Kazalo

Prolog

1

Modro nebo

2

Senca

3

Gola ženska mi je rekla, da sem dober človek

4

Bad Kleinkircheim

5

Vitez

6

Baukelj

7

Vodni kamen

8

Mir

9

Listki

10

Epilog

Nataša Kramberger: DOLGOMETRAŽNA VERIŽICA IN PAJKI NA HAJKI

Nejc Gazvoda

V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

Vsebina

Prolog

1

Modro nebo

2

Senca

3

Gola ženska mi je rekla, da sem dober človek

4

Bad Kleinkircheim

5

Vitez

6

Baukelj

7

Vodni kamen

8

Mir

9

Listki

10

Epilog

Nataša Kramberger: DOLGOMETRAŽNA VERIŽICA IN PAJKI NA HAJKI

Hvala Nataši Kramberger in Nejcu Župevcu za poglobljene odseve o tekstu.

Mesta v knjigi niso mesta, ki obstajajo v resničnosti. To velja tudi za like. Vsaka podobnost je zgolj bolj ali manj prijetno naključje.

Mami Mirjam in očetu Damijanu za petdeset let

Prolog

Kupi mi gumijaste medvedke.

Vzemi si minuto časa na dan zame.

To je moje pivo, ampak ti dovolim, da ga spiješ.

Čestitam za službo.

Čestitam za napredovanje.

Pojdi do Brede, ker umira.

Lepa je. Imej jo rad.

Prijazna niti ni, ampak take so ženske.

Čestitam, bodoči očka.

Oči ima po tebi.

Povej mu, da naj bo vedno general svojega bojišča.

Zadnje čase se slabo počutim. Vzemi si kako minuto več časa zame.

Ne bom več dolgo. Bodi pri meni.

Rad sem te imel, te imam in te bom, kjerkoli bom.

To je moje pivo. Ne mi ga spit.

1

»Čestitam,« so rekli vsi. Čestitam. Nekateri so me malce poljubili na lica, drugi potrepljali po ramenu.

»Čestitam,« mi je rekel Tilen. Sedel je nasproti mene, z lasmi, počesanimi čez obraz. Na oblačen dan je imel na nosu ogromna sončna očala, kot zelo moderna osa. Rekel je, da je posebej za to priložnost prišel iz tujine, kar je bila seveda dobronamerna laž. Vrnil se je, da se bomo ukvarjali z njim. Petja je Ladu kazala nekaj na mobilnem telefonu in čvekala in čvekala, on pa se je pretvarjal, da razume in da ga zanima. Zadnja je prišla Tanja, prisedla je brez pozdrava in mi namenila drobcen nasmešek.

»To je Tanja,« sem rekel.

Tilen je bil prvi, ki je stegnil roko in se predstavil (rekel je: »Sem Tilen in študiram v tujini.«), nato pa se je s stolom potegnil k njej in začel pogovor o tem, kaj je, kdo je, kdo je ona, kaj dela, kaj dela ona. Po kockasti poti mimo nas so se počasi valili sprehajalci, nekaj je bilo psov, dva moška sta se držala za roke. Ostali gostje v lokalu so bili precej tiho, zato smo bili precej tiho tudi mi. Danes nekako ni bilo prostora za glasnosti. Ob leni reki, ki je bila na ta dan rjava, kdaj pa kdaj je potegnila na zelenkasto, so sedeli skoraj vsi, ki so sestavljali moje življenje.

Tilen, s sončnimi očali.

Lado, ki je rad bil tiho in tudi tokrat razen »čestitam« ni cel čas rekel ničesar.

Petja, ki jo je stol kar požrl, tako drobna je bila. Igrala se je z mobilnim telefonom in stalno glasno komentirala, kar se ji je zdelo vredno komentirati.

»Ste včeraj gledali …?« je vprašala in stresla z glavo, da so ji rumeni lasje pršeli naokoli. Gledali smo. Pokimali smo.

»Beda,« smo se strinjali.

Dalje se nismo pogovarjali, saj se o bednih stvareh ne pogovarjamo.

»Sem pa gledal …« je rekel Tilen.

»Super je blo,« smo se strinjali. Kar je super, je super, a tudi o super stvareh se včasih ne pogovarjamo.

»Gremo ven zvečer?« se je oglasil Lado. Za trenutek smo vsi utihnili in ga pogledali, kot da bi šele zdaj ugotovili, da sedi med nami.

»Te ne poznam od nekje?« je vprašala Tanja.

Ko je opazil, da je preveč pozornosti usmerjene nanj, se je odkašljal in pogledal proč.

»Včeraj sva bila zunaj,« sem mu odgovoril. »Danes grem domov.«

Pogledal sem Tanjo.

***

Spoznal sem jo, ko sem praznil vse, kar se je dalo sprazniti v nekem lokalu, ki je smrdel po bolnih konjih, ljubljanska beznica, ki bi rada bila sodoben prostor za zabavo, pa ne premore vzdušja niti za onkološki oddelek. Tanja je bila ženska, na katere sem lahko računal. Bleda, z mastnimi lasmi in debelo namazana okrog oči, v družbi nekih modelov, ki sem jih navidez poznal, zato sem lahko prisedel. Lada, ki je bil z mano, sem pustil kar za šankom. Tam se je dobro znašel. Znal je gledati v prazno in piti.

»Ti si res čuden,« sem mu enkrat rekel.

V odgovor je bil tiho in se ni premaknil.

»Grem do one babe,« sem mu rekel ta večer. Ni reagiral. Vzel sem svoje pivo in prisedel k tistim modelom. Glasni tipi, iz sosednje vasi mojega rodnega kraja. Nikoli niso pili samo piva, ampak so vanj namakali različne stvari. Na mizi so bili viski, tekila, rum in vino. Takoj sem v roke dobil kozarec z neko rjavo brozgo, ki sem jo brez oklevanja zlil v pir. Huronsko so se zarežali in me začeli trepljati.

»Ti si naš,« so rekli. »Ti si naš.«

Pogledal sem Tanjo. Pogled je umaknila šele po nekaj sekundah, kar je bil dober znak. Zdaj jo lahko nekaj časa varno ignoriram.

»In ti … kaj pa ti?« me je vprašal Robi, največji iz družbe. Njegova ramena so prekrivala luči v že tako temni beznici. Bil je kot jezdec apokalipse brez misije, ki v prostem času rad žaga drevesa in malica kamenje s tabascom.

»Nič,« sem mu odgovoril.

»Aha,« je rekel. Ko nekdo za mizo reče nič, se to razume kot nič. Preprosto se ve, da v življenju ne počneš nič omembe vrednega. Morda niti to ne. Nič je nekaj, kar si lahko vsak razlaga po svoji lestvici nepomembnosti.

»Kaj pa ti?« sem vprašal.

»Nič,« je odgovoril. »Žurat sem prišel v Ljubljano. Na koncert gremo, ko tole spijemo. Ekipa,« je rekel in pomežiknil.

Ekipa. Okoli njega so sedeli tipi, katerih starši so se potapljali v istem genskem bazenu. Imeli so razvit refleks praznjenja kozarcev in pogovori so se gibali okoli stvari, ki imajo motor ali potrebujejo neke vrste gorivo, da delujejo. Slokega metalca, čudno, skrotovičeno bitje sem poznal iz srednje šole. Na vrhu glave se mu je delala nezavidljiva pleša, kar ga ni motilo. Predolge rokave črne majice je namakal v mlakužo, ki je začela nastajati na mizi. Sedel je najbližje Tanji, zato sem vstal in šel na stranišče. Ko sem se vrnil, je bil edini način, da ne dvignem celotnega omizja, ta, da sem sedel med preklavcem in njo.

»Greste na koncert?« sem ga vprašal.

»Ja,« je Tanja odgovorila namesto njega. »Bomo poskusili zastonj notri priti.«

Po naglasu sem jo lociral nekam na sever.

»Imaš rada vonj po bencinu?« sem jo vprašal. Pogledala me je tako grdo, da sem se obrnil stran. V glavi sem odkljukal »šaljenje« kot postopek osvajanja pri ženski s severa, ki se druži s sošolci z jugovzhoda.

»Majstore!« je zavpil Robi.

Natakarja je njegov glas prikoval v tla kot žeblji križanega. Pogledal nas je s krvavimi očmi in zaplapolal s podočnjaki.

»Daj na glas!!!« je rjul Robi. »Na glas daj!!!« in kazal v strop, ki je simboliziral glasbo.

»Ne smem,« je rekel natakar. »Zgoraj živijo. Po polnoči ne smem.«

»Zažgal ti bom šank,« mu je Robi razložil. »Pri nas zažgemo šank, če se ne sme dat na glas.«

»Zaradi mene. Itak delam samo še ta vikend,« je rekel in še vedno stal tam ter sukal pladenj na prstu. Začuda se mu ni nikamor mudilo. Očitno je bil to najzanimivejši pogovor, ki ga je bil deležen ta večer.

»Kam greš pa potem?« ga je vprašala Tanja.

»Nikamor,« je rekel. »V tujino,« je dodal.

Nikamor v tujino. Tudi to smo razumeli.

»Nalomil te bom kot psa!!!« je zarjul Robi in s pestjo udaril po mizi.

»Boste še kaj spili?« je brezizrazno vprašal natakar.

»Še enkrat,« je rekel Robi. »Vse.«

In smo dobili vse še enkrat. Čez pol ure smo plesali na mizi. Robi je padel na hrbet in molel vseh osem od sebe in se režal, vsi ostali so se vrgli nanj in ob tem rulili. Natakar jih je previdno prestopil in odnesel prazne kozarce.

»Zapiram,« je dejal. Pokimal sem mu.

»Hvala, da nas prenašaš,« sem mu rekel.

»Saj grem,« je rekel.

»V tujino,« sem rekel.

»Ja,« je odvrnil in odšel.

»Kak leeeeeepo,« je rekla Tanja. Robi je izpod kupa živeče strojne tehnike rulil, da bo vse pobil. Za sosednjo mizo je nekdo jokal in grizel v rob mize. Ob vratih, kamor se hodi kadit, je slonela neka ženska in plesala samo s telesom, glavo je naslonila na steklo vrat in spala.

»Kak leeeeeepo,« je še enkrat ponovila Tanja. Očitno ji je bilo lepo to, da sem se zahvalil natakarju. Kaj pa vem. Ni me zanimalo. Samo jasno mi je postalo, da sem naredil korak naprej.

Čas je bil za preizkus z roko. Najprej sem se dotaknil mezinca, ki ga ni odmaknila. Vmes sem se pogovarjal najbolj vsakdanje stvari. Nato sem roko premaknil dlje in prepletel moje prste z njenimi. Dovolila je. Z obrazom ni niti malo nakazala, da se kaj dogaja.

»Za vikend pa gremo s puncami, tak malo kaj spijemo, se kar pred bivšo srednjo dobimo pa se mamo tak fajn in to, pol pa dalje, sam ena noče več z nami, ker ma tipa in ji zdaj nekaj teži, pa saj veš kak je, ne …«

»Ja, ja … seveda, jebeno … ja, težko je to …« govorim in se trudim ujeti samo bistvene stvari, kajti žensk se drugače ne da poslušati, še posebej ne, ko ti že malo stoji in ti kri ne prinese dovolj hrane v prave možgane. Trik je, da jo gledaš v oči, veliko kimaš in glede na to, kako zaključuje stavke, izražaš empatijo. Če konča s povzdignjenim glasom, narediš ogorčen izraz in rečeš: »A ne!« ali pa »To pa ni lepo!« V primeru, da začne govoriti nežneje, raztegneš usta v nasmeh in kimaš, kimaš večkrat in hitreje, da se ji zdi, da doživljaš z njo vse lepo, kar doživlja ona. In kadar umakne pogled in govori zamolklo, se rahlo umakneš tudi ti in se zresniš, počakaš, da neha govoriti. Tik preden te pogleda, umakneš pogled, se zazreš nekam stran in s taistim izrazom na obrazu počakaš nekaj sekund, nato se obrneš, jo pogledaš v oči in rečeš: »Tako je to.« Moraš paziti, da v ta stavek vneseš veliko empatičnega razumevanja.

S Tanjo sva se tako pogovarjala in se božala po rokah vse do prihoda policije. Ko so modri konjički prijezdili, jih je Robi z velikim veseljem zajahal in tako sva s Tanjo na koncu sama odšla na koncert, ki je bil nekakšen pozdrav brucem na jasi sredi študentskih domov. Ko sva hodila, je govorila ona, jaz sem bil večino časa tiho. Vsake toliko sem jo malo pogledal in ugotovil, da sem jo dobil še v dobri dobi, da je Ljubljana še ni spremenila v bledikast, zavaljen stvor, v kakršnega se spremeni večino študentk nedružboslovnih smeri, kjer moraš dejansko kdaj sedeti za knjigo.

»Si brucka?« sem jo vprašal

»Kak veš?!« je navdušeno zarjula.

»Ker si tako lepa,« sem rekel.

»Kak leeeeeeepo!!!« je zacvilila in za trenutek nisem mogel verjeti, da sem dejansko prodal tak stavek za takoimenovani »predpoljubni statement«, ampak sem ga. Uspelo mi je. Sklonil sem se k njej in poljubila sva se, oba malo prepotena in smrdeča po alkoholu, na pločniku, obkrožena z glasnimi študenti, ki so naju neusmiljeno buhali, ko so hodili proti prizorišču.

Koncerta se ne spomnim. Igrala je neka generična skupina, ki vedno pritiče takim zabavam, neki glupi Primorci. S Tanjo sva spila še nekaj bambusov, preden sva postala preveč nespodobna in sva naročila taksi do mene. Ona je v študentu, jaz sem sam. Ona ima cimro. To je prevladalo.

***

Zjutraj, ko sem se zbudil, sem videl, da mi je pustila črno črto preko blazine. Njen obraz je bil sivkast od razmazanih ličil. Lasje so ji silili v vse smeri, kot ostareli in zapiti hobotnici na poti v grob. Rahlo je smrčala. Stopil sem do okna in ga odprl. V usta mi je butnil jutranji smog in troblje mestnega prometa. Po pločniku so hodili ljudje, ki že imajo službe in ki gredo v službe. To so ljudje, kakršen bom jaz v zelo kratkem času. Še enkrat sem pogledal Tanjo in razmetano, temačno sobo, v kateri je ležala. Nisem vedel, kako se piše, od kod točno je. Nisem vedel, kaj je njena zgodba. Najbolj sem si zapomnil to, da ne gleda v oči, ko fafa.

Sedel sem na rob postelje in prižgal cigareto. Iz nočne omarice sem vzel mobitel in ga obrnil proti sebi ter se fotografiral.

Pet let mojega življenja, ki sem jih lepo zaobjel v zadnji večer. Takrat sem se spomnil na Lada. Poklical sem ga.

»Kje si?« sem vprašal, ko se je oglasil.

»Za šankom, še vedno« je odgovoril. »A lahko prideš pome? Kelnar se je napil in me zaklenil noter, ker se hoče pogovarjat.«

»O čem se pa hoče?« sem vprašal.

»Kaj pa vem, o nekem potovanju v tujino,« je rekel. »Gremo danes zvečer ven?«

»Mogoče,« sem odgovoril.

Medtem se je Tanja zbudila. Dvignila se je na komolec in si šla z dlanjo čez obraz.

»Kak sem bla pijana,« je rekla in me pogledala. Razumel sem to kot dejstvo, ki ga je izpostavila, da je spala z mano, kajti drugače ne bi nikoli v nobenem primeru tega storila. Pokimal sem.

»Kak sem bla pijana,« je še enkrat ponovila in stresla z glavo.

Zazvonil mi je mobitel. Bil je Lado, spet.

»Aja, še to – danes smo zmenjeni popoldne, za tvojo diplomo. Rekel sem Tilnu pa Petji,« je rekel.

»Ok,« sem odgovoril.

Iz mobitela se je razleglo zamolklo tuljenje.

»Grem,« je rekel Lado. »Kelnar spet joka.«

»Pridem pote?« sem vprašal.

»Ni treba, pivo mi zastonj toči,« je odgovoril in prekinil.

»Kak sem bla pijana,« je zastokala Tanja. Skobacala se je s postelje in šla na stranišče.

»Papirja ni!« sem zavpil.

Ko je prišla nazaj, se je obleka v tišini. Sedel sem na robu postelje in lulek mi je bingljal ob stegnu kot utrujen vojak po nepomembni bitki.

»A bi mogoče prišla popoldan na eno pijačo? Na plažo,« sem bleknil. Sumničavo me je pogledala.

»Ti si meni drugače … kak naj rečem … grd,« je razložila, z napol oblečenimi hlačami in nerodno navlečenimi rdečimi tangicami z belimi pikicami.

»Ja, vem,« sem rekel. »Ampak če hočeš, no.«

»Nič mi nisi dolžan,« je rekla, glasno in jasno, kot da mi še enkrat hoče povedati, da je bil prejšnji večer res grozen, nesrečen slučaj.

»Vem,« sem pomirjujoče rekel. »Vem. Ampak vseeno.«

Dolgo časa me je gledala, nato pa prikimala.

***

In zdaj, ko je sedela poleg mene in čvekala s Tilnom, mi je postalo jasno, zakaj sem jo povabil. Nisem hotel, da se tako konča mojih pet let v Ljubljani. Hotel sem zaključiti to zgodbo tako, da bo vsaj imela konec, pa čeprav tako čudno siv in umazan kot nebo in reka in koža večine sprehajalcev v tem dnevu, ki je že počasi začel umirati.

Lado je že napol spal. Tilen je bil čisto blizu Tanjinega obraza in govori »Ja, seveda, težko je to …« se smehljal in hkrati otožno kimal. Roke je imel pod mizo.

Petja je vstala. »Grem,« je rekla. »Predavanje imam.«

»Grem s tabo,« sem rekel. »Ključe moram odnesti. Danes se selim.«

Vsi so me preslišali. »A res, kako lepo …« je rekel Tilen, Tanja se je zahihitala. Odprl sem denarnico in vrgel bankovec na mizo. Lado je v spanju zakašljal in rahlo obrnil glavo. Petja je že šla naprej in zavzeto vrtela mobitel po rokah. Odločil sem se, da grem po drugi, daljši poti. Po nekaj korakih sem se zapletel v psa nekega besnega malega čefurja, ki me je poslal v kurac. Gledal sem v tla kot pravilno edukirani član družbe, kot pravi mali diplomiranec.

Tako se je zaključil moj zadnji dan v Ljubljani. Zvečer sem se z vlakom pripeljal v Novo mesto in očetu prinesel diplomo. Objel me je in poljubil na lice.

»Kje pa je mama?« sem vprašal.

Sedla sva za mizo. Oče je ravno natakal vino iz steklenice, ki jo je kupil ob mojem rojstvu prav za to priložnost in mi to večkrat povedal. Natakal je dolgo in previdno, kot da bi vsaka izgubljena kapljica imela kak poseben pomen v tem večeru. Potem me je pogledal in odprl usta, nato jih spet zaprl.

»Kaj je s tabo?« sem ga vprašal.

»Šla je,« je nato preprosto rekel. »Mama je šla.«

Prikimal sem. Šla je. Kar tako, kar naenkrat? Odprl sem usta, da bi še kaj vprašal, pa je pozvonilo. Oče je hotel vstati, pa sem ga prehitel, ker sem vedel, da je to zanj napor.

Pred vrati je bila mala smotana deklica z blond pramenčki in visok, mozoljast tipček. Pod nos sta mi pomolila papir, vpet v rjavo mapo.

»Podpis za preimenovanje ulice Ivana Modrasa,« je začivkalo dekle.

»V kaj bi jo pa preimenovali?« sem vprašal.

Mozoljko je zakašljal. Punčka se je zahihitala.

»Ne vemo še,« je rekla.

Skomignil sem in podpisal. Itak ne bom nikoli živel tu, dol mi visi.

Takoj ko sem zaprl vrata, mi je zazvonil mobitel.

»Kje ste vsi?« je vprašal Lado.

»Jaz sem že v Novem mestu,« sem odgovoril.

»Aja,« je rekel Lado. »Jaz sem še vedno tu, ob reki. Zapirajo.«

Šel sem na cigareto pred hišo. Cesta mimo nje se je leno vzpenjala, tako da je bila hiša najvišje že čisto pri gozdu. V njej je živel stari Kulovec, ki sem ga večkrat srečal na sprehodih med drevesi, vsega sključenega in zamišljenega. Po dobri slovenski navadi tudi novogradnje, stare nekaj let, niso bile usklajene in vsak je lahko tekmoval v nenavadnem odtenku fasade. Najbolj žareča in smešna je bila tista od najbogatejšega para brez okusa, Joca in Irene. Dosti hiš je bilo še praznih in čakale so lastnika, ki ga je bilo v teh časih nemogoče dobiti. Na trati pred njimi se je začel nabirati odpadni material, kamor so ga spravljali sosedje, na verandah so živele mačke, ker so jim ljudje nastavili hrano prav tam, da ne bi hodile srat po njihovih vrtovih. Ulica Ivana Modrasa se preprosto ni dobro prijela, tako kot nekdo, ki je stalno v družbi, a ga v resnici nihče ne mara pretirano in ga pač malo trpijo, ker ne najdejo tiste res moteče stvari, s katero bi podkrepili ta odpor.

Začelo me je zebsti in hotel sem iti noter, ko sem opazil rdečo lučko, ki je lebdela v zraku malo stran od mene.

»Dober večer, sosed Gregor,« sem rekel. »Od kdaj pa vi kadite?«

»Je tastar že nagarbal mamo?« je namesto pozdrava vprašal. Plešast, na bokih mehak tip srednjih let, popolnoma nezapomnljivega obraza.

Najprej sem mislil, da se slabo šali. Iztisnil sem vljudnostni krohot.

»Ti se kar smej,« je rekel. Vrgel je cigareto na tla in jo potacal. Prižgala se je luč na senzor. Njegov obraz je bil smrtno resen.

»Nov avto imam,« je rekel. »A ga hočeš videt? Jaz sem izbral barvo.«

»Ne hvala, Gregor,« sem rekel in za vsak slučaj stopil korak nazaj. Njegove oči so me strašile.

»Lahko sem se odločil,« je rekel, se nasmehnil in šel v hišo.

Modro nebo

Včasih še vedno sanjam, kako se nisem mogel odločiti.

Rdeč prt na kuhinjski mizi. Rumene zavese, prepojene s cigaretnim dimom.

In moja mama. Samo v sanjah ima veliko večje, rdeče oči.

Jaz pa jokam in se potim.

»No, daj, povej mi, Gregi,« mi reče moja mama.

Potem pa se zbudim in sem srečen, ker sanj nekaj časa ne bo več.

***

S Klemenom sva streljala v tarčo sredi gozda, ki je bil lučaj oddaljen od njegove hiše. Jaz nisem dobro streljal, on pa.

»Umetnost je, da zadeneš isto luknjo večkrat, ne pa, da vedno trofiš v sredino,« je rekel in mi pomežiknil.

Potem sva se malo pošalila na račun žensk in njihovih lukenj. Mračilo se je, ko sva končala in šla v garažo, kjer je bilo prijetno hladno in tam sva se zadržala kar nekaj časa. Razložil mi je vse o beretti.

»Berreta M 92. S tem si streljal danes, a veš to, prijatelj moj,« je rekel Klemen in mi pomežiknil, na kar sem mu takoj odgovoril s tem, da sem pomežiknil nazaj. Pištolo je položil na dlan in stegnil roko proti meni, kot da mi ponuja arhivsko vino.

»Letnik 1976, oficir JNA jo je izgubil, ampak se je našla pri meni, a ne,« je rekel in se suho zahehetal. Zahehetal sem se nazaj, da bi bilo videti, da razumem, o čem govori.

»V gozdu lahko streljava, ni problema. Bolje pa, da nihče ne izve, da jo imam, a ne?«

»Itak,« sem rekel. In pomežiknil. In se na suho zahehetal.

Pištolo je spravil v škatlo na vrh police ter jo potisnil za zabojček z orodjem.

»Še nekaj imam,« je rekel in se nasmehnil, nekam prestrašeno, z otroškim obrazom, čeprav je bil komaj kaj mlajši od mene. Steklenico z žganjem je imel skrito v zaprašenem glinenem teglcu z veliko razpoko po sredini.

»Nisi nehal?« sem ga vprašal.

Pogledal me je izpod čela in potegnil iz steklenice.

»Tisti, ki neha, se lahko kdaj pa kdaj prekrši. To ti izostri karakter,« je pojasnil in mi podal steklenico.

Klemen se je naslonil na steno, zaprl oči in se nasmehnil. Ponovil sem za njim. Zunaj sem slišal najini ženi, kako se tiho pomenkujeta.

»Te tople jesenske noči … v pičko mater,« je šepnil Klemen. »V pičko mater.« Pogledal me je in jaz sem pokimal, kot da razumem.

Klemen je zapiral garažna vrata, ko sem ga vprašal:

»Kakšne barve avto naj kupim?«

Skomignil je z rameni.

»Si videl moja garažna vrata?« je vprašal, kot da mi to kaj pomaga.

»Ja,« sem rekel. »Taka so kot moja.«

»Včasih stečem pod njimi, tik preden se zaprejo,« je tiho rekel, kot da je to velika skrivnost. »Glede avtomobila pa … Kako pa ponavadi izbereš barvo? Kako se odločiš?«

»Mojco vprašam,« sem rekel.

»Pa jo daj še tokrat,« je skomignil.

Objel me je čez rame in šla sva na sprehod.

»Da ne bom smrdel … Moja mi ne verjame, da sem slekel železno srajco,« mi je še rekel Klemen in pomežiknil, se na suho zahehetal in skomignil.

Pomežiknil in se na suho zahehetal sem se tudi jaz. Samo rekel nisem ničesar.

***

Glede barve sem vprašal Mojco. Ni dolgo pomišljala, znala se je hitro odločiti, to mi je bilo všeč.

»Modro nebo,« je rekla. »Kot sladoled.«

***

Vozil sem po predpisih, da se navadim. Malo sem ga sicer pritisnil čez obvoznico, ampak me je nekaj ljudi vseeno prehitelo, tako da nič hudega.

Parkiral sem ga pred garažo, stopil ven in objel Mojco čez ramena. Všeč mi je bilo, da me je čakala, zdelo se mi je lepo. Vrata sosednje hiše so se odprla. Sosed je stopil ven, pomahal. Pomahal sem mu nazaj. Počasi se je obrnil in stopil nazaj v hišo. Zdel se mi je prijazen. Preselili smo se pred dobrim mesecem in še vedno ga nisem poznal. Ulica Ivana Modrasa. Prej smo živeli na ulici, ki se je imenovala po nekih dveh starih baletnikih, in moji hčeri, ki trenira jazzbalet, je bilo to bolj všeč. Kaj pa morem. Hiše so vrstne, trata je šele dobro pognala in cesta se vije rahlo v hribček, kar je v redu za rolanje in kolesarjenje. Čisto ena ob drugi so, hiše. Kot v Ameriki, kjer imamo sorodnike, pri katerih še nismo bili, so nam pa poslali fotografije.

»Sosed ima lep vhod,« je rekla Mojca.

Nisem je več držal čez ramena, ampak čez pas.

»Ja,« sem ji odgovoril. »Tisti mali macesen je lep, v lončku.«

»Tisto je okrasna smreka, v teglcu,« me je popravila Mojca.

»Ja, okrasna smreka,« sem rekel in se spomnil Klemenovega teglca.

»A veš, kje ima kaj ženo? Pa sina?« je vprašala in pomignila proti sosednji hiši. Soseda ni bilo več zunaj, luč je gorela v zgornjem nadstropju.

Odkimal sem. Mojco je začelo zebsti in je šla noter, jaz pa sem dočakal blagi mrak kar pred hišo. Mimo se je kdaj pa kdaj pripeljal avtomobil, dva sta mi pomežiknila z lučmi, jaz pa sem pomežiknil nazaj, z očmi. Ko je tudi mene začelo zebsti, sem sedel v toyoto in jo parkiral v garažo z avtomatskimi vrati, stopil iz avtomobila in pritisnil na gumb daljinca, tako da so se vrata začela zapirati, jaz pa sem se moral skloniti, da sem prišel ven iz garaže. Spet sem se spomnil na Klemna, na pištolo in na teglc, kjer se skriva slečena železna srajca.

V postelji me je Mojca objela in se mi zahvalila za avtomobil. Rekel sem, da je že v redu in da si ga lahko privoščimo, saj nam ne gre slabo.

»Ja, res nam ne gre slabo,« je rekla.

Kihnil sem.

»Na zdravje,« je rekla.

»Hvala,« sem odgovoril.

»Malo bi še brala,« je rekla.

»Lahko,« sem odgovoril.

Dremal sem, ona je brala revijo. Slišal sem, da jo je odložila in se prižela k meni. Plitko mi je dihala v uho.

»A sva ratala stara in dolgočasna?« me je čez čas vprašala.

»Ja,« sem rekel.

»Pa je kar fajn, a ni?« je vprašala.

»Super je,« sem odgovoril.

Zjutraj mi je povedala, da je sanjala modro nebo, pa ji nisem verjel. Včasih se rada malo zlaže, da izpade bolj zanimiva. Mene to ne zanima, ker mi je všeč taka, kot je. V kopalnici sem jo med umivanjem zob prijel za rit. Nasmehnila se je.

***

Mogoče ima mama v mojih sanjah tako zelo rdeče oči, ker je bil prt tako zelo rdeč. Sovražil sem tisti prt. Ko sem bil v srednji šoli, me je mama vprašala, če ga naj zamenja, pa sem rekel, da ne vem. Odločila se je namesto mene in prt je ostal. Morda je tudi ona vedela, da mi ni všeč.

Morda ga ni zamenjala ravno zaradi tega.

***

V službo me je klicala sestra Gordana. V mladosti smo jo klicali Gora, ker je bila debela. Ko je postala najstnica, je zrasla in postala lepa, nato je postala pankerka in si obrila glavo, potem je hodila s čefurjem in nosila velike uhane, zdaj pa se je normalizirala. Osem let je mlajša od mene, ona je lepša, jaz pa pametnejši. Vsaj tako je govorila mama.

»Čau,« je rekla. Glas se ji je tresel, telefon ga je še dodatno popačil.

»Kaj je narobe?« sem vprašal.

»Daj, pridi v Botra.«

***

Boter je lokal ob reki Krki in razen težkega dovoza mu nimam kaj očitati, lokalov pa tako ali tako ne maram preveč, zato jim ponavadi ne očitam ničesar. Kaditi sem prenehal pred desetimi leti in od takrat naprej mi ni več luštno posedati in se pomenkovati, kaj naj rečem. Kadil sem Marlboro rdeče, nehal sem, ko so bili 360 tolarjev. Ker Gordane še ni bilo, sem v rokah vrtel cenik. Zdaj so Marlboro 2,80 evra, zaradi recesije in zaradi Evropske unije. V roko sem vzel Nokio N serije in šel na google preko Mobitelovega brskalnika. Vtipkal sem:

evro sit

Našel sem, da je en evro 239,64 bivših tolarjev. Nato sem opazil, da je to napisano tudi na ceniku in sem se nasmehnil. V mobitelu sem poiskal kalkulator in vtipkal.

2,80 x 239, 64

Dobil sem rezultat:

670, 99200

Takrat je prišla Gordana in prisedla. Na glavi je imela grd klobuk in velika sončna očala.

»Snemi ta klobuk in sončna očala,« sem ji rekel.

Snela je najprej grd klobuk, nato velika sončna očala in še preden je čisto do konca snela vse maske, sem vedel, da je nekaj narobe. Okoli oči je imela modrico, dosti bolj modro kot naša nova toyota. Poskusila se je nasmehniti. Nasmehnil sem se nazaj. Še enkrat je poskusila. Nato je zajokala. Do mize je prišel natakar, ki je imel pokončno frizuro in dolgočasne oči.

Pogledal je najprej Gordano, nato mene.

»Veš, da so danes cigareti Marlboro rdeči šeststo sedemdeset cela devet devet dva nič nič bivših tolarjev, jaz pa sem prenehal kaditi, ko so bili tristo šestdeset bivših tolarjev?« sem rekel natakarju, ko sem ugotovil, da me bo še kar gledal in gledal.

»Tudi drugi Marlboro so toliko, ne samo rdeči,« je odgovoril in še vedno gledal le in samo mene, čeprav sem imel pijačo, Gordana pa še sploh ni naročila.

»Tudi to je res,« sem rekel in pokimal.

»Kavo brez bom,« je rekla Gordana. »Pa kozarec vode.«

Natakar je pokimal, spet samo meni in še enkrat sem mu pokimal nazaj in se mu tudi malo nasmehnil. Nato sem malo gledal cenik in se odločil, da bom preračunal ceno gostega soka v tolarje. Ko sem ga še pil, je bil 50 starih tolarjev, zdaj pa je gotovo dražji.

»Greš kdaj na očetov grob?« sem vprašal Gordano.

Preslišala me je.

»Daj, Grega, poglej me,« je rekla.

Pa sem jo pogledal. Solze so ji tekle po licih. Stegnil sem roko, da bi jih obrisal, ona pa je trznila in se umaknila. Kihnil sem.

»Na zdravje,« je rekla.

»Povej mi vse,« sem ji rekel in si zaželel, da bi bili Marlboro spet 360 tolarjev in da bi ona imela pobrito glavo ali pa čefurske uhane, ne pa malega otroka in slabo službo ter modrico, bolj modro od našega avtomobila in Mojčinih sanj.

***

Na poti domov sem enkrat potrobil, ker me je nekdo izsilil. Ko mi je potrobil nazaj, sem ugotovil, da sem jaz izsilil njega.

Najin pogovor z Gordano je bil zelo kratek, ampak hkrati dolg. Nisva rekla veliko, sva pa kar nekaj časa sedela v tišini. Boter se je vmes izpraznil in natakar je imel čik pavzo, sedel je na visoko mizico ob vhodu in gledal malo mene, malo pa reko Krko. Enkrat sva se ujela s pogledom, ki ga je hitro umaknil. Gordani sem rekel, da moram na WC. Ko sem šel mimo natakarja, sem mu šepnil:

»Jaz sem njen brat.«

Natakar je skomignil in kadil naprej.

»Brat,« sem še enkrat pojasnil.

»Sem že prej slišal, pa gleda naju, tvoja sestra,« mi je natakar šepnil nazaj.

Šel sem scat in scal dolgo s curkom bledo rumene barve, nato sem se vrnil, sedel za mizo in bil dolgo tiho. Gordana me je gledala, jaz pa sem se trudil, da ne bi gledal nje.

»Grega … A ne boš nič rekel?« je zašepetala. Dvignil sem pogled in pričakale so me oči, polne prezira.

Skomignil sem z rameni.

»Nikogar nimam. Na nikogar se ne morem obrniti,« je rekla.

»Saj so socialne službe, a niso?« sem bleknil, tako da se mi je vmes kar malo zaletelo. Gordana je počakala, da sem se odkašljal.

»Moj brat si,« je siknila. »Naredi kaj. Daj, enkrat v življenju vzemi stvari v svoje roke.«

»Ne govori mi, kaj naj naredim,« sem rekel in zaželel sem si, da bi spet kadil. »Imam vse, kar si želi človek pri mojih letih. Ne govori mi.«

»No, jaz imam pa majhnega otroka, slabo službo in moža alkoholika, ki me tepe,« je zavpila in začela jokati. Pri sosednji mizi so se ozrli, ena deklica s črno obrobljenimi očmi in njen suhljati, dolgolasi fant.

»Jaz sem njen brat,« sem jima rekel in se zelo na široko nasmehnil. Nista odgovorila, samo prazno sta me gledala. Iz ušes so jima visele dolge, tanke bele žičke.

»Ne slišita te,« je rekla Gordana. »Gregor … Prosim te.«

»Mojca ve?« sem rekel.

»Ja, povedala sem ji,« je odgovorila in sklonila glavo. Tega sem se bal, da ji je povedala. Lasje so ji padli na čelo, stegnila je roko in si jih popravila za uho. Spomnil sem se, da sem jo rad frcal po ušesih, ko je bila še majhna. Morda so ji zato štrlela.

»Jaz sem kriv, da ti štrlijo,« sem rekel in zdaj sem jaz začel jokati. Gordana je vstala in prisedla bliže k meni ter me objela.

»Se bom pogovoril z Mojco,« sem rekel, ko sem se pomiril.

»Dobro,« je rekla. »Hvala.«

Gordana je kmalu zatem šla, jaz pa sem spil še eno kavo. Nato se nisem mogel odločiti, če bi spil nekaj kratkega, pa raje nisem.

V avtu sem sedel dolgo, preden sem ga prižgal in se odpeljal.

***

Razmišljal sem, ali je bil tisti rdeči prt prekletstvo. Da ga je mama zato obdržala. Če bi ga menjala, bi ji povedal, kaj si mislim o njej in njenih odločitvah. Ampak dokler je tako zelo žarel na tisti stari leseni mizi, sem bil raje tiho.

Mogoče sem pa tako mislil jaz, da se mi ni bilo treba odločiti in ji enkrat dokončno povedati, kar bi ji moral reči že takrat.

***

Doma me je pričakala Mojca. Sedela je za kuhinjsko mizo in roke je imela prekrižane. Gledala je grdo in njen dolg vrat je bil čudno skrivenčen. Stal sem sredi kuhinje, nato pa opazil, da imamo res lep štedilnik.

»Res lep štedilnik … imamo,« sem rekel.

»Ja,« je odgovorila. »Saj sem ga jaz izbrala.«

»Vem,« sem rekel. »Zato pa.«

»Nehaj,« je rekla. Vstala je.

»Kaj?« sem vprašal.

»Gordana me je klicala, kar najbrž že veš,« je rekla Mojca.

Pokimal sem.

»In?« je vprašala.

Tokrat je ona čakala na odgovor. Počutil sem se slabo in začel sem se rahlo potiti.

»Ne švicaj, ampak povej,« je zasikala Mojca.

»Ja, rekla je, da jo Klemen tepe,« sem odgovoril, kakor hitro sem mogel.

»Bravo, res … Bravo!« je glasno rekla. Pokimal sem.

»Grega!« je zavpila Mojca. »Nehaj s tem!«

V kuhinjo je prišla hčerka Vesna. Okoli oči je bila vsa zabuhla in oblečena je bila v živo rdečo pižamo.

»Kot prt,« mi je ušlo, a tako tiho, da ni nobena slišala, samo malo sta trznili. »A spiš?« sem hitro vprašal.

»Itak, al je sred noči, jutr je šola,« je zamomljala. »Kaj se kregata?«

»Pojdi spat,« je rekla Mojca in še vedno gledala samo mene.

Pojma nisem imel, da sem se toliko časa vozil domov.

»Glede Gordane gre,« sem rekel.

»Zdaj boš pa tamalo tlačil v to?!« je zavpila Mojca.

Hčerki Vesni je čeljust padla do tal. Zadnje čase je bila zelo razborita borka za pravice, saj jo je fant pustil zaradi ene druge, ki je bila bolj suha in to jo je zelo jezilo.

»Jo tisti kurac spet tepe?!« je zavreščala in udarila z nogo po tleh.

»Ne govori ‘kurac’,« sem rekel.

»Pojdi spat,« je pomirjujoče rekla Mojca.

»Boš že enkrat kaj naredil?!« je Vesna spet zarjula in stopila korak proti meni. Zdaj sem se že zelo potil, tako zelo, da mi je bilo nerodno in zato sem se potil še močneje.

»Jaz sem preskrbel to družino,« sem rekel. Hotel sem zavpiti ta stavek, pa ga nisem. Rekel sem ga kot na lep dan, mirno in tiho.

»Če bi bila jaz Gordana, bi tistega kurca sunila nekam, poklicala policijo in se odselila!!!« je zarjula hčerka in začela jokati, Mojca je stekla do nje in jo objela, a jo je mala odrinila in odtopotala v sobo. Ujel sem pogled na njeno obilno rit, ko je zavijala iz kuhinje in ugotovil, da se je res zredila. Nesrečo ima, da ima tako postavo kot Mojca.

»Tako postavo ima kot ti,« sem rekel Mojci.

Bila je pri meni tako hitro, da nisem imel časa niti vdihniti. Njene široke ličnice so zaplahutale pred mojim obrazom.

»Nehaj se izmotavati, a ti je jasno?« je šepnila.

»Ja,« sem rekel.

»Jutri greš do njega,« je rekla. »In mu boš povedal, da ga bomo prijavili policiji. Gordana gre do mame in tamalega bo vzela s sabo. Jutri. Zvečer. Ja?«

»Ja,« sem rekel.

Mojca je odšla tako hitro kot hčerka, samo večja rit je počasneje izginila izza vogala. Jezen sem bil nanjo, ker me je postavila pred odločitev. Vedela je, da se nerad odločam, pa je vseeno to naredila.

Zaspal sem sede za kuhinjsko mizo in sanjal modro nebo, ampak samo jaz sem v sanjah vedel, da je v resnici rdeče.

kot prt in oči in rumene zavese

Mojca me je zjutraj zbudila tako, da me je frcnila po glavi. Na obrazu sem imel dolgo črto, ki je nastala zaradi nagubanega prta. To se mi je zdelo smešno, ampak mojima dekletoma se ni smejalo. Zajtrk smo pojedli v tišini. Hčerka je zaprla vrata avtomobila s posebno prezirljivostjo, ko je pred šolo izstopila iz njega. Po službi sem prišel domov in cela hiša je bila zavita v res gosto, pomenljivo tišino. Vesna in Mojca sta hodili okoli mene, kot da sem kužen in nobena me ni niti pogledala. Za kosilo sem dobil neko res slabo juho. Spomnil sem se na obdobje, ko sem še kadil, in postal zelo nervozen. Vesna je v sobi začela na ves glas navijati glasbo. Mojca je gledala televizijo in menjala kanale.

»Zakaj ne gledaš nečesa?« sem vprašal. »Zakaj samo menjaš?«

»Ker se ne morem odločiti,« mi je rekla, zleknjena na sedežni. Pogledala me je in menjavala kanale.

»Vidiš televizijo?« me je vprašala.

»Ja.«

»Vidiš, kako se menjavajo kanali?«

»Ja.«

»To si ti. Tak si ti. Stalno menjavaš. Nikoli se ne odločiš. A ti je všeč?«

»Ne.«

»Res ti ni všeč?«

»Ne.«

»Zakaj pa potem tako živiš?«

»Nehaj.«

»Glej, to si ti.«

»Nehaj.«

»Ne bom.«

»Ja.«

Mojca je še malo menjala kanale in me gledala.

»Nehaj,« sem rekel.

»To si ti,« je rekla.

Ni nehala. Nikoli ni nehala. Če zdaj ne grem, če ne grem v tem trenutku, vzamem plašč, sedem v avto in se odpeljem do Klemena, bo menjavala kanale vsak dan, vsako minuto dneva, dokler ne bom umrl in v večnosti sanjal šumenje televizijskega ekrana. Mojca me je gledala. Nasmehnil sem se. Zavzdihnila je, odkimala in naprej menjavala kanale.

Vzel sem plašč, sedel v avto in se odpeljal do Klemenove hiše. Na bencinski črpalki sem si kupil cigarete.

***

Šel sem na sprehod, točno po tisti poti, ki sva jo s Klemenom že prehodila. Lepa, ravna pot, med nizkimi drevesi in mimo pajkovskega naselja, kot mi je takrat, na tistem sprehodu, na katerem se je otresel železne srajce, povedal moj svak. Ko sem prišel do njegove hiše, sem si svetil z mobilnikom, tako temno je bilo. V daljavi je ena hiša še imela prižgano luč, pa tudi najbližja Klemenovi je bila. Čisto nasprotje naši vrstni hišici. Iz žepa srajce sem potegnil škatlico cigaret in pokadil enega. V glavi se mi je malce zavrtelo, drugače pa je bil občutek prekrasen.

Ko sem končal s kajenjem, sem globoko vdihnil in potrkal po vratih. Nič. Potrkal sem še enkrat. Luč v daljni sosedi je ugasnila. Hotel sem se že obrniti, ko sem zaslišal zamolkel glas iz garaže.

»Grega, si ti?«

»Ja,« sem rekel.

Garažna vrata so začela drseti sama vase. Tokrat sem počakal, da so se popolnoma odprla in se nisem igral limba. Klemen je sedel v kotu, pri teglcu. V roki je imel prazno steklenico. Ko sem se po turško usedel poleg njega sem videl, da ima v drugi roki Beretto S 92.

»Beretta M 92 je,« me je popravil Klemen.

»Pa Beretta M,« sem mu rekel. »Daj, odloži jo, da se pogovoriva.«

Klemen je bil videti deset let starejši. Temni, gosti lasje so mu štrleli v vse smeri. Smrdel je po alkoholu in po scalini. Okoli ust je bil slinast. Vrtal je vame z motnimi, krvavordečimi očmi.

kot prt

»Po čem to smrdiš?« me je vprašal. Vsako besedo je po pijansko zavil, tako da je zadnje zloge pihnil skozi nos.

»Ne vem,« sem rekel. »Po čem?«

»Po čikih, Gregi!!!« je zavpil in se histerično zarežal ter pomahal s pištolo.

»Strah me je,« sem priznal.

»Ti nekaj povem, Gregi?« je vprašal Klemen in naenkrat se je čudežno streznil, samo oči je imel še vedno krvave

kot prt

»Ne bom razmišljal o prtu,« sem rekel.

Klemen me je preslišal.

»Nekaj ti bom povedal, Gregi,« je še enkrat ponovil. »Nihče nikoli ne preneha s tistim, kar ima res globoko … tukaj.« S prstom se je potrkal po glavi.

»Vsi so bili tako prekleto pametni, ko sem nehal piti,« je rekel in se zahehetal. »Tako kurčevo pametni. Pa ti jaz nekaj povem, Gregi? Vsi smo rdeči pod kožo

kot prt

in vsi se vrnemo točno tja, kjer smo končali in kjer nam je bilo v bistvu zelo lepo. Nekaj imamo, tukajle …« je rekel in se spet potrkal po glavi, »kar nam pripoveduje, da smo navadni pezdetje. In vsak je najraje navaden pezde. Ti si en navaden pezde, ker si spet začel kaditi. Jaz sem en navaden pezde, ker sem spet začel piti in tepsti ženo. Ampak taki smo. In nikoli ne bomo drugačni, ker drugače ne bi bili člani tega zafukanega sveta.«

Še tretjič se je potrkal, tokrat po čelu.

»Tole je članska izkaznica, a veš to, Gregi?«

Klemen je dvignil pištolo in si jo prislonil na glavo.

»No, povej mi, Gregi,« je tiho rekel in glas se mu je zlomil, tako da je moje ime izgovoril kot iz lonca.

»Povej mi – a naj prekinem članarino?«

V tistem trenutku sem se poscal. Smešen občutek, res, prvič po najbrž tridesetih, štiridesetih letih. Kar naenkrat je vroče, potem pa ugotoviš, da je mokro. Klemen tega ni opazil.

»Poglej me, Gregi,« je rekel in pogledal sem ga v njegove

prt

oči in nisem vedel, kaj naj rečem.

»Ne prisili me, da izbiram,« sem rekel.

»Povej, Gregi,« je rekel Klemen in se začel tresti in sopsti, kot bik ki vidi

prt

»Povej mi, Gregi,« je prhnil in zacvilil kot mala mačka in v odgovor je iz gozda nekaj zavreščalo (rdeč črn pajek) in Klemen se je napel in postal v obraz krvav kot prt in jaz bi se še enkrat poscal, pa nisem imel več kaj izscati in sem mu rekel: »Klemen, a veš, da sem nehal kaditi, ko so bili Marlboro rdeči še 360 sit?«

»Pa saj še vedno kadiš,« je rekel. Nekaj časa sva se butasto gledala, nato pa sva se začela režati, najprej sem se začel jaz, nato je povzel Klemen. Sploh nisem vedel, da se reži tako lajajoče, kot pes z odrezanimi jajci.

»Daj še meni en čik,« je med smehom izdavil. »Kakšne pa kadiš?«

»Marlboro prt,« sem rekel.

Klemen se je zresnil. Najbrž je videl na meni nekaj čudnega. Tudi jaz sem začutil nekaj čudnega.

»Poscal sem se,« sem bleknil, kot vedno nekaj bleknem v situacijah, ki so tik pred odločitvijo.

Klemen je zavzdihnil in odložil pištolo.

»Nikoli ne bova drugačna, Gregi,« je rekel. »Ti boš vedno pička, ki se ne bo mogla odločiti, jaz pa bom vedno pijana pička. Tvoja sestra je pa itak isti kurac kot ti. Veš, kolikokrat sem njej naredil ta test s pištolo? Pa je vedno cincala in jokala in vila roke. Samo njej sem rekel, da se jaz ne morem odločiti. Nikoli ni zmogla reči: Daj, ustreli se, prasec. Pa saj,« je rekel Klemen in me prijel za rame, me pogledal s tistimi rdečimi očmi in mi veselo rekel: »Kri ni voda.«

V garaži je bila čista tema, samo čez Klemenove oči je padal snop svetlobe iz luči pred hišo. Zavohal sem postani cigaretni dim, pa scalino, pa alkohol. Bilo je tako podobno kot takrat, dolgo časa nazaj, pri nas doma, še pred Mojco in Vesno, ko je bila Gordana mala punčka, ki je v strahu objemala moje suhe nogice, ko se je iz kuhinje slišalo vpitje in treskanje.

»Se odločim namesto tebe?« sem vprašal.

Klemen me je butasto pogledal. »Kaj pa, Gregi?« je vprašal.

Prijel sem pištolo in ga ustrelil v glavo. Padel je vznak na teglc in kri je odtekala vanj, nato pa se je okoli teglca nabrala kot prt svetniški sij, saj imajo teglci na dnu luknjo.

»Teglci imajo na dnu luknjo, Klemen,« sem rekel. »Tako kot imajo naše glave usta, skozi katera nam teče to, kar hočemo, da teče. Hvala, da si mi odprl usta, Klemen.«

Skozi garažna vrata sem šel nizko sklonjen, a v avtomobilu sem si prižgal cigareto in peljal zares počasi.

Na poti sem povozil pajka.

***

Pred našo staro hišo, kjer sem preživel otroštvo, je bilo tako kot vedno, vse neurejeno in blatno. Bila je smešen osamelec, okoli nje so zrasli bloki, ona pa je vztrajala. Sedel sem v avtomobilu, da sem lahko skadil še enega. Zavit v dim sem stvari videl bolj rdeče. Ko sem pokadil, sem šel do vrat hiše in potrkal.

Mama mi je odprla v tanki spalni srajci in brez lasulje, z glavo kot pregorelo, prašno žarnico.

»Gregi?! A si normalen? A veš koliko je ura?!« je začivkala.

Prerinil sem se mimo nje, skozi mali hodniček pa do kuhinje, kot v mladosti, ko sem tekal po tej hiši, katere vonj se mi še vedno zažira v sanje. Sedel sem za mizo, pogrnjeno z zbledelim rdečim prtom. Mama se je postavila ob štedilnik in me čukasto gledala.

»Kje je Gordana?« sem vprašal.

»Pri prijateljici,« je rekla. »Tudi malega je vzela s sabo. Rekla je, da ji hiša smrdi. Ne vem, kaj je mislila. Že dolgo je ni bilo. Tudi tebe ni bilo dolgo,« je rekla, moja draga mama, in sedla nasproti mene. Bila je veliko manjša kot takrat, ko mi je rekla, naj se odločim. Veliko manjša, veliko starejša. Nad mizo je nizko visela stara luč, v katero sem se tolikokrat zaletel, ko sem plezal po kuhinji. V velikih očalih, ki si jih je mama nataknila, je odseval prt.

»Vesela sem, da si prišel … pa čeprav tako pozno,« je rekla.

Nasmehnil sem se. Lahko bi še sedel nekaj časa in ji kaj povedal, kot ponavadi. Lahko bi. Ampak nisem

Počasi sem vstal in iz mize z enim zamahom pometel pepelnik, poln ogorkov, Slovenske novice in etui za očala. Mama je kriknila. Malo sem še postal in jo gledal, kako je zares miniaturna v primerjavi s svojim sinom, ki ga je vsa ta leta preganjala v sanjah. Z eno roko sem prijel prt, z drugo jo zgrabil za vrat, tako da je bila primorana odpreti usta. Z vso silo sem ji zatlačil pregrinjalo v goltanec in začutil, kako se ji je snela proteza.

»Še vedno ga nisi zamenjala in čeprav si bolna, še vedno nisi nehala kaditi,« sem rekel, dokaj mirno, na kar sem bil ponosen. »Se spomniš, draga mama,« sem govoril in ji tlačil prt v usta, »se spomniš, ko si me spraševala, ko sem bil še čisto majhen, se spomniš,« sem rekel in z glavo trčil v luč, da se je divje zazibala in metala dolge sence po kuhinji, »se spomniš, ko si me spraševala, koga naj raje ubiješ – očija ali sebe? Ker te je tepel, si rekla, in bi bila tako rada mrtva, ampak hkrati bi rada, da bi bil mrtev on? Se spomniš? In jaz sem jokal,« sem šepetal s skrhanim glasom in jo gledal v krvavo rdeče oči, ki so se širile in širile

kot v sanjah s prtom

»In sem rekel, da nobenega, da imam oba rad, ker ima oči mene rad in je do mene dober, ampak ti si hotela, da se odločim, jaz pa se nisem hotel in potem je oči nekega dne šel in si rekla, da se je oči odločil namesto mene.«

Prenehal sem vanjo tlačiti prt, saj je postala nenavadno mirna. Prijel sem ga za rob in ga potegnil, mama pa je zasopla, padla na kolena, se z glavo udarila ob mizo in začela bruhati, luč se je še vedno zibala in njeno skrivenčeno senco enkrat daljšala, enkrat krajšala, daljšala, krajšala, kot prikazni se ji je glava razvlekla čez cel zid, pa zmanjšala, pa razvlekla, pa zmanjšala …

»Takrat, draga mama,« sem rekel, »takrat bi ti moral reči, da ustreli najprej tastarega, nato pa še sebe. Zdaj vem, da bi se moral odločiti. Ampak vsaj to vem, da Klemen ni imel prav,« sem rekel. »Človek se spremeni. Poglej mene, mama« sem rekel, ponosno, in še enkrat ponovil, glasneje: »Poglej mene, mama!!!«

Mama je dvignila glavo. Oči je imela zabuhle od solz in take je še nisem nikdar videl. Njena senca na steni je imela več moči in razumevanja od nje. Bila je nekdo, ki ni več nič.

»Odločil sem se,« sem rekel in se še enkrat nasmehnil.

Ko sem odhajal ven, sem tiho zaprl vrata za sabo, nato pa celo pot do doma prevozil z ugasnjenimi lučmi in avto podrgnil ob zaščitno ograjo.

Pa prt sem vzel sabo. Tik pred domom sem se ustavil in ga hotel odvreči, ampak sem ga raje zložil in ga dal v predalnik.

To odločitev bom sprejel kasneje.

Zdaj lahko to rečem.

Nasmehnil sem se.

***

Najbrž so jo zbudila garažna vrata.

Mojca se je tiho in iznenada pojavila na trati pred hišo.

»Kaj je z avtomobilom?« je nervozno rekla. Prižgal sem si cigareto in jo pustil, da je zgroženo postopala okoli toyote in pregledovala škodo. Ko sem potegnil prvi dim, se je sunkovito obrnila in bila v dveh korakih tik pred mojim nosom.

»Spet kadiš?« je zaskovikala.

»Ja,« sem rekel. »Pojdi noter, prehladila se boš.«

»Kaj je bilo s Klemenom?« je vprašala.

»Jutri ti bom povedal, pojdi notri,« sem rekel.

»Danes mi boš povedal,« je začela, z glasom, ki je škripal kot pljuča moje mame. »Danes, si slišal, nič več ne boš prelagal odgovornosti, ne boš menjaval kanalov, odločil se boš in mi povedal, Gregor, jebemti, Vesna je spet jokala zaradi tebe, ker moraš bit stalno taka mevža …«

Govorila je vse glasneje, jaz pa sem odvrgel cigareto na tla, jo potacal, globoko vdihnil, pogledal Mojco, se nasmehnil.

Mojca je utihnila.

Dvignil sem roko in jo s pestjo udaril v obraz, tako da se je opotekla in padla po tleh. Ležala je na nizki travi, opirala se je s komolci, glavo je imela sklonjeno. Začela je ihteti. Prižgal sem si še eno cigareto, nato pa ji ponudil roko. Sprejela jo je. Ko sem jo dvignil, sem jo prijel za brado in ji obrnil obraz v levo, v desno. Mala podplutba, ki bo kasneje postala modra.

»Mala podplutba, ki bo kasneje postala modra,« sem rekel. »Pojdi spat.«

Brez besed se je pobrala v hišo. Potegnil sem iz cigarete. Pri sosedih se je prižgala luč. Pred vhodnimi vrati je stal debeli, bradati sosed in me gledal. Nato je čisto počasi prištorkljal do mene.

»Lahko prosim za en čik?« je rekel.

Dal sem mu ga, mu ga prižgal in ga gledal, kako kadi. Ko je končal, se mi je nasmehnil.

»Moja mi ne pusti, da kadim,« je rekel. »Enkrat ji bom pokazal, kot ste ji vi. Enkrat ji bom.«

Obraz se mu je raztegnil v množico prijetnih gub.

»Tikaj me,« sem rekel. Pomirilo me je, da je prišel do mene. Da ima nekdo tak problem kot jaz. Vesel sem bil.

Pokimal je, mi podal roko in se počasi odpravil v hišo. Gledal sem ga, kako je prižigal in ugašal luči, v kuhinji, v kopalnici, dokler ni njegova hiša dokončno zaspala.

Zaprl sem garažna vrata in noč spet prespal v kuhinji. Vstal sem, še preden sta se moji dami zbudili.

***

S toyoto sem naredil nekaj krogov po mestu, nato pa jo odpeljal k mehaniku. Gledala sva avto in kadila.

»Ne bo dragu,« je rekel mehanik.

»Kaj pa, če mi ga še prebarvate?« sem rekel.

Skomignil je z rameni in odracal v garažo. Sveže jutro se je kopalo v modrem nebu. Mimo se je peljalo nekaj avtomobilov in vsakega sem pozdravil z dvignjeno roko. Eden je potrobil. Eden je pomežiknil z lučmi, jaz pa sem mu pomežiknil nazaj z očmi. Večina jih ni naredila nič.

Mehanik je prišel nazaj. Kihnil sem.

»Na zdravje,« je rekel.

»Hvala,« sem odvrnil.

»Gregor?« je vprašal.

»Ja,« sem rekel.

»Mislu sem, da me ne poslušate, ste bil mal čudn,« je rekel in me previdno motril z drobnimi očesci.

»Brez skrbi, poslušam,« sem rekel in se nasmehnil.

»Dobru,« je rekel. »Kakšno barvo pa bi?«

Pogledal sem v nebo in se nasmehnil.

»Odprite predalnik v avtu,« sem rekel. »Notri je nekaj … No, saj boste videli. Tako barvo bi.«

»Saj lahko še razmislte,« je rekel mehanik.

Še vedno sem gledal v nebo.

»Ne,« sem rekel. »Ni treba.«

»Pol ste se odločil?« je vprašal.

»Ja,« sem odgovoril. »Odločil sem se.«

Začel sem gledati v sonce, in ko sem zaprl oči, sem videl rdečo, ne pa več mame.

Klemenu sem naredil uslugo. Kdo pa bi rad živel v svetu, ki se odloča namesto njega.

2

Ko sem odprl oči, sem zagledal strop.

»Zdaj sem doma,« sem si glasno rekel. »V ulici Ivana Modrasa. Zbudil sem se in sem doma, v ulici Ivana Modrasa. Kdo je bil Ivan Modras? Ne vem. Kje je mama? Ne vem,« sem rekel. Soba je bila majhna, nič ni odmevalo. Nekaj me je stisnilo v prsih.

Skozi okno sem malo strmel v sosedovo hišo, da sem prišel k sebi in izostril sliko. Ulica je bila mokra, ponoči je deževalo. Neka mala otroka sta tekmovala, kdo bo zadrsal dlje, obuta v svetleče bele teniske, in mačke so se jima smukale med nogami.

***

Ko sem prišel v kuhinjo, je stari še spal. Na drugače čisto prazni in svetleče pobrisani mizi je bil nalepljen rumen listek, na katerem je pisalo:

»Najdi si službo.«

Spomnil sem se, kaj mi je sosed rekel. »Je tastar že nagarbal mamo?« Pred oči sem si narisal očeta, to veliko, mehko, vedno utrujeno kepo slabega zdravja. Ni šlo skupaj.

Še enkrat sem pogledal listek in ga vrtel po rokah. Pisava je bila gotovo od očeta, krevljasta, napisana z debelim, črnim flomastrom. Poklical sem Ladota.

»Kava?«

»Ja,« je odgovoril.

Listek sem zmečkal in ga vrgel v koš.

***

Pred hišo sem pozdravil mulca in mulo, ki sta se drsala po asfaltu. Čudno sta me gledala in si grizla nohte. Mačke so se začele smukati pod mojimi nogami in ena mi je pustila sivkaste dlake na kavbojkah. Iz hiše, kjer je stanoval Borut, je pridrobencljala ženska sredi tridesetih in blond čop ji je vihral okoli drobne glave. Prijela je mulca in mulo za roke in rekla:

»Teniske si bosta uničila.«

»Ne bova,« je rekel mulc in ji pokazal jezik.

»Ne bova,« je rekla mula in ji pokazala jezik.

Ženska se mi je nasmehnila in vrnil sem ji »ah, ti otroci!« smehljaj. Odpravil sem se do avtomobila da mi ne bi bilo treba gledati upora malih ljudi, ki se je z vreščanjem punčke in preklinjanjem fantka že začel, in razmišljal, kdaj se je Borut odselil.

Bil mi je všeč, ta osamljen čudak, čeprav sem ga imel na sumu, da v kleti skriva trupla.

***

Z Ladom sva sedela na terasi lokala in gledala v prazno. Po reki, ki je tekla mimo, je priplavalo napihnjeno truplo pajka. Na njem je sedel ptič, okoli njega so se nabrale alge. Vsi, ki smo sedeli na terasi, smo malo gledali vanj in bili tiho, ko je priplavalo mimo, nato smo za trenutek pogledali stran, da je odplavalo, potem pa nadaljevali pogovor.

»Prav mu je, pajku,« je rekel Lado.

»Saj ne veš, če je česa kriv,« sem rekel. »Pač mrtev je.«

Lado je skomignil in srknil iz skodelice.

»Ponavadi vsi tako rečejo. Pa bom jaz tudi,« je odgovoril.

Presedela sva večino dneva in bila tiho.

***

Ko sem prišel domov, je oče sedel za mizo v jedilnici. Trebuh je imel tako velik, da mu je brada počivala na njem. Z roko si je šel skozi goste, sive lase.

»Si našel službo?« me je vprašal.

»Ne še,« sem odgovoril.

Vstal je, potem pa zasopel, se dvignil, sedel nazaj, še enkrat zasopel, se še enkrat dvignil. Nisem mu pomagal. Vedno je bil rad samostojen. Nikoli ni prosil za pomoč. Če si mu jo ponudil, je to vzel kot največjo žalitev.

Končno je vstal in nekaj časa globoko dihal. Gledala sva se in predvideval sem, da oba razmišljava o tem, kaj bi si rekla. Hiša je bila tako zelo prazna kot še nikoli. Morda zaradi mame, morda zato, ker je bil zunaj tako neumno prazen dan. Zdelo se mi je, da moram nekaj narediti, zato sem zažvižgal. Zvok se je nerodno odbil po sobi in tišina, ki je sledila, je bila še bolj butasta, ker v sebi ni imela samo zadrege nad preteklostjo, ampak tudi čuden pisk, ki sem ga pred trenutkom stisnil iz sebe. In ko sem hotel vse skupaj končati s še enim žvižgom, je vskočil oče.

»Nekaj bi ti pokazal,« je rekel in me prijel za roko.

***

V očetovi delovni sobi je bila na masivni leseni mizi vojska gumijastih medvedkov, tistih, ki jih kupiš v trgovini, v vrečicah, nato jih odpreš in vsi so zlepljeni skupaj v pisane grudice sladke želatine. Oče pa jih je razločil in vsak medvedek je bil zdaj samostojen vojščak.

Rdeča armada proti zeleni armadi. Razporejeni so bili v zanimive formacije.

»Aleksander Veliki,« je rekel oče. Pokimal sem, kot da vem, kaj ima Aleksander Veliki tukaj zraven.

Na polici nad mizo je bila vojska cigaret. Postavljeni so bili na filter, kot zelo suhi generali, ki nadzorujejo bojišče.

»Za vsakega vem, kako mu je ime,« je rekel oče. »Vprašaj me. Daj no.«

Pobliskal je z očmi.

»Vprašaj.«

Nagnil sem glavo.

»Osmi v peti vrsti,« sem rekel.

»Matic,« je izstrelil oče.

»Peti v tretji.«

»Staš.«

»Šesti v sedmi.«

»Nejc.«

»Četrti v prvi.«

»Jakob.«

»Osmi v peti.«

»Matic. Ne preizkušaj me.«

Bil je užaljen.

»Oprosti,« sem rekel.

Odmahnil je z roko in pristopical do velike, starinske omare ob zidu.

»Še tole,« je rekel.

Odprl jo je.

V njej so bile zložene steklenice z vinom. Vsaka je bila naslonjena na leseno desko, tako da so poševno ležale in vratove stegovale proti stropu.

»Topovi,« sem rekel.

»Artilerija,« me je popravil.

Nekatere steklenice so bile odprte in prazne.

»To bitko še vedno izgubljam,« je žalostno rekel.

Nekaj časa sem še strmel v steklenice. Vse so bile brez nalepk, iz temno zelenega stekla. Obrnil sem se proti očetu.

»Kje je mama?« sem vprašal.

»Ne bom ti povedal,« je rekel.

»Moraš,« sem rekel. »Ne vem, kaj se greš. Veš, kaj mi je rekel sosed? …« sem začel, ampak ni mu bilo do tega pogovora.

»Prisili me, da povem!!!« je zavpil. Bliskovito, kar lahko pod tem pojmom glede na njegovo postavo razumemo, je stekel do mize in počepnil, da so mu kolena zaječala kot goneča se mačka in samo njegova velika glava z rumenimi očmi je kukala na bojno polje. Previdno je prijel zelenega medvedka in ga premaknil naprej. Strmel je vanj, v njegovo novo pozicijo, in si grizel ustnico, kot da tuhta. Potem se je nasmehnil in sam sebi pokimal. Bil je zadovoljen.

»Premakni,« je rekel.

»Kje je mama?« sem vprašal.

»Premakni!!!« je zarjul. Stopil sem do mize in premaknil rdečega medvedka.

»Neveljavna poteza,« je rekel oče. »Daj ga nazaj. Zapravil si jo.«

Zavzdihnil sem in ga premaknil nazaj.

Oče si je vzel nekaj minut za premislek. Tišino je rezalo le njegovo hropenje. Potne kapljice so se mu nabrale na čelu. Končno je prijel zelenega medvedka iz prve vrste, ga privzdignil, malo počakal, nato pa ga previdno postavil nazaj.

»Ne … ne,« je zasopel.

Hotel sem nekaj reči, pa me je z dvignjeno roko ustavil. Nato jo je počasi spustil, prijel medvedka iz druge vrste in ga postavil tik pred prvo vrsto rdečih medvedkov.

»Pojej svojega,« je rekel. »Ubil sem ti ga. Pojej ga.«

S prstom je frcnil rdečega medvedka, da se je prevrnil.

***

V tem trenutku bi se lahko obrnil in odkorakal, ven iz sobe, iz hiše, po ulici, ven iz mesta in potem dalje in dalje, samo da me ne bo ob njem in ob teh čudaškostih, ki jih je imel, že ko sem bil srednješolec, samo takrat, ko ga je mama držala nazaj, niso bile tako zelo izrazite. Najbolj se spomnim piknika, ki ga je določila mama, najbrž sem bil v tretjem letniku srednje šole in res je bilo nenavadno, da bomo imeli piknik v naravi, kar tako, brez razloga. Pri nas se ni nikamor šlo brez razloga, ker je nad tem bedel oče.

»Dopust je dopust, nedelja je nedelja,« je govoril. Takrat smo res kam šli, na skrbno organiziran izlet z avtobusom, na morje, v vrstne hišice in varovano plažo.

»Kampiranje je za klošarje,« je govoril oče.

Ampak ta piknik je bil mamino maslo. Slišal sem jo, kako se je po telefonu pogovarjala s prijateljico in se je pritoževala nad temi organiziranimi oblikami počitka in da bi ona rada vsaj enkrat šla nekam, kjer ne bo vedela, kaj jo čaka. Prijateljica ji je očitno priporočila nek prostor za piknike in mama si ga je zapisala na listek. Ko je odložila telefon, me je pogledala in se mi nasmehnila.

»Na piknik bomo šli,« je rekla.

Oče se je, začudoma, strinjal.

Peljali smo se in bil je lep sončen dan, kaj drugega ni za povedati. Nenavadna je bila le ta očetova sreča, taka kot takrat, ko gremo na kakšnega od njegovih dogodkov. Med vožnjo si je veselo mrmral, mama pa ga je sumničavo opazovala. Meni je bilo vseeno in sem sms-al Petji, s katero sem takrat hodil.

Oče je parkiral avto ob cesti in peš smo nadaljevali pot proti reki Krki, kjer naj bi se nahajal ta famozni prostor za druženje. Pol ure smo hodili ob vodi in veje vrb so se nam lepile po obrazih.

»Izgubili se bomo,« je rentačil oče.

»Nič hudega,« je rekla mama, vsa srečna.

Nekje v zelo visoki travi smo srečali starega čikota z zelo porjavelim obrazom in manjkajočim uhljem, ki nam je povedal, da je do prostora samo še nekaj sto metrov. Oče se mu je zahvalil in mu dal roko, kar mi je bilo čudno glede na to, da se ponavadi za tako uslugo le pokima. Mama ni nič opazila. V vsaki roki je nosila en stolček in skoraj tekla, z očetom, ki je nosil hladilno torbo, jaz pa sem za sabo vlekel zložljivo mizico, sva ji komaj sledila.

»Vroče je kot v pajkovi mreži,« je sopihal oče.

»Se vama tudi zdi, da se nekaj žge?« je vprašala mama.

In ko smo končno, po prebijanju čez še višjo travo in mimo nečesa, kar je zelo spominjalo na pajkov brlog, prišli do piknik prostora, je bilo tam vse pripravljeno. Ne samo to – stari čiko z manjkajočim uhljem je na žaru pekel čevapčiče. Mama je obstala in spustila stole, oče pa jo je zmagoslavno pogledal:

»Našel sem listek in sem si rekel, da moram ukrepati,« je razložil.

Vse, kar smo vlekli s sabo, je bilo že tam, na urejenem in pokošenem travniku sredi gozdička. Mizica, na kateri je bila šobska solata. Stoli. Radio na baterije. Oče je iz žepa izvlekel sprej proti komarjem in mi ga podal, nato pa mi pokazal na mizico, kjer je bil že odprt in postavljen šah, ki je takrat nadomeščal dandanašnjo vojno z medvedki.

»Se greva?« je vprašal.

Nisem vedel, kaj naj rečem. Pogledal sem mamo, ki ji je obraz čisto upadel.

»Sandokan,« je rekel oče in pokazal proti starčku, ki je pekel meso. »Vse je zrihtal.«

Mama se je brez besed obrnila in stekla v gozd.

Našla sva jo čez dobro uro ob cesti, blizu našega avtomobila. Sedela je pod avtobusno postajo, tisto staro, rumeno, z okroglo luknjo, da si lahko videl skoznjo. Nobene vasi ni bilo ne na levo ne na desno, samo njive so se brezskrbno razprostirale pred nami. In vroče je bilo tako zelo, da mi je znoj kapljal na mobitel in ena izmed tipk mi je nehala delovati med pisanjem sporočila Petji. Zavzdihnil sem in ga spravil v žep. Cela situacija me ni presenečala. Vedno sta se šla te igrice, očetova kontrola in mamina želja po svobodi. V resnici pa si ne en ne drug čisto zares ni upal nikamor.

»Pridi, no,« je mami prigovarjal oče, ki mu je bilo malo žal.

Trmasto je odkimala.

»Kako boš pa domov prišla?« je še enkrat poskusil oče.

Mama ga ni niti pogledala, samo sedela je na postaji in strmela v cesto pred sabo.

»Avtobus gre,« sem rekel.

Tamov avtobus je prihrumel na postajo, škripajoče ustavil in čakal. Logično bi bilo, da bi mama sedla vanj, bila je edina na postaji in to je bil edini avtobus, ki je vozil na tej liniji, zato je potrobil in počakal še malo dlje. A mama se ni mogla odločiti. Gledala je malo očeta in mene, malo avtobus. Nato je spet začela trmasto strmeti v cesto. Voznik je odprl vrata in rekel:

»A greste al ne greste, guspa?«

Mama ga je pogledala, odprla usta, pa jih spet zaprla. Voznik je skomignil, zaprl vrata in avtobus se je odpeljal in zavil mamo v oblak sivkastega izpuha. Oče se je trudil in ji je še nekaj časa prigovarjal, nato pa sva sedla v avto in se odpeljala domov. Pozno zvečer sem slišal ropotanje vrat in mamin glas, kako se dere na očeta. Takoj sem zaspal.

Pomembno je bilo le to, da je prišla domov.

***

Danes pa je ni. Samo jaz, oče in cela vojska njegovih grehov, ki čaka na spopad.

»Pojej ga,« je rekel oče in pokazal na rdečega gumijastega medvedka. Stopil sem do mize, prijel padlega vojaka in si ga zmašil v usta. Bil je čudnega okusa in poln prahu.

»Ha,« je rekel oče. »Izgubljaš bitko. Jaz je ne več. Že dolgo ne.«

Zmagoslavno me je pogledal in mi pomignil, da sem na potezi. Počasi sem stopil nekaj korakov nazaj in odprl omaro. Oči so se mu razširile v dvoje velikih, plesnivih hlebcev sira.

»Kaj delaš?« je zahropel.

Prijel sem steklenico skupaj z lesenim podstavkom in jo obrnil proti mizi, ki jo je oče spremenil v bojišče.

»Kje je mama?« sem rekel z grozečim glasom.

»Ne moreš …« je zašepetal, bled kot stena. »To … to je proti pravilom. Šele po peti rundi se sme … z artilerijo … šele po peti …«

»Kje je mama?!« sem zarjul.

»Ne smeš!!!« je zavreščal in se zgrabil za lase.

Ustnice sem uvil v šobo in globoko vdihnil skozi zobe in slino, da je zacvrčalo kot vžigalna vrvica.

»Ne!!!« je zakričal.

Pihnil sem skozi usta.

»Puf,« sem počil in trznil s steklenico, kot bi imel puško v rokah.

Oče je dvignil pesti in jih s krikom spustil na svojo rdečo vojsko. Medvedki so se razleteli po sobi. Tiste, ki so ostali na mizi, je z bliskovitim gibom pometel v dlan in si jih zatlačil v usta.

»Poglej, kaj si storil,« je momljal. »Poglej.«

Žvečil je s tako silo, da so mu žile na čelu izstopile. Solze so mu tekle po napihnjenih licih. Vame sta se zalezli tista posebna nerodnost in žalost, ki ju čutiš ob stiski staršev, ki nikoli ne smejo obupati, ker so pač starši, ampak se jim to vseeno kdaj pa kdaj zgodi. Stopil sem do njega in mu pomagal, da je vstal. Nekaj časa je še žvečil, obrnjen stran od mene, nato pa s studom izpljunil ogromno rdečo kepo, ki je pristala na vojski zelenih medvedkov. Pogledal me je.

»Deus ex machina,« je rekel. »Izgubil si.«

Pobesil je glavo in začel jokati. Tresel se je in tresel, sopel in sopihal. Stal sem tam in molčal, dokler se ni pomiril.

»Pojdi v trgovino in kupi kruh, mleko in maslo,« je rekel in pogledal z rdečimi očmi. »Odnesi fasungo stari Bredi. Še veš, kje živi?«

Prikimal sem.

»Bodi prijazen. Vsa čudna je že, vešča preperela. Denar ti bo dala ona.«

Zravnal se je, me pogledal in mi salutiral. Poskusil sem mu salutirati nazaj.

»To bova še vadila,« je rekel.

Stal sem v sobi in gledal na bojišče po boju, dokler niso njegovi koraki v zgornjem nadstropju utihnili. Poskusil sem pobrati nekaj medvedkov in se nato premisli. Raje sem pospravil steklenico, s katero sem mu zadal poraz, in se odpravil v trgovino.

***

Stara Breda mi je odprla po dolgem trkanju. Oblečena je bila v rjavo haljo in sive lase je imela napihnjene po glavi kot ponesrečeno ptičje gnezdo.

»Bi gledal filme z mano?« me je vprašala.

»Ne, hvala,« sem rekel in ji pomolil vrečko.

»Kje je pa oče?« je vprašala in jo vzela.

»Utrujen je,« sem rekel. Kakorkoli čudna je že bila, vedela je za čisto vse ljudi v naši ulici. Vse. O vseh. In še preden sem se spomnil, ravno ko mi je misel šinila v glavo, da bi vprašal, mi je povedala sama.

»Ja, utrujen je, odkar je mama pobegnila s tistim zidarjem.«

S svojo sivo sovjo glavo je odkimala, kot da ne more verjeti. Naredila je zarotniški korak proti meni in mi pomežiknila.

»On sam mi je povedal,« je rekla. »Take stvari se morajo povedati.«

Brez pozdrava in brez denarja je zaprla vrata. Gledal sem v njeno hišo, desetkrat preveliko za staro vdovo. Bila je edina stara gradnja, opečnata, čudaška bajta, ki je štrlela iz drugače generičnih vrst hišic kot gnojni tur.

Šel sem na sprehod v gozd in nekaj mačk mi je sledilo, potem pa so se pred gozdom obrnile. Mačke se bojijo pajkov.

***

Hodil sem po ozkih poteh med visokimi drevesi, svetlo rjavo streho listja, ki mi je padalo po obrazu, če sem se mu nastavil. Prižgal sem si cigareto. V daljavi sem videl senco z dolgimi nogami, ki se je neslišno premikala. Sedel sem na štor. V gozdu, ko pada noč, je lepo. Vse se drugače sliši in drevesa izgubijo krošnje, nad tabo se razpne temno krilo, umazano z belimi pikami. Mislil sem na očeta in na mamo. Vrnil sem se v svet, s katerim sem izgubil stik, in zdaj, ko sem ga hotel zaprositi, da ga spet skupaj najdeva, sem ugotovil, da se svet ne bo dal kar tako. Ko sem hodil domov na redke obiske, se mi je zdelo, da se ni spremenilo nič. Pa se je.

Ko sem prišel iz gozda, sem poklical Petjo.

»Bi seksala?« sem jo vprašal.

»Mogoče,« je rekla. »Greva najprej na pijačo.«

Kljub temu da sva dogovorjena občasna spolna partnerja, se mora igrati žensko z vsemi pravili, nedosegljivostimi in muhami. Odločil sem se, da ji bom na bencinski kupil bonboniero, ker se potem v postelji vedno bolj potrudi.

***

Takoj ko sem zavil na ulico, sem v daljavi videl postavo pod lučjo, silhueto, ki je stala tako mirno, kot da bi me čakala. Hodil sem dalje in se trudil, da ne bom ujel njegovega ali njenega pogleda, ko bom prišel mimo. Pajkov se nisem nikoli bal. Ljudje so jih vedno imeli za dežurne krivce, jaz pa sem vedel, da jim je preprosto neprijetno, ker so pajki pač nepredvidljivi. Pa saj se tudi te prikazni nisem bal. Samo dovolj sem imel vseh dogodkov in pogovorov za nocoj.

In ko sem bil že čisto vzporedno z njim ali njo, me je postava poklicala po imenu. Obrnil sem se. Pod ulično svetilko je stal Borut in me zmedeno motril s podolgovatimi očesci. Tisti Borut, v čigar hiši je zdaj živela ženska z mulcem in mulo, ki imata svetleče bele teniske. Borut je bil oblečen v pižamo, iz ust pa mu je štrlela zobna ščetka.

»Živijo,« je zamomljal.

»Živijo,« sem odzdravil. »Mislim sem, da si se odselil. In … nekaj imaš okoli … okoli ust,« sem pokazal z roko, na penasto oblogo na Borutovi bradi.

»Vem,« je rekel. Vzel je ščetko iz ust in mi jo pokazal.

»Zobe si umivam,« je pojasnil.

»Sredi ulice,« sem rekel.

Gledala sva se, dva človeka sredi ulice v noči, eden z zobno ščetko v roki.

»Borut!« je nekdo zavpil.

Izza mene je priteklo žensko bitje in prijelo Boruta za roko. Bila je tista blondinka, ki sem jo srečal zjutraj.

»A … a lahko nobenemu ne poveš? Prosim,« je rekla. »Malo je … včasih … saj veš … čuden,« je rekla. In še enkrat, zelo upajoče in zelo poudarjeno, dodala: »Saj veš.«

»Vem,« sem rekel.

»Poročil sem se,« se je oglasil Borut. »Dva otroka imam,« je še dodal.

»Jaz sem Suzana,« je rekla ženska, mi podala roko, nato pa poljubila Boruta na glavo kot dojenčka in ga odvlekla za sabo nekam v temo.

Borut. Poročil se je. Nikdar si ne bi mislil. V teh nekaj letih moje odsotnosti je iz osamljenega čudaka zrasel v družinskega moža. Ki si umiva zobe sredi ulice, ampak pustimo podrobnosti.

Doma sem vzel očetov avto in se odpeljal v mesto.

Senca

Vidim njeno senco, ki se prilepi na steno kot vlažen poljub na moj obraz. Vzvalovi. Naježim se. V kopalnici je luč modra, na hodniku oranžna. Na steni je oranžna črta, v kateri je senca, kot da tam prebiva. Modra luč vrže mojo senco in obrnem se tako, da sta najini senci na isti steni. Začuti, da jo gledam v njeno silhueto. Vzvalovi.

»Hej …« rečem.

Sence ni več. Zapnem hlače in potegnem vodo. Senca na steni ponovi za mano. Obrnem se, stopim do umivalnika. Pogledam, vidim sam sebe. V ogledalu ni sence, je odsev. Tako navaden, da ga ne prenašam več. Umijem si zobe, tako da se postavim pred luč na hodniku in gledam, kako si moja senca umiva zobe na ploščicah v kopalnici. Peneča se zobna pasta mi kaplja po pižami in preprogi. Za trenutek se mi zazdi, da se je vrnila.

A ko se obrnem, sem čisto sam, človek, ki si zobe umiva na hodniku.

***

»Samo pravim, da naj majo iste pravice kot mi. Iste, a razumeš? Pičkarija. A je kdo reku, da so kaj posebnega? Noben. Oni hočjo bit nekaj posebnega. Jaz bom velko temno …«

»Jeger kola …«

»Malo temno …«

»Dario, a nismo že dostikrat o tem …«

»Jebi se, a ti je jasno?«

»Jasno.«

»Moj stari ata je enega ustrelil, ker so mu kradli zajce. Bili so zmenjeni, da se zajce pusti na miru. Pa ga je ustrelil s šibrovko, tako da je imel šibre v zadku, ha ha …«

»Hihihihihih.«

»Res, v tisti kosmati riti. Potem so ga pa še njegovi lastni nalomili, ker je kršil pravila. Samo to hočem, da upoštevajo pravila. Samo to pravim.«

»Ne moreš kar streljat na njih.«

»Ma saj niso ljudje.«

»Hihihihihih.«

»A ti je všeč ta štorija, mala?«

»Smešen si, Dario.«

Mali je Dario vedno smešen. Ime ji je Tina in je noseča z Dariom.

»A me poslušaš, pederček?«

»Ja, poslušam te, Dario.« Jaz mu ne rečem pederček nazaj, ker ne razume heca, jaz ga pa moram.

»A me res poslušaš?«

Povej, pička ti primitivna materina ti jebem, pofukani kreten prepotentni, jajca ti bom odrezal in jih tvoji glupi pički stlačil v goltanec in gledal, kako se duši!

»Seveda te. Povej.«

»Enkrat bom enega izmed njih lastnoročno zadavil. Samo čakam na to priložnost.«

»V redu.«

»Hihihihih.«

»Točno tako.«

»Hihihihihih.«

»Ajde mala, greva.«

»Hihihihihih. A gre on z nama?«

»Ne, hvala, Tina. Mam druge stvari.«

»Ti nimaš drugih stvari, pederček. Ti sploh stvari nimaš.«

To, dragi Dario, pa je čista resnica. Edino danes … se je senca drugič vrnila. Tokrat je ostala malo dlje, ampak vseeno je pobegnila takoj, ko sem se obrnil. A vseeno … vrnila se je.

»Hecam se, pederček. Ajd.«

»Ajd.«

»Hihihihihih.«

Nocoj si spet umivam zobe. Najprej na hodniku, nato v kopalnici. Sence ni.

***

V službo pridem točno, oddelam vse. Končam pet minut prej. Zapeljem domov sodelavko, ki mi po poti razlaga o otrocih. Rada ima svoje otroke. Ne poslušam je, ker je naporno biti del sveta, o katerem niti razmišljati nočeš, kaj šele, da bi ga živel.

Ta večer je k meni na obisk prišel Dario. Oglasil se je prvič, ker ga nisem v bistvu nikoli povabil, dokler se ni povabil sam. A nekatere ljudi preprosto dobiš za celo življenje, kot materina znamenja ali kronične bolezni. Bil je moj sodelavec v pisarni, ki jo je nato kmalu zapustil. Zdaj nima službe, je pa bogatejši kot kdajkoli prej. Pričakuje drugega otroka. Vedno se oglasi s steklenico frankinje, ki ima tako debel vrat kot so debeli njegovi prsti. Veliko mežika in pljuva, ko govori.

»Zakaj nimaš babe, pederček?« me je vprašal tistega zimskega večera, ko je sedel za mizo in sem mu natočil kozarec vina.

Gledal sem v tla.

»Zakaj ne greš nikoli ven z mano in Tino? Ali pa samo z mano? A ti je Tina všeč? A bi fukal mojo babo?!«

Nisem mu odgovoril, samo skomignil sem, kar je razumel kot neke vrste pritrditev in s pestjo je nekajkrat udaril po mizi ter kričal, da mu pederček ne bo fukal babe. On je pač človek, ki ve vse o vsakomur. Počakal sem, da mine. Minilo je.

Ko je pljuvanje za silo zajezil, je nadaljeval: »Zakaj si skos sam, pederček? Sediš v tej bajti … in delaš … Kaj delaš? … Od koga je bajta? Kolk časa si sploh v tej bajti?«

»Z maminim denarjem sem jo kupil.«

»Kje je mama?«

»Umrla je.«

»O pizda … Sorry, stari.«

»Pred dvema letoma.«

Potem ni točno vedel, kaj naj reče, pa mi je vseeno stisnil roko. Druživa se pet let in niti enkrat me še ni vprašal ničesar o meni. Ni vedel, da sem se v to bajto preselil, ker nisem hotel živeti tam, kjer sem živel skupaj z mamo. Nekaj časa sem poskušal, pa sem bil vedno tako sam. Ko sem se preselil, sem bil še vedno sam. Samo tega občutka, da nekaj manjka, ni bilo več.

***

»Pridi ven z nama s Tino,« se je Dario obrnil na vratih, ko je že odhajal. Debele snežinke so mu naletavale na črno pleteno kapo. »Eno samsko prijateljico ima, ki jo moraš spoznati.«

Prikimal sem. Dario se je odpravil do svojega avtomobila in ga odklenil. Smernika sta utripnila in za trenutek na fasado narisala senco moje roke. Nasmehnil sem se. Zadnje čase sem vzljubil sence.

»Čemu se režiš, pederček?« je vprašal Dario. Samo odkimal sem in se nasmehnil njemu.

»Stari … Sam ti si res … A se ti ne zdi, da je nekaj narobe s tabo, ker si skoz tako … sam?« Gledal me je kot kužno znamenje. Videl sem, da ga je strah tega, kar je videl. Take ljudi je najbolj strah, če vidijo in ne razumejo.

»Pa ti veš, kolk si star?« je še vprašal. Smerniki so spet utripnili. Avto se mu je sam zaklenil.

Pokimal sem. Buljil je vame nekaj minut, kot da ne more verjeti. Kot da me ne pozna že toliko časa. Kot da ne ve, kaj je moje življenje. Samo moje.

»Grem,« je rekel. »Smo zmenjeni?« Hotel je odpreti vrata na avtomobilu, pa se niso hotela. Brcnil je v vrata.

»Še enkrat odkleni,« sem mu rekel. Zaklel je in pljunil.

Dogovorili smo se za naslednji dan. Nisem prišel, telefon sem ugasnil. Odprl sem frankinjo in spil nekaj kozarcev. Snežinke so bile že tako velike, da so bile kot migetava zavesa, ko sem zrl skozi okno in čakal na senco. Prav sem imel, da sem jo čakal. Ta večer je prišla.

***

Najprej sem jo videl v ogledalu, kako se je narisala na zid. Ravno sem si umival roke. Previdno sem zaprl vodo. Obrnil sem se. Za trenutek je senca izginila, a ker sem počakal, čisto tiho in čisto miren, se je sramežljivo vrnila. Nasmehnil sem se. Stopil sem korak naprej. Iztegnil sem roko in ugasnil luč v kopalnici. Senca je postala močnejša, lepša. Zastal mi je dih. Čutila je, da sem jo sprejel. Obstala je. Nič več se ni tresla. Čas je, da se spoznava.

Premikal sem se počasi. Drsel sem po ploščicah. Ena noga … druga noga. Senca