v banki je treba vedno kaj razlagati, v tem primeru poljsko govorečim blagajničarkam. Avtomati pa so ali pa jih ni, in le redki so namenjeni tujim bančnim karticam. Povrhu se lahko zgodi, da potrebuješ denar v kraju brez banke in brez avtomata, lahko tudi ponoči, kar se mi sicer nikoli ne zgodi, toda življenje turista je pogosto obrnjeno na glavo, se pravi na nočne ure. Pravzaprav vse skupaj ni prav nič pomembno. Doma sem se v naglici odločil, da bom vzel s sabo gotovino in se tako odrešil vseh morebitnih težav s poljskimi bankami. To gotovino, šop šumečih bankovcev, sem na vsem popotovanju prelagal iz enega notranjega žepa v drugega, pa spet v kovček, v torbico ali kam drugam, šele tu v Varšavi, kjer naj bi se mudili najdalj, se mi je ponudilo to privlačno skrivališče, prikrito najprej s pločevinasto posodo, zatem pa še s funkcijo samega radiatorja nad njo. Preprosto genialno!

Ni pa bilo genialno, da sem v svoji popolni turistični sprostitvi na skrivališče docela pozabil in se ga domislil šele zdaj, ko se je ob našem peronu že ustavljal vlak, ki naj bi nas popeljal do Dunaja, od tam pa v milo domovino. Mimogrede sem se spraševal, zakaj sploh vlak, ko živimo vendar v eri letal. Morda je bilo to v zvezi z našim krožnim potovanjem, ko smo se ustavljali v različnih mestih, morda pa je bilo v tem nekaj nostalgije po nekdanjih časih, ko je bilo potovanje z letalom navadnim smrtnikom skoraj nedosegljivo.

Misel na tri tisoč evrov, pokopanih pod hotelskim radiatorjem varšavskega Nationala, tam nekje v trinajstem ali štirinajstem nadstropju, me je mrzlično pognala s postaje. Namesto da bi poklical taksi, sem skušal najti hotel sam, saj se sploh nisem sprehajal dolgo in je moral torej biti nekje v bližini. Toda očitno je bil to nov predel mesta s pravo goščavo ulic, podzemskih prehodov, palač, trgovin, poslovnih stavb, neonskih napisov. Večkrat sem se znašel pred recepcijo tega ali onega hotela ali v avli plesišča ali kinematografa ali bog ve česa. Nekaj mimoidočim sem izrekel ime mojega hotela, a me niso razumeli, gotovo so njegovo ime šušljali čisto po poljsko. Naposled sem naletel na tri dekleta, ki so me razumela. Z roko so pokazala smer, v katero naj grem, in vprašala, ali potrebujem še kaj, na primer dobro družbo. Njihov smisel za šalo se mi je zdel presenetljiv. Izmenjali smo še nekaj stavkov (v polomljeni angleščini, tako one tri kot jaz) in izkazalo se je, da niso Poljakinje; dve sta bili Ukrajinki, tretja pa, ki se mi je zdela nekako mila, mi je rekla, da ne bom vedel, od kod je, četudi mi pove. Pa naj mi vseeno pove, sem rekel.

− S Podolge njive v Notranjih Goricah sem, mi je rekla. Saj ne veš, kje je to?

− Kako da ne vem! sem preskočil na slovenščino. Pri Brezovici se zavije na levo, čez železniško progo, potem pa tretja, ne, četrta ulica na desno. Barje skratka!

Nisem še videl, da bi kdo tako vidno izbuljil oči. Ukrajinki, ki sta napol razumeli, da sem srečal rojakinjo, sta pokali od smeha.

Vprašal sem jo, Podolgonjivko, kaj počne v Varšavi.

− Tako, se je nekoliko izmikala. Malo se razgledujem. Pa tudi vse me zanima.

Zatem sem si, nekoliko stežka, poiskal pot do hotela. Že v avli sem naletel na Naceta iz naše skupine, s katerim sva se med popotovanjem nekoliko več družila. Pravzaprav sem se začudil, da ga srečam, kajti tako kot drugi bi moral zdajle biti že na vlaku. Povedal mi je, da bo odpotoval z naslednjim vlakom, ki bo čez deset ur odpeljal z neke druge, bolj periferne postaje. Če sem ga prav razumel, se postaji reče Żelazowy Fieldove. Tako se je odločil, ker je moral dokončati še poseben nakup. Neki osebi, ni hotel natančno povedati komu, je namreč kupil dragoceno ogrlico iz brušenih, še posebno velikih jantarjevih jagod, kar je poljska posebnost in ni ravno zastonj, kot je pripomnil.

Bil pa je videti kar vesel, da me je srečal in da sem zamudil vlak. Že ves čas se mi je zdel nekoliko osamljen.

Seveda sem mu skoraj moral povedati, kaj se mi je pripetilo. Vendar mu nisem povedal čiste resnice: nič torej nisem govoril o pločevinasti posodi pod radiatorjem in o štirih vijakih in o izvijanju in privijanju. Precej nejasno sem mu razložil, da sem nekaj pozabil v sobi in da bi se rad dokopal do tistega. Sploh nisem rekel, da gre za denar, še celo ne, da gre za tolikšno vsoto. In sploh nisem omenil svoje zmedenosti, v kateri sem odšel iz hotela. Kar koli je že razumel, je izrazil sočustvovanje z mano in mi predlagal, da skupaj odpotujeva s tistim drugim vlakom.

Stopil sem do recepcije, kjer se je tisti hip trlo gostov, tako da sem se že skoraj premislil. Ko pa se je naval unesel, sem izbral receptorja, ki mi je vzbujal nekaj več zaupanja, in mu na kratko zaupal svojo težavo. Razložil sem, kako sem se pred nekaj urami umaknil sobaricam, da bi pospravile mojo sobo, in kako sem spregledal, da je čas odhoda že tako blizu. Zaupal sem mu, da sem v sobi pozabil nekaj zame pomembnega in da bi se rad dokopal do tistega. Pogledal je v neko knjigo, nekam telefoniral, nato pa mi je rekel, da je v moji sobi zdaj že nov gost in da ga seveda nikakor ne smemo zmotiti. Pravkar da so mu sporočili, da sta oba moja kovčka v hotelskem skladišču, kjer ju lahko nemudoma dvignem.

Bil sem sicer presenečen, da sta kovčka še tu, kajti bil sem prepričan, da sta že na odhajajočem vlaku, toda receptorju sem poskusil razložiti, da ne gre za kovčka, ampak za nekaj drugega.

Spet je telefoniral, nato pa mi je povedal, da je osebje po mojem odhodu, in ker se je iztekla ura, do katere sem imel pravico do sobe, natančno pregledalo vso sobo in odprlo vse predale, a ni našlo ničesar.

Zdaj bi moral povedati zgodbo o pločevinasti posodi pod radiatorjem in o vijakih in o pinceti, s katero sem si pomagal. Zgodba pa se mi je zdela bedasta in neverjetna in čudaška, ali pa bi se takšna vsaj zdela receptorju. Razmislil sem, da bi vsekakor moral počakati, da hotel zapusti tudi novi najemnik moje sobe. Torej bi moral vprašati, koliko časa bo ostal. To pa bi se zdelo vsaj sumljivo, če že ne kaj hujšega. Poleg tega se lahko zgodi, da bo novi gost ostal ves teden. Pa tudi potem bi moral svojo zgodbo nekoliko krepkeje utemeljiti. Saj najbrž ni v navadi, da gostje odvijajo pritrjene vijake oziroma preprosto kar razpolagajo s hotelsko imovino. Vprašali bi me tudi, zakaj nisem denarja naložil v hotelski sef, kakor je v navadi. Ne bi šlo brez hotelskih varnostnikov in glede na čudaško zgodbo, ki bi jo razlagal, morda celo ne brez krajevne policije. Najbrž bi opravili tudi kakšne poizvedbe, seveda mednarodne, v dobi nadvse razvite elektronike to pač ni težko. (To mi sicer ne bi povzročalo skrbi, ker sem imel čisto vest, a vsekakor so takšne poizvedbe neprijetne.) Prizadevanje za shranjeni denar bi me seveda tudi nekaj stalo. Nekaj bom tako in tako plačal za novo železniško vozovnico. Če bi vztrajal v hotelu in čakal, da novi gost odide, in zatem najel isto sobo, bi mi to povzročilo krepke nove stroške. Če bi čakal na primer ves teden, bi me to stalo vsaj tisoč petsto evrov, kajti hotel je bil zunaj običajnih kategorij. Preostalo pa bi mi samo potrpežljivo čakanje, če bi se hotel izogniti zapletenim pojasnjevanjem in srečevanjem z najrazličnejšimi organi. Sumljivo pa bi bilo tudi vztrajanje pri isti sobi. Morda bi prav zato in za vsak primer vseeno prosili za sodelovanje kriminalistični oddelek policije. Poprej pa bi natančno, ped za pedjo preiskali sobo, postali pozorni na vijake, jih odvili in naleteli na moje bankovce. Ker pa jim o njih prej ne bi povedal, bi domnevali, da so ukradeni ali ponarejeni, in bi seveda vsekakor poklicali policijo. Izračunal sem si, da bi bil vsekakor vsaj ob polovico tiste vsote, če že ne ob vso, povrhu pa bi si nakopal hude sitnosti, mogoče še precej večje, kot si mislim. Tako sem se odločil, da se bom tistemu denarju, tri tisoč evrom v bankovcih po sto evrov, preprosto odrekel. In sem si slikal prizore presenečenja, ko jih bodo čez čas, morda čez leta, ob temeljitejšem čiščenju ali adaptaciji nenadoma odkrili in ugibali, od kod so zašli tja in zakaj. (Mnogo pozneje pa sem se domislil, da bi si s sto evri, ki bi jih elegantno potisnil v receptorjev žep, lahko pri priči izboril dostop v tisto sobo, pa če bi novi gost tudi že krepko spal; bi ga že s kakšno pretvezo za četrt ure poslali ven. Zapoznelo reagiranje pa je žal moja značilnost. Po toči …)

Ko sva deset ur pozneje z Nacetom sedela v kupeju skozi noč drvečega vlaka, mi je razkazal tisto dragoceno jantarjevo ogrlico in mi zaupal, da je odštel zanjo celo premoženje: tri tisoč evrov. Pogledoval me je, ali se ne bom na ves glas začudil. Začudil sem se sicer, pohvalil lepoto ogrlice in njeno dragocenost, toda hkrati me je navdala nekakšna tiha žalost. Sam sem namreč prav takšno ogrlico za vedno izgubil, in to samo zaradi svoje, rekel bi, turistične zmedenosti. Ko sem se še pozneje, uspavan od drdrajočega vlaka in brezčasne nočne vožnje, že napol spe vračal k svoji varšavski bolečini, sploh nisem bil več prepričan o skrivališču pod radiatorjem; dozdevalo se mi je, kot da bi vso zadevo pravkar izsanjal. Bolj spe kot ne sem razmišljal, da je vsa zgodba o izgubljenem skrivališču samo konkretna, nazorna metaforična zgodba za neko drugo, prav tolikšno vsoto evrov, ob katere sem bil in ki mi jih je zaradi moje nepazljivosti in naivnosti nekdo na zvit način dobesedno iztrgal iz žepa oziroma iz sefa oziroma natančneje z bančnega računa, ali pa izpod radiatorja, saj ni nobene razlike. Morda mi je boleč in neizkašljan spomin na tisto drugo krajo, ki je nisem mogel preprečiti, porodil to varšavsko zgodbo. (Varšavsko? Morebiti pa sploh ni bila varšavska; ta hip se mi nejasno dozdeva, da je bila stuttgartska, kar bi tudi bolje ustrezalo spominu na gostoto stavb in na njihovo visokost.) Zdaj nisem več vedel, kaj je res in kaj se mi prikazuje v sanjah. Zatrdno sem vedel samo, da sedim v nočnem vlaku, ki drvi čez neizmerne poljske ravnine (ali pa morda nemške?), in da se bomo čez nekaj ur ustavili na Dunaju, da bi z Nacetom tam počakala na drug vlak, ki naju bo popeljal v ljubo domovino. Ljubo doma, kdor ga ima! Vsa ta čudna zgodba z radiatorjem, ki sem si jo razumljivo sam napletel, a ne razpletel, mi je tujino, po kateri sem se razgledoval zadnjih deset dni, prav zagabila. Pogled na tistih tri tisoč evrov, ki skrbno zravnani žde pod pločevino hotelskega radiatorja, me bo morda vznemirjal vse življenje.

Beneški vmesnik

S skupino zdomcev, kot nas grdo imenujejo v domovini, potujemo na letni dopust. Zdomci? Če so kdo domci, smo to mi, saj smo sleherni dan, sleherno uro z mislimi doma, že domača beseda, prebrana sredi trdih nemških besed, nam navlaži oči in zatrese glas. V Stuttgartu, ki je že toliko let in desetletij naš vsakdanji prehranjevalec, smo se naložili v kombi nekega zasebnega prevoznika, ki nas bo po mnogih urah vožnje razvozil na naše nekdanje domove. Odločitev za skupinsko popotovanje s kombijem govori o tem, da smo že starejši in se nam ne da več na dolgo pot z lastnim avtom; in še o tem, da ne spadamo med najpremožnejše in se nam zdi posamično potovanje z lastnim prevoznim sredstvom potratno; ko smo bili mlajši in smo tudi zaslužili dosti manj, se nam takšne vožnje niso zdele razsipne; res pa je, da je bil bleščeč avto, v katerem smo se takrat pripeljali med svoje, tudi vidni dokaz naše uspešnosti; danes bi bil takšen avto samo še eden med mnogimi, ki se gnetejo po domačih ulicah. Zakaj bi torej tratili denar in energijo, ko se je mogoče pripeljati domov v organizirani skupini, v prijetni družbi in za majhen denar!

Ko smo še skoraj v nočnih urah naložili svojo obilno prtljago in se zatem zleknili po sedežih ter zdrknili s še praznih velemestnih ulic na podeželski zrak, kjer je bilo za jutranjimi meglicami slutiti strehe nemških vasi in zaselkov, iz katerih so štrleli cerkveni zvoniki, smo utrujeni od nestrpnega hrepenenja po domovini, ki nas je prežemalo zadnje dni, in od banalnih priprav na potovanje zdrseli v rahel dremež. Po uri, dveh, ko smo se prebujali iz dodatnega spanca in se zavedeli, da bomo še danes, čez deset ali dvanajst ur, segli v roke svojim domačim in naredili nekaj korakov po tistih tleh, ki smo jih preprosto poimenovali dom, po domačem dvorišču, s pogledom na znana drevesa, na jablane, hruške, slive v sadovnjaku, naj so bila še tako zanikrna, z ljubim pogledom na sosednje hiše, na hrib za vasjo, na gmajno, na njive, na travnate presledke med njimi, na vaški studenec, na vse domače, nas je − govorim zase, a se je z drugimi verjetno dogajalo enako − zgrabilo neko posebno razpoloženje, ne domotožje, s kakršnim smo se spopadali sleherni delovni dan in še posebej ob koncih tedna, ampak nekakšna bojazen, da ne bomo prispeli v pravem trenutku, da bomo prezgodnji, da še nismo dobro pripravljeni na snidenje. Najraje bi se zapeljali na kakšno počivališče in tam počakali še nekaj ur, da se nam še v zadnjem trenutku uredijo misli, da se zberemo in pripravimo.

Po več urah dremeža in molka se je po kombiju razlezel pridušen klepet. Vsakdo je besedo, dve spregovoril najprej s svojim sosedom. Nato je kdo, za boljše razpoloženje, povedal šalo. Nekdo je celo zabrundal Kje so tiste stezice … Ob omembi stezic, ki seveda niso nič posebnega in so doma enake kot v Nemčiji, nas je nekako še posebej stisnilo. Ali jih bomo znali prav videti? Ali bomo, ko jih bomo ugledati, znali ugledali na njih tisto posebno, zaradi česar so naše in kar jih loči od nemških? Zazdelo se nam je, da prehit-ro drvimo domov, a v resnici smo se v obteženem kombiju peljali počasneje. Čeprav smo v zadnjih tednih in dneh veliko mislili na srečanje z domom in težko čakali na trenutek, ko bomo želeno tudi zares ugledali, smo zdaj menili, da so bile naše miselne priprave površne, hitre, nedorečene. Potrebovali bi vsaj še nekaj ur zbranega premisleka, da bi lahko zatem v novem raziskovanju starega doma použili pričakovano slast doživetja.

Tedaj je nekdo v ozadju kombija začel ob sebi sedečemu razlagati o Benetkah. Bržkone jih je omenil, da bi pregnal iz svojih misli druga imena, ki so kljuvala po njem: morda Ljubečno, morda Dobrepolje, morda Vižmarje. Ob razločni omembi Benetk smo se vsi predramili iz svojih razglabljanj, ki so se vsa dotikala domačih krajev, domačih besed in domačih stvari, in pograbili ime tujega mesta kot pes telečjo kost. Nenadoma se je kombi ves razživel in vsevprek smo govorili samo še o Benetkah. Po kratkem času se je izkazalo, da še nobeden od nas ni bil tam in da vemo o Benetkah samo tisto, kar smo kdaj prebrali: da so razpotegnjene po več kot sto otokih v Beneški laguni; beseda laguna se nam je zazdela medena; želeli smo pogladiti njeno mehkobo. Nekdo je govoril o gondolah in gondoljerjih, ki prevažajo po številnih kanalih turiste. Prizor je menda videl v nekem filmu. Drugi nam je slikal Trg sv. Marka, prepoln množic občudujočih turistov z vsega sveta. Na te množice smo zrli z vrha 99 metrov visokega cerkvenega zvonika. In smo strmeli na doževo palačo in na Most vzdihljajev in na številne druge cerkve in na baročne palače in na galerije in na razkošno vrvenje barvitih stojnic in kupcev pred njimi. Vsi ti prizori, ki so vznikali pred našimi duševnimi očmi, so bili iz knjig, iz člankov v časopisih, z razglednic, ki smo jih kdaj videli, nobeden od nas, prav nobeden pa še ni stopil na beneška tla, čeprav so bile Benetke pravzaprav tako blizu naše domovine. Toda saj nismo stopili tudi nikamor drugam. Nikomur ni prišlo niti na misel, da bi se zapeljal v Pariz ali v London, še celo ne v Prago ali v Peterburg. Vse to je bilo daleč in drago, rezervirano samo za bogataše in predsednike in morda še za ministre in poslovneže. Še nemških mest nismo poznali, niti nas ni mikalo po njih. Naše hrepenenje je bilo razpeto na eni sami črti: Stuttgart − domači kraj. Za vse drugo v naših glavah preprosto ni bilo prostora.

Zdaj pa iznenada − Benetke! Ko smo že toliko govorili o njih, je nekdo menil, da bi si jih morali nekoč ogledati, prav mi, ki smo sedeli v tem kombiju, najbolje s kakšno agencijo, ki prireja takšne izlete, morda še to jesen, navsezadnje to ne more biti posebno drago, saj si takšen izlet privoščijo mnogi Nemci. Drugi pa je zdvomil, da bi trenutna navdušena zamisel zdržala do jeseni, ko bomo že vsi vpeti v enolični delovni vsakdanjik, in je zato, z nekolikšno otroško razigranostjo, ki hoče vse takoj, pri priči, predlagal, naj bi skrenili s poti, naredili krepek ovinek in si ogledali Benetke še danes, prebili tam tudi noč in se zapeljali v domovino šele naslednji dan. Treba se je samo pogovoriti s šoferjem. Ustavili se bomo na prvem počivališču, šofer bo lastnika prevozne agencije po telefonu zaprosil za odobritev, zmenili se bomo za dodatno plačilo, saj to ne more biti kaj posebnega. Bomo pač prišli domov dan pozneje, četudi nas morda pričakujejo, bodo že potrpeli en dan. En sam dan! Zdajle je priložnost, jutri je morda ne bo več! A smo vsi za?

Pogovor je postal glasnejši, vmes je bilo slišati krohot. Omenjale so se različne cene dodatnega plačila. Nekateri so na glas razmišljali, kakšne težave bi jim utegnilo povzročiti podaljšano potovanje. Nobenih, saj imamo vsi na voljo mobilnike! Domačim, ki nas pričakujejo, lahko sporočimo v petih minutah, da pridemo pozneje. Zakaj si ne bi privoščili, ko imamo Benetke tako rekoč ob poti! In nobeden od nas jih še ni videl; ali jih bomo do sodnega dne poznali samo iz druge roke? Američani morajo čez ocean, da jih vidijo, in to storijo vsaj enkrat v življenju, mi pa, ki smo od Benetk oddaljeni komaj nekaj sto kilometrov, se zadovoljimo z beneškimi razglednicami! Dobro, do včeraj so bile težave. Morali bi marke zamenjati v lire, potrebovali bi potne liste, vize. Zdaj pa imamo vsi enak denar, vize so zgodovina, namesto potnih listov zadostujejo osebne izkaznice. Zakaj ne bi izkoristili svobodne dobe, ki smo jo dočakali?

Bilo je še nekaj pregovarjanja. Šofer se je naposled vdal in telefoniral lastniku. Iz žepov smo potegnili svoje telefone, da bi obvestili domače. Skupaj s šoferjem smo na razprostrtem zemljevidu evropskih avtomobilskih cest vlekli novo potovalno črto. Že smo zavili proti Benetkam. Čeprav o tem nismo spregovorili besede, nam je vsem nekako odleglo, da bomo domov prišli dan pozneje. Čutili smo, vsak zase, da še nismo pripravljeni, nenaden skok na znamenite ulice in trge Benetk in pogled na vabljivo laguno bo ravno pravi vmesnik med našim turobnim nemškim vsakdanjikom in sončno domovino. Benetke nas bodo duševno sprostile in razbremenile, da bomo takoj zatem laže in temeljiteje uživali svežino domačega zraka, tamkajšnjih obrazov in ljubeznivih pogledov. Potrebujemo jih, kot otrok potrebuje materino mleko.

Toda bolj smo se bližali Italiji, bolj se je oblačilo. Šofer je vključil radio in slišati je bilo nič kaj obetavno vremensko napoved: po-oblačitve, nevihte, deževje, močni vetrovi. Sredi sončnega dne se je stemnilo, po pločevini kombija so potrkale debele kaplje, v dalji se je zabliskalo, slišati je bilo grom. Po cesti je pljuskala voda.

Kombi je umolknil. Spet smo se potopili v rahel, neudoben dremež. Slišati je bilo, kako je nekdo na glas zdvomil, da bi se vreme do Benetk uredilo. Kaj pa bomo počeli tam, če bo takole lilo? A gremo tja samo zato, da se bomo stiskali pod kakšno streho? Tole vreme res ni … Ko je iz minute v minuto lilo vse močneje, je šofer vozilo upočasnil, naposled pa je zaradi silnih pljuskov, ki so mu zalivali cesto, zavozil na prvo počivališče. Tam smo se ozirali v potemnelo in besneče nebo, drugega ni bilo videti, in se zatem drug za drugim strinjali s predlogom, ki ga je, nekoliko obotavljaje, izrekel eden izmed nas, naj bi izlet v Benetke opravili ob kakšni drugi priložnosti, ko bo vreme primernejše, ko bomo imeli kaj od tega. Poznavalci avtomobilskih kart so opozorili, da se lahko že čez petdeset kilometrov obrnemo proti domovini, pravzaprav ne bo nobene škode, smo pač naredili nekaj kilometrov več, prava reč, tistih nekaj evrov bomo že utrpeli. Nesmisel bi bilo riniti v namočene Benetke, ko je tako in tako tam vode že preveč. Ko je nevihtno vreme nekoliko pojenjalo, je šofer, upoštevajoč našo novo skupno voljo, začel voziti proti domovini. Zleknjeni v ne preveč udobnih sedežih kombija smo se, napol dremaje, vsak zase pripravljali na bližnje srečanje z domovino, ki ga bomo opravili brez beneškega vmesnika.

Ejtino sporočilo

Ejti je že nekaj let vdova. Za sabo ima 30 let življenja v New Yorku, je večstranska umetnica: prodorna, a nekako zase, brez smisla za biznis, ki ji ob uspešnem možu, poslovnem predstavniku neke firme, tudi ni bil potreben. Navdaja jo nelagoden občutek, da je, medtem ko se je sprehajala po newyorških avenijah, zamudila 30 let prečudovitega dogajanja v svoji mili evropski domovini.

Do naju z ženo izraža prisrčno naklonjenost, čeprav ne pripadava nobeni od njenih strok in čeprav so naša druženja redka. Vedno pa naju skuša presenetiti s čim posebnim: z antikvarno knjigo, o kateri meni, da bi naju morala nadvse zanimati; s stolom, ki ga je z živahnimi barvami sama poslikala v svojem prepoznavnem stilu; s šatuljo, v katere pokrov je s srebrno nitjo vgravirala najini imeni in pod njima nekoliko nenavadno, presenetljivo, svojsko posvetilo. Iz skupnega imenovalca njenih domislekov je razvidna njena želja presenetiti in razveseliti naju ter nama vliti tudi energije, da bi vzdržala pri najini poti, pri najinih prepričanjih in presojah. Vsako njeno darilce pomeni presenečenje, ki se ga spomniva znova in znova. Toda s čim bi naju sploh še lahko presenetila?

Naneslo je, da smo se vsi trije, ne da bi tako načrtovali, srečali prav v njenem New Yorku, natančneje v razsežnih notranjih atrijih columbijske univerze, tam nekje med 98. in 110. cesto. Atriji? No, to so tisti močno zeleni parki, povsem obdani s klasicističnimi stavbami Columbie, s širokim stopniščem, ki se mogočno spogleduje z grško antiko in od koder je morda, ali pa si tako le domišljam, mogoče videti daleč v naš svet.

Ni pomembna priložnost, zaradi katere smo se sešli na tem tako odprtem prostoru, ki prekaša siceršnje ameriške ozkosti. Preprosto smo tu in dihamo zrak, ki veje z bližnjega veletoka Hudson in se tu nad območjem Columbie meša z zrakom iz veličastnega newyorškega Centralnega parka, prizorišča skoraj slehernega ameriškega filma, katerega ustvarjalci kaj dajo nase.

Opiram se na svoj veliki dežnik, zanašajoč se na padavine, ki jih je obljubljal včerajšnji televizijski dnevnik. Nenadoma pa se pojavi Ejti, mi iztrga moj dežnik in odhiti z njim nekam v sredino tlakovanih površin in ga tam zasadi v režo med tlakovci. Nekoliko sem nejevoljen, kajti dozdeva se mi, da sem bil spod jasnega neba že deležen nekaj krepkih kapelj. Njena razposajena razigranost me zato prav nič ne razveseljuje. Ker pa tovrstna objestnost ni v njeni navadi, skrbno sledim, kakšne namene ima z mojim dežnikom. Toda zdi se, da tokrat res nobenih. V tla zapičeni dežnik miruje, Ejti pa se je izgubila v množici študentov in drugih sprehajalcev in postajajočih skupin.

Ko pa se znova ozrem k dežniku, že zato, da si ga ne bi izposodil kakšen nepoklicanec, opazim rahlo spremembo. Moj črni dežnik je zdaj prekrit z oblačilcem iz svilenega blaga, ki zaradi svojih živih barv že od daleč vzbuja pozornost. Toda oblačilce ne samo da kipi od rdečine, rumenine in modrine, ampak se tudi vrti in tako sredi univerzitetnega parka ustvarja presenetljivo mobilno kompozicijo. Ta hip pa se privlačna vrteča kompozicija, s katere zdaj ne odmaknem oči, nekoliko dvigne, kot da daje prostor nečemu miniaturnemu pod sabo. Tisto je živo rdeče, nekakšna drobna krogla ali kaj, toda že naslednji hip je razločno videti, da je pod oblečenim dežnikom vzniknilo drobno vozilce, komaj za pest veliko, ki se je zdaj začelo premikati. Tisti hip sem se zavedel, da gre za še eno Ejtino presenečenje, ki bo bržkone preseglo vsa dosedanja, čeprav še nisem mogel razvideti, v kaj naj bi videne osnove prerasle. Vozilo, ki se je sprva opotekalo pod svojim visokim tovorom, se je usmerilo natanko proti nama z ženo, bodisi da ga je Ejti, ki je zdaj ni bilo videti, od nekod usmerjala z daljinskim upravljavcem ali pa nama je v najini torbici podtaknila kakšno napravo, ki je čuden tovor vlekla k nama.

Dalj časa je trajala vožnja tistega vozilca, otovorjenega z mojim dežnikom v slavnostnem oblačilu, bolj suverena je postajala. Bliže ko je vozilo prihajalo, večje se je zdelo, morda je bila to samo optična prevara, saj ne more biti drugače, kot da se zdijo bližnji predmeti večji kot bolj oddaljeni. Toda ne, vozilo se je hkrati, ko se je bližalo, tudi dejansko večalo in zdaj je bilo že čisto razločno videti, da gre za odlično izdelan model spačka, kakršen je nekoč prevladoval na naših cestah, zdaj pa ga ni mogoče videti niti v muzeju. To si je dobro izmislila, toda le kaj namerava z vsem tem? Zapičil sem oči v skupine ljudi, ali ne kuka v naju izza kakega hrbta in z raztegnjenimi usti opazuje, kako se odzivava. Toda ni je bilo opaziti. Medtem pa, ko sem oprezoval za njo, sem izgubil iz svojega vidnega polja tudi model spačka z mojim preoblečenim dežnikom.

Z ženo sva ves ta čas stala na robu terase, tako da sva imela natančen pregled nad skupinami postavajočih in žvrgolečih ljudi, ki so se izgubljali nekje v smeri Šeste avenije. Nenadoma zaslišiva hrum in tik pod najino teraso ugledava pravega spačka v naravni velikosti, ki dirja proti nama, tako da se za hip trdno opreva za kamnite stebriče. Avto, če je to za oči Američanov sploh avto, se sunkovito ustavi, se strese, poskoči kot poosebljeno avtomobilsko bitje v filmski risanki in iz njegovega stranskega okna zleti k meni moj črni dežnik, da ga komaj še uspem ujeti. Njegovo oblačilce, ki je že od daleč tako razločno opozarjalo nase, je zapeto s svetlečo se zadrgo; ta se pred najinimi očmi razstira nekako sama od sebe, tako da oblačilni predmet razpade na dva kosa: prvi ostane v ženinih rokah, drugi v mojih. Ko skušava naslednji hip prepoznati, kakšno pošiljko sva prejela, ugotavljava, da je žena dobila kot dih lahek šal v nadvse usklajenih barvah, jaz pa sem držal v svojih rokah z barvitostjo šala usklajeno kravato.

Do sem se je presenečenje, ki sva ga bila očitno deležna, še zdelo v mejah zdravega razuma, čeprav nisva dojela vseh podrobnosti. Naslednji hip pa sva začela dojemati glavnino presenečenja, ki se je šele začela dogajati. Seveda je bila voznica spačka Ejti in seveda se je na ves glas režala svoji lastni pogruntavščini. Od njenega smeha so se tresla celo avtomobilska vrata, izdelana iz tenke pločevine.

Tisti hip pa sva se zavedela, ne da bi o tem spregovorila eno samo besedo, da ima presenečenje še neznansko večje razsežnosti. Namesto da bi zavohala smrad po bencinskem izpuhu, ki bi se moral dvigovati iz še vedno hrumečega muzejskega avtomobila, nama je zadišalo po lesni smoli. To je bilo to! Ejti, verujoča tudi v poslanstvo ekologije, se je pripeljala v avtu na lesni pogon, natančneje na parni pogon, spačkova preobleka je v resnici skrivala majhno lokomotivo. Ni bilo časa, da bi razmislila, kako ji je vse to uspelo, kdo vse je sodeloval pri tem njenem najnovejšem presenečenju, toda bržkone je bila celotna predstava predvsem njena zamisel in tudi njeno delo. Kajti prav v tistem trenutku se je izkazalo, da celo Ejti ni popolna in je zmožna napraviti tudi kakšno napako, celo zelo hudo. Če je bilo njeno vozilo ekološko, bi vendarle morali v zrak in k nama na teraso puhteti oblaki vrteče se pare, toda pare ni bilo niti za vzorec, zato pa sva nasprotno lahko opazila, kako se gmote pare nabirajo v notranjosti spačka in pritiskajo na vrata in na okna in na platneno streho ter grozé, da jih bodo raznesle, streho pa razcefrale. Izza volana naju je pogledoval Ejtin obraz, na katerem je zamrl smeh, s kazalcem pa je krčevito kazala nekaj za seboj. Tisti hip sem razumel, da je ljubeznivega presenečenja konec in da moram v nepričakovani zaplet poseči z vsemi svojimi močmi. S terase sem se z razprtimi rokami vrgel nad poskakujočega spačka, ga zgrabil kot kakšen Batman in ga obrnil kvišku, pri tem pa mu s silovito kretnjo izruval močno platneno streho, da je obilje stisnjene pare kot topovski strel zletelo kvišku. Zatem se je nenavadni spaček sesul na tla, odletela so vsa vrata in sesulo se je vetrobransko steklo. Izza volana pa je mirno vstala Ejti in s poudarjeno odločnostjo skočila na trdna tla ter nama namenila dolg in pomenljiv pogled. Pomenil je bržkone isto, kar sva lahko v njeni izraziti pisavi prebrala na iztrganem vratnem krilu: Smeh je pol zdravja! Njenim presenetljivim darilom je vsakokrat dodano kakšno razločno sporočilo, najraje spodbuden življenjski moto. Obred izročanja darila je navadno skromen, zadržan, tokrat pa je bil, kraju ustrezno, ameriško hrupen in barvit.

ODRI, VIDNI IN NEVIDNI

Nevarni stranski učinki

gledališkega eksperimenta

Sredi dopoldneva sem se, v nasprotju s svojimi navadami, usedel v enega tistih bifejev, ki jih v trgovskem centru mrgoli, da bi v miru spil kavo in preletel časopis. Preden pa me je natakar opazil, sem dve mizi pred sabo ugledal znan obraz, vendar sem se moral nekajkrat ozreti, da sem ga lahko spravil v sklad s svojim spominom. Obraz je vsekakor pripadal mlademu zidarskemu pomočniku, ki je pred kakim letom skupaj s svojo zidarsko skupino prenavljal mojo malo prej kupljeno hišo, pogled nanj pa mi je bil znan tudi iz neke mnogo novejše, tako rekoč nedavne zgodbe, ki se me je nekako presenetljivo dotaknila. Toda glede na obe moji prigodi z njim, na nedavno, o kateri pa ni niti slutil, da jo poznam, in na tisto izpred let, bi moral biti ta človek zdajle na svojem zidarskem delovišču, če ni ravno hudo zbolel. Toda ni bil videti bolan pa tudi ni bil oblečen v svoja zamazana zidarska oblačila, v katerih sem ga bil edinole vajen videti, ampak v ležerne kavbojke in v športno srajco. Bil je pri enakem opravilu kot jaz: sredi nekakšnih dopoldanskih trenutkov sprostitve ali morda razmišljanja.

Spominjal sem se ga kot prizadevnega, molčečega delavca, ki se je usedel samo med malico, sicer pa je bil ves čas v nemirnem delovnem gibanju. V vseh mesecih, ko so mi obnavljali hišo, sem s človekom, ki je sedel v moji bližini, spregovoril le nekaj banalnih stavkov, in ti so vsi zadevali le gradbene postopke. In seveda bi bil pozabil tudi njegov obraz, če mi ne bi spomin nanj silovito obudil že omenjeni nedavni pripetljaj.

Ko sem zdaj na sebi zaznal njegov pogled, sem ga s kretnjo povabil, naj prisede. Opazil sem, da je imel očitno nekaj težav s prepoznavanjem, saj me je bil vajen videti le na gradbišču. Toda nakljub zadržanosti ali celo boječnosti, kakršni sta značilni za nekatere fizične delavce, je takoj vstal in prisedel, kot da sva stara znanca.

Povprašal je, ali je obnova hiše, ki so mi jo zidarsko prenavljali pred letom, že povsem končana. Ali sem se že vselil? Jaz pa sem ga spraševal, kaj počne zdaj. Tedaj pa se je iz človeka, ki bi ga bil ocenil kot povsem nezgovornega, usul pravi plaz, kot da je komaj čakal na zastavljeno vprašanje. Nekoliko nervozno je zamahnil z roko in tako podkrepil svoj odgovor, da tale hip, kakor lahko vidim, ne počne nič pametnega. Naletel da sem nanj v nekem posebnem trenutku, ko se sprašuje, ali je bilo pametno, kar je počel doslej, in ko razmišlja, kaj bo počel odslej. Prav pred kratkim da je doživel nekaj nenavadnega, kar je povsem spremenilo dosedanji enolični potek njegovega življenja.

Njegovim besedam sem radovedno prisluhnil. Vprašal me je, ali mi ne bi bilo odveč, če mi pove o svojem doživetju. Nikakor ne, sem mu odgovoril. Prav nasprotno, zelo me je zanimalo, kaj se mu je pripetilo.

Tako kot sleherni dan, mi je začel razlagati, je končeval svoje delo na območju velikega špedicijskega podjetja prav blizu tule, kjer je skupaj z drugimi delavci od zgodnjega jutra pa skoraj do prvega mraka zidal novo industrijsko halo. Ne ve natanko, čemu bo služila, a ga to niti ne zanima. Do nedavnega ga je moralo zanimati le, kaj si želi njegov mojster, ki mu je z rezkimi delovnimi klici kar naprej kaj ukazoval. Zanimati ga je moralo, kako najti ravnotežje med njegovimi ukazi in ukazi drugih pomočnikov, ki so ga tudi po ves dan po kaj pošiljali ali ga klicali, naj jim kaj pridrži ali kako drugače pomaga, kajti bil je najmlajši med njimi in so ravnali z njim skoraj kot z vajencem.

Ob osmih zvečer, ko je razžarelo poletno sonce že skoraj potonilo in ko je skupaj z drugimi delavci, potem ko so že nehali delati, s curki vode pomival uporabljene samokolnice, lopate, zidarske žlice in ravnalke ter zidarska kladiva, se je skupaj z vso gradbeno ekipo, ki je vključno z njim štela osem mož, sukal za delavskim kombijem, da jih bo odpeljal v stanovanjsko barako blizu delovišča. Prizor je bil prav takšen kot sleherni dan: zidarji, mojster in pomočniki so si brezskrbno slačili od cementa in apna zamazana oblačila. Tam, med neskončno množico parkiranih tovornjakov špedicijskega podjetja, ki so naloženi ali prazni čakali na svoje jutrišnje in pojutrišnje službene poti, so se počutili povsem varni, kot bi bili skriti za štirimi stenami. Ob tem času ni bilo tam nikoli nikogar, morda le uniformirani varnostnik, ki se ni zmenil zanje, oni pa ne zanj. Ker so bili sami moški, ki so, ne glede na različno stopnjo svojega obrtnega mojstrstva, vsi pripadali isti stroki in istemu socialnemu sloju in so bili ob koncu delovnega dne vsi močno utrujeni in zdelani od poletne vročine, pri slačenju niso zganjali nepotrebne sramežljivosti, ampak so se preprosto slekli do gat, kar je bilo morda videti nekoliko nenavadno, saj so to počeli ob asfaltirani cesti, na tovornjakarskem parkirišču, v nadvse urejenem industrijskem, urbaniziranem območju. Toda za koga nenavadno? Takole so se slačili in oblačili sleherni večer že tri mesece, pa se še nikoli ni zgodilo, da bi kdo prišel mimo, če odštejemo redke prikazni težkih tovornjakov, ki so se ob tej večerni uri vračali s svojih dolgih, tudi večtedenskih poti. V kabini takšnega tovornjaka, visoko dvignjeni nad tlemi, je seveda sedel šofer, ki jih je lahko opazil. Toda šoferja so imeli za enega od svojih in se torej niso zmenili zanj, voznika tovornjaka je tako in tako zaposlovala ena sama misel: kako po utrujajoči vožnji zapeljati svojo ogromnjačo natančno med označene črte in se spraviti k počitku.

Da bi mi mladi zidar natančno ponazoril situacijo, je poudaril, da je imel kombi odprta zadnja vrata, kamor so spravljali zamazane delovne cunje. Pravkar se je slekel do spodnjic, ko je zaznal silhueto novega tovornjaka, vozečega na parkirišče. Takoj zatem je še opazil, da se je tovornjak ustavil na kratki razdalji od njih in obmiroval. On je bil obrnjen proti kombiju, proč od tovornjaka; ni ga mogel razločno videti, ampak je zgolj občutil njegovo dolgost in višino; po stresajočih hrumih, ki jim je sledila tišina, pa je bolj sklepal kot videl, da se je tovornjak ustavil.

Ko se je pozneje natančno, korak za korakom, spominjal dogodka, si ni znal razjasniti, kaj ga je nagnilo k temu, da se je, v spodnjicah in s srajco v roki, ki si jo je pravkar nameraval obleči, nekoliko obrnil proti tovornjaku. Se je obrnil, ker je nagonsko in brez lastne volje dojel, da je s tistim tovornjakom nekaj močno narobe? Je od nekod vanj preskočila iskra in mu velela, naj bo za vsak primer pozoren? Morda nič od tega, toda takšen, kot je bil, v gatah in s srajco v rokah, se je nekoliko na silo obrnil, da bi na tisti tovornjak vrgel preiskujoč pogled.

Kar pa je ugledal, ga je dobesedno prikovalo na mesto. Res je stal tam pred njim in drugimi delavci tovornjak, še nekoliko daljši od običajnih in gotovo tudi nekoliko višji. Ko se je zazrl v pravokotno silhueto njegove stranice, pa je od nenavadnega pogleda, ki se mu je nudil, izbuljil oči. Stranica tovornjaka, na kateri je bilo običajno z velikimi črkami izpisano ime prevoznika in bi morala biti povsem nevznemirljiva, je bila obdana s tesno stikajočimi se zrcali in skoraj enaka najmodernejšim pročeljem poslovnih stavb v središču mesta. V tem velikanskem ogledalu je nadvse razločno videl samega sebe in svoj presenečeni pogled, svoje sodelavce in njihov kombi, za katerim so se motali.

Komaj pa je začel ugibati, zakaj naj bi bil čudni tovornjak oblečen v ogledalni plašč, ko to vendar ne more imeti nobenega praktičnega pomena, so zrcala v hipu izginila, kot da jih nikoli ni bilo. Namesto njih je zagledal v notranjosti nenavadnega tovornjaka razsvetljeno tribuno, tako kot na nogometnem stadionu, na kateri je v štirih vrstah, ki so se dvigale druga nad drugo, sedelo kakšnih osemdeset pražnje oblečenih tujcev, ki so vsi strmeli vanj in v njegove sodelavce. Pogled na ljudi, ki so se mu zdeli nadvse tuji in povsem neskladni z okoljem, v katerem so nenadoma pristali, ga je nadvse pretresel. Za neznaten hip je pomislil, kako se je njemu in njegovim pripetilo nekaj nezemskega, o čemer je kdaj bral ali pa gledal v kakšnem filmu. Vozilo, ki je bilo prvi hip videti kot navaden tovornjak, bi lahko izviralo iz kakšne medplanetarne zgodbe, katere spominski utrinki so mu v drobcih prešinjali možgane. Pogled na tujce, ki so tesno drug ob drugem, kot na kakšni skupinski sliki, nemo zrli vanj, še malo prej pa so bili skriti za ogledali, gotovo ni mogel pomeniti kaj dobrega, ampak verjetneje kaj zlohotnega, nevarnega, temnega. Tisti hip, še vedno v spodnjicah in brez srajce, se je prvič zbudil iz svoje zabuljenosti v nenavadni prizor, se krčevito stresel, kot se človek strese v strašnih sanjah, in namenil prizoru še bolj izbuljen pogled, kot da ne more verjeti lastnim očem. Hkrati si je oči in glavo zavaroval s komolcem, da bi se ubranil česar koli neprijetnega, kar bi lahko grozilo od tam zgoraj.

Sedeči tujci na tovornjakovi tribuni so v njegovih kretnjah in očeh bržkone prepoznali grozovito presenečenje, ki so ga povzročili s svojim nenadnim prihodom, in so se zato tisti hip glasno zakrohotali. Ko pa so on in sodelavci, ki so se bržkone odzivali podobno, zaslišali smeh ljudi iz tovornjaka, so presodili, da s prikaznijo, ki se je tako iznenada postavila prednje, ne more biti kaj zelo narobe. Da bi prikrili svojo razgaljenost, v kateri so jih tujci nepričakovano zalotili, so se obrnili proč in se na videz mirno še naprej slačili oziroma oblačili. Tujci so še nekaj časa radovedno zrli vanje, se vmes še nekajkrat zasmejali, zatem pa se je iz notranjosti tovornjaka zaslišala nekakšna glasba, znenada so pogled na čudne tujce prekrila ogledala, ki so hipoma vzniknila, in tovornjak je odpeljal. Ko so delavci zrli za njim, je bil videti kot eden od tovornjakov, ki so ždeli na špedicijskem parkirišču.

Malo zatem, že skoraj oblečeni, so delavci med seboj nekoliko ugibali, kaj bi to moglo biti oziroma kaj se jim je pravzaprav pripetilo. Skušali so se prepričati, da nič nenavadnega ali nerazložljivega. Očitno je šlo za organizirano skupino tujih turistov, so si dopovedovali, ki so si v tistem tovornjaku, predelanem v razgledišče, ogledovali mesto in pokrajino. Običajno to počno v avtobusih, tudi v nadstropnih, tokrat pa so za svoje namene uporabili prirejen tovornjak. Kje na tujem, kamor še ni stopil ne mladi zidar ne večina njegovih sodelavcev, si res izmislijo vsega vraga, tudi najhujša čudaštva! Zdaj pa, ko so meje odprte, s svojimi čudaštvi vdirajo tudi k nam. Takšna razlaga, ki so jo po malem sestavili drug za drugim, jih je zadovoljila. Vsi skupaj pa so bili tudi enotnega mnenja, da je nenavadni razglediščni tovornjak pomotoma zašel s svoje poti, saj je splošno znano, da turiste zanimajo predvsem bogata pročelja v središču mesta: parlament, magistrat, Robbov vodnjak, nabrežja Ljubljanice in tako dalje; da so zašli na povsem industrijsko območje, kamor ne zaide nihče, ki nima tam kaj opraviti, je bilo več kot pomota. So morali imeti ti tujci res posebnega šoferja in vodnika, ki jima je uspelo z mondenih območij, primernih za poglede tujcev, zaiti v to nepregledno goščavo špedicijskih tovornjakov na samem robu mesta!

Ko so se gradbeni delavci posedli po kombiju in se odpeljali zasluženemu počitku naproti, je bila zgodba že sklenjena: zanimiv pripetljaj pač, ki jim je poživil konec delovnega dne. Mladi zidar pa, ki je imel nekoliko pogosteje kot njegovi tovariši v rokah časopise, knjigo ali pa je kdaj sedel tudi v kinu, se ni mogel znebiti prve misli, ki ga je spreletela ob pogledu na čudni tovornjak: namreč da je vsa zadeva nekakšen nerazložljiv privid. Ali niso bili tako on kot sodelavci ob koncu razžarelega dne vsi skupaj močno preutrujeni? Morda je bil pogled na lepo oblečene in negovane ljudi v nenavad-nem tovornjaku samo njihova skupna želja po urejenem, lepem, udobnem in brezskrbnem okolju, kakršno je porodilo celodnevno garaško delo z malto, s cementom in z betonskim železom! Morda pa, je še mlel sam zase, ne da bi se drznil to komu omeniti, gre preprosto za neznano energijo, s pomočjo katere so bog ve zakaj uzrli nadvse tuji skrivnostni prizor.

Ozrl se je vame, ki sem ga vse dotlej zbrano poslušal, ne da bi ga prekinil z eno samo besedo. Njegov pogled je govoril: Opravičujem se, da je videti zgodba tako obupno zmedena! Razumem, da ji ne morete prav verjeti!

V resnici se mi njegova pripoved ni zdela prav nič zmedena in sem ji zlahka verjel. Vsa ta njegova zgodba mi je bila več kot znana, saj sem bil v resnici eden izmed tujcev, kakor jih je imenoval, z onstran ogledalne stene tovornjaka. Njegov vznemirjeni obraz, njegove velike, prestrašene oči, dvignjeno roko, s katero se je hotel ubraniti pred neznanim, kar je ob koncu njegovega delovnega dne nenadoma obstalo pred njim, sem lahko razločno opazoval v živo, sedeč med drugimi tujci na tovornjaku, hkrati pa sem lahko na velikem platnu videl celoten prizor v velikem posnetku. In prav ta pogled na mojega zidarja, ki je z vso svojo trepetajočo vznemirjenostjo pričal, da zre v vesoljski in ne v tuzemski prizor, me je od vse dogodivščine najbolj pretresel.

Kar je bil za mojega zidarja in za njegove sodelavce nerazložljiv, skrivnosten prizor, ki si ga niso znali prav razjasniti, čeprav so si to prizadevali, je bilo za nas, udeležence načrtovanega dogodka, ki smo sedeli udobno nameščeni na klopeh tribune v nenavadnem tovornjaku, posebno, neponovljivo in atraktivno gledališko doživetje, eksperimentalna predstava slovečega švicarskega režiserja Stefana Kaegija, naslovljena Cargo Sofija−Ljubljana. Režiser se je namesto na klasični dramski oder v zaprtem gledališču napotil stran od njega, v samo življenje, da bi svojega gledalca presenetil s kriki navadnega, banalnega, vsakdanjega življenja, mimo katerega ta sicer pogosto stopa, a ga vsakokrat znova spregleda. Da bi uresničil svojo inovativno zamisel, pa se ni odpovedal samo odru, ampak tudi poklicnim igralcem. Namesto njih sta tovornjak vozila in igrala dva bolgarska šoferja pravih, resničnih tovornjakov, ki ju je pobral dobesedno na cesti. Želel nam je razkazati življenje, kakršno živita in doživljata sleherni delovni dan bodisi na brezkončjih avtomobilskih magistral bodisi na razsežnih in nam neznanih območjih skladiščnih terminalov, ki so vsakokrat končni cilj njunih voženj.

O čemer govorim, mi ni bilo treba razlagati mojemu zidarju, kajti medtem se je do podatkov o Kaegijevem gledališkem tovornjaku dokopal že sam. Nekaj je o tem slišal in videl v televizijskem dnevniku, nekaj je prebral v časopisih, ki so vsi zapovrstjo hvalili Kaegijevo inovativno zamisel o gledališkem odslikavanju navadnega življenja. Časopisni poročevalci, ki so v tovornjaku očitno sedeli med nami, običajnimi gledalci, so omenjali različne spontane, nerežirane prizore, pred katerimi je obstal naš ozrcaljeni tovornjak. Pravilno so ugotavljali, da so bila zrcala tamkaj zgolj zato, da nas udeleženci naključnih predmestnih prizorov niso opazili in so jih odživeli tako, kot da jih nihče ne opazuje. Ko pa je režiser menil, da bo prizora dovolj, je velel v tovornjaku prižgati reflektorje, in zrcalna stekla so bila ob svojo moč, spontani igralci prizora pa so nenadoma opazili, da so bili opazovani. Časopisnim recenzentom inovativnega gledališkega eksperimenta je najbolj ostal v spominu prizor s šoferjem nekega ogromnega tovornjaka, ki si je na izvlečeni mizici ob njegovem vznožju pripravljal samotno večerjo in tako opozoril na eno izmed vidnih značilnosti svojega napornega samotarskega življenja. Drugi so se zadovoljili s slikanjem kukalnic v zagrajene predmestne vrtičke, kjer je nekdo pravkar vstajal z ležalnika in si mel oči, kjer so se otroci podili za žogo in kjer so ženske, sklonjene nad štiharicami, obdelovale svoje zelenjadne grede. Prizori iz vsakdanjega življenja pač! Nihče, prav nihče pa ni opazil, kar sem iz gledališkega eksperimenta odnesel sam: namreč prizor z mojim zidarjem in njegovimi sodelavci, ki so zakrilili s postavami in z rokami, ko so uzrli ozrcaljeni tovornjak, in ki so se vidno branili pred nerazložljivim pogledom na čudne tujce, ki je sledil takoj zatem. Toda nekdo je le opazil, le da sem sam tisto pisanje prezrl, ni pa ga prezrl moj zidar, ki je očitno do obisti pretipal vse časopisje, da bi se dokopal do resnice o videnem. Zdaj mi je molel v branje tisti časopisni izrezek, ki je zadeval prav njega; v katerem se je prepoznal, čeprav ni bil imenovan z imenom, in ki ga je očitno hudo prevzel.

Ker sem mu časopisni izrezek takoj zatem vrnil, lahko recenzentovo doživetje prizora navajam le po spominu. Pisec je potem, ko je popisal nenadno ustavitev gledališkega tovornjaka pred skupino delavcev, izpostavil v prvi plan radoveden pogled enega izmed delavcev, v katerem se ni zrcalilo nič več od radovednosti, takoj zatem, ko je napol slečeni delavec opazil svojo lastno podobo na zrcalni stranici tovornjaka, pa je zapisal, da se je običajni, banalni pogled hudo vznemiril, izražal je zmedenost človeka, ki se znajde pred nečim izjemno presenetljivim, zatem pa, ko je iluzija zrcal izginila in je delavec skupaj s sodelavci uzrl tujost tovornjakovega gledališkega občinstva, da je delavčev pogled zaplapolal v silni grozi in vznemirjenosti, vsa površina očesa se je zaradi prenapetih vek razširila na dvakratno površino, njegove modre zenice pa so zakričale v mavričnih barvah. Gledališki recenzent je nato v prizadevanju, da bi se tudi s svojim inovativnim izrazom pridružil inovativnosti Švicarjevega gledališča, zapisal, da je režiserjeva zamisel skupaj s tehničnimi sredstvi, ki jih je uporabil, predvsem pa s šokantnostjo ujetega trenutka izvabila iz tam naključno stoječega delavca njegov očitno nezavedni naravni gledališki dar. Dobesedno je zapisal: Ne spomnim se, da bi naletel na igralca, ki bi bil sposoben nemir, strah in celo grozo izraziti s tako teatralno spremembo svojih oči, svojega celotnega pogleda. Gre preprosto za to, da je gospod Kaegi z močjo svojega eksperimenta spontano, tako rekoč na cesti odkril skrit gledališki dar. Škoda, da človek s tako izrazitim darom bržkone o tem nikoli ne bo izvedel, saj sta se gledališki tovornjak in tisti delavec srečala samo nekaj bežnih trenutkov, nato pa odhitela vsak svojemu svetu naproti: prvi naproti novim gledališkim eksperimentom, drugi naproti novim gradbiščem.

Ko sem mu vrnil časopisni izrezek, poln zanosnih izrazov, sva nekaj časa oba molčala. Zatem mi je moj zidar v opravičilo, da sredi delovnega dne sedi z mano v bifeju, pojasnil, da je na bolniški. Ne pomni, kdaj je bil zadnjikrat zares bolan, toda zadnje dni se ne počuti dobro in je tako odšel po pomoč k zdravniku. Če pa pove čisto po pravici, ga je iznenada, tako rekoč hipoma minila delavoljnost, ki ga je dotlej prevevala. Nenadoma je svoje vsakdanje delo ugledal kot enolično, rutinsko, banalno opravilo. Tisto, kar je delal, je bilo zgolj posnemanje starih vzorcev, kakor so ga pač naučili mojstri; svojemu delu ni mogel dodati nič presežnega, novega, zares svojega. Namesto njega bi lahko enake gibe in njihovo zaporedje opravljal tudi stroj. Sprevidel je, da si je že od nekdaj želel početi kaj bolj vznemirljivega in neponavljajočega se, ustvarjalnega. V prvem hipu, tako rekoč v afektu je skušal, potem ko se je po poizvedovanjih zavedel, v kaj je bil vpleten, vzpostaviti stik z gospodom Kaegijem, ki bi mu morda lahko dobro svetoval, toda gledališki zanesenjak je skupaj s svojim tovornjakom že odplul iz naše države osvajat novo in novo občinstvo.

Ni se hotel izraziti čisto naravnost, toliko sramu preprostih ljudi je še zadržal, toda dal mi je vedeti, da bodo njegova prizadevanja poslej čisto drugačna, vsekakor bodo nekje blizu gledališča. Vpričo mene je ugibal, kako bi, z večernimi tečaji morda, opravil srednjo šolo z maturo. Zatem me je že spraševal, ker je slutil, da so moji interesi nekoliko povezani s humanističnimi strokami, ali mislim, da bi ga z maturo sprejeli na gledališko akademijo.

Zavedel sem se, da njegova nenadna razmišljanja ne izvirajo samo iz naključne vpletenosti v Kaegijev gledališki eksperiment, ampak bolj iz tiste vznesene časopisne ocene, ki mi jo je dal brati. Iz (neodgovorne) hvalnice igri njegovih oči! Kot starejši in bolj izkušen sem ga skušal obvarovati pred nevarnostmi njegovega novega razmišljanja. Dopovedoval sem mu, da je odličen zidar, o čemer sem se lahko prepričal sam. Skušal sem mu dopovedati, da fizično delo pripomore k duševni trdnosti, početje pa, h kateremu se je nenadoma nagibal, je pogosto duševno nestabilno. Razlagal sem mu o težavni poti do srednješolske mature, a sem videl, da mi ne verjame. Pripovedoval sem mu, da se vsako leto prijavi za sprejem na gledališko akademijo nešteto mladih kandidatov, sprejmejo pa jih le nekaj. Začutil sem, kako se že vidi med tistimi redkimi. Opozoril sem ga na dejstvo, da bi bil na akademiji, četudi bi bil sprejet, opazno starejši, kar zagotovo ne bi pripomoglo k njegovemu dobremu počutju. Končno sem mu omenil, da so dohodki igralskih začetnikov obupno nizki, medtem ko je njegova plača zidarja že zdaj primerljiva z zaslužkom uveljavljenega igralca. Ko sem uporabil že vse argumente, sem mu govoril še o velikih tveganjih, ki so v umetniških poklicih pogostejša kot v strokovnih. Mnogi resnični nadarjenci se pozneje izgubijo v umetniški povprečnosti, ki ne more prinesti zadovoljstva, mnogi pa, tudi tega ne bom zamolčal, pristanejo skupaj s svojimi sanjami ob pivskih pultih. Ali se ne bi raje lotil gledališča z druge strani, z gledalske namreč?

Segel je v žep suknjiča in mi pomahal z nekakšno izkaznico: vpisal je gledališki abonma v nacionalnem gledališču!

In če ga je že tako iznenada prestrelila gledališka strast, ali ne bi najprej poskusil v kakšnem ljubiteljskem gledališču?

Ni rekel ne ja in ne ne, a sem sprevidel, da je vse moje prizadevanje, da bi ga spravil na realna tla, zaman. Storil bo, kakor se je odločil. Iz tistih svojih igrivih oči bo skušal iztržiti, kar se iztržiti da. Če ne bo, bo obstal na pol poti, se bo pač zadovoljil s tistim. Moji prigovori glede zaslužka ga sploh ne ganejo. Denar, za katerega je delal do včeraj, ga ne zanima več. Iz življenja bi rad vzel, o čemer je mislil, da mu je bilo do zdaj prikrito.

Ko sva zatem, že ob drugi kavi, bolj molčala kot klepetala, sem se zavedel, da bi rad zastavil nekaj vprašanj, ne njemu, ampak režiserju Stefanu Kaegiju. Vprašal bi ga, ali se je ob vsem svojem smislu za nova gledališka pota, ki bodo pometla s klasičnim gledališčem in ki bodo vsega naveličano gledališko občinstvo natovorila v najrazličnejša vozila in jih razvozila po vseh kotičkih sveta, da bi jim pokazala navadno, vsakdanje življenje in jih tako učila ponižnosti, pomislil kdaj na to, da se njegove revolucionarne inovacije, ki v velikih mestih Evrope vnovič in vnovič požanjejo viharne aplavze, lahko dotaknejo tudi naključnih ljudi, ki tako rekoč prisilno odigrajo vloge v njegovih nerežiranih prizorih, ne samo dotaknejo, ampak na glavo obrnejo njihovo dotedanjo življenjsko pot. Vprašal bi ga, ali prevzema odgovornost za takšne usodne spremembe, ki jih povzroča s svojim slikovitim odslikavanjem prizorov navadnega življenja. Kajti za občinstvo, ki je za svoj gledališki užitek plačalo drage vstopnice, je zadeva preprosta: tudi njegovo gledališče, naj bo še tako povsakdanjeno in poresničeno, jemlje kot zanimivo igro in zabavo, s katero teši svojo gledalsko slo. Danes ploskajo Kaegiju, jutri bodo morda Kajzerju, kdo ve, a v resnici se jih vsa stvar ne dotakne, že od časa rimskih aren ne. S tistimi, ki ne obiskujejo gledališča, je preprosto: če ne zahajajo vanj, tudi ne more vplivati nanje. Zdaj pa, po zaslugi Kaegija, se je prvič zgodilo, da so posamezniki prisilno vključeni vanj. Nič ne vemo o tem, kako bo srečanje z gledališčem vplivalo nanje. Če bo vsaj do neke mere tako, kot je vplivalo na mojega zidarja, potem se bodo morali z novostjo spopasti psihologi, psihiatri, sociologi, pravniki in politiki. Sprašujem se, ali ne bo treba v razvidni prihodnosti gledališke eksperimente, kakršen je Kaegijev, ki vključujejo v svoje dogajanje brez privoljenja ali celo proti njihovi svobodni volji naključne ljudi, ki se znajdejo na javnih prostorih, celo prepovedati. Na videz neskončni svobodi gledališke inovacije, ki ji ni videti meja, bodo morali, zlepa ali zgrda, pristriči peruti. V nasprotnem primeru se bodo Zemljani odločali za en sam poklic: za umetniški. Toliko umetnosti pa ne more povzročiti nič drugega kot izumrtje planeta, katerega konec so napovedovali že vidci davnih stoletij.

V gledališču

Alana Hranitelja

Ker je morala moja žena nanagloma na neko službeno pot, sem se v gledališče, ki sva se ga veselila že ves teden, hočeš nočeš odpravil sam. Nisem šel rad, gledališko doživetje je nekako za dva, ki ga družno uživata ali pa godrnjata nad zapravljenim časom. Šel sem vseeno, se bom vsaj nekoliko raztresel, čeprav ne bom mogel tistega z nikomer deliti. Nekaj časa sem sicer omahoval, odločil pa sem se v zadnjem trenutku, čeprav sem se ves čas zavedal, da bo pogled na prazen sedež ob meni moteč, neprijeten. Predstavo sem zamudil kakšno minuto, česar sicer ne počnem. Tako sem stopil v dvorano že v popolni temi. Pred mano je bila vselej neprijetna izkušnja, ko se je treba mimo sedečih gledalcev, ki so se že posvetili igri, preriniti na svoj sedež: nekateri obsedijo togi kot kamni, nekateri se napol dvignejo, da bi te spustili naprej, tretji uslužno vstajajo in zakrivajo pogled na oder tistim za njimi; rahel ropot dvigajočih se sedežev, šum oblačil, mrmranje, pssst!

Tokrat sem se rinil nekoliko stežka, z nekakšnim posebnim naporom, kot da je presledek med vrsto pred mano in mojo vrsto ožji kot običajno. Tudi hrum, ki so ga povzročali vstajajoči gledalci, je bil zaznavnejši, krepkejši. Že med samim rinjenjem sem občutil, da je nekaj hudo narobe, a v temnem polmraku, v katerega sem stopil iz močno razsvetljenega gledališkega preddverja, nisem mogel ugotoviti, kaj bi to lahko bilo. Vsekakor pa sem zaznal, da so se v moji vrsti zbrali nenavadno zajetni gledalci, tako da sem se, čeprav sem se hudo stisnil, skoraj izničil, nehote sem rinil v njihova oblačila in se premočno dotikal njihovih zajetnih teles, kar mi je bilo še posebej neprijetno. Njihove obleke pa niso bile voljne, kakor so sicer videti večerna oblačila gledaliških obiskovalcev, ampak so bile, nasprotno, grobe, raskave, otrdele, podobno, kot bi se v kakšni natrpani antikvarnici pretikal med starimi omarami. Niso samo šuštele močneje kot navadno, ampak so, ne vem, kako naj se izrazim, prav ropotale, ja, ropotale bo pravi izraz. Po čelu so mi polzele kaplje potu, ves neokreten sem obstal stisnjen nekje na polovici poti do svojega sedeža. Za hip sem pomislil, koliko pametneje bi bilo, če bi se odpovedal samotnemu obisku gledališča in prebil večer pred televizijskim zaslonom. Toda zdaj je bilo, kar je bilo. Ni bilo poti nazaj, ta pot se je za mano trdno zapirala, pred mano pa razpirala le toliko, da sem polzel proti svojemu cilju.

Ko sem se končno usidral na svojem sedežu in se od napora nekoliko umiril, domnevno pa se je polegel tudi nemir, ki sem ga vzbudil s svojim neupravičenim zapoznelim prihodom, sem se zazrl na oder, da bi se čim prej vživel v gledališko igro in se čim bolj stopil z njo. Ne spomnim se več naslova komedije, ki so nam jo ponujali v užitek, vsekakor je bil avtor iz angleškega sveta, ali natančneje, iz ameriškega, stvar je bila sodobna, nekaj med navideznimi visokimi filozofskimi dognanji in vsakdanjo zafrkljivostjo, oboje začinjeno z erotičnimi namigovanji. Kar se mi je edinole vtisnilo v spomin, je bila kostumografija: igralci, ki so predstavljali sodobnike, bolj ali manj ljudi iz poslovnega, pisarniškega sveta z vsemi njihovimi drobnimi bolečinami in radostmi, so bili oblečeni sodobnim pisarnam ustrezno: v nekakšno svetlo sivino, nekoliko ohlapno, nekoliko zadrgnjeno; nobenih barv, nobenih odtenkov, nobenih opaznih, ven štrlečih oblik; vse nekako uglajeno, pošlihtano, s skrbno zapetimi gumbi, tkanine nove, skrbno zlikane. V teh oblačilih elegantna, suha telesa. Glasovi nekoliko zaganjajoči se, kričeči, kakršni so pač navadno na odrih, toda vse v okvirih normalnosti, urejenosti; nič nepričakovanega, nobenih krikov, nobenih nepričakovanih kretenj. Nekaj takega, kot če bi dopoldne stopil v katero naših večjih pisarn, se ustavil nekje na njeni sredini, zvedavo odprl oči in prisluhnil. Vsebinsko je bila igra nekakšna med seboj na rahlo povezana zbirka anekdot; zdaj ob eni, zdaj ob drugi je na odru izbruhnila salva smeha, pravzaprav nekoliko prisiljenega smeha, ne ravno krohota. Dvorana se na dogajanje na odru skoraj ni odzivala. V udobnih sedežih zleknjeni gledalci so se zdeli nekako samozadovoljni. Oder jih očitno ni zanimal. Zbrali so se tu in ob tem času, da bi skupaj, drug ob drugem, dve uri mirno počivali, si uredili dihalni ritem, si sprostili duha in telo in v svojih osebnih statistikah zadostili tako imenovani kulturni rekreaciji, nekoliko morda še zato, sem ugibal, da bi bili opaženi, da bi med odmorom znancem in napol znancem pokimali, izrekli besedo, dve in tako opozorili, da so še sestavni del tega kraja in časa.

Čeprav se mi je zdel presledek med dvema vrstama vsakokrat premajhen, da bi lahko udobno stegnil noge ali jih vsaj kdaj pa kdaj premaknil, in čeprav sem tudi tokrat občutil, da so sedeži preozki, pač iz želje natrpati jih v dvorano čim več, so se mi tokrat zdeli še posebno ozki; še več, občutil sem, kakor bi se gledalci, in gledalke seveda, razlezli čez skromne meje svojih sedal in presledkov med vrstami in kot shajano testo prevlekli vso površino dvorane; v to testo pa sem bil ujet tudi sam.

Ker mi je sosed na levici s svojo mogočno roko zavzel vse levo naslonilo, sem se skušal razprostreti na desnem sedežu, na katerem bi bila morala sedeti moja žena, pa je zato ostal nezaseden. Ko pa sem z roko otipal dozdevno praznino desnega sedeža in se takoj zatem z vsem telesom nagnil na desno, sem z grozo občutil, da je pravzaprav zaseden. Zasedla ga je očitno še posebej obilna gospa s sosednjega sedeža, katere nadvse široko, a tudi precej togo krilo se je preprosto razmahnilo vse do mojega desnega naslonila. Pomislil sem, da bi se razmahnilo tudi čez moj sedež, če ga ne bi oviralo ravno moje telo.

Vsa ta skoraj strnjena gmota človeškega testa je bila ves čas hudo nemirna. Ko sem se prav zaradi te nemirnosti tudi sam ozrl naokrog, sem ugotovil, da skoraj nihče ne gleda na oder, kakor bi bilo pričakovati, ampak se vsi veselo ozirajo k svojim sosedom, izrekajo pripombe, si o nečem šepetajo, drug drugega opozarjajo nase. Dogajalo se je še nekaj, česar pa v polmraku in v prizadevanju, da bi vseeno ujel nekaj od dogajanja na odru, nisem mogel razpoznati; vsekakor je bilo pospremljeno z različnimi zvoki, z nekaterimi komaj slišnimi, kot bi se na primer skotalil na tla klobčič volne, z nekaterimi rezkejšimi, kot bi se na primer zadrlesknil predal omare, in z nekaterimi nadvse zagonetnimi, kot bi na primer iz odprte pipe stekel curek vode. Ob teh zvokih je občutljivo uho zaznalo še druge, na primer komaj slišno škripanje nevidnih tečajev ali pa zvok, ki ga povzroča trenje lesa. Ko pa sem se vsakokrat ozrl v smer, od koder sem menil, da prihaja zvok, nisem opazil ničesar. V resnici me je začelo dušiti, dejstvo, da se nisem mogel premakniti niti za ped, me je navdalo s tesnobo in celo s klavstrofobijo. Čeprav sem prišel sem, da bi si raztresel duha ali se ob odrskih duhovitostih celo razvedril, sem si nenadoma zaželel, da bi imel sedež ob oknu (četudi ga v gledališki dvorani praviloma ni), da bi okno lahko odprl in da bi vame planil svež zrak. Razmišljal sem, da je zunaj že noč, da mora biti prijetno sveže, in zaželel sem si, da bi bilo gledališke morije že konec in bi se lahko svobodno in povsem izločen iz mase človeškega testa sprehodil do doma, brcnil z nogo v zrak ali poskočil ali celo stekel nekaj korakov, ne da bi me kaj oviralo in ne da bi se v kaj zadel.

Končno se je zavesa zagrnila, zaslišalo se je medlo ploskanje, bolj prihajajočemu odmoru kot gledališkim ustvarjalcem. Človeško testo, ki je dotlej brezoblično in neločljivo čemelo na sedeževju, je v trenutku razpadlo na posamezna telesa. Ta so samostojno, toda omahovaje in stežka vstajala, še napol sklonjena, in se v gledališkem polmraku rinila iz vrst. Rinjenje je potekalo počasneje kot običajno, kot bi vse to telesje, ki je običajno polnilo dvorano, od zadnjega obiska pridobilo vsaj še polovico teže. Šele potem, ko mi je uspelo preriniti se na hodnik in zatem v prostrani foaje, kjer bom končno lahko zadihal, sem presenečen lahko ugotovil, kaj je bil vzrok posebnim tesnobnim občutkom, ki so me navdajali že od tedaj, ko sem že v temi tipal do svojega sedeža; kaj je bil vzrok nenadoma zdebelelim telesom in kaj je povzročalo vse tiste skrivnostne šume, hrume in pokljaje, ki sem jih med prvim dejanjem že skoraj ocenjeval kot prisluhe, siceršnje vse prej kot udobno počutje pa kot depresivno stanje, ki je nenadoma izbruhnilo iz mene in me povsem dotolklo. Množica gledalcev, ki se je usipala v razkošno razsvetljeni foaje iz vseh izhodov, iz parterja, z balkona, z galerije in iz lož, da bi se osvežila s kozarcem pijače in porcijo pogovora z znanci, presenetljivo ni bila oblečena v svoja siceršnja oblačila, namenjena večernim prireditvam. Gospodje si niso nadeli svojih temnih ali vsaj temnosivih oblek, belih srajc in trdno zavezanih kravat, gospe pa se niso ovesile s kristalno čistimi oblikami skoraj do tal segajočih črnih kril, niso razkazovale svojih snežno belih poprsij, kakor je v gledališču že stara navada, niti si jih niso nekoliko zakrivale s prozornimi šali, in si niso nadele nakita, rednega spremljevalca večernih prireditev. Niti se niso razkazovale v skromnejših opravah, kakor je tudi že v navadi, namreč v črnih ali v skoraj črnih hlačah in v prav takšnih, nekoliko strogo ukrojenih kostimih, ki bi jih rahljale zgolj s skromnimi modnimi dodatki, na primer s kakšno rutico, kakšnim barvitim pasom ali kakšno elegantno torbico. Na moje popolno presenečenje je bila vsa ta množica oblečena v razkošne gledališke kostume, ki so bili brez dvoma že na prvi pogled nadvse izvirni, prepoznavni in zanimivi v svetovnem okviru, stvaritev Alana Hranitelja. Od tod torej občutek razsežnih teles, telesne mase, ki se je razlezla po vsem parterju, po ložah, po balkonih in po galeriji ter po vseh gledaliških hodnikih.

Ko sem se spomnil konvencionalne komedije, katere prvemu dejanju smo pravkar sledili, in igralcev, oblečenih v konvencionalna oblačila, v takšna, v kakršna je običajno oblečeno gledališko občinstvo, sem prvi hip pomislil, da gre za načrtno in torej za zaukazano zamenjavo. V gledališču si vedno znova prizadevajo s čim presenetiti. Morda so tokrat za spremembo in za kontrast konvencionalni kostumografiji igralcev na odru svetovali (in seveda tudi omogočili), naj se v gledališke kostume oblečejo gledalci, da bi tako dosegli poseben, dotlej še nepreizkušen gledališki efekt. V resnici sem lahko zrl v mogočne kostume, ki so se, nekoliko zatikaje sicer, premikali vseokrog mene. Tu si je gospa srednjih let − ki je ohranila na obrazu še mladostno svežino, pa jo je že kritično motrila in je zato skušala pozornost s svojega obraza speljati kam drugam − nadela troje kril: zunanje so sestavljale zgolj podolgovate krpe raznobarvnega blaga, ki so zvabljale pogled v notranjost; drugo krilo je bilo prav tako sestavljeno iz krp, le da so te vihrale tam, kjer so na zunanjem krilu prevladovale praznine; tretje, notranje krilo je bilo iz nežne prozorne tkanine; navkljub prozornosti je pogled ne bi mogel predreti, če ne bi bili med zunanjim in srednjim krilom nameščeni miniaturni žarometi, ki so bogato, toda z razpršeno svetlobo osvetljevali lepoto zrelega ženskega telesa, na katero je nosilka bogatega in domiselnega kostuma zagotovo želela opozoriti.

Druga dama, obdarjena z bogatim oprsjem, pa si je kot njegov logični podaljšek omislila posebno polico, na katero je razpostavila funkcionalne predmete, ki so ji ob večernih priložnostih prišli nadvse prav: gledališki daljnogled, pudrnico, stekleničko parfuma, s temnim žametom prevlečeno škatlico z vizitkami, škatlico lekadola in še marsikaj. Tudi njen posebni, inovativni kostum je dosegal svoj očitni namen; privabljal je poglede, ti so se vsaj za hip, dva zadržali na naravnih lepotah, ki so oklepale praktično polico.

Toda kostumov je bilo nešteto, vsi, prav vsi so jih imeli, in vsak drugačnega. Mimo mene so stopale pravcate omare z dragocenimi vrati ali z ogledali ali s čim drugim nase opozarjajočim, da sem moral nekajkrat odskočiti. Prvotno misel, da gre za od gledališča spodbujeno in naročeno preobleko, sem že zavrgel. Zavrgel sem tudi drugo misel, ki mi je medtem vzniknila, namreč da gre za širokopotezno in nadvse drago reklamno opozorilo na kostumografsko umetnost Alana Hranitelja. Skušal sem se namreč domisliti njegove rojstne letnice in si izračunal, da bo star kakšnih osemintrideset, torej mnogo premalo za kakšno okroglo življenjsko obletnico in za tovrstno opozorilo na njegovo ustvarjalnost. Zadeva se mi je nenadoma zazdela kristalno jasna. Ljudje, obiskovalci gledališč, torej nekoliko premožnejši meščani, povrhu kulturno razgledani in ozaveščeni, so si preprosto, tako rekoč čez noč, prisvojili Hraniteljeve kostume. Njegove kostumografske inovacije so jih tako pritegnile in so se jim tako prilegale, da so jih preprosto prepoznali kot svoje. Manj pomembno je, koliko njegovih kostumov so sploh videli in koliko so jih v resnici opazili. Morda enega samega, pa jih je že ta začaral. Morda nobenega, pa so svojo novo nošo povzeli po drugih. (V foajeju sem zlahka ugledal nekaj takih ponaredkov, ki so spominjali na Alana Hranitelja, a so bili v resnici sto svetlobnih let daleč od njegovih kreacij.) Ali pa se je s kostumografijo Alana Hranitelja zgodilo, kar se, kakor je znano, dogaja z literaturo. Približno v istem času in v podobnih razmerah vznikne na različnih koncih sveta nov literarni slog, ne da bi pisci, ki jih ločujejo velike geografske razdalje in še bolj jeziki, sploh kdaj slišali drug za drugega, kaj šele, da bi se med seboj na veliko brali. Tako bo bržkone tudi z inovativno kostumografijo Alana Hranitelja. Kot neukročen vulkan je izbruhnila iz njega, zdaj pa se razteka vsepovsod in zavzema sleherni prostor. Lahko da je mnoge od kostumov, ki stopajo okrog mene, narisal sam Hranitelj, kar seveda ni najbolj pomembno (je pa najbrž drago), toda bržkone so večino sešili neznani krojači, in kar je še bolj verjetno: prav mogoče je, da te kostume izdelujejo že na tekočem traku konfekcijskih tovarn in jih spretno (seveda računalniško) prilagajajo posameznim naročnikom, njihovim telesom in duševnim potrebam. In tako so ljudje tako rekoč čez noč prav na revolucionaren način zavrgli konvencionalna oblačila, ki so se dotlej komaj kaj spreminjala, v svojih osnovah pa ostajala enaka, kot so bila v devetnajstem stoletju in še prej v osemnajstem in morda še mnogo prej. Nenadno novo modo bi lahko, vsaj nekoliko, primerjali z revolucijo, ki jo je povzročila zamenjava moških hlač s kavbojkami in pozneje pri nasprotnem spolu zamenjava kril, do tal segajočih ali komaj rit pokrivajočih, s hlačami, ki se v ničemer ne razlikujejo od moških. Vsekakor pa je to slaba, šibka primerjava, Hraniteljeva kostumografija je zagotovo nekaj mnogo bolj drznega in daljnosežnega. Tale hip je še brez pravega imena, toda že jutri jo bomo zagotovo poimenovali z ustreznim imenom, morda z izrazom alanizem ali čisto po domače alanček, morda z izrazom hraniteljizem, ki se nekako upira slovenskemu izgovoru, pa bomo to dolgo in zamotano obliko skrajšali na preprosti hranček, morda pa ji bomo, še bolj posrečeno, preprosto rekli ah, kar je, kot ste že uganili, sestavljeno iz začetnic njegovega imena in priimka, povrhu pa je kar se da kratko, pomenljivo, čustveno, vznemirjajoče in zato nadvse efektno ter pravi izziv ustvarjalcem oglasov v najrazličnejših medijih.

Med tem mojim spodbudnim ugotavljanjem in razmišljanjem se mi je približal mogočen par, ki ga prvi hip nisem prepoznal. Ko pa sem nad omarama, kajti njuni večerni obleki sta bili v resnici pravi omari, zagledal žareča obraza, sem takoj prepoznal Franceta in Ankico. Zdela sta se vesela, da sta me ugledala. Rokovali smo se, kar je bilo nekoliko nerodno, kajti roke sta morala povleči nekje izza svojih omar.

No, zdaj sem imel dva primerka nove kostumografije, spontane, kakor sem medtem dognal, a vendar take, ki jo je spodbudil veliki umetnik, čisto pred seboj, in sem si ju lahko ogledal v vseh podrobnostih. Naj mi bo dovoljeno, čeprav ni ravno po bontonu, da najprej predstavim Francetov kostum. Njegovo jedro je bil eleganten večerni suknjič, a potem, ko je odpel gumb za gumbom, se je izkazalo, da je v resnici funkcionalen predalnik, na kakršne naletimo v boljših domačih delavnicah: pet predalov na levi, pet na desni; ne preveč široki, ne preveč globoki. France mi je smeje se odpiral drugega za drugim. V prvem je hranil škarje za obrezovanje drevja, skrbno očiščene, kot je bilo pri njem vedno vse skrbno čisto; v drugega so bili položeni zvitki vrvic in plastični spenjalniki za najrazličnejše rastline, na primer za popenjave vrtnice, ki jih je treba z nečim pritrditi na oporo; v tretjem je hranil vrečke z najrazličnejšimi kemikalijami, s fungicidi, insekticidi, akaricidi − proti jablanovi plesni, proti jabolčnemu zavijaču, proti sivemu brstnemu sukaču, proti krvavi uši, proti zalubnikom, proti rdečemu hruševemu kaparju, proti črni češpljevi grizlici in proti jagodni pepelasti plesni ter še kemikalije kar tako že proti čemu; v četrtem je imel zložljivo žago za rezanje vej; v petem je imel skrbno zloženo delovno obleko, kakršno potrebuje vrtnar, kadar škropi drevje − ob njej je tičala celo plinska maska; v šestem je imel zložljivo kosilnico na nitko, zraven pa zamrežena varovalna očala in dušilce zvoka za ušesa; v sedmem …

Medtem ko sem se, vsaj na znotraj, rahlo dušil od zadrževanega smeha, mi je razkazoval spodnji del omare, ki je bil na zunaj videti kot mogočne hlačnice; v tem delu so se skrivala najrazličnejša orodja, kakršna pogosto potrebuje hišni gospodar, celo zložljiva kopača; v mnogih skritih vdolbinah in vdolbinicah in žepkih pa so se skrivali žeblji različnih velikosti, najrazličnejši vijaki in matice in ustrezni ključi zanje in … Vsak kos njegovega oblačila je skrival kakšno novo presenečenje, celo čevlji, in namignil mi je, da je del te imenitne shrambe celo v pokrivalu, ki pa mi ga ne more pokazati, ker ga je oddal v gledališki garderobi. Zatrdil mi je, da se še nikoli ni počutil tako dobro, da se mu še nobena obleka ni tako zelo prilegala. Moral sem mu pritrditi, v tej obleki je bil res on, pravi France, z mislimi in besedami vedno pri svojih drevesih, pri svojih rožah, pri svoji trati in pri svojih drobnih hišnih opravilih, pri katerih se je počutil sproščen, vesel, svoboden. Tista prejšnja obleka, črna, v kateri sem ga videval na večernih prireditvah, ga je vidno utesnjevala in dražila, kravato si je zavezoval, kot si samomorilec zadrgne vrv. V tistem oblačilu je moral ves čas igrati izobraženega, kulturnega meščana, v novem (gledališkem) kostumu pa se mu ni bilo več treba sprenevedati in spakovati.

Ankičina omara, ki sta mi jo smehljaje razkazala takoj zatem, je bila čisto drugačna: elegantnih nežnih oblik, sijoča od laka, izdelana menda iz pušpanovine; predalčki prav tako elegantni, ne ravno pravokotni, ampak bidermajersko zaobljeni; s prekrasnim okovjem iz medenine in ebenovine; in opremljeni še z nekakšnimi izvlečnimi trakci. Ko si predal izvlekel, je hkrati malo zacingljalo. (Ali nisem slišal tega cingljanja tudi med predstavo? Si je morda takrat izvlekla katerega od predalov?) Vsa presrečna mi je razkazovala vsebino svojih lepih predalčkov: pudrnico, šminko, škarjice za nohte, škarjice za kožo ob nohtih, glavnike, pinceto, stekleničke s parfumi, v drugih predalih je imela najrazličnejše kose nakita, ki bi ga morda potrebovala: zapestnice, verižice, uhane, prstane (ti predali so se, tako kot sef, zapirali s številčno šifro); v drugem predalu je tičal prenosni mobilni telefon, ob njem je bilo nekaj vizitk in nekaj pisemskega papirja in znamk. In še je bilo predalov … In polic in žepkov in vdolbin na najrazličnejših delih telesa. Ankici se je vse smejalo. Rekla je: Res da vse to nekaj tehta, toda vse imam vsak hip pri roki. In odkar nosim to, se nič več ne vprašam, koliko v resnici tehtam. Nakljub navidezni obloženosti se počutim lahka kot peresce.

Tedaj pa nam je prihajal naproti naš znani literat Miroslav Teran, zdaj pisatelj, zdaj esejist, včasih tudi burnoglasen polemik. Tudi on je bil omara, omara iz svetle jesenovine, ne predalnik. Ko je smeje se razgrnil obe krili svoje omare, smo ugledali knjižne police. Na prvi so se bleščali hrbti prvih izdaj njegovih knjig, bilo jih je kakšnih trideset; na drugi so bili razloženi ponatisi; na tretji smo lahko videli prevode v tuje jezike; v posebnih zagradah so tičali debeli fascikli, polni časopisnih člankov o njem, kritik, literarnozgodovinskih oznak itd. Čisto spodnja polica je bila posebej zavarovana, njene vsebine nam ni pokazal, razodel pa nam je, da tam hrani neštete ideje za svoje prihodnje stvaritve. Lepo, a ne? je rekel. Lepo! smo se smejali. Pa predvsem priročno, pravzaprav še bliže kot na dosegu roke, kajti njegova roka je bila nekje za omaro.

Ko še nismo nehali občudovati sijajno urejene vsebine omare in ko smo prepoznavali to in ono njegovo knjigo, ki smo jo kdaj brali ali vsaj imeli v rokah, pa je s teatralno kretnjo izvlekel droben ključek in ga vtaknil v ključavnico, skrito za knjigami. Tisti trenutek so police začele polzeti naprej, se v sredini razprle in se začele odpirati tako kot krili vrat. Na naše presenečenje se je izkazalo, da je za knjižno omaro skrita drugačne vrste omara, v resnici hladilnik, kajti v nas je puhnil leden hlad. Tudi ta omara je bila nadvse skrbno naložena, le da z najrazličnejšimi pijačami, z belimi in s črnimi vini, seveda tudi s teranom, z viskiji in s konjaki in steklenicami piva, na neki polici je bilo videti celo slatino. − Boste brizganec ali pa morda konjak? je radodarno ponujal literat Teran. Ali pa morda kozarec terana?

Krohotali smo se, da so se vrata vseh treh omar veselo stresala, v Teranovem hladilniku pa so steklenice, ki so se zadevale druga ob drugo, stekleno žvenketale.

Ko sem po končani gledališki predstavi sam samcat koračil domov, sem bil nadvse razpoložen, ne zaradi medle vsebine gledališke igre, začinjene z nekaj prav tako medlimi anekdotami, ampak zaradi razkošne predstave, ki se mi je ponujala v dvorani in pozneje v foajeju. Naj se vsakdo obleče tako, kot se mu najbolje prilega, z vsem, kar se je v njem v dolgem življenju uskladiščilo. Nenavadno, sem razmišljal, kako so se gledališki kostumi Alana Hranitelja, ki so osmišljali predvsem zgodovinske prikazni v najrazličnejših ustreznih gledaliških delih, dramah ali komedijah ali tragedijah, oblikovani s historičnim čutom in hkrati z veliko mero ironije do nekdanjih osebnosti in njihovih, današnjemu človeku smešnih značajev, spontano prilegali sodobnikom, celo tako zelo, da so se ti nemudoma spojili z njimi, naj so kdaj slišali za Alana Hranitelja ali ne.

Na misel pa mi je prišlo še nekaj. Menda sem bil v gledališču edini, če ne štejem igralcev na odru, ki sem bil oblečen konvencionalno, torej po starem, s togim belim ovratnikom, oprijetim temnim suknjičem, trdno zavezano kravato, črnimi čevlji in skrbno zloženim robcem v žepu kot s svojo edino opremo. Bil sem torej nekakšen črni kos med živopisnimi eksotičnimi pticami, ki so veselo plahutale s svojimi raznobarvnimi krili (pravzaprav krili vrat). Ljudje okrog mene, tudi Ankica in France in literat Teran, pa so se delali, kot da sem eden izmed njih. Niso buljili vame. Niso me prebadali s pogledi. Še celo mi ni nihče navrgel, češ kako da še kar vztrajam pri stari, preseženi modi, ko se že vse nosi po novem, bolj sproščeno, bolj veselo, manj zapeto in stresno. Je nova moda alančkov ali hrančkov cepila ljudi tudi z novo vljudnostjo in s spoštovanjem različnosti, drugačnosti? Nisem si znal odgovoriti.

Ko sem nekoliko pozneje odklenil vrata stanovanja in se spomnil, da se bo moja žena s svoje službene obveznosti vrnila šele čez uro, morda dve, in da bo ta čas treba nekaj početi, sem za hip postal v garderobnem hodniku, da bi odložil večerna oblačila in si nadel domača. Proti svoji navadi sem postal pred velikim, do tal segajočim ogledalom, pred katerim se navadno vrti ženski del družine, medtem ko ga sam vsakokrat spregledam. Zazrl sem se v obraz, da bi videl, ali mi je gledališki večer dobro del ali pa me je samo utrudil. Kar pa sem ugledal, me je presenetilo. Postava, ki je pogledovala iz ogledala, je bila precej zajetnejša od moje predstave o lastni postavi. Ko sem se zadnjikrat videl v ogledalu − kdaj je bilo to, pred tremi meseci, pred pol leta? −, se samemu sebi sicer nisem zdel ravno suh, a vseeno nekako v redu, primeren. Zdaj pa je vame zrl krepek možakar s širokimi rameni in kar mogočnim prsnim košem. Je mogoče, da sem se v tem kratkem času tako zelo zredil oziroma razširil?

Hotel sem si odpeti suknjič, ko sem opazil, da sem oblečen v lahno temnosivo jakno. Dobro, jakna ni ravno najprimernejša za gledališče, toda zdaj je zadeva (prvič) že mimo in (drugič) moja žena tega ni videla in o tem ne bo izvedela. Samo brez vznemirjanja! Z eno samo kretnjo sem torej potegnil zadrgo, da bi se končno spravil v domača oblačila, tedaj pa sem opazil, da sem, seveda pomotoma, oblekel črno srajco namesto bele. Pred odhodom v gledališče sem moral biti hudo razmišljen. Dve pomoti na en sam večer, to pa je bilo že skrb vzbujajoče. Kaj se dogaja z mano? So to prvi znaki staranja? Še dobro, da sem sam in bom o vsem lahko temeljito razmislil.

Toda kakšna črna srajca? Saj nimam nobene črne srajce! Zakaj bi jo pa tudi imel? Še preden sem si odgovoril na zadnja vprašanja, sem nekoliko vznemirjen zadel v predal ob ogledalu, zaslišal sem tenek kovinski ali morda elektronski zvok, nekako takšen, kot bi me kdo poklical po mobilnem telefonu, tedaj pa se je tisto, o čemer sem mislil, da je srajca, začelo počasi in nadvse mirno dvigovati, kot se dvigne zavesa v gledališču. Skoraj sem bil prepričan, da bom vsak hip ugledal svoje poraščene prsi in me bo torej zmrazilo, saj že nekaj časa ne grejejo več in je v stanovanju relativno hladno. Pogleda na lastno telo nimam ravno rad, zato sem se namrdnil in zamižal. Ko pa sem spet pogledal, sem namesto golote lastnega telesa ugledal lahek, plitev, eleganten računalniški zaslon, ki je zrl vame. Zdelo se je, kot da je sestavni del mojega telesa, nameščen v višino prsi, segajoč od pasu pa skoraj do vratu. To je bilo torej tisto, kar me je naphalo. Ne da bi se zavedal, in nobene razumne razlage nimam za to, sem bil torej tudi sam oblečen v alančka, toda namesto omar in predalnikov, v katere se je oblekla večina drugih, ker se jim je tisto najbolj prilegalo, sem bil sam oblečen v računalniški zaslon in gotovo tudi v računalnik, čeprav se nisem zavedal, kje tiči in kako se napaja, gotovo na baterije, saj drugače ni mogoče. Če bi me kdo vprašal, kakšna obleka bi se mi najbolj prilegla, bi ugibal o vsem drugem, na računalnik se zagotovo ne bi spomnil.

Zrl sem v prazen, svetel zaslon in razmišljal, kaj naj pravzaprav počnem s tem nenadnim alančkom, razen da se sprijaznim z dejstvom, da me izraža in da se mi prilega. Končno sem tudi dojel, zakaj v gledališkem foajeju nisem učinkoval kot tujek, ampak kot eden izmed gledalcev novomodnežev. Videli so, česar sam nisem, čutili so, česar sam nisem občutil.

Ko sem pred ogledalom zrl v svojo novo, nenadno preobleko, sem se domislil, da računalnik tudi poženem, če ga že imam. In tako sem pritisnil na gumb. Na zaslonu so se odigrale vse običajne funkcije, začenši z veselim dobrodošli. Nato sem z miško kliknil datoteko, misleč, da bo povsem prazna, saj je bil računalnik videti še povsem nedotaknjen. Komaj pa sem kliknil, že sem lahko prebiral naslove neštetih fajlov, in ko sem s kliki poganjal datoteko naprej, je ni in ni hotelo biti konec; preden sem jo pritiral do črke ž, je gotovo zaplesalo pred mano nekaj tisoč naslovov. Zavedel sem se, da jih zmorem prebrati, čeprav jih vidim v ogledalu in bi jih torej moral uzreti v zrcalni pisavi. Ker pa sem jih lahko bral v normalni pisavi, je to lahko pomenilo samo to, da je imel računalniški program zrcalno pisavo. Kako premišljeno! Za začetek sem prebral prvi naslov, torej s črko A. Razločno je pisalo: Alan Hranitelj. Kliknil sem in radovedno pogledal, kaj bi se lahko skrivalo pod tem naslovom. Prikazalo se ni nič, pač pa je zunanja stran zaslona, tako kot prej njegovo črno platneno pokrivalo, začela drseti nekam v notranjost, kamor je drsel tudi moj začudeni pogled. Trenutek zatem je vse moje vidno polje napolnil prizor iz gledališkega foajeja, v katerem sem bil sam udeležen pred manj kot uro. Ugledal sem Franceta in Ankico, ki sta odpirala svoje predale in mi jih razkazovala, sledil je prizor s skrivnim hladilnikom literata Terana. Figure so bile tridimenzionalne, globinske, v barvah; imel sem občutek, da bi se jih lahko dotaknil, in hkrati občutek, da so moje velikosti in da si prikazani prostor delim z njimi. Sčasoma sem razumel, da gre za poseben, filmski zapis o dogodku, ki sem ga pravkar doživel in ki me je globoko pretresel. Ker k temu računalniškemu zapisu sam nisem prispeval, je bil gotovo opravljen samodejno, z moderno tehniko, ki zmore veliko več, kot lahko domnevamo, na to, da je bil za računalniški zapis izbran prav ta dogodek, pa je gotovo vplivala silovitost njegovega doživetja, ki je s svojo energijo na ta ali oni način spodbudila računalnik, da ga je zapisal in uvrstil v mojo datoteko.

V naslednjih minutah sem prebiral neštete naslove drugih zapisov, ki so po bog ve kako zamotanih poteh, neumljivih računalništva neveščemu človeku, zašli v datoteko. Po bežnem preletu naslovov sem videl, da je v datoteki spravljeno vse moje življenje, od najstarejših spominov do najnovejših doživetij. Ob nekaterih naslovih, ki so me spomnili na najbolj neljuba doživetja ali prizore, me je spreletel srh. Zdavnaj sem že pozabil na tiste dogodke, zdavnaj sem jih že izbrisal iz svoje spominske datoteke, prepričan sem bil, da so daleč onkraj in da me ne morejo več doseči. Toda naslovi v datoteki so dokazovali, da je vse shranjeno in da se jih zares izbrisati ne da. Po bežni razčlenitvi vsaj dela naslovov sem videl, da je Selektor uvrstil v datoteko več področij, ki so me neposredno zadevala: na prvem mestu so bila osebna doživetja, toda raje polomije in nesreče kot radostni dogodki; na drugem mestu so bili prizori iz mojega poslovnega življenja, toda raje konfliktni ali razburljivi kot veseli in ustvarjalni; na tretjem mestu nešteti majhni, celo neznatni spopadi z družbo, sredi katere sem živel, naj je šlo za drobne ugovore ali za zastavljanje usodnih vprašanj, s katerimi sem dregnil v sršenje gnezdo, ne da bi kdaj slišal za strupenost sršenjega pika.

Med hitrim klikanjem tega ali onega naslova sem na svojem življenjskem odru, ki se je vrtel v notranjosti mojega računalniškega zaslona, ugledal neštete prizore, ki sem jih kdaj videl ali še pogosteje samo slišal o njih. Figure katerega koli fajla so nemo odigrale tisti prizor in me spomnile na številne podrobnosti in zaplete, ki so sledili. Nekateri prizori so bili vesele anekdote; ti so me celo vzradostili, končno le ni bilo vse tako slabo. Drugi prizori so se odigrali v zadimljenih lokalih in kot v nekakšni vsesplošni omami, iz katere so pogledovale vame oči prepoznavnih nekdanjih znancev. Spet tretji so prikazovali zagonetne sestanke z mrkimi udeleženci ali pa mrtvaške odre z bledimi, usahlimi obrazi mrličev ali pa nemirne, togotne dialoge z razjezenimi šefi. Nekateri prizori so pričali o moji nekdanji naivnosti in nasedanju lažnivcem. Kar nekaj prizorov je razkazovalo nasilno smrt ljudi, ki sem jih poznal: eden od njih se je prikazal z zadrgnjeno vrvjo na vratu, vrv se je napela, znančevo telo je zanihalo …; drugi prizor je razkrival znani obraz prijatelja, ki je izginjal v deročih valovih; tretji pa je prikazoval zadnje trenutke v življenju prijatelja, ki je po celonočnem krokanju sedel v avto in odvihral svoji usodi naproti … Sami mrakobni, neprijetni prizori! Pod nekaterimi naslovi so se skrivali mučni prepiri; eden izmed naslovov je prikazoval razčiščevalni poslovni sestanek, ki je trajal od zgodnjega večera vse do dopoldanskih ur naslednjega dne in se v datoteko za vselej usidral kot izjemno neprijeten spomin. Drugi naslovi so namigovali na najrazličnejše težave, zadevajoče druge ljudi, ali na težave, ki so jih ti povzročali drugim. Vse te zgodbe so bile del mojega nekdanjega poslovnega življenja. Nisem jih znal rutinsko izbrisati, ampak sem jih vsrkal vase; čeprav se me niso neposredno dotikale, sem jih sprejel za svoje in jih kot svojo življenjsko prtljago nosil s seboj. Za drugimi naslovi so se skrivali najrazličnejši obrazi, s katerimi sem se kdaj srečal, toda skoraj vsi po vrsti so bili videti nezadoščeni, nepotešeni, nezadovoljni s svojim statusom, s svojim delom, s svojimi dosežki, z odnosom družbe do njih, nekoliko nesrečni skratka; niti enega zares srečnega, veselega in sproščenega ni bilo med njimi. Polotila se me je nekakšna silovita strast. Klikal sem po novih in novih naslovih, vame so vdirali obrazi, ki sem jih že zdavnaj pozabil, prizori, od katerih sem se že zdavnaj poslovil, mučna premišljevanja, o katerih sem mislil, da so za vselej končana. Vse je strahovito, kot neizbežen cunami, drlo nadme in me s strahovito močjo spodnašalo.

Ko sem naposled z ustreznimi kliki uspel izključiti svojo najnovejšo pridobitev, sestavni del mojega alančka, sem obstal pred ogledalom in se še in še zaziral vanj. Nenadoma me je obšla misel, da je datoteka s toliko naslovi nakljub moči računalnika gotovo že na polovici svoje zmogljivosti ali morda celo daleč čez. Koliko vpisov bo še zmogla? In kaj bo potem, ko bo povsem napolnjena? Bom potem na skrivnosten način deležen novega računalnika, kot sem bil tega? Ali pa bo onkraj popolne napolnjenosti postalo življenje mirno in nekonfliktno, brez dogodkov, ki bi jih Selektor ukazal zabeležiti?

V temi in megli spočeta

Ratifargova mojstrovina

Tromostovje je tako rekoč naravno dano, sojeno srečevališče meščanov, predvsem mladih, in najrazličnejših tujih turističnih skupin, ki strnjene v gruče slede kretnjam svojega vodnika, ti pa jih v brbljajoči vodniški latovščini, prepoznavni v katerem koli delu sveta, vodijo od spomenika največjemu slovenskemu pesniku Prešernu in od njegove muze kvišku na pročelja zdaj že slavnih secesijskih stavb tja do bleščeče prenovljene fasade hotela Union, od katerega so maloprej krenili na vodeno razgledovanje po mestu, in do mogočnega rožnatega pročelja starodavne frančiškanske cerkve in čez Tromostovje do arhitekturnih in urbanističnih čarov starega mesta in v najrazličnejše legende zavitega gradu na grajskem griču nad njim. Pod Tromostovjem, domiselnim biserom mojstra arhitekta Plečnika, kakor drobi vsaj petero vodnikov hkrati svojim peterim skupinam, se nekoliko leno vali umazano zelena Ljubljanica, zdaj in že dolgo umaknjena globoko v svoje betonsko korito, kamor jo je zaradi njenega nadvse skromnega padca in posledično zaradi večnega poplavljanja potisnil skrivnostni jezuit in hidrotehnik Gabrijel Gruber, hite s svojo razlago vsevedni vodniki in na hitro pogledujejo v svoje beležke, ali so še kaj pomembnega pozabili.

Tujci, ki si strastno žele vsrkati podobe še enega mesta zemeljske oble, da bi se za korak približali viziji svojega svetovljanstva, se med enim in drugim vodnikovim predavanjem, ko jim je za trenutek dovoljeno pogledati svojo okolico nevodeno, s svojimi očmi in z drugimi čutili, zgrnejo ob nabrežju in se zastrme čez reko v mogočne vertikalne bregove, od rečnega dna pa do vrha obdane z močnimi betonskimi oblogami. Sivo betonsko gmoto na ozkih vmesnih terasah poživljajo negovane cvetlične grede. Po reki plove nekaj nerodno, štrbunkasto oblikovanih plovil, polnih drugih turistov, voljnih prepustiti se dozdevnim čarom lene mestne reke čisto od blizu. Tik ob bregovih se stiskajo grozdi kavarnic na prostem; ob njih gruče v usnje odetih motoristov, ki so na ta mondeni kraj pripeljali razkazovat svoje bleščeče mašine; prodajalci sladoleda; mestni klošarji, ki so si položili napol odpite steklenice na stopničasto podnožje pesnikovega spomenika in polegli nanj; razdeljevalci najrazličnejših reklam; naokrog so razporejeni ulični glasbeniki, posamič ali v skupinah, z odprtimi kovčki svojih glasbil pred sabo, kamor radodarni mimoidoči mečejo drobiž in tako razkazujejo svoj glasbeni okus ali pa si lajšajo bog ve kako pridobljeno slabo vest; med to množico krožita v črno oblečena mormona in v spakedranem, na hitro priučenem, jecljajočem lokalnem jeziku, ki je v resnici samo polomljena angleščina, skušata na hitro navdušiti meščane pradavnega mesta za svojo ameriško religiozno različico.

Vse to so podobe navadnega dne, toda pogosto preplavijo ta magični kraj, ustvarjen za srečavanja na najrazličnejših ravneh, še mnoge druge množice: pravi koncertni ansambli z mogočnimi zvočniki, ki s svojo glasnostjo pribijejo poslušajoče množice k tlom; vrveče ulične gledališke skupine; gruče kakršnih koli demonstrantov že; družbe uglednih politikov, ki so po svoji zmagi pravkar pohiteli do spomenika Pesniku in se tam ustoličili; povorke maturantov, svatov; historična oživljanja nekdanjih povork; pešci, maskiranci, kurenti, nosilci narodnih noš, jezdeci … Vse se zgrinja na tem malem koščku sveta, kjer hkrati vidiš in občutiš največ, kar lahko, in si hkrati tudi najbolj opažen; kjer ne ostajaš zunaj, neviden in neznan, za večno obdan s svojimi zidovi, ampak si znotraj, neodtujljivi sestavni del prav tega trenutka, del brbotajoče množice, v kateri se je mogoče skriti in pritajiti ali pa izskočiti iz nje in se dati obliti z enako svetlobo, kakršna se razliva po zloščenem temnem bronu pesnikovega spomenika.

Sredi te zgoščene množice, tik betonske obrežne ograje, se zaziram v valove Ljubljanice in v njen nasprotni vertikalni breg. V ničemer se ne ločim od drugih, v vsem sem njihovo povprečje, tako po zunanjem videzu kot po starostni skupini, ki ji pripadam; zato sem utopljen med drugimi, nerazpoznaven, neznan, neviden. Moja starostna skupina: že v zrelih moških letih, torej odrasel, a še mladeniški. Moj zunanji videz: v celoti precej ponošen in neizrazit; v podrobnostih: oguljene superge, enako oguljene hlače iz džinsa, toda brez modnih lukenj ali robustno našitih zaplat, od pranja in sonca obledela majica z nepomembnim napisom v angleščini in z vtisnjeno nezapomljivo risbo. Pripadnikov moje starostne skupine je na tem odprtem prostoru ta hip vsaj sto, in med njimi podobno opremljenih vsaj osemdeset. Eden tistih v tej množici sem, ki uživam v svoji neprepoznavnosti, anonimnosti in nevidnosti. Dano mi je videti in občutiti enako kot drugim, ne da bi se na meni ustavil en sam pogled in ne da bi se moja podoba vtisnila v zaslon enega samega digitalca. Ne, ne bom izskočil iz množice, ne bom splaval nadnjo in ne bom se dal obsijati z reflektorji. Toda v meni in okrog mene ščegeta nemir, zdi se, da sta moji vtopljenost in nevidnost zgolj sad razumskega obvladanja, v resnici pa bi se rad dvignil v višino pesnikovega spomenika ali muze nad njim in zakričal mrgoleči zbrani množici: Vidim več, kot vidite vi; vidim globlje in dalje; bolje dojemam, kar se je dogajalo pred nami, in se hkrati že zaziram v prihodnost; vizionar sem, glejte me!

Morebitnih takšnih občutkov, čustvenih stanj ali razpoloženj pa nisem v resnici z ničimer razkazoval. Mirno sem se naslanjal na betonsko ograjo in dajal vtis bežnega uživalca gledališkosti mestnega življenja. Svoje na videz precej brezbrižno zanimanje sem namenjal pogledu na sosednji breg, ki so ga sestavljale vertikalne gmote sivega betona, počečkanega z že obledelimi in načetimi grafiti, nekaterimi izdelanimi še nedavno, in z drugimi, starimi že leta ali celo desetletja. Pod temi razsežnimi grafiti se je na ozki vmesni terasi motal delavec v belem kombinezonu, z zaščitno masko na glavi, močan curek iz debele cevi je usmerjal natančno na izdelke teh uličnih umetnin ali neumetnin, kar so pač že bile. Pod močnim curkom vode, pomešane z drobnim kremenčevim peskom, ki se je razsipal po terasi in jo vso prekril s svojo rjavorumeno barvo, je barviti grafit izginjal; pod njim pa se je prikazoval oplesk, s katerim so ga nekoč prekrili; ko je curek izbrisal tudi ta preplesk, se je prikazal pod njim starejši grafit, in tudi ta se je pod silovitim curkom in ostrino peska začel krušiti in odpadati; in tako naprej, zdelo se je, kot bi odkopavali Trojo.

Medtem ko so drugi množicarji ob pogledu na čiščenje betonskih površin uživali, kot se pač da uživati ob pogledu na vsako živo gibanje ali spreminjanje, in jih je ob tem, naj so bili meščani domačega mesta ali tujci, preveval blažen občutek, da se bo mestna podoba naposled očistila svojih neljubih pritiklin in nesnažnosti ter zasijala v svoji prvobitnosti, in so bili v tem pogledu podobni ovcam, ki se vesele novega, še neobjedenega travnika, na katerega so jih pravkar preselili (in jih omejili z električno ograjo, da se ne bi razbežale), pa sem sam nepremično zrl v delovno dogajanje; kdor bi me opazoval od blizu, bi moje zretje lahko označil celo kot strokovni, študiozni pogled.

Če bi bilo komu dano odpreti v mojo spominovino vtisnjeno razglabljanje tistega trenutka, bi zlahka presodil, da ne gre zgolj za naključnega sprehajalca in razgledovalca, ampak, nasprotno, za človeka, ki stoji na nasprotnem bregu z določenim trdnim namenom.

Kakor bi rad poročal o občutkih, ki so me takrat, na videz mirnega, prevzemali in pretresali, se bojim, da bi moja pripoved zajadrala v nemirne čustvene vode in bi bila premalo izpostavljena presoji razuma. Vnaprej se torej opravičujem, če so moja pojasnjevanja malce jecljajoča in zatikajoča se.

Grafiti, ki so ob pomoči veščega peskanja, kakor se je strokovno opravilo na betonski steni globokega rečnega korita imenovalo, neusmiljeno izginjali drug za drugim, so bili namreč predmet mojega gorečega zanimanja, celo predmet mojega umetniškega interesa. Ko so se pod novejšimi grafiti prikazovali starejši, ki so jih mestne oblasti v različnih mandatih dale prepleskati, da ne bi žalili oči rahločutnih meščanov ali morda celo oblastnikov, sem jih skoraj vse prepoznal. Po mojem védenju in presoji so pripadali različnim stilom, ki so v ulični grafitni umetnosti prevladovali v posameznih dobah in ki so, tako kot vse umetnosti, privihrali k nam iz zahodnih dežel, v nekaterih pa je bilo mogoče prepoznati tudi domače ustvarjalne dodatke ali podomačenost uvoženih slogov. Toda najsi je šlo za prave grafite, za risbe oziroma slike ali pa samo za na hitro napisane duhovite stavke, za rekla, namige, proteste, obtožbe, služeče navadno trenutnemu političnemu trenutku, so bili, vsaj po moji presoji, hudo različnih vrednosti. Večina je bila delo nebogljenih začetnikov, amaterjev, nekateri so bili celo v tem okviru prav zanikrni in so že s svojim nebogljenim videzom upravičeno vzbujali nejevoljo meščanov ter tako nižali njihovo strpnost do prave grafitarske umetnosti. V vsej tej zmedi grafitov, ki so silili drug v drugega in pogledovali drug izpod drugega, je bilo le kdaj pa kdaj opaziti komaj kaj več od sledu nadarjenosti. Takšno pa je bilo stanje skoraj po vsem mestu, po vseh neštetih pročeljih, ki so s svojimi izzivalnimi površinami priklicala nase najrazličnejše pisave neznanih uličnih (ne)umetnikov: milo rečeno, čudne risbe, ki so zgolj posnemale risarije v prostranstvih newyorške podzemne železnice, porojene iz čisto drugačnih razmer in občutij; risbe, ki so namigovale na prostaško, vulgarno spolnost in tako nehote izdajale (morda trajno) nedoraslost svojih ustvarjalcev; satirične podobe, iz katerih ni bilo razbrati, čemu se upirajo ali kaj obtožujejo; povsem diletantski zmazki, nevredni celo sten v javnih straniščih; sredi stavka ali celo sredi besede prekinjeni napisi, ki so pričali o nenadnem silnem begu svojih zapisovalcev, se pravi o njihovi prestrašenosti. V vsem mestu komaj nekaj grafitov, ki bi jih še lahko poimenovali s to visoko oznako, le da je šlo, če si dovolimo primerjavo z domačimi literarnimi logi, za grafite na ravni Ciglerjeve Sreče v nesreči, torej za večerniško, trivialno raven, ne za raven kakšnega Kovačiča ali Koviča, ne za Rožanca in ne za Jančarja in ne za Jesiha. Grafitna umetnost je bila v tem mestu še čisto v začetkih, še v pionirskem obdobju, ko je v goščavi najrazličnejših ljubiteljskih poskusov čakala na svojega prvega udarnega avtorja. Nekdo mora zbrati pogum, nekdo mora začeti, utreti prve resne korake.

Zdaj pa, se je zdelo, bo tej novi, revolucionarni umetnosti, temu novemu umetniškemu mediju, ki tako ustreza duhu novega časa, povsem odklenkalo. Brbrava raven dosedanjih stvaritev, polna diletantstva, da ne izrečemo kakšne hujše oznake, je hudo vznemirjala vse več meščanov. V njej so prepoznavali zgolj onesnaženje, poškodovanje zasebne ali skupne lastnine, tudi ta zadnja je v njihovi zavesti davkoplačevalcev postajala vse bolj zasebna. Po letih in desetletjih, ko so grafitarsko umetnost, in skupaj z meščani lahko rečemo grafitarsko neumetnost, kajti večina je bila takšne, preganjali zgolj z jeklenimi krtačami ali v najboljšem primeru s prepleskanjem, pa se je težavnemu vprašanju časa odzvala tudi tehnika z izumom peskanja. To je zmoglo popolnoma in trajno odstraniti grafite, ne da bi poškodovalo tudi stene, na katere so bili vtisnjeni. Tehnika pa je segla še dlje: tako očiščene stene so zavarovali s kompaktnimi premazi Faceal Oleal v nanotehnologiji, ki jih je bilo nemogoče odstraniti. Nanje je bilo sicer tudi poslej mogoče nasprejati nove grafite, vendar ti niso prebili premaza in se niso mogli vpiti v samo steno; mogoče jih je bilo odstraniti že z mokro gobo. Novim grafitom je bilo sojeno, da bodo na ogled le nekaj jutranjih ur po svojem nastanku, ko jih bodo zlahka odstranile čistilke ali vratarji ali kakšni drugi varuhi snažnosti in neomadeževanosti. Doba grafitov, se je zdelo, bo z novimi dosežki tehnike neusmiljeno potonila v zgodovini, po snažnosti hlepeči meščani bodo poslej lahko zrli le v deviška pročelja in brezmadežne druge zazidane površine. Nezadovoljno bo le uporniško dekle, ki je v kakšni televizijski oddaji na izzivalno vprašanje, kako bi se počutilo, če bi ji nočni umetniki poslikali pročelje bloka, v katerem stanuje, dahnilo: Meni so grafiti lepi!

Bistri bralec je že doumel, da sem se tudi sam preizkušal v tej nezaželeni, prepovedani umetnosti, povezani s poškodovanjem tuje lastnine, kakor se je vse pogosteje moglo prebrati v mestnih časopisih. Za hip sem se poigral z mislijo, da bi v na novo nastalih razmerah prisluhnil dovoljenim možnostim za ustvarjanje grafitne umetnosti, kolikor so je pač meščani, negotovi glede morebitne vrednosti tega novega likovnega pojava, dovoljevali in celo spodbujali v nekaterih podhodih, na nekaterih ograjah vrtcev, znotraj avtonomnih avantgardnih skupnosti in na posebej odmerjenih površinah javnih stavb. Tam naj bi se grafitarji lahko predajali svojim umetniškim strastem sredi belega dne, brez nevarnosti, da bi jih napadel kakšen razburjen meščan, da bi vanje metali kamenje ali celo steklenice, in brez nevarnosti, da bi nanje naščuvali policiste in da bi se posledično soočali s sodniki za prekrške in z globami ali celo z zaporniškimi kaznimi. Toda na te možnosti se je odzval le malokateri grafitar, pravi grafitarji smo v ponujenih priložnostih videli le past, s katero bi nas izbezali na dan, nas registrirali in nas tako onemogočili pri ustvarjalnih grafitarskih podvigih. In ne nazadnje, nočno umetniško opravilo, povrhu pod hudim duševnim pritiskom, ko si lahko vsak hip zaloten, ni v ničemer primerljivo z lagodnim, nevznemirljim barvanjem dovoljenih sten. V dnevni stvaritvi na dovoljenih površinah zato ni sledu o tisti zaresni vznemirljivosti, ki preveva nočne stvaritve. Legalni grafitar, ki deluje podnevi, obsijan od sonca namesto od lune, nehote podleže tudi samocenzuri in iz svojega izdelka izloči vse prvine, zaradi katerih se je dela sploh lotil. Povrhu vsega mora grafitom namenjene površine pogosto deliti s šolarji oziroma z ambicioznimi učiteljicami likovnega pouka; ti dovoljene površine porisujejo z liki in prizori iz pravljic, ki so jih pedagogi prepoznali kot pravšnje za osebnostno rast mladega človeka. Če ni to do konca izrojeno!

In še nekaj je: dovoljene površine odrejajo neumetniki, ljudje, ki se niso niti poskusili poglobiti v grafitarsko umetnost in tudi v nobeno drugo umetnost ne. Ali ni bistveni sestavni del grafitarstva prav to, da si sam izbereš platno (steno, pročelje), na katerem bo nastala zamišljena stvaritev, in da tudi sam, v skladu s svojo zamislijo, določiš razsežnosti svojega grafita, ne pa da se v vsem prepuščaš odločitvam neukih. Ni vseeno, kje bo zablestel grafit, v kakšnem okolju bo in kako velik bo. Vsi odzivi nanj so odvisni prav od naštetih možnosti. Končno grafita ne ustvarjamo zaradi njega samega ali zgolj za potešitev svoje ustvarjalne sle, ampak zaradi odzivov tistih, ki ga bodo gledali. Grafit ni nič drugega kot umetniška slika, ki jo namesto v galerijski dvorani razstavimo na izbranem javnem urbaniziranem kraju. V tem je vsa umetnost umevanja grafitne umetnosti. In tako kot slikar želi vplivati na gledalce svoje slike, jih čustveno vznemiriti, jih vzgajati in spreminjati, želi grafitar, morda celo v večji meri, vznemiriti naključne gledalce, ki stopajo mimo njegovega grafita, jih spodbujati k razmišljanju, jih prevzgajati in prispevati k njihovi osebnostni rasti.

Prizor peskanja starih grafitov v družabnem središču mesta se je odpočivajočim se meščanom zdel nevznemirljiv in banalen, saj so jih časopisje in drugi mediji o mestni akciji (predvolivni seveda) čiščenja nesnažnih grafitov podrobno obvestili in jim hkrati zagotovili, da se bodo po končani akciji lahko brezskrbno prebujali v popolni in prvinski snažnosti, onesnaženost z grafiti na javnih pročeljih pa bo zdrknila v zgodovinski prah in bo poslej samo še predmet historičnih socioloških raziskav in spomin na nesnažno minulo dobo. (Vse minulo se zdi nekako nesnažno.) Mene pa je opravilo peskanja dobesedno privzdigovalo. Nisem si mogel predstavljati, da bi bile lahko moje začetne in že strmo vzpenjajoče se grafitne poti tako nenadoma umetno prekinjene in pokončane. Vsaj med grafitarji, čeprav se med seboj večidel nismo poznali ali pa smo se delali, kot da se ne poznamo, sem bil, da tako rečem, že opazno ime, čeprav ravno mojega imena niso poznali niti jim doslej še ni uspelo prebrati mojega vzdevka, s katerim sem se podpisoval, ne njim ne naključnim piscem, ki so vsaj nekatere mojih grafitov omenjali v medijih, vsaj v tistih, namenjenih mlajšim, pri katerih so mlade pišoče dame gojile enako naklonjenost drugačnosti, namreč neomejeno svobodnemu klošarskemu življenju in drzni svobodnosti grafitov, ki so ob vseh grozečih nevarnostih vznikali v nočnih urah. Že pred časom sem si namreč nadel vzdevek, s katerim sem podpisoval svoja dela, kot jih podpiše vsak zaresen slikar, le da je bil moj podpis za zdaj še zavit v enigmatično skrivnostnost, ki je ni še nihče razrešil. Vendar sem zatrdno verjel, da se bo nekega dne našel bister gledalec, ki bo znal prebrati moj vzdevek in ga bo hkrati tudi razglasil. Šele to, sem verjel, bo pomenilo polno priznanje mojim ustvarjalnim poskusom, nekakšno nadomestilo za diplomo, kakršno bi bil sicer lahko dobil na akademiji za upodabljajoče umetnosti, če bi se bil vdal v konvencionalna pravila uradne umetnosti. Kadar so me omenjali, so me omenili le tako, da so poudarjali nekatere značilne poteze moje grafitarske risbe, namreč barvitost, vihrave, udarne poteze in smisel za velikopotezno kompozicijo. Nekaterniki so se ukvarjali tudi z razrešitvijo mojega podpisa, a brez zadovoljivega uspeha, čeprav je treba priznati, da se je vsaj eden približal pravi rešitvi. Moj podpis je bil namreč sestavljen iz stokrat pomanjšanega mojega grafita, postavljenega na glavo in umeščenega v desni spodnji kot podobe, kamor se običajno podpisujejo slikarji. To pomeni, da je podpis grafita, ki je zasegal kvadratni meter površine, meril en kvadratni decimeter, na ta kvadrat, obrnjen na glavo, pa seveda nisem prenesel celotne podobe v vseh njenih podrobnostih, ampak le glavne, prepoznavne obrise. Prav glede na obrnjenost pomanjšane slike je nekdo ugibal, ali nisem hotel s tem povedati, da sem Narobeslikar, še zlasti, ker je po večinskem pojmovanju meščanov, predvsem privržencev klasičnih umetnosti, grafitarstvo predstavljalo nekakšno narobeumetnost, ki je škodovala njihovemu premoženju. S svojim razmišljanjem se je nekoliko poigral in me poimenoval Narobnik. S tem se je osupljivo približal vzdevku, ki sem si ga s svojim zagonetnim podpisom zamislil, toda samo približal. Do prave diplome, s katero se bom šopiril, ko bodo prepoznali moj vzdevek in ga razglasili, je bilo še daleč, vsaj še za nekaj izpitov.

Globlji vzgib zdaj že mojega opaznega vznemirjenja je bil v tem, da sem že nekaj časa snoval svoj novi veliki grafit, samo snovanje, ki poteka v umetnikovi glavi, pa je tako in tako glavni del ustvarjalnega procesa. S svojim najnovejšim delom, o katerem sem menil, da bo končno le diplomsko in v celoti prepoznavno, sem upal, da se bom uspel razkriti strokovni javnosti, ki me bo poslej imenovala z vzdevkom, kakršnega sem si zamislil. Svoj diplomski grafit sem si zamislil kot orjaško podobo, dolgo šest metrov in visoko štiri metre; podobo tako velikih razsežnosti je bilo mogoče videti le v svetovno znanih katedralah in v največjih galerijah, ki so razstavljale dela najslavnejših slikarjev sveta. Takšno velikost mi je narekovala vsebina podobe, ki me je preganjala že nekaj mesecev. Razumljivo, da tako o svoji nameri kot o vsebini podobe nisem govoril z nikomer, saj tako rekoč nihče sploh vedel ni, da se ukvarjam s čim takšnim. O tem bi lahko posumil samo trgovec, pri katerem sem kupoval velike količine barvnih sprejev. Tega pa je nekako zavezovala poklicna molčečnost. Resnici na ljubo je treba reči, da se mi je snov snujoče se podobe nenehoma spreminjala, se razraščala, plahnela in se ponovno razbohotila. Skupni imenovalec mojih hotenj je bil na dramatičen, silovit, razburljiv način opozoriti na prelomni čas, v katerem živimo, na korenine tega časa, na bližnje in na bolj daljne ter na vizijo prihodnosti, ki jo bomo morda še doživeli. Ali bo podoba realistična? Ali bo podoba simbolična? Ali bo morda alegorična? Ali bo morda enigmatično zapletena in skrivnostna? O tem ta trenutek še nisem vedel nič otipljivega. Ena predstava se je podila za drugo. Ta hip so se po orjaškem grafitu podila gola človeška telesa, naslednji hip so potonila v viharnih nanosih zvijajočih se barvnih pasov, nekoliko pozneje je ves grafit obvladovala ena sama neskončna belina, ki jo je zmotil le moj narobni podpis, hip pozneje … Zavedal sem se, da je slika še sredi zorenja, mogoče so tako rekoč vse možne spremembe. Toda nekje v razvidni prihodnosti, ko se bom postavil pred razpeto platno (obstoječo zidano površino), bom natanko vedel, kje bom udaril s prvim sprejem. V meni bo tedaj izoblikovanih vsaj ducat različnih podob, a jih bom, tako kot vsakokrat, pustil obležati v svoji spominovini, slikal pa bom trinajsto, kakršna mi bo tisti trenutek sama vstajala izpod čopičev (razpršilnikov).

Kje najti tako veliko ustrezno površino, ki bi hkrati ustrezala naslednjim mojim zahtevam: da stoji na vidnem, javnem kraju, mimo katerega se vsak dan sprehodijo množice; da ima lokacija svoje znano ime, kot je na primer znano ime Moderne galerije; da je lokacija spomeniško zaščitena in bi onesnaženje z orjaškim grafitom hudo razburilo tako mestne oblasti kot večino meščanov sploh; da pa je kljub temu take narave, da bo na njej mogoče neopazno opraviti obsežno delo?

Vedel sem, da je v vsem mestu taka lokacija ena sama, namreč pokončna betonska stena kanala Ljubljanice tik razvpitega in po vsem svetu slovečega Tromostovja. Če bi mi uspelo svojo podobo umestiti v ta naravni okvir med gladino reke in starodavno mestno veduto nad njo, bi jo lahko, v tej najbolj družabni srčiki mesta, ki je zdaj tudi prestolnica države, s pločnikov ob reki, s sprehajalnih poti, s Tromostovja hkrati gledalo vsaj tisoč ljudi. V noben galerijski salon, ne v newyorški in ne v pariški, ni mogoče strpati pred eno samo sliko tisočglave množice, še celo Mono Liso v Louvru lahko hkrati občuduje največ sto gledalcev, ki drug drugemu hodijo po petah. Tule, prav tule pa bi bilo to mogoče. To je bila zgodovinska priložnost, zdaj ali nikoli!

Seveda pa to ni pomenilo, da se bom dela lotil še isti večer. Najprej je bilo potrebno veliko razmisleka in celo raziskovanja. Kar zadeva samo površino vertikalnega cementnega zidu: v enem dnevu, dveh bo očiščena vsa širna okolica izbrane ploskve, kolikor daleč nese oko; še nikoli odtlej, ko so odstranili opažne deske zidu, se ni betonska ploskev tako brezmadežno bleščala in še nikoli ni bila tako ravna, zglajena, še celo ne v zadnjih desetletjih, ko so jo nenehoma krasila najrazličnejša sporočila in zatem nešteti grafiti, namalani drug vrh drugega, eden bolj siromašen od drugega. Zdajšnje delo pa se ne bo končalo s peskanjem, ko bi očiščena površina kar vabila k novemu poslikavanju, ampak jo bodo v najkrajšem času prevlekli s kompaktnim premazom, ki ne prepušča barv in s katerega je mogoče nasprejani grafit zlahka odstraniti. Zanašal sem se na staro reklo, da je iz vsake, še tako težavne situacije nekakšen izhod, da ima vsaka, še tako popolna odličnost svojo šibko stran; vsak poseg nemudoma porodi zahtevo po protiukrepu: naj bodo tanki še tako varni, učinkoviti in sploh odlični, obstaja tudi protitankovsko orožje. Takšno orožje pa je v našem primeru predstavljala kemikalija, s katero je bilo mogoče nepredirno prevleko sorazmerno zlahka odstraniti; edina ovira je bila sorazmerno visoka cena.

Moj načrt je bil v glavnih potezah naslednji: v vmesnem času dveh ali morda treh noči, preden vržejo na beton nepredirno prevleko, prežati, da se ne bi kakšen nepoklican grafitar spozabil in na voljno čistino česa načečkal, po potrebi ga celo pregnati; po izdelavi nepredirne prevleke počakati dva tedna, da se čistilne strasti umirijo in da prizore učinkovitega čiščenja grafitov spere pozaba; zatem z vso pozornostjo v zavetju teme načečkati na izbrano površino nezapomljiv, malovreden grafit, že naslednji dan pa ga pri polni svetlobi izmiti, zatem pa z ustrezno (drago) kemikalijo očistiti potrebno osrednjo ploskev v izmeri šest krat štiri metre; delo opraviti v zaščitnem belem kombinezonu, saj ne bo nihče niti posumil, da dela ne opravlja za to pooblaščeni strokovni delavec, ki bo tisti hip peskal že bog ve kje; čiščenje pa je v očeh mimoidočih, tudi morebitnih mimoidočih mestnih funkcionarjev, vedno bogu in ljudem všečno delo. Tako, platno je pripravljeno!

Nato za vsak primer počakati nekaj dni, če le ni kdo česa posumil in zatem raziskoval ali celo ukrepal. Če se izkaže, da je morje mirno, izbrati noč z najmanjšo luno, po možnosti oblačen ali še bolje meglen dan; najbolj bi ustrezala meglena totalka, ko na iztegnjeni roki ne vidiš več svojega kazalca.

Končno sem dočakal izbrano noč. Uri v bližnjih cerkvenih zvonikih frančiškanske in stolne cerkve druga za drugo odbijeta polnoč. Tromostovje in obrežja reke so še polni hitečih mimoidočih, večidel mladih ljudi, ki se usipajo iz gledališč, koncertnih dvoran, bifejev in gostiln. Ti niso nevarni, tudi če bi opazili nočno opravilo in se zavedeli, za kaj gre, bi zadevo obdržali zase, pa tudi mene ne bi vznemirjali, ne s klici in ne s smehom. Položili bi prst na usta in hahljaje objeti odšli dalje. Ostareli meščani so ob tej uri trdno pospravljeni v svojih posteljah, nikogar ni, ki bi ga nespanec prisilil k prežanju ob oknu. Policijske ekipe, zmanjšane na najmanjše število policistov, kakršne prevladujejo v drugem, pričakovano mirnejšem delu noči, praktično ne stopijo na ulice, če jih kdo ne pokliče; mirno dremljejo v svojih pisarnah in pogledujejo na uro, kdaj bo napočil konec dolgega nočnega dežurstva. Najbolj nevarni so meščani srednjih let, ki so še v aktivnih službah, zlasti živčki iz najrazličnejših mestnih služb, ki so pripravljeni prekiniti prešuštni nočni sprehod ali odhod s kakšne zapoznele zabave, ukrepati in se tako odlikovati v očeh svojih predstojnikov. Pred temi in pred vsemi drugimi morebitnimi motilci nočnega miru me bo varovala skoraj nična svetloba lune in pa goste meglice, ki so že vzšle iz Ljubljanice, prekrile njeni nabrežji in se zalezle v najbližje ulice. Noč je idealna, da bolj idealna biti ne more. Toda za vsak primer bom še počakal, kakor sem si zapisal v načrt. Delati bom začel natanko ob dveh ponoči in končal bom ob petih, ko bo še trda noč in še ne bo na spregled najrazličnejših delavcev in uslužbencev, ki začenjajo svoj delovnik tako rekoč sredi noči, ob šestih zjutraj. Tri ure imam na voljo za poslikavo štiriindvajsetih kvadratnih metrov: malo, če bi lahko izbrizgal barvo s colskimi cevmi, neznansko malo, ko moram vso to neznansko površino obdelati z raznobarvnimi razpršilniki. Toda na voljo imam samo tri ure, za rezervo kakšne četrt ure več. V tem odmerjenem času, ko je zagotovljena najmanjša opaznost in zato največja varnost, bom moral opraviti, kar sem si zastavil. Če ne bom zmogel v tem času, bo delo ostalo nedokončano in zato ničvredno.

Pred mano sta še dve uri napornega čakanja, ki bosta zagotovo težavnejši od samih delovnih ur. Na ozko teraso, ki prekinja vertikalno steno, sem neopazno spustil trimetrsko lestev, ki jo bom potreboval pri delu. Zatem sem odnesel tja več kartonskih škatel, do vrha polnih razpršilnikov, in jih poskril med okrasnimi grmi. Zdaj lahko samo molim, da se ne bi iz teme izluščil kakšen grafitarski vrstnik, ki bi mi z nekaj spreji uničil dolgo načrtovani podvig. Če bi se pojavil, mi ne bi preostalo drugega, kot da bi molče opazoval, kako se mi sesipa veličastno zamišljeno podjetje. Na srečo je noč hladna, grafitarji pa so redka vrsta, tako kot sove, ki jih je slišati, videti pa skoraj ne; grafitarjev, nasprotno, sploh ni slišati in tudi ne videti, videti pa je mogoče posledice njihovega delovanja.

Ulice so se zredčile prej kot navadno. Gosta megla, ki v plasteh lega nizko nad ulice, priganja ljudi k hitrejši hoji: vse si želi v topel, zaprt, varen prostor. Nekoliko nemirno koračim po nabrežju gor in dol, zdaj nad levim bregom, zdaj nad desnim, in se zaziram v svoje platno. V zadnjih minutah pred začetkom svojega velikega podviga si še enkrat zastavljam vprašanje: čemu? Gre zgolj za to, da se povzpnem nad druge? Mi je res toliko do tega, da bi prepoznali vrednost moje stvaritve in me poimenovali? Si obetam kakšne stranske koristi, tako kot na primer znani slikar, ki je za svoj hvaljeni in obsežni opus deležen ne samo zanimanja javnosti, ampak tudi (državnih) časti in naposled tudi materialnega blagostanja? Ja, rad bi povedal, da so grafitarji in grafitarji in da ne gre vseh metati v en sam koš! Da, želim si, da bi prepoznali vrednost moje stvaritve in me poimenovali z imenom, ki sem ga v zadnjih nekaj grafitih skril v svoj zagonetni podpis! Nobenih koristi si ne obetam, še celo ne materialnih, prav nasprotno, ta grafit, ki ga bom začel ustvarjati čez nekaj minut, me bo spravil na rob bankrota. Moral sem si celo izposoditi, da je zadostovalo za vse te škatle, natlačene s spreji! Zavedam se tudi, da moj grafit ne bo obstal na steni večno, kot na primer kakšna znamenita slika v Narodni galeriji ali v pariškem Lou-vru ali v londonski galeriji Tate ali v sanktpeterburškem Ermitažu. Toda namenil sem ga sodobnikom, ne nekakšnim neznanim ljudem prihodnjih časov. Zadostovalo bi že, če bi obstal en sam teden. V tednu dni ga sicer ne bi mogli videti vsi, ki bi jim njegovo sporočilo dobro delo, toda lahko bodo slišali o njem in tako posredno vsrkali njegovo poslanstvo. Hkrati pa sem poznal mestne mline in sem vedel, da meljejo počasi. Seveda se bodo že prvi dan pojavili razžaljeni meščani, ki si lastijo absolutno presojo o lepem in nesnažnem, in bodo pozivali k njegovemu uničenju. Pognali jim bodo dolgi nosovi, ko bodo ugotovili, da sem jih ukanil in da kljub moderni tehniki zaščite ne bo zaleglo navadno izmivanje, ampak se bodo morali ponovno spopasti s peskanjem. Toda do takrat bodo minili meseci, morda pol leta. V tem času pa bo moj namen že dosežen. Gledalci si bodo moje delo vtisnili v spomin za vse življenje, kakor so si vtisnili v spomin neznansko lepoto Groharjeve Pomladi, pa so jo videli v galeriji enkrat samkrat, čeprav jih tam čaka dan za dnem. Moj grafit ne potrebuje nobene galerije, nobene večnosti, betonska vertikala nad Ljubljanico je tale hip najboljša, najbolj mogočna razstavna stena, najbolj dosegljiva vsem potencialnim gledalcem.

Zdaj sem spodaj, tesno ob mojem platnu. Nekaj metrov pod mano je slišati zaganjajoče šumenje reke, ki se vali po svoji večni poti. Skoraj nobene svetlobe ni tu spodaj, vsa, kar je je, se prebija skozi tenke meglice s slabo razsvetljenih sosednjih ulic. Skušam se privaditi nadvse šibki osvetljenosti, v kakršni bom moral slikati. Toda saj ne potrebujem nobene svetlobe; kar sem si zamislil, bi lahko naslikal celo v črnem rovu. Vsa slika do zadnje poteze je že spravljena v mojo spominovino, treba jo je le še odtisniti na beton, kakor računalniški tiskalnik odtisne na papir poprej napisano besedilo. Razpršilnike sem si v zaporedju barvne lestvice že poprej razvrstil okrog sebe, da mi pozneje ne bi bilo treba tratiti časa s prepoznavanjem barv: tu je zbrana vsa lestvica, od bele, rumene, rožnate, rdeče do zelene, modre, temnomodre in črne.

Ko obe cerkveni uri, frančiškanska in stolnična, v znanem presledku odbijeta drugo nočno uro, začnem delo. V treh urah, ki sem si jih dal na voljo, se ne bom ozrl navzgor, ali me morda kdo ne opazuje. Skoraj sem prepričan, da me zamazana, oglodana vsakdanja oblačila stapljajo s sivino betona, čez vse je razprostrta sivina megle, ki se vse bolj gosti. V rokah imam razpršilnik z azurno modro, s to močno barvo bom povlekel prve poteze in si z njimi zaznamoval razsežnosti slike. Kar sem imel doslej v glavi, skušam potisniti v ozadje, ne morem preprosto preslikati tega, kar sem si počasi, v mnogih dnevih in tednih domislil. Kar sem dotlej izsanjal, je bil počasen, dolg, zanimiv proces, poln ustvarjalne slasti, kakršno poznajo vsi, ki so se kdaj vdali samotnemu domišljijskemu razmišljanju. Materializacija sanj pa zahteva, da se naslikanemu v glavi povsem odpovem. Začeti moram čisto na novo, svobodno, sproščeno, neovirano, brez vnaprejšnjih domislekov, pravil in bog ve česa še, brez kakršnih koli zadržkov. Moral sem se domisliti podviga, izbrati pravšnje platno na najbolj pravem mestu, natančno določiti čas podviga, nakupiti potrebni material, zdaj pa se bom preprosto, kot v transu, prepustil Božji roki, da mi razprši prave barve na prava mesta. Ko sem si prvikrat upal začrtati veličastne razsežnosti nameravanega grafita, tega nisem storil zato, ker bi imel na voljo toliko najrazličnejših podrobnosti svoje likovne snovi, da bi potreboval ves ta velikanski prostor, ki bi ga zasegel, denimo s podobami stotero pohištvenih kosov, s tisočero kosi porcelana in pribora ter vaz, s stotinami človeških figur, s tisoči najrazličnejših rož in drugih rastlin itd., ampak zato, da bi z velikostjo slike povsem zavzel vidno polje gledalca, tako da ob njej ne bi mogel videti nič drugega, ničesar ob straneh in ne nad sliko in ne pod njo; le tako, sem sklepal, se ga bo zares dotaknila in preniknila vanj.

Manj pomembno se je zdelo, kaj bo na sliki. Lahko bi bil samo krog, ena najčistejših oblik. Lahko bi bila celo samo barvna ploskev, zagotovo tudi ena najčistejših oblik. V umetnosti se pogosto zgodi, da najbolj vžgejo najbolj preproste stvari, celo takšne, ki jih vidimo na vsakem koraku, a jih spregledamo, njihovo vznemirljivo lepoto ali ubranost ali nasprotno nemirnost in razrvanost pa opazimo šele, ko jo umetnik uokviri. Tole, kar počnem zdaj, je zgolj fizično delo, skakanje pod bodočim grafitom in ob njem, plezanje po lestvi, nevarno tekanje na preozki terasi vertikalnega obrežja, že prav nasilno, boleče pritiskanje na razpršilnike. Že zdavnaj domišljena slika je povsem zavržena, pokopana, odstranjena; kar ustvarjam, je plod prav tega toliko pričakovanega trenutka. Tesno ob betonski steni, skoraj prilepljen nanjo, z mogočnimi zamahi uresničujem svoje slikarsko sporočilo: Prelep je svet, v katerega ste bili porojeni! (Zeleni, modri pasovi, rumenkaste ploskve nepravilnih oblik.) In svarilo: Ne uničujte ga z nesnažnimi mislimi in dejanji! (Rdeče, krvave srage, ki trgajo zelenine in modrine na dvoje in vse bolj preprezajo tudi rumenine.) In pogled v neznano prihodnost: Bomo kaj te prvinske lepotne danosti pustili še nerojenim? (Bele, oblakom podobne ploskve, ki z vrha grafita prehajajo v prave bele meglice.)

Medtem ko slikar grafita z mogočnimi zamahi rok in z vsem telesom ter z nadčloveškim naporom stiskam iz sebe največ, kar zmorem, in mnogo več, kot sem poprej upal, da bom zmogel, začutim, da z mojega čela kljub hladni noči polzi znoj. Ne oziram se ne navzgor in ne vstran, toda z nekakšnimi notranjimi očmi ves čas skrbno sledim, kaj se dogaja tam zgoraj na obrežju in v uličicah ob njem, zunaj moje slike. V mojo delovno zasoplost, ko se ne morem ustaviti niti za trenutek, odmevajo napol pridušene, omahujoče stopinje nočnih popotnikov. Nekateri teh odmevov so nekako prepleteni, ti popotujejo v dvojini, morda v resnični, a verjetneje v namišljeni. Do sem spodaj je slišati upočasnjene, zategnjene glasove, začete, a nekončane stavke. Od nekod se zasliši cvileč dekliški glas, zatem hlipajoč. Nekatere glasove preglasi nasilno zaganjanje hladnih avtomobilskih motorjev in kovinski drleski vrat. Naj se tam zgoraj dogaja kar koli, samo da se ne bi kdo ozrl semkaj in zmotil mojega opravila! Slednjič se je nočni parček ustavil prav nad mojim platnom, se naslonil na betonsko zaščitno ograjo in očitno sklenil, da je prav to pravi kraj za tisočo ali milijonto ponovitev davno znanega erotičnega obreda. Medtem ko se onadva zgoraj nevarno nagibata čez rob ograje in je slišati njuno sunkovito dihanje, kot bi kdo z macolo načenjal mojo betonsko steno, skušam povsem zadržati dih. Nenadoma me zaskrbi, ali se morda pršenje barv ne sliši vsenaokrog. Skušam pršiti nežneje, neslišno.

Ko uri v obeh cerkvenih zvonikih, druga za drugo, tako kot navadno, odbijeta peto, je slika končana. Pretemno je in premegleno, da bi jo lahko ugledal v celoti, a sem nekako zadovoljen, prepričan, da mi je uspelo prekriti prvotno, v glavi zasnovano zamisel z novo, sprotno improvizacijo, ki je vedno boljša od še takšne načrtovanosti in premišljenosti. Uporabljene razpršilnike zmečem v Ljubljanico, tja potisnem tudi lestev, da ne bi motila moje slike in ne bi prezgodaj zvabila protigrafitarjev in da ne bi, morebiti, kakšna forenzična duša po njej pobirala mojih prstnih odtisov. Vsi moji odtisi so na sliki, tam so vsem na voljo, tudi forenzikom, zakaj ne! Zdaj začutim neznansko utrujenost, ne samo od teh treh ur garaškega opravila, ampak od vseh teh dni, tednov in celo mesecev, ko sem se pripravljal na pravkar dokončani podvig. Skoraj spe se odplazim po tihih, izpraznjenih ulicah. Toda z mestnih avtobusov že stopajo ljudje novega dne, mesto se že polni z vse več avtomobili, ozračje napolnjuje vse več hrumenja, že je skozi jutranje megle zaslutiti dnevne svetlobe. Čez uro, dve bo obsijala tudi moj veliki grafit. Kdo ga bo opazil prvi? Komunalni delavec? Študent? Inšpektor? Serviser? Poštar? Kako ga bo dojel? Se ga bo podoba dotaknila, ga oplazila, ga prevzela, pretresla? Mu bo kaj povedala? Ali pa bo brezbrižno odkorakal dalje? Bo komu o tem povedal? Bo kdo iz radovednosti prihitel tja? Bodo kakšni odzivi? Bo kakšno razburjenje?

Že v postelji, na smrt zdelan, ko si na vso moč prizadevam zatisniti oči in se potopiti v potrebni globoki spanec, me spreleti misel: Je moje zadovoljstvo sploh upravičeno? Mi je grafit res uspel? Ali pa sem si njegovo uspešnost samo sugeriral? Moral bi ga videti podnevi, polno osvetljenega, bleščečega, šele takrat bi lahko presodil, tako pa, kdo ve, morda sem napršil tja samo še en nov grafitni zmazek, res da največjega doslej, a vendarle zmazek. Zdaj nisem vedel ničesar več, nenadoma sem si zaželel, da me ne bi prepoznali, da ne bi razvozlali mojega podpisa, s katerim sem opremil tudi svoje zadnje delo: na glavo obrnjeno ustrezno pomanjšavo pravkar narejenega grafita, le da je v tem primeru podpis zasegal četrt kvadratnega metra!

Prespal sem ves dan. Zvečer me je mikalo, da bi se napotil do Tromostovja in pogledal, ali se tam kaj dogaja? Je kdo sploh opazil novoto? So jo že uničili? So že na oprezu policaji? Se tam zbirajo grafitarji in vzdihujejo od zavisti? Ali pa se od silnega smeha tolčejo po kolenih? Je tam sploh kaj? Toda ne premaknem se, pametneje je, da počakam. Če bo kakšen odmev, bo že kako prispel do mene, če ga ne bo, je tako in tako vse brez pomena.

Naslednji dan, komaj še premagujoč radovednost, prisluškujem, ali ne bi iz naključnega razgovora mimoidočih zvedel česar koli. A ne zvem ničesar. Domačim omenim, da odhajam po opravkih mimo Tromostovja, in čakam, da me bo kdo na kaj opozoril. Nobenega opozorila! Pri najbližjem časopisnem kiosku si nakupim dnevnikov in zatem ob kavi listam po njih. Da, tu je nekaj. V mestni kroniki je med novicami o drobnih kriminalnih dejanjih skrito tudi poročilce o novem nezaslišanem onesnaženju pravkar očiščenih nabrežnih zidov Ljubljanice. Očitno dobro poučeni pisec drobne lokalne novice napoveduje, da bodo novi nesnažni grafit odstranili v najkrajšem času, saj ga bodo po zaslugi moderne tehnike lahko preprosto izmili z vodo. Nekaj dni pozneje pa isti pisec poroča, da izmivanje grafita ni uspelo, kakor so pričakovali, kajti nočni nepridiprav je naslikal svoj grafit natančno na ploskev, ki očitno ni bila zaščitena z nepredirno plastjo. Naslednji dan je sledilo zatrdilo izvajalca čiščenja, da so bile zaščitene vse cementne ploskve in je povsem izključeno, da prav tiste ploskve ne bi zavarovali. Očitno je bila zaščitna plast naknadno odstranjena, toda o tem ne vedo ničesar. Še nekaj dni pozneje je sledila policijska vest o pričevanju nekega očividca; ta je povedal, da je v belo oblečen neznanec sredi belega dne odstranjeval zaščitno plast, le da takrat ni bil pozoren, saj je mislil, da gre za legalnega čistilca in za del legalnega postopka čiščenja. Komentar prepisovalca policijske novice: Kakšna drznost! Sredi belega dne! In še dostavek: Kriminalisti so že na sledi drznemu grafitarju.

Smejalo se mi je samo od sebe. Končno so tu odzivi. Ne ravno pričakovani, a vendarle odzivi; kakršni so, so. Na sledi so mi! Na kakšni sledi le, to je pač običajna policijska floskula: Mu že dihamo za ovratnik!

Mikalo me je, da bi sam stopil tja in se na lastne oči prepričal, ali kdo opazi sliko. Ali stojijo pred njo, morda v gručah? Če v gručah, ali jo komentirajo? Kaj si mislijo o njej? Ali o njej pripovedujejo drugim? Jo razumejo? Iz nje kaj sklenejo zase, za svojo prihodnost? Jih pogled na sliko kakor koli spremeni? A se odpovem misli, da bi se pomešal med mimoidoče, morda je vseeno prenevarno, povrhu pravi stara vraža, da se ni dobro ozirati nazaj. Kar moram zvedeti, bo že kako prispelo do mene. Če ne bo prispelo, se bom moral sprijazniti še z enim neuspehom.

Čez teden dni pa, ko sem že menil, da je čas za odzive minil in da bom lepega dne prebral samo še novico o prepeskanju mojega velikega grafita, sem prelistaval ugledno tedensko prilogo še uglednejšega časopisa. Ob veliki barvni sliki na njeni naslovnici sem se za hip zdrznil, kot da sem ugledal nekaj znanega, a sem kljub temu listal dalje. Nenadoma pa sem se zavedel, da je tisto znano moje, a je razumljivo, da videnega nisem mogel v hipu prepoznati, saj svojega lastnega izdelka nisem še nikoli videl v celoti, osvetljenega z dnevno svetlobo, videl sem ga samo v detajlih, čisto od blizu, skoraj zlepljen z njim, in to v trdi temi in megli, in videl sem ga v svojih duševnih očeh. Ko sem ga zdaj ugledal na reprodukciji v časopisu, čez vso širino časopisne strani, sem vedel, da sem tokrat uspel. To je res bila slika: impozantna, učinkovita, barvita, udarna, skladna sama v sebi, z razločnim, berljivim sporočilom. V navdušenju sem dvignil roki kot zmagovalec. Privzdigovalo me je, a sem vedel, da ne bom mogel svojega navdušenja, svojega uspeha z nikomer deliti.

Toda ob sliki je bil, kar sem opazil šele zdaj, tudi članek. Nad njim pa v krepkih tiskarskih črkah natisnjen naslov: Ratifargova mojstrovina.

Prepoznali so me! Končno je neka bistroumna duša, izkazalo se je, da gre za mladega, a že uveljavljenega umetnostnega kritika, prepoznala moj na videz skrivnostni, zagonetni podpis. Saj ni bilo težko. Stokratna pomanjšava grafita namesto podpisa je lahko pomenila samo ime ustvarjalca. Toda imena grafitarjev so vedno neznana, hudo nespametno bi bilo podpisati se s pravim imenom, celo z začetnicama, zato se grafitarji vedno podpisujemo z grafičnimi znaki ali smo prepoznavni zgolj po svojem slogu. Kakšno je torej lahko ime ustvarjalca grafita? Ena sama možnost je: Grafitar.

Ker pa je pomanjšava obrnjena na glavo, pomeni, da je treba tudi podpis brati narobe, od zadaj: Ratifarg. Čestitam, neznani bistroumni mladi kritik, bilo je sicer preprosto, a hkrati zamotano, kakor so zamotane vse preproste stvari! Končno me je nekdo prepoznal in me imenoval z želenim imenom. Nobenega drugega grafitarja ni, čigar enigmatični podpis bi prepoznali, pri vseh si morajo pomagati z opisi posebnosti njihovih slogovnih značilnosti. Prvi sem, čigar podpis je bil preveden iz likovne v latinično pisavo. Seveda je uganjevalec tvegal, njegova razrešitev bi bila lahko napačna. Toda četudi bi bila napačna, kdo bi za to izvedel, kdo bi mu oporekal?

Tudi Ratifarg, zdaj lahko zapišem tako, sem tvegal, ko sem se podpisal, kakor sem se. Podpisal pa sem se preprosto kot izdelovalec določene likovne zvrsti, ki ni ravno v časteh, zlasti pri odločujočem meščanstvu ne, torej kot Grafitar, enako kot bi se slikar podpisal kot Slikar, z vso potrebno samozavestjo in morda tudi z domišljavostjo. Kdor se podpiše tako, se ima za mojstra, za diplomiranca, za ustvarjalca, ki je prebrodil vse začetne težave in je zdaj suveren umetnik. In ko sem pozneje besedo za besedo prebral članek o svoji mojstrovini, sem tam v resnici naletel na podobne izraze in razlage. Pisec je imel sicer nekaj težav, da je premostil svoje konservativne predsodke do ulične umetnosti, kar grafitarstvo seveda je, in da je, opravičevaje se, spregledal tudi dejstvo o poškodovanju tuje, v tem primeru mestne, javne lastnine. In ne samo da je to premostil in spregledal, šel je še dalje, tvegal je ugled svojega kritiškega imena in rotil predstavnike mestnih oblasti, naj v novem grafitu prepoznajo to, kar je, namreč mojstrovino, naj narede izjemo in je ne zbrišejo, niti naj je ne prepustijo zobu časa, ampak naj jo za vsako ceno zavarujejo, tako da bo na obrežju mestne reke čim dalje razveseljevala vse občudovalce prave umetnosti.

V naslednjih dneh mi je prišlo na uho, da je grozd gledalcev grafita postal stalnica, ogledujejo si ga tako rekoč od jutra do večera. Nato je bilo slišati, da se pred sliko zaustavljajo tudi skupine tujih turistov, njihovi vodniki pa jim velikanski grafit tolmačijo v angleščini, italijanščini, francoščini, španščini in celo v kitajščini in japonščini. Na glas ugibajo, ali ni mojster Ratifarg nekje v bližini in deli z njimi njihovo navdušenje. In hvalijo mestne oblasti, ki so sklenile, da bodo še premislile in se morda ne bodo dotaknile mojstrovine. In vsevedno razlagajo, kako se je sovražen odnos meščanov do ponočnih grafitarjev čez noč v temelju spremenil. Nekateri celo izjavljajo, da bi se takšnega grafita ne branili niti na pročelju svojega bloka ali celo vile. Kar je bilo še včeraj fuj in fej, je zdaj okej! V bližini grafita, sem izvedel, si je nekdo postavil stojnico in zdaj gledalcem grafita, predvsem tujim turistom, prodaja razglednice z reprodukcijo moje podobe. Dal sem si prinesti tisto razglednico, tisk je bil dostojen, na drugi strani pa je bilo razločno natisnjeno moje ime: Ratifarg: Mojstrovina. Grafit, 6 × 4 m, Ljubljana, Tromostovje, 2008. Moj dolgo pripravljani nočni podvig je čez noč postal biznis, le da za druge, ne zame, a tudi v tem sem videl nekakšno visoko priznanje.

Za nekaj hipov me je spreletela misel, da bi se dal prepoznati še drugače, s pravim imenom, ki je bilo seveda neznano, in s pravim obrazom, ki je bil prav tako neznan, a sem se že naslednji hip tej želji posmehnil. Ob diplomi, ki mi je bila podeljena s članki in z zapisi in neprenehnimi ogledi, skoraj z romarsko potjo, ki se je vsak dan vila k mojemu grafitu, mi je prišlo na misel, da bi sestopil s svoje posebne, nočne umetniške poti, povezane s tolikšnim tveganjem, se vpisal na akademijo za likovno umetnost, študiral, v resnici diplomiral, uresničeval svoje zamisli na pravih platnih in v pravih okvirih, ki bi jih hranili v pravih, zavarovanih galerijah ob enakomerni stalni vlagi in ravno prav osvetljene. Od tega bi se dalo morda celo udobno živeti. Toda ali bi bilo tisto še to, kar je zdaj? Ali bi poslej še lahko ustvarjal s tolikšno slastjo? Ali bi sploh še uspel izpovedati kaj novega, svežega, izvirnega?

V naslednjih dneh in tednih in mesecih, ko so še vedno deževale novice in novičke o novih trumah gledalcev grafita, ko sem lahko o njem prebiral številne izjave in stališča in priložnostne ankete pa celo ugibanja, kdo da sem in kakšen da sem videti, sem se dokončno odločil, da ostanem za vedno samo Ratifarg. Prišli so trenutki, ko sem se vprašal, ali sem tisti grafit zares ustvaril jaz. Morda ga je v resnici ustvaril kdo drug, pa sem si ga samo prilastil. Ko pa sem se spomnil dolgotrajnih priprav na podvig, sem si odgovoril, da sem vendarle nekaj imel zraven. Toda nikakor se nisem mogel spomniti tiste noči, ko sem svojo veliko zamisel tudi uresničil. Nisem se mogel ugledati na tisti ozki terasi pred ogromno betonsko steno. Nisem prav verjel, da bi bil lahko ustvaril ogromni grafit le v treh urah. Z vsem tem je bilo gotovo nekaj narobe. Toda ali je kaj narobe, če sam o sebi mislim, da sem prav jaz avtor, saj nihče ne ve za moja nagnjenja in početja, še najbližji svojci ne, sam tega ne razglašam, torej mi nihče ne more oporekati. Sam o sebi lahko v svoje lastno zadovoljstvo mislim kar koli, to še kaznivo ni.

Tako kot navdušenje nad sleherno novostjo pa se je sčasoma otreslo tudi navdušenje nad mojim grafitom. Ko sem se nekoč pozneje sprehodil tam mimo, nisem opazil nikogar več, ki bi zrl čez reko. Umanjkal je tudi prodajalec razgledniških reprodukcij. Časopisi so bili napolnjeni z drugimi novicami. Od sonca obsijani grafit (če je sploh bil moj?) se mi je zdel nekoliko obledel, načet, kamenčki v betonu so se obelili, celotna površina, se je zdelo, je dobila nekakšno razkrajajočo patino, tako kot vsaka stara slika. Uprl sem pogled v svoj razkriti podpis in se zavedel, da sem se zadnjikrat podpisal s tem zagonetnim vzdevkom. Svoj prihodnji grafit bom podpisal povsem drugače, morda sploh ne na samem grafitu, ampak nekje v okolici, na primer na prometnem znaku, in morda tisti podpis ne bo vseboval nobene grafike več, ampak samo barvno ploskev, in če prav razmislim, bo tista ploskev bela, prosojna, nevidna, nična. Takšen bo morebiti tudi novi grafit: bel, prosojen, neviden, kakor je nevidna naša prihodnost. Neznansko večji bo od mojstrovine, morda bo meril trideset metrov v dolžino in dvajset v višino. Zanj morda ne bom potreboval nobene stene, saj bi tako razsežno steno le težko kje našel, naslikal ga bom preprosto v zaveso megle, ki je tako in tako bela in prosojna in komaj vidna. Morda ga bo občutljivo gledalčevo oko ugledalo, morda tudi ne, pomembno je, da ga bom ugledal sam, četudi samo z notranjimi očmi. Nikakršni okviri niso potrebni, nikakršna pozlata, še grafitom primerna pročelja ne. Grafite si lahko naslikamo kamor koli in kakršne koli, samo če si to močno želimo in če nas to navdaja s kakršnim koli zadovoljstvom. Ne potrebujemo nikakršnega priznanja ali hvale, zadostuje, če verjamemo v to, kar vidimo in občutimo.

Astralni planet

Metke Krašovec

Proti večeru sva z ženo zavila v likovno razstavišče Equrna, zaželela si je namreč videti nove slike oboževane slikarke Metke Krašovec. Bolj iz vljudnosti kot iz kakšne posebne zavzetosti za žensko različico videnja sveta sem jo pospremil ob dolgi vrsti slik. Tu in tam me je opozorila na močne modre barve ali na žareče rdeče, zdaj pa zdaj se ji je iz prsi izvil širok vzdih občudovanja. Ne da bi izrekla, sem začutil, da si želi eno teh velikih platen namestiti v stanovanju in zaživeti skupaj z oblikami in z barvami na njem. Nagonski strah pred neznanskim izdatkom, ki bi zagotovo ogrozil družinski predračun, če ga že ne bi razsul, mi je pospešil korak in zameglil pogled. Med stopanjem mimo slik, skoraj med tekom, med katerim sem le to in ono, denimo vsako deseto, za hip ošvrknil z očmi, sem si strastno dopovedoval, da so vse te slike, vse te razstave, vse to zvončkljanje z umetnostjo najrazličnejših vrst zgolj družabna konvencionalnost, s katero se delamo lepše in pametnejše, kot smo. Umetniki pa, zviti kot lisice, izrabljajo to našo šibkost in se, kakor koli že, s svojimi koreninicami parazitsko zadirajo v nas. Svoje videnje, svojo presojo vidnega sveta ali morda tudi nevidnega, nam skušajo prodajati kot revolucionarno inovacijo. Seveda vsakdo vidi svet okrog sebe nekoliko drugače, toda tisto, kar vidimo sami, je vsekakor enakovredno slikarjevemu videnju, naj si še tako prizadeva biti izviren. Zadosti je, če umetnika počastimo z obiskom razstave, ne škoduje, če ga hvalimo, nobene potrebe pa ni, da bi njegovo umetnost povezovali s svojimi bančnimi računi. Dobro, razstavo smo videli, želji po umetniških užitkih je zadoščeno, na srečo brez najmanjšega stroška, zdaj pa hitro ven, na zrak, kjer je vidni svet vsaj tako kvaliteten, kot je na slikah, najmanj tako naraven, če ne še bolj, in je torej sam po sebi umetniški. In tudi zastonj, kar ni najmanj pomembno, čeprav bomo to podrobnost modro zadržali zase!

Nekaj ur pozneje, že v postelji, v minutah, ki še niso bile sen, pa tudi budnost ne več, sem v rahli povezavi z obiskom razstave, brez posebnega namena in bržkone zgolj zato, da bi med nevznemirljivim in celo pomirljivim razmišljanjem laže zdrsnil v spanec, skušal določiti, kaj nas sili h gledanju umetniških slik pa tudi kipov, fotografij in živih prizorov, ki se nam režirani ali nerežirani postavljajo pred oči. Gotovo gre za vidni svet, na katerega nas želi kdo posebej opozoriti. V deželi, v kateri živimo, stisnjeni med Alpami in majhnim koščkom morja, na katerem si srčno želimo zgraditi umeten otok, ko nimamo naravnega, v majhni deželi, ki se ne more postavljati s prostranostjo, predstavljajo ta vidni svet predvsem podobe, ki so trdno prirasle v naša tla. Pogosto so to kar podobe teh tal, bodisi do bolečine zelenih površin gozdov bodisi povsem ogolelih kamnolomov, iz katerih smo poprej iztrgali nadvse koristne bloke kamenja. Včasih je to podoba kmeta sejalca, ki z mogočnim korakom stopa po razoru svoje njive in z zamahom razsipava semenje, skrbno spravljeno v zavihan predpasnik. (Semenje − klitje − v vetru vihrajoče dozorelo žito − kruh.) Razmišljanje se mi usmeri v mnogotere druge trdne podobe in prizore, sestavljajoče nekaj, o čemer (špekulativno) trobimo kot o našem narodnem značaju. Ko izločim podobe, vsebujoče kakršno koli ironijo ali celo kritiko, se ustavim na vsak dan ponavljajočem se prizoru, ki mi ga ponuja televizijski zaslon: pogled na harmonikarja, ki s svojim raztegljivim mehom izvaja našo inačico country music: v nekakšni ponarejeni narodni noši, ki so jo prav za takšne nastope izvedli iz nekdanje preprostejše praznične noše; ob udarnih zvokih lahko zrem v harmonikarjev obraz, ki enako kot njegovo glasbilo poka od nenaravnosti; medtem ko nas gleda naravnost v oči, se mu usta zvijajo v nepretrganem mehkobnem smehljaju, skozi katerega se bliska nekaj belih zob. Vsak po svoje; toda za mnoge je prav ta podoba godca podoba narodove prizemljenosti, trdnosti in zdravja.

V tem malo smiselnem razmišljanju se vse bolj potapljam v začetni rahli sen. Z nasmehom, s troho nejevolje odrivam zadnje prizore in že drsim v nekaj drugega, neznanega, o čemer zjutraj ne bom vedel kaj drugega, kot da je bilo nekaj, ne bom več vedel, kaj. Po dolgem dnevu sem neskončno utrujen. O ničemer ne želim razmišljati, ničesar si ne želim klicati v spomin, tudi najbolj zabrisanih podob dneva ne. Želim se potopiti v tišino noči in obmirovati. Čutim, kako postajam breztežen, zgolj duhovna snov. Toda nekje globoko znotraj še vedno kljujejo podobe dneva, ki se jih želim znebiti. Tista zadnja, podoba bežnega sprehoda po razstavi Metke Krašovec, noče in noče izginiti. Le kaj je bilo na tistem nevznemirljivem takšnega, da vztraja? Saj sem v razstavni prostor stopil bolj iz navade in da bi ustregel ženi kot pa iz kakšne strasti po slikarskem svetu Krašovčeve. Da bi pregnal vsiljivi spomin, si dopovedujem, že skoraj spe, da sem stopal mimo dolge vrste bledih akvarelnih skic, v katerih bi morebiti ob kakšni drugi priložnosti videl, kar sem želel videti, toda tokrat so me pustile hladnega. Zaradi spomina nanje lahko mirno zaspim. Ali pa je bilo na velikih platnih v drugi dvorani kaj takšnega, kar mi moti spanec? Spomniti se jih moram in jih preleteti, ali ni na njih kakšen detajl, ki me je spravil iz ravnotežja. Popotujem od ene do druge in si jih skušam na silo priklicati v spomin. Za nekakšne podobe lepote je šlo, za nekakšno prosojno, nežno, breztelesno, astralno lepoto skratka, za nekakšno stekleno, kristalno, krhko, žensko lepoto. Za nekaj, kar je lebdelo med Zemljo in Nebesom, kar se me, prizemljenega moškega, ni moglo dotakniti. Zdaj pa je tisto prilezlo za mano in me, nekako razblinjeno in utekočinjeno, zalivalo z vseh strani. Vidim se, kako sem za hip obstal pred enim tistih platen, z eno nogo v zraku, da bi čim prej obkorakal vso dolgo razstavno dvorano in tako ušel vsiljivemu astralnemu svetu, ki mi je bil tisti trenutek tuj in neljub. Zdaj pa, zares že skoraj spe, mi je postalo žal, da nisem pred podobo obstal in jo temeljito pretipal. Kar nisem storil prej, sem želel nadoknaditi zdaj. Z zadnjimi močmi budnosti sem se približal videni sliki na en sam korak, da je zavzela vse moje vidno polje. Pozabil sem že, da gre za sliko (ali je šlo za sliko?), preprosto mi je pogled splaval nad podobo neskončne svetlomodre gladine. Vsa ta mirujoča gladina, tako mirna, kot bi bila prevlečena s steklom, pa je bila preprežena s številnimi nadvse natančno obrezanimi strupenozelenimi živimi mejami, ki so poganjale iz same vode. Vse te meje so bile razporejene v pravilne kvadrate in druge oblike, tako da se je zdelo, kot da razmejujejo nekakšne notranje bazene. Celota vseh teh bazenov pa je bila še enkrat ograjena z zunanjimi živimi mejami in tako ločena od neskončnosti morja − da, tisto je bilo lahko samo morje. Sredi bazenov so poganjale kvišku nadvse pravilno obrezane okrogle krošnje tako imenovanih okrasnih dreves (služečih zgolj pogledu, brez uporabnih sadežev in drugih otipljivih koristi).

Nad to prikaznijo urejenega vodnega in zelenega sveta je na svetlem nebu plavalo devet ovčic − drobnih oblačkov. Čisto spredaj, na samem robu vodne pokrajine, je bilo opaziti drobno, komaj opazno, skoraj lebdečo figuro otroka. Če si približal pogled, si lahko na hrbtu njegovega nežnega telesca opazil perutnici, torej je šlo za angela. Angel nadzira angelsko pokrajino, razumljivo, le kako bi moglo biti drugače!

Prikazen te pokrajine pomeni neskončen mir, v katerega sem se še malo prej želel potopiti, tu vlada neskončnost časa in prostora, brezčasna večnost. Vse je simetrično, vse se ponavlja, vse je pravilno in negovano, nikjer niti najmanjše nepravilnosti, ki bi zmotila oko. V vsej tej pokrajini, ki mi jo je dano gledati, ni ničesar trdnega, na kar bi lahko stopil, česar bi se lahko oprijel. Le čisto spredaj, tik pred mano, na dnu mojega vidnega polja, je tenek opečnat pas s tistim otroškim angelom. Na pasu bolj lebdi, kot stoji. Sem tisti drobni angel jaz sam? Morda nekoč zdavnaj, pred svojim rojstvom? Ali pa morda v neki nerazvidni prihodnosti, do konca nažrt z zemeljsko trdnostjo?

Nenadoma začutim neskončno zadovoljstvo nad zretjem v ta umirjeni, nežni, nadvse pravilni in urejeni svet, ki ga ne zmotijo noben zvok in noben vonj in noben otip, sestavljen je iz samih skrbno izbranih in usklajenih barv v najnežnejših tonih. Usedel bi se na opečnati rob te vodne pokrajine, zraven tistega komaj opaznega angela, in pomočil bose noge v svežost vode. Toda morda že sedim tam in počnem, kar si želim. Čez vso to pokrajino pa se, kot v kakšni filmski špici, v kurzivni pisavi spreleti lepo izpisan naslov Semiramidini vrtovi. To je nekaj davnega, se spominjam že skoraj v snu. Predstava o nekdanjem lepotnem idealu. Ali pa je nekaj prihodnjega, še neznanega? se sprašujem. Želim obstati v tej čudežni pokrajini, želim lebdeti nad njo. Nočem, da bi me kar koli pregnalo od tod. Nikjer ne more biti tako popolne tišine, tako popolne skladnosti kot samo v tej zelenkasti modrini, v tej modrikasti zelenini. Nenadoma določno vem, da sem ta prizor nekoč v svojem otroštvu že doživljal, bržkone takrat, ko sem si zaželel, da bi vse življenje ostal otrok, čist, neomadeževan od surovega okolja, ki je že butalo vame, nekakšen nedoumljiv in neviden, prosojen angel.

Komaj pa sem oblebdel sredi vsega tega nadzemskega skladja, že pljuskajo vame oranžno rdeče kompozicije oblakov, najnižje so skoraj vijoličasto rdeče. Toda vse to je daleč, nekje v četrtem planu mojega vidnega polja. Bliže, v tretjem planu, je neskončna ravnina, ki je bržkone morska gladina, vse do obzorja prestreljena s svetlimi pasovi vijoličasto rdeče barve.

Bliže, v tretjem planu, rastejo štiri čvrste, kompaktne ciprese, ena izmed njih je že tako blizu, da ji sega vrh zunaj mojega vidnega polja. Sicer v enotno krošnjo skrite veje cipres kot nekakšni zobci štrle iz drevesnih gmot.

Toda nasilno zelene piramide cipres in vijoličaste rdeče barve za njimi so zgolj ozadje figure v čisto prvem planu. Gre za nekakšen podaljšan doprsni portret deklice. Klara, se kot v filmu izpiše čez vso pokrajino. Ozadje izginja, ciprese se odstranjajo, čisto spredaj pred očmi prevladuje rožnato telo deklice z nadvse simetričnim obrazom, ki ga ne kazi nobena gubica, nikakršna nepravilnost. Pogled obstane na polnih, do zadnjega milimetra popolnih ustnicah, na ravnem, povsem pravilnem nosu, na rahlo vzvalovljenih rdečkasto plavih laseh, ki jo krase, in na očeh. Na očeh! Velikih, modrih, ki jim je videti v globino, z dolgimi trepalnicami kot izrazitim ženskim nakitom. Dekletce, še otročica, z mirnim, vdanim pogledom zre v nekaj pred seboj. V svojo prihodnost? V svojo usodo? Vame, ki si jo ogledujem od zunaj?

Roka tega dekletca je položena v najbližji plan, zunaj te razborite pokrajine, zunaj slike, če je to slika, ki sem si jo, že v snu, priklical iz spomina. Presvetljena je od znotraj, da je njena rožnata koža videti kot iz krhkega stekla. Iz dlani ji štrli zelen trak ali nekaj zelenega.

Ves ta pogled je eno samo skladje, razburkano od neskončnosti ozadja in spreminjajočih se oblakov, kakršno lahko ustvari sončni zahod. To je ločnica med dnevom in nočjo. Iz nje kipijo goreče strasti. S čim me napaja ta pogled? Z upom? S strahom? Z nečim tretjim?

Otročica, poimenovana Klara, se odmika, vidno polje se širi, že zajame vse štiri stranice neuokvirjene slike. Slika drsi iz vidnega polja v ozadje, ob njej se na levi in na desni odpirajo pogledi na druge slike, na druge nežne, prosojne pokrajine, kakršne se lahko porode samo v ženski duši. V duši slikarke Metke Krašovec. Slike zbledijo, luči v razstavni dvorani pogasnejo, moč, s katero sta predme planili vsaka od obeh pokrajin, pojenjuje. Čutim se potešenega, pomirjenega. Drsim v nič. Med drsenjem se še sprašujem, kaj naj vse to pomeni; kakšne nauke naj poberem iz svojega videnja; v kakšno modrost naj stkem to nezgodbo? Nobenega vzgiba, nič … le tiho drsenje, ki ga bo pogoltnila komaj vznemirjena gladina …

Morebitni ugovor Neznanega bralca. Od tod dalje bi se zgodba lahko šele začela razvijati. Na primer tako, da bi obe sliki ukradli, pa bi o njih ostal samo piščev zapis. Na podlagi tega pa policijski inšpektor, forenziki in tako dalje vse do končne zmage. Ali pa bi se nadaljevalo tako, da bi s slikarko polemiziral kakšen zgodovinar in ji dokazoval, da je njena odslikava visečih Semiramidinih vrtov sporna, visečnost premalo razvidna, sploh pa je vprašanje, ali ni vse skupaj izmišljotina. Ali pa bi se nadaljevala s trditvijo kakšnega slikarja, češ da gre zgolj za nespretne posnetke njegovih slik. Ali s čimer koli! Toda v dobi, ko je kaj vreden samo konflikt, trobiti o popolni skladnosti! Če ni to nenaravno! Gospod Janez Kajzer, razmislite malo o tem. (Povsem se strinjam z vami, Neznani bralec. Če česa zares ne potrebujemo, potem ne potrebujemo nezgodb, in seveda tudi nikakršnega skladja ne. Prosim vas za oproščenje. Glede same zgodbe pa: enkrat ni nobenkrat! Vaš avtor.)

EKO

V temnih, nemirnih nočeh

Vtemni, nemirni noči z lahkostjo ptice zajadram nad jamo nekdanjega peskokopa in oblebdim nad njo. V dolžino, širino in globočino nadvse razsežna jama, ki je nastala potem, ko so iz njene notranjosti iztrgali dragoceno gradivo − pesek −, je zdaj spet zravnana z okoliško ravnino. Napolnili so jo z okruški, s stranskim proizvodom živega življenja: s postaranimi, odsluženimi gradivi hiš, s posušeno, drobljivo malto, s preperelo opeko, s strohnelimi strešnimi tramovi, z zvitimi, polomljenimi, zmečkanimi svinčenimi cevmi; z okrušenimi umivalniki in straniščnimi školjkami, s črvivim pohištvom, z razcefranimi cajnami; z ostanki steklene in mineralne volne, z odpadnim salonitom, celo z azbestom, s preostanki svečnega voska, s preperelimi oblekami in konjskimi odejami, s smrdljivo, razkrajajočo se usnjeno obutvijo; z lesnim in premogovim pepelom; s preostanki odsluženih gospodinjskih aparatov: štedilnikov, pralnih strojev, pomivalnih strojev; z drugimi aparati in napravami: z akumulatorji, iz katerih se še izteka jedka tekočina, s trebušastimi stek-lenicami, v katerih ždi sesedena neprepoznavna umazana tekočina; z rabljenimi injekcijskimi iglami, z neštetimi drobnimi lekarniškimi stekleničkami, v katerih se tope zadnje tablete; s kopicami odrezanih las iz frizerskih salonov, z grmadami uporabljenih papirnatih robčkov in brisač; s kartonsko in polivinilno embalažo vseh vrst, z zdaj že skoraj do nespoznavnosti strohnelimi pločevinkami, ki so nekdaj hranile marmelado, mesni narezek, kompot, strojno olje. Vsa ta nepregledna masa smetovja, ki sega dvajset metrov v globočino, več sto metrov v dolžino in petdeset metrov v širino, je bila sproti, plast za plastjo, dodatno prelita s človeškimi izločki vseh vrst: z drekom in s scalnico iz greznic, začinjenima z raztopinami pralnih praškov, mil, detergentov in najrazličnejših čistil ostrega vonja; z znojem in s solzami. In naposled so v to velikansko jamo, v plast za plastjo, v zavetju mraka in noči na hitro in na skrivaj zagrebli tudi crkovino: povožene mačke, pse, ki so se prilajali do svojega konca, celo kakšnega konja ali kravo, ki zaradi starosti ali kužne bolezni nista končala pri mesarju.

Breztežen lebdim nad povsem zasuto jamo, poraslo s travo, rahlo vzvalovljeno od nočnega piša. Njen goljufivi pokrov se skoraj v ničemer ne loči od pradavne, naravne okolice travnikov, njiv in gmajn, ki jo obkrožajo. Razen morda po bujnejši, višji, bolj zeleni, bolj bohotni rasti, ki poganja iz preperelin in strohnelin.

V tej temni, nemirni, vlažni noči, ko se tisočera človeška telesa obračajo in premetavajo v posteljah, zavarovana s tisočero rjuhami, z odejami in s pernicami, in se njihove nočne solze odtiskujejo v mehkobo blazin, mi v moji iznenadni breztežnosti uspe ustaviti se tik nad zelenim pokrovom jame in prisluhniti omlednim zvokom njenega drobovja: drobnemu pokljanju, ki ga povzroča sesedanje naloženih plasti, komaj zaznavnim treskom, zamolklemu zvonjenju. Z nosom in čelom se dotikam trav, ki se pod mano poležejo, že vdihavam rjavkast vonj po strohnelem, naslednji hip vidim svoje telo, belo in golo, ki na rahlo, brez kakršne koli sile spolzi pod pokrov jame. Z iztegnjenimi rokami prodiram med nasutimi plastmi v njeno notranjost, z rahlimi zamahi iztegnjenih nog, tako kot pod vodo, se usmerjam na samo dno zasutine in obstanem, ko s konicami prstov začutim neprepustna skalnata tla.

Za prst na debelo ždi na njih gosta, lepljiva želatinasta tekočina, nastala bržkone iz neštetih odpadnih tekočin, umetnih in naravnih, ki so jih desetletja zlivali na plast za plastjo zasutja. Ne čutim nikakršnega studa, kakor bi ga čutil tam zgoraj. Z odprtimi očmi, kot bi plaval po dnu azurne lagune, se poganjam tik nad tlemi nekdanjega izkopa, ta nova naravnost, spočeta iz okruškov človekovega prebivanja, se v ničemer ne razlikuje od naravne naravnosti, ki nas vedno znova vzradosti. V svoji raziskovalni radovednosti in vnemi pljuskam po plitvini, kot bi se poigraval z morsko vodo. Igrajoči se užitek ni v ničemer drugačen. Tam lebdi telo v vodi, tu v rahlih plasteh razkrajajočih se smeti. Tam je voda gosta in težka od slanosti, tukajšnja plitvina je gosta in težka od najrazličnejših primesi, ki so se spojile in se zlile v eno.

Nenadoma otipam majhen predmet ostrih oblik, kot bi se dotaknil kristala. Z blazinicami prstov božam njegove gladke stranice in ostre robove. Skušam ga dvigniti s tal, a je nekako zrasel z nekdanjo neprepustno skalnato površino. Zatem otipam zraven še enega in še enega. Vsa tla zasute jame so porasla z majhnimi tvorbami gladkih, pravilnih oblik. Če gre za prave, idealne kristale, se tu spodaj skriva neprecenljivo bogastvo, me spreletijo pohlepne misli po zlahka pridobljenem premoženju. Nenadna, čudežna potopitev v dno rahlega nasutja, ki sem jo zmogel zgolj z močjo svoje volje in se mi zato zdi čisto naravna, bo pomenila pravo odkritje. Mogočno trohneče nasutje z neštetimi naravnimi in umetnimi sestavinami pomeni ravno pravo mešanico kristaloidne snovi, iz katere tako kot gobe iz micelija poganja nešteto kristalov. Treba bi bilo le ugotoviti, katere snovi so bile odložene in s kakšnimi tekočinami prepojene, treba bi se bilo dokopati do podatka o količinah teh snovi in tekočin, do razmerja med njimi, oceniti časovna razmerja, v katerih so jih odlagali, preučiti vremenske razmere, ki so s svojo toploto ali hladnostjo, s svojo suhostjo ali vlažnostjo, s svetlobo ali temo vplivale na njihovo rast. Toda tu spodaj s temo, seveda samo s temo.

Napenjam misli, da bi izračunal, kolikšno površino obsega zasuta jama; izračunavam, koliko novotvorb poganja na kvadratnem metru. Množim in predme se usipajo velikanske številke − gojenje kristalov na dnu zasutih smetiščnih jam je odkritje stoletja! Ko pa skušam uzreti posamezen poganjek, me kot električni sunek presune spoznanje, da to, kar zaznavam s svojim lebdečim telesom in z njegovimi organi, z očmi, otipom, vonjem, celo z okusom, niso kristalno čisti kristali, idealni, kakor jih imenuje kristalografija, kakršnih se veseli lepote željno človeško oko, ampak so realni kristali (realnost pa ni nekaj, po čemer bi hlepeli), kakršni lahko poženejo le iz nečiste kristaloidne snovi, polne umazanije in sprevrženih dodatkov. Povrhu gre za kristalite, me je prešinilo, kot da sem nekakšen kristalograf, torej za skupke vsaksebi obrnjenih enakih kristalov. Morda so ti realni kristaliti ničvredno blago, razmišljam na dnu zasutja, toda tudi ti, okruški in izlitki človeških življenj, imajo pravico do svojega spočetja, do svoje rasti in do svojih oblik, naj bodo še tako nelepe, fragmentarne, napačne ali celo sprevržene.

Sredi razmišljanja nenadoma začutim, kako se mi vrača teža lastnega telesa, nekako v zadnjem hipu mi uspe predreti nasute plasti smetovja in se izviti skozi njihov pokrov. Vidim se, kako do konca onemogel obležim na travnati ruši ter se od tamkaj zaziram v zvezdnato nebo. Kljub nočnemu hladu mi s čela polzijo znojne kaplje.

Zločin, nakar strah

Ulico, v kateri stanujem, obroblja na eni strani širok pločnik, zasajen z drevjem. Ob tej zgodnji dopoldanski uri, presvetljeni od jutranjega sonca, je malo obljudena. Drevesa, menda mandžurski hrasti, komaj zaslužijo svoje eksotično ime. Ali so ostala pritlikava ali pa se nerodno, nesimetrično poganjajo kvišku; nobeno ni ustvarilo ustrezno oblikovane krošnje. Od desetih dreves, kolikor jih je bilo zasajenih, jih je preostalo le še sedem. Na treh drevesom namenjenih prostorih so vnovični in vnovični poskusi vsakokrat propadli. Sadike so shirale po letu, dveh in se posušile. Preostala debla so kar se da krmežljava, neurejena in nebogljena, komaj obrasla, z mnogimi suhimi vejami, zrasla postrani. V roki imam žago, imenovano lisičji rep, dolgo petintrideset centimetrov, z rezilom samo na eni strani, staro, ponekod že zarjavelo, z izrabljenimi zobmi, nenabrušeno. S tem, ne ravno najbolj primernim orodjem se bližam prvemu deblu in pogledujem, ali je morebiti kdo pozoren name. Ni. Tistih nekaj redkih ljudi, ki so ob tej uri zunaj, hiti s svojimi mislimi po svojih poslih in jih ne zmoti prav nič. Tako je, kot jih ne bi bilo.

Malce sramežljivo zarežem v prvo deblo, le nekoliko nad tlemi. Če ne bi bil vajen tega posla, ne bi šlo, tako pa z vso močjo potiskam rezilo naprej in ga vlečem nazaj, iz zareze se usiplje nekaj žagovine, in delo napreduje. Minuto, dve, in debelce je na tleh. Ne bi šlo, če bi bilo debelejše od petnajstih centimetrov. Tako pa, se zdi, mi gre nekako zlahka, igraje. Nihče se ni ustavil, nihče ni pogledal, kaj delam. Mimoidočim, ki so me morda vseeno bežno zaznali, zares opazili me niso, se zdi moje zgodnjedopoldansko opravilo bržkone rutinsko, samoumevno. Takoj zatem se lotim drugega debla, in nato tretjega. Zdaj sploh ne pogledujem več naokrog. Kleče in sključen pod krmežljavo razvito krošnjo zarezujem in zarezujem, da bi čim prej opravil. Zaradi krepkih potegov žage mi je postalo toplo, na čelo so mi stopile potne srage, ki mi zalivajo oči. Pogled postaja meglen. Skozi motno meglico za vsak primer od časa do časa premotrim ulico, ali se je kaj spremenilo: se je morda kdo ustavil, me kdo opazuje, se je kdo napotil k meni? Nihče se ni, nihče me ne opazuje, nihče se ni napotil sem. Že je na vrsti zadnje deblo, in ko se zruši tudi to, stisnem lisičji rep pod pazduho, tako kot bi prenašal štruco kruha ali kar koli običajnega, in se ritensko umikam s pločnika, se nato obrnem in se zmuznem v stanovanje. Preden storim to, se še enkrat ozrem na planjavo pločnika, zdaj vsevprek prepreženo z navzkriž padlimi debli in z ležečimi krošnjami, ki ovirajo pešce. Moral bi jih zložiti in jih kam odvleči, a bi tvegal, da me kdo opazi ali me celo prepozna. Imel sem srečo, da ni prišel mimo nihče, ki me pozna, saj se tod vsi do neke mere poznamo, če že ne po priimkih, pa vsaj po obrazih. Izbral sem več kot primerno uro, ko so že vsi v službah ali po opravkih ali pa tičijo še v stanovanjih z zastrtimi okni.

Komaj pa sem opravil delo, ki sem se ga namenil postoriti, me navda slaba vest. Čemu sem pravzaprav požagal teh sedem dreves? In kdo mi je to dovolil? Kaj pa so mi storila, da sem se znesel nad njimi! Stvar je toliko bolj kontroverzna, ker se imam za občutljivo dušo, za neagresivnega človeka, za državljana, ki obsoja kakršno koli poškodovanje tuje lastnine. Še več: samega sebe ocenjujem kot ljubitelja vsega živega, predvsem žive rasti, in še zlasti dreves. Drevoredi ali pa z drevesi ozeleneli pločniki so v urbanem okolju v mojih očeh še posebno smiselni, saj nekako na umeten, pa vendarle še naraven način nadomeščajo tisto, kar smo nekdanji neokrnjeni naravi odvzeli. Zakaj sem torej storil, kar sem?

In še več! Ko so pred leti ta drevesa zasadili, sem bil tega dejstva nadvse vesel. Ves čas sem spremljal njihovo mlado rast. Razveselil sem se, ko so zgodaj spomladi vzbrstela. Čudil sem se, kako so kmalu zatem čez noč pognali listi in napravili kot dežnik gosto krošnjo. Smilila so se mi, ko so v njihovo nežno nebogljenost scali psi. Toda kaj se hoče, ti so v mestu približno enako nadomestilo za prave, nekdanje živali kot ta drevesa za pravo, neokrnjeno naravo. Zabolelo me je, kadar je malomaren voznik z vzvratno vožnjo zadel v šibko deblo in ga pri tem celo ogulil. V neznosni poletni vročini in suši, ko so drevesa povesila liste in tako opozorila, da bodo shirala od žeje, sem se potrudil in sem jim iz stanovanja nanosil nekaj veder vode. Ko je shiralo prvo drevo, preden bi lahko dozorelo, in je od njega ostalo samo še suho debelce z nekaj prav tako posušenimi vejami, sem šel iz kože in sem o tem po telefonu sporočil komunalnemu podjetju. Zavrnili so me, da drevesa na pločniku niso njihova skrb, ampak skrb bog ve koga. Zatem sem, nekoliko sramežljivo sicer, odkopal suho deblo, prekopal pa sem tudi ves prostor pod drevesom in se na lastne oči prepričal, zakaj je mlado drevo tako hitro propadlo. Sadilna jama je bila namesto z živo prstjo zasuta s sterilnimi gradbenimi odpadki, celo s kosi betonskega železa, takšno vsebino so samo na vrhu prekrili s tenko plastjo zemlje. Odstranil sem železne in betonske odpadke in vse druge, ki se niso mogli razgraditi, nakupil nekaj vreč vrtne zemlje, kakršno prodajajo za grobove, se odpeljal v drevesnico po drevesno sadiko iste vrste, jo zasadil in trdno privezal na leseno oporo. Toda tudi tista sadika je čez čas propadla in se posušila. Ne morem reči čisto zagotovo, toda sled pod drevesom je pričala o tem, da je nekdo podenj zlil vedro odpadnega strojnega olja.

Kako sem lahko po vseh teh svojih prizadevanjih storil, kar sem storil malo prej? Nisem si vedel odgovoriti. Naj sem še tako razmišljal, nisem našel nobenih razumnih vzgibov za svoje dejanje. Ko pa sem že naredil, kar sem, je najpametneje, sem razmišljal, da se izmuznem, da se delam, kakor da me vse skupaj ne zadeva. Zdaj ne morem ničesar več spremeniti.

Toda vprašanje o smiselnosti mojega dejanja se mi znova in znova zarezuje v glavo. Nespametno bi bilo, če bi poslej ostajal v stanovanju in se skrival. Tako bi vzbudil samo še več sumov. Najbolj naravno je, če stopim dol in se odpravim do prve prodajalne časopisov, tako kot vsak dan. Ko stopam po pločniku, vidim, da je prevrnjena debla nekdo že pospravil in odstranil, žaganje pometel. Samo še nekaj suhih vejic, ki ležijo tu pa tam, priča o pravkaršnjem drevoredu, naj je bil še tako siromašen. Pogledam, ali so ljudje kje zbrani v gruči. Niso. Pogledam, ali stopajo po ulici uniformirane osebe ali pa na primer mestni redarji. Ne stopajo. Pogledam, ali je morda kdo na oknu in od tamkaj strmi v štore požaganih dreves. Ne strmi.

V kiosku si tako kot vsak dan kupim mestni časopis in ga že spotoma, med hojo, preletim. Ažurni so, v kroniki že lahko preberem razširjeno novico o vandalskem dejanju, kot ga imenujejo. Mene samega imenujejo neznani storilec. Tudi pisec novice se sprašuje o pomenu mojega dejanja in si na zastavljeno vprašanje ne zna odgovoriti. Racionalno, seveda pa nadvse plitko in brez domišljije ugiba, ali ni nekdo potreboval drv. Sledi tudi že opis storilca. Priče, ki so ga menda videle in celo opazovale, vedo povedati, da je bil storilec moški, star kakih petindvajset let, visok kakih 160 centimetrov, oblečen v moder kombinezon, kakršne nosijo delavci, in je zato na prvi pogled dajal vtis komunalnega uslužbenca. Nadalje je zapisano, da je svoje delo opravil v zavetju teme. Pri tem pa je uporabljal motorno cirkularko. Nekatere priče je prav hrumenje cirkularke sredi tihe noči zvabilo na okna, a so presodile, da je preveč vnet mestni delavec malce prezgodaj začel opravljati naloženo nalogo, zaprli so okno in si prizadevali znova zaspati.

Kakšne neumnosti! Vse, kar od tega drži, je označitev spola. Sicer pa so mi odvzeli 25 let, nadalje so me zmanjšali za dvanajst centimetrov, nataknili so mi kombinezon, samo dejanje pa, ki se je odigralo v polni svetlobi sončnega dopoldneva, so pomaknili v gluho in temno noč. Nobena od teh prič, ki so opisale dozdevnega storilca, ni v resnici videla ničesar. Kar so izpovedale, so samo njihove stereotipne predstave o morebitnem storilcu. Ker gre za delo, ki ga običajno opravljajo moški, so ga pripisale moškemu (in edinole v tem so imele prav); ker tako delo opravljajo navadno možje v delovnih oblekah, se je pred njihove oči naslikal modri kombinezon; ker so bila drevesa nizka, so podnje stlačile majhnega moža. Kako pa so lahko slišale ropot cirkularke? Tudi to je čisti stereotip, v gozdarskih delih neizveden meščan je prepričan, da je mogoče takšno deblo prerezati samo z mogočnim in ropotajočim orodjem. Toda zakaj so se ponudile za priče, če niso ne slišale in ne videle ničesar? So se hotele postaviti, so hotele opozoriti nase, so se želele vključiti v medijsko dogajanje? Ne, te niso nevarne, nasprotno: uslugo mi delajo, za mano so zabrisale prav vse sledi. Toda v visokih stavbah ob ulici je toliko oken. Že res, da so večinoma zaprta in da ni skoraj nikoli za njimi videti žive duše. Toda morda je kdo le … Ne ve se …

Ko stopam po ulici, prav tam, kjer so še malo prej ležala padla debla, pridrvi mimo gruča otrok, eden se zakadi vame in me vpraša: Gospod, tale pravi (pokaže na vrstnika), da ste vi požagali drevesa. A je to res? Vprašanje me dobesedno vrže. Seveda zanikam, ničesar ne vem o tem. Toda vprašanje, zastavljeno tako naravnost in neusmiljeno, me zelo prestraši. Dečko, ki se je brezobzirno zaletel vame, je to storil bržkone samo iz deške objestnosti. Morda je prej videl na tleh ležati debla, morda je slišal pogovor o tem, vsekakor je videl štore, ki so, sveže odrezani, štrleli iz zemlje, pa je iz njega (iz njegovega vrstnika) izbruhnilo vprašanje, ki ga je vrgel prvemu mimoidočemu. To bo to.

Seveda pa moram paziti, ker zadeve gotovo ne bodo pustili na miru, ampak jo bodo vsestransko raziskali. Zavem se, da držim v rokah odprt dnevni časopis na strani, kjer poročajo prav o tem dejanju. To ni ravno pametno. Brž ga zložim, ga spravim v žep ter začnem razmišljati, kaj storiti z njim. Dnevni časopis s to novico v mojih rokah, se prepričujem, je gotovo otipljiva sled, ki lahko pripelje do mene. Vsekakor se ga moram hitro znebiti. Forenzična stroka je že zelo napredovala. Najmanj, kar bi se lahko zgodilo, je to, da bi v časopisu prepoznali moje prstne odtise. Seveda to še nič ne pomeni, saj puščam prstne odtise na časopisnem papirju dan za dnem. Toda moji prstni odtisi so zgoščeni prav okoli tiste novice. To je že bolj sumljivo. Poleg tega pa: kaj so prstni odtisi? Nič drugega kot odtisi mojih telesnih snovi. Ker pa sem v tem trenutku trd od strahu, da me ne bi prepoznali, zagotovo izločam snovi z drugačno, bolj intenzivno kemično sestavo. Takšni odtisi, obdelani v laboratoriju, bi bili lahko že zelo mogočna sled. Časopisa se moram znebiti prav na hitro! Ko ugledam v bližini zabojnik za ločeno zbiranje starega papirja, potisnem sveži dnevnik skozi njegovo odprtino. Tam bo zgubljen med mnogimi drugimi časopisi, nihče ne bo pregledoval vse gore odsluženega papirja. Če bi jo tudi pregledoval in bi posumil, zakaj je nekdo odvrgel pravkar kupljeni dnevnik, ne bi mogel iz tega sklepati kaj posebnega, saj se dandanes to zgodi dokaj pogosto: ljudje časopis prelistajo, in že ga odvržejo.

Tedaj pa me prešine, da se moram znebiti še pravega dokaza za nedovoljeno dejanje (corpus delicti), namreč lisičjega repa. Na njem je vse polno mojih odtisov, povrhu je žaga moja, pri meni jo je že kdo videl. V njenih zobeh še tiče delci žaganja, ki so istovetni s sestavo lesa požaganih debel. Glede na njihovo svežost in zasmoljenost bi bilo zlahka mogoče ugotoviti, da je bila uporabljena prav ta žaga. Brž odhitim v stanovanje in žago izmivam pod curkom vode, zatem jo oblijem z odmaščevalnim čistilnim sredstvom in jo krepko otrem, potem pa ponovno z močnim curkom izmijem morebitne zadnje sledove lesovine, ki je ostala na rezilu. Toda tudi takšnega, očiščenega rezila ni pametno hraniti v stanovanju. Če bi preiskovalci naleteli nanj, bi na orodje zagotovo postali pozorni in bi se vprašali, kakšen pomen ima hraniti uničevalno žago v meščanskem stanovanju, kjer ni ničesar, kar bi bilo mogoče prežagati. Poleg tega izvedenci dobro vedo, da je tale vrsta lisičjega repa namenjena rezanju svežega lesa (torej vlažnega) in ne suhega, kakršen bi se v stanovanju morda še našel. Torej bi bila žaga dvakrat sumljiva. Sklenem, da corpus delicti nemudoma spravim iz stanovanja.

Zavijem ga v časopisni papir in zavitino potisnem v veliko polivinilno vrečko ter odkorakam na ulico. Razgledujem se, kje bi sumljivi predmet odložil. Lahko bi ga odvrgel kamor koli, toda pri tem bi me lahko kdo opazil in bi se vprašal, zakaj sem zavrgel še uporaben predmet. Lahko bi stopil ponj, lahko bi si me zapomnil … Žago bi lahko odvrgel v prvi zabojnik s smetmi, kjer bi potonila med drugim smetjem. Toda tudi to bi bilo preveč tvegano. Na ulici je vse polno ljudi, ki imajo oči na pecljih. Končno se odločim, da bom žago odložil v enega od uličnih smetnjakov, kamor mimoidoči odlagajo drobne smeti. To ne bo preveč sumljivo, zakaj tjakaj vsak hip kdo odloži kakšno odvečno embalažo, denimo vrečko, pločevinko ali ovojnico. Žage v smetnjaku bi se v najslabšem primeru polastila kakšna klošarka, katera od tistih, ki od jutra do večera brskajo po smeteh, da bi iz njih izvlekle bog ve kaj. Tudi če bi jo našli pri njej, ne bi vedela povedati, iz katerega smetnjaka jo je izvlekla; in skoraj nobene možnosti ni, da bi znala opisati človeka, ki jo je zavrgel. Izvlečem torej žago, da bi jo odvrgel, in vržem nanjo še zadnji pogled. Toda glej, lisičji rep, poprej dolg 35 centimetrov, se je skrčil najmanj za polovico, namesto iz kovine je zdaj videti, kot bi bil iz roževine, njegov zamolklo zarjaveli kovinski blesk je porumenel in zdi se, da v rokah ne držim žage, ampak rumen roževinast glavnik z dolgimi, ostrimi zobmi, s tako ostrimi, da bi bilo mogoče z njimi zažagati v les. Po obrazu mi teče pot, čelo imam vročično.

Ko zatem blodim po mestu, začnem vnovič razglabljati o dejanju, zaradi katerega se zdaj počutim preganjan. Zares bi se rad dokopal do vzgibov, ki so mi narekovali tisto dejanje; ki so me potisnili vanj. Nenadoma pa se vprašam, ali sem tista drevesa v resnici požagal. Kaj pa če sem se zmotil, če sem v svojem dojemanju vse nekako preobrnil! Kaj pa če so podrta drevesa, o katerih ves čas razmišljam, v resnici samo sinonim za kaj drugega, kar me je preganjalo? Ali nisem s tem simboličnim in morda namišljenim žaganjem v resnici protestiral proti nečemu drugemu, povsem otipljivemu?

Počasi, zlog za zlogom, se zavem, da v resnici sploh ni šlo za drevesa, z drevesno obliko sem v resnici najbrž prekril svoj siloviti odpor do avtomobilov, ki jih njihovi lastniki prometnim predpisom nakljub dan za dnem in leto za letom parkirajo na pločniku, drugega za drugim, med drevesi, ki jim s svojo razžarelo pločevino ovirajo rast. Pogosto jih zavozijo čisto do debel in včasih tudi skoraj že vanje. Namesto da bi sproščeno, svobodno in brez ovir stopal po zadosti širokem pločniku in se veselil pogleda na drevesa in na nebo nad njimi in na svetlobo, ki visoko iznad mestnih hiš prodira na ulico, se moram v cikcaku potikati med njimi, se jih dotikati s telesom, ker je prehod med stavbo in avtomobili tako tesen, ali pa na drugi strani stopati s pločnika na prometni pas in se izpostavljati nevarnim hitro vozečim avtomobilom. Včasih, ko ta ali oni avtomobil prav tisti hip speljuje s pločnika, se moram zaustaviti in počakati in vdihavati njegov smradljivi izpuh, včasih pa, če me s speljevanjem preseneti, moram silovito odskočiti in se tako reševati.

Nad narobe parkiranimi avtomobili bi se lahko znesel, kakor je v navadi. Lahko bi na primer premaknil njihova vzvratna ogledala in tako vznejevoljil voznike, lahko bi jim dvignil brisalce in tako pokazal, da me ovirajo, in v skrajnem primeru bi lahko izpustil zrak iz njihovih gum. Seveda pa so to sama nasilna dejanja, najprej našteta blago nasilna, zadnje pa že zelo nasilno in tudi kaznivo. Seveda poznam tudi zakonite poti. Na napačno, agresivno parkirane avtomobile bi moral opozoriti mestne redarje ali prometne policiste; če se to ne bi obneslo, bi moral o zadevi sporočiti šefu mestne prometne policije; če me ta ne bi bil voljan poslušati, in ne bi me bil, bi se lahko s svojim opozorilom obrnil na direktorja mestne policije; in če tudi pri tem ne bi bil uspešen, in ne bi bil, saj direktor ne bi bil dosegljiv po telefonu, pisno pa mi ne bi odgovoril, bi lahko o vsem obvestil generalnega direktorja za policijo na notranjem ministrstvu; in če mi tudi ta ne bi odgovoril, bi se lahko s svojim opozorilom, s svojo zahtevo in s svojim predlogom obrnil na samega notranjega ministra. Toda minister je tako zaposlen, tako razprodan na vse strani, da se razumljivo ne zmore zmeniti za takšenle na videz nepomemben klic nepomembnega občana.

Če pa bi na nasilje, ki sem mu vsak dan znova izpostavljen, odgovoril z nasiljem, na primer s poškodovanjem avtomobilov, torej s poškodovanjem tuje lastnine, bi me nemudoma obtožili in me tudi obsodili; najprej na okrajnem sodišču; če bi se bil pritožil, bi sodbo potrdilo okrožno sodišče; če bi se bil pritožil tudi na to potrditev sodbe, bi sodbo potrdili na vrhovnem sodišču; in če bi se bil pritožil tudi zoper to razsodbo, bi mi ostala samo še pritožba na ustavno sodišče, kjer bi lahko svoje nasilje upravičeval z nasiljem brezvestnih voznikov in se skliceval na svoje temeljne človekove pravice svobodnega in neoviranega gibanja po mestnem pločniku in seveda tudi na dejstvo, da sem pred tem izčrpal vse možne pravne poti. Najvišji sodniki ustavnega sodišča bi mi v visokostnem in hkrati briljantnem pravnem jeziku, polnem učenih poimenovanj in latinskih izrazov za različna pravna stanja, sporočili, da so mojo ustavno pritožbo podrobno preučili, in čeprav je povsem laična in kaže na moje nerazumevanje prava, mi vendarle pojasnjujejo, da je bilo moje nasilje samovoljno in da bi moral za uveljavitev svojih zahtev za svobodno in neovirano gibanje po mestnem pločniku najpoprej uporabiti vsa legalna sredstva, začenši z mestnimi redarji, v nobenem primeru in nikakor pa ne bi bil smel vzeti zakonodajne oblasti v svoje roke ter razsojati in celo sankcionirati sam. Sporočili bi mi še, da bodo mojo ustavno pritožbo zavrgli, ker zanjo ni nobene upravičene pravne osnove; bodisi v samem glavnem besedilu, še verjetneje pa v opombi pod črto bi omenili tudi pravno razvpiti ustavni primer, imenovan Iwaskiewicz proti ZDA, v katerem je ameriški državljan poljskega porekla obtožil državo, da mu krati temeljne človekove pravice prav zaradi enake ali vsaj podobne zadeve. Tudi Iwaskiewicz se je namreč znašal nad avtomobili, parkiranimi na pločniku ob newyorški Peti aveniji, ker jih z nikakršnimi poprejšnjimi prijavami in pritožbami ni uspel pregnati z njih. Kakor je bila dokončna razsodba v zadevi Iwaskiewicz proti ZDA zanj brez haska, tako bi bila brez haska dokončna razsodba v moji zadevi. Vsak trud bi bil zaman. Razumneje je ukloniti se neredu in nezakonitosti ter se spotikaje se pretikati med parkiranimi avtomobili.

V osrčju tišine

Sinoči je prispel mejl s sporočilom radožive ženine nečakinje Margaret, že rojene v Kanadi in pravkar poročene s Kanadčanom francoskega izvora Michelom. Rada bi nas videla, rada bi poklepetala z nami, rada bi nam predstavila svojega moža, v katerega je menda celo zaljubljena do ušes. Njen mejl je tak, kakršna je sama: prisrčen, odkrit, nasmejan. A si lahko z ženo vzameva nekaj časa zanju? Seveda sva bila obveščena o vsem: da ima fanta, da se je zaročila, da se bo poročila, da sta za poročno potovanje izbrala Evropo. Seveda veva, da bi rada svojemu izvoljencu prikazala domovino svojih staršev v kar najlepši luči. Toda sporočilo, da bosta vsak hip tu, naju je vseeno presenetilo. Zdaj je treba hitro nekaj ukreniti. Kaj lahko prispevava? Bled? Bohinj? Hiter vzpon na Triglav? Vožnjo z jamsko železnico po Postojnski jami? Same oguljene turistične stvari! Tako sva se odločila, da ju za čez nedeljo povabiva v našo brunarico na Gornjem Jezeru. Nič atraktivnega, nič osupljivega ali znamenitega, nobenega turističnega teatra, le preprosto, skromno srečanje z brezmadežno naravo sredi zelenja, na robu starodavne kmečke vasice, ob samem presihajočem Cerkniškem jezeru, ki zdaj je, zdaj ga ni. Za dva dneva ju bova popeljala v osrčje tišine, da ji bosta lahko prisluhnila z balkona naše lesenjače; nikjer na svetu ne more biti takega absolut-nega miru. Lahko ji bosta prisluhnila na sprehodih po bližnjem hribovju, kjer bomo morda naleteli na odtise stopinj medveda, če se že ne bomo srečali z njim. Začutila jo bosta ob jezerskih izvirih, zastrtih s senco stoletnih dreves. V teh sušnih dneh, ko je večina jezera odtekla, jo bosta začutila še bolj na dolgem sprehodu čez vso zablateno jezersko površino. In jo bosta občutila v pogovoru s prijaznimi domačini, morda s kakšnim ribičem, morda s polharjem. Počasi, nevsiljivo, korak za korakom jima bomo s skupnimi močmi naslikali zapleteni svet presihajočega vodnega prostranstva. Ali je mladoporočencema, ki na začetku svoje poti zagotovo želita doživeti kaj posebnega, sploh mogoče ponuditi kaj bolj vznemirljivega?

Smo že v avtu in na pravi poti. Oba z ženo se opravičujeva, da bo brunarica morda videti malce zanemarjena, kajti že tri mesece je, odkar sva bila zadnjič v njej. Toda takoj ko bomo prispeli, bomo na široko odprli okna in jo prezračili, pokosili travo okrog nje. Ej, ej, ne moreta si misliti, golobčka, kakšen čudovit svet je to, kako prvinski; če so kje nebesa, so zagotovo prav takšna. Škoda je, da jih ne moreva pogosteje uživati: delovne obveznosti, opravki, skrb za otroke … Toda zdajle sva skoraj prav tako nestrpna od pričakovanja kot onadva. Še malo, pa bomo zagledali naš leseni turenček, oba njegova balkona, drugega nad drugim, pod brunarico in okrog nje pa cvetoče grmovje in krošnje dreves, ki sva jih zasadila sama. Še malo, pa bo zadišalo po svežem zelenju, po storžih, po tisti nežni vlagi, ki lebdi na robu gozda. Čeprav mi je cesta znana do zadnjega centimetra, moram vendar paziti, da ne zgrešim našega parkirišča, ki se skriva takoj za ovinkom, nato oster zavoj, ustavljanje, parkiranje in pogled navzgor: Tu smo!

Seveda še nismo tu! Medtem ko se takole pogovarjamo vsevprek in je treba tenko prisluhniti, kaj kdo reče, kajti Margaret govori napol slovensko (prekmursko, kakor njeni starši), napol angleško, Michele pa meša angleščino s francoščino (natančneje s pojočo francoščino Azurne obale) svojih staršev, sem zgrešil naše parkirišče in odpeljal naprej. To se mi sicer še ni zgodilo, toda sredi vsega tega zelenja, ki je vse do pike enako in ki zakriva kakršen koli pogled na našo brunarico in na sosednje ob njej, se je to prej ali slej moralo zgoditi. Toda hkrati se mi je zgodilo še nekaj drugega: ta hip sploh ne vem, kje sem; ničesar ne prepoznam. Buljim predse v asfalt in skušam ugotoviti, zakaj sem ga polomil. Očitno sem, zatopljen v pogovor, zapeljal mimo in naprej. Nič hudega, obrnil bom in takoj bo vse v redu. Še hip in v nas bo butnila tista osupljiva tišina, ki sva jo Kanadčanoma tako slikovito napovedovala. S tišino, z našo gornjejezersko tišino pa bo prišlo vse tisto, česar ni mogoče naslikati ne z besedami ne z barvami.

Toda tisto, kar zdaj buta vame skozi avtomobilska okna, je nekaj čisto drugega: zmedenega, celo zmešanega, nerazumljivega. Ali je mogoče, da sem še malo prej vse to spregledal, sem se res tako zatopil v tisti naš pogovor, je bilo to zaradi pričakovanja, vznesenosti? Nekoliko upočasnim avto, ker ne vem več, kam peljem. Cesta, doslej vedno kot umita od dežja, je vsa zamazana od blata in posuta z drobci krušljivega kamenja. Grmovje ob cesti, ki se ga ob koncu rasti v zgodnjem poletju dotaknejo samo cestarjeve motorne škarje, je vse osmukano, razcefrano, ranjeno, povoženo, zatlačeno v zemljo. Slišati je hrumenje orjaških delovnih strojev. In že vidim goseničarje, ki se hrupno kotalijo čez skalnate izbokline. Vidim njihove kible, ki hkrati zagrabijo po več kubičnih metrov mešanice zemlje in kamenja ter jih nalagajo na orjaške čakajoče tovornjake. Drevesa, ki so se še zadnjikrat vsa pokončna vzpenjala kvišku, so zložena ob cesti, nekatera njihova debla pa že na tovornjakih in trdno zadrgnjena z jeklenimi verigami. Drug bager se zaganja v štor za štorom in ga vleče iz zemlje z dolgimi koreninami vred. Vsa poprejšnja zelena gmajna, ki so jo nekoč uporabljali za pašo vaške živine, pozneje pa se je vsa zarasla, je osmukana do golega, do krušljivega skalovja. Z avtom vijugam po tej goljavi in se čudim prikazni. Ničesar ne vem o kakšnih delih. Kaj se dogaja? Pred tremi meseci se je zdelo, da bo narava tu za večno ostala neokrnjena. Niti besede nisem prebral, da nameravajo tu kaj početi. Nihče nam ni nič sporočil. Nič, nič, nič!

Ko ne morem več naprej, izstopim in se skušam prebiti peš, ženo in kanadska gosta pa prosim, naj me počakajo v avtu. Naj malo poklepetajo, takoj bomo videli, za kaj gre. Pogledat grem, kod se lahko prebijem do naše brunarice.

Stojé vidim dalje kot prej sedé za volanom. Uničenega je mnogo več sveta, kot sem prej domneval. Za prvimi bagri vidim druge, ki prav tako rijejo v ta kraški svet, in pod cesto ugledam tretje. Vsa drevesa so že padla, vse grmovje je že počiščeno. Večina neravnin je zravnana, vsa nekdanja podoba raja je zdaj podobna industrijskemu dvorišču. Ko stopam proti vasi, vidim še več delovnih strojev, ki hrume med samimi hišami. Okrog nekaterih so postavljeni odri, očitno hišam nekaj prizidujejo ali pa jih ometavajo ali jih prekrivajo ali pa jim menjujejo stavbno pohištvo. Nese me k jezerskim izvirom, kjer od nekdaj ni nobene stavbe, nobene poti, nobene žice, kvečjemu kakšna komaj opazna stezica. Pa tudi tam je zdaj vse pomendrano in zravnano ter ogolelo. Le najožje območje samih izvirov, iz katerih voda, ki prihaja iz podzemlja, klokotaje prha kvišku, je zavarovano z debelo pločevinasto ograjo, s takšno, kakršno nameščajo ob avtocestah. Jezerska pokrajina, ki bi morala v teh sušnih dneh razkazovati svoje razpokano blatno dno, obdano z roji mušic, je na debelo nasuta z navoženim in s poteptanim peskom in je podobna prostranemu letališču. Iz gigantskih cistern se na nastalo ravnino že razliva neznanska količina tekočega asfalta, finišerji pa takoj za njimi vso to črno mastno gmoto potlačijo, jo zravnajo in zgladijo.

Kaj pa cerkvica na obrežju tega blatnega jezera, občasno zavetišče vernih domačinov, ki domuje tam že tristo let? Še stoji tam, ob njenih zidovih so pustili le meter zelenice, in jo opasali z valovito jekleno pločevino.

Kaj pa je z mojim znancem, z gospodom Močilarjem, domačinom, ki tako scela živi s tem mokriščem: z medvedi in s polhi in celo z risi in orli? Ki zna tako očarljivo pripovedovati in zapletati najrazličnejše čarobne zgodbe, vse trdno prepletene s skrivnostmi presihajočega jezera, s podzemskimi pretoki in z bruhalniki vode, z močvirskim rastlinjem, z ugrezajočim se blatom, z jezerskimi ribami, ki jih leto za letom pomaga reševati pred sušo in pred poginom? Njegov dom, v katerem živi s svojo skladno družino in ki si ga deli s svojo živinico, stoji tik ob jezeru: v sušnem razdobju daleč od vode, v podeževnem obdobju sega voda do njegovega dvorišča, kjer smo ob večerih tolikokrat poklepetali o vseh teh neskončnih naravnih skrivnostih in prisluhnili še skrivnostnejšim čudnim glasovom, ki jih je jezerska voda prinašala vse do nas.

Zdaj ga zagledam. Tudi njegov dom je obdan s tisto jekleno valovito ograjo, ki sega vse do zidov. Stoji za tisto zagrado in se zazira v svoje jezersko prostranstvo, v vse tiste oddaljene in nenehoma spreminjajoče se meglice, ki se ustvarjajo samo v tem koščku sveta. Ni mi treba ničesar spraševati, ko že streže moji sprašujoči radovednosti. Dva meseca že orjejo po tej pokrajini, prišli so mesec zatem, ko sem bil zadnjikrat tu. Vzniknili so neko jutro, s stotinami strojev in stotinami delavcev vseh vrst in z geodeti, ki so razpostavili svoje optične naprave, in s projektanti. Seveda so se stvari dogajale že nekaj časa prej, a se je vse ohranilo v strogi tajnosti, iz katere je ušla komaj kakšna nerazločna, šepetajoča vest. Za odkup zemljišč so se najprej dogovorili z velikimi lastniki, nato so na hitro, na skrivaj stopali od kmeta do kmeta, od vaščana do vaščana. Vsakemu posebej so dopovedovali, kakšno neznansko korist mu prinašajo. Za ničvredno zemljo, bodisi da je skalnata in le za prst na debelo prekrita s prstjo, bodisi da je zablateno močvirnata, jim ponujajo petkratno, desetkratno vrednost. Nihče jim ne bi ponudil toliko. V tristo letih ne bi spravili s te posesti niti desetine denarja, ki jim je na voljo. Ne bodo se dotaknili njihovih domov. Nasprotno, brezplačno jim bodo pomagali olepšati jih, lahko jim napravijo nove omete, nova ostrešja, vgradijo novo stavbno pohištvo, pozidajo dimnike. Še več: brezplačno jim bodo napeljali kanalizacijo, uredili nov vodovod, kabelsko, če bodo želeli. In še mnogo več: zase si bodo zravnali in uredili le toliko zemlje, kot jo nujno potrebujejo, vsega nekaj kvadratnih kilometrov. Hkrati pa bodo mogočno prispevali za jezersko infrastrukturo. Poskrbeli bodo za čistilne naprave, da bo jezerska voda poslej pitna. Poskrbeli bodo za veličastne hotele, v katere se bodo zgrinjali turisti z vsega sveta, za parkirišča, veleblagovnice, igralnice, diznilende. Ne samo da bodo domačini za svojo revno zemljico dobili bogato odkupnino, o kateri so lahko doslej le sanjali, v njihovo bližino bodo napeljali reko denarja, iz katere si bodo lahko postregli vsi do zadnjega. Če si bodo želeli lepega naravnega okolja, si ga bodo lahko privoščili na Bahamskih otokih ali na Karibih ali kjer koli drugje. Preskrbljeni bodo do konca svojega življenja, oni in njihovi otroci in tudi vnuki.

Toda čemu vse to? Ah to, razlaga gospod Močilar, seže v žep in mi pomoli tiskovino. Berem: IAT (International Acoustic Terminal) − Mednarodni terminal za akustične naprave. Na hitro preletim vsebino natiskanega: … lokacija izbrana zaradi izjemne naravne akustike … nizozemsko-belgijska akustična korporacija … kapitalski soudeleženci gradbenega projekta iz 49 držav … Gospodu Močilarju so tako kot drugim vaščanom razložili, da so se za lokacijo odločili zaradi ustrezne prometne povezanosti z vsem svetom. Poudarili so, da gre za največji tovrstni terminal na svetu. V njem bodo preizkušali nekatere umetne zvoke, ki jih lahko preizkušajo samo v popolni tišini, pri skoraj nič decibelih. Kjer koli so poskusno merili, so jih namerili vsaj dvajset, petindvajset, le tu jim je uspelo nameriti jih samo tri, celo samo dva, se pravi skoraj nič. Ti zvoki so menda nadvse pomembni za glasbeno industrijo. Prej ali slej bodo imeli vsi Zemljani na ušesih slušalke, ki so, tako se zdi, najpopolnejša naprava, ki lahko nadomesti vse druge čute, na primer vid, vonj, okus, otip. Rezultatov raziskav, ki bodo opravljene prav tu, v tišini Cerkniškega jezera, bodo deležni prav vsi prebivalci Zemlje, in če pokukamo nekoliko v razvidno prihodnost, tudi morebitni prebivalci drugih planetov in vsega vesolja in drugih vesolij. Ime Gornje Jezero, ki je bilo doslej bolj ali manj neznano, bodo izgovarjali v televizijskih dnevnikih vsega sveta in zapisano bo na milijardah glasbenih slušalk. Turisti z vsega sveta, tudi iz najbolj oddaljenih dežel, bodo prihajali sem, da bi na lastna ušesa slišali tukajšnjo tišino in videli kraj, od koder jim pošiljajo najčudovitejše zvoke, ki jih osrečujejo tako rekoč od rojstva do smrti.

Se ni nihče upiral prodaji? O, so se, najprej skoraj vsi, nato jih je bilo iz dneva v dan manj. Naposled so ostali le trije, ki niso bili pripravljeni prodati svoje tišine, med njimi je bil tudi gospod Močilar. Ko je sprevidel, da se upira zaman in da bo naposled ostal čisto sam s svojo notranjsko trmo, se je uklonil. Dobro, res je, dobili bodo velike denarje, živeli bodo brez skrbi, toda kakšno bo to življenje?

Toda zakaj mi ni o vsem tem ničesar sporočil, zakaj mi ni telefoniral, tako kot je, redkokdaj, telefoniral drugikrat? Namignjeno jim je bilo, naj molčijo, kolikor le morejo. Nihče da ničesar ne skriva, prej ali slej bo vse na široko razglašeno, toda zaradi poslovnega tveganja je bolje ne razglašati. Naj vsakdo ohrani zase, kar je izvedel. Manj se bo razvedelo, višja bo odkupnina in višja bodo vlaganja v vaško infrastrukturo. Toda telefoniral bi mi bil kljub takšnim navodilom. Že je imel slušalko v rokah, pa si je premislil. Zavedal se je, da bi me z novico razžalostil. Upal je celo, da smo se brunarice, ko nas tako dolgo ni bilo na spregled, naveličali, se ji odpovedali, jo nameravali prodati, kot to pač počnejo počitničarji. Globoko v sebi pa je vedel, da vse to ni res in da bomo potem, ko bomo izvedeli, globoko razžaljeni, tako kot je razžaljen tudi on.

Ko se zatem po gomazečem gradbišču prebijam do avta, me zamika, da bi stopil do brunarice in se še enkrat razgledal z njenega balkona. Toda kaj pa bi videl: neskončno zravnano in poteptano sivino. Zabolel bi me pogled na plast prahu, ki prekriva balkon in tudi streho. Začutil bi suhe, razpokane ustnice, saj po balkonu ne bi več plale blage sence zdaj posekanih dreves in v zraku ne bi bilo več nežne vlage, ki mi je vsakokrat tako dobro dela. Vse prostore bi napolnjeval zadušljiv smrad po svežem asfaltu in v hišico bi od vsepovsod vdirale neprijetne vonjave izpušnih plinov orjaških delovnih strojev. Odločil sem se, da sploh ne bom stopil tja, ko me je že spotoma prestregel pooblaščeni predstavnik IAT-a. Torej, kako sem se odločil? Seveda me k ničemur ne silijo. Lastnina je tudi zanje sveta. Lahko se odločim in brunarico obdržim. V tem primeru jo bodo, tako kot domačije v vasi, brezplačno zavarovali z valovito jekleno ograjo, in deležen bom vseh infrastrukturnih ugodnosti, ki jih bodo omogočili brezplačno. Seveda se bom moral sprijazniti, da bo moja brunarica samo otok sredi razsežnega terminalskega območja. Brez skrbi, dovolili mi bodo brezplačno služnostno pot do nje, naj bi jim to povzročilo še toliko težav. Vedeti moram, da so vsi drugi lastniki svoje brunarice že prodali, večino so medtem že odstranili. Če pa bi se le odločil, da bi jim brunarico in zemljišče, na katerem stoji, prepustil, me bodo za mojo odločitev bogato poplačali. Koliko pa je stara? Enaintrideset let! Toliko? No, potem pa je že skoraj povsem amortizirana, les ne zdrži kaj dosti več, in če se kaj spoznamo, po njem tudi že rije lesni črv. Če bi jo prodajali sami, ne bi dobili zanjo kaj prida, mi pa vam ponujamo zanjo ceno, kakor da bi bila nova, in za zemljišče petkrat toliko, kot je tu v navadi. Boste vztrajali? Ne, ne bom! Še več: sploh ne bom več prestopil praga svojega zatišnega počitniškega doma, ohranil ga bom v spominu, kakršen je bil pred tremi meseci in kakršen sem mislil, da bo ostal večno.

Nisem rojen tu, s tem krajem nista povezana ne moje otroštvo in ne mladost. Prišlec sem prišel sem in prišlec bom odšel. Navsezadnje mi tega ne bo pretežko storiti. Morda bom, če se mi bo dalo, iskal in našel kakšen drug zatišni kraj, za katerega IAT ne bo izvedel. Toda gospod Močilar! On pa je bil rojen tu, in tu so bili rojeni njegovi predniki, tu je preživel vse življenje. Nikamor ne more oditi, lahko se samo stisne za svoje zidove in za tisto jekleno ograjo. Vidim ga, kako stoji tam, ves zamaknjen v jezerske daljave. Njegov obraz je nepremičen, odrevenel, iz oči mu komaj opazno polzijo suhe umetne solze. Vsa njegova postava je videti, kot bi bila narejena iz voska in postavljena v kakšen muzej voščenih lutk – za radovedne turiste z vsega sveta.

Napotim se iskat avto, izgubljen nekje sredi tega velikanskega gradbišča. Kanadskima mladoporočencema bo treba zdaj razkazati kakšno drugo slovensko lepoto, morda bolj klasično: Bled, Bohinj, Portorož? Kdo ve, morda jima pa sploh ni bilo do tišine Gornjega Jezera!

Spotoma opazim, da vrtnarji, specializirani za ozelenjevanje industrijskih območij, že umetno zasajajo najrazličnejše rastlinje, ki bo zakrilo bleščavo jeklene ograje. Ob rastlinah potiskajo v tenko plast prsti, iz katere bodo morale rasti, močne kemikalije, ki omogočajo hitrejšo rast. In res, grmičje poganja kvišku tako rekoč pred mojimi očmi, vsakokrat, ko pogledam, je za decimeter višje, in vsakič, ko zraste, rastlina brcne z vsem svojim koreninskim sistemom, da leti prst na vse strani, in se požene kvišku. Tudi umetno je lahko lepo, vsekakor pa je občutno hitrejše.

Zbirka e-Nova slovenska knjiga • Janez Kajzer • V temnih, nemirnih nočeh • Uredila Nela Malečkar • Ilustracija Alenka Sottler • Tehnično uredil Andrej Gale • Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2011 • Predsednik uprave Peter Tomšič • Glavni urednik Miha Kovač • © Mladinska knjiga Založba, d. d., Ljubljana 2011

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-32(0.034.2)

KAJZER, Janez

V temnih, nemirnih nočeh [Elektronski vir] / Janez Kajzer. - El.

knjiga. - Ljubljana : Mladinska knjiga, 2011. - (Zbirka e-Nova slovenska knjiga)

ISBN 978-961-01-2047-6 (ePub)

259111424

Table of Contents

Naslovnica

Naslov

Darilo v modrem

Iz gverile v elito

Vseujetost

Strah in (nelagoden) ponos

Nerazlozljivo srecanje

Vznemirljivo vprasanje

Test

V globelih in tesneh

Krik

Pred bancnim avtomatom

Krivicni ocitek

V goscavi predmetov

Kazen za slabo vedenje

Ob nepravem casu

Ne morem cez reko

Neprimerno obuvalo

Corpus delicti

Nevzdrznost blizine

Dotiki tujine

Zaklad pod radiatorjem

Beneski vmesnik

Ejtino sporocilo

Odri, vidni in nevidni

Nevarni stranski ucinki

V gledaliscu Alana Hranitelja

V temi in megli spoceta

Astralni planet Metke Krasovec

Eko

V temnih, nemirnih noceh

Zlocin, nakar strah

V osrcju tisine

Kolofon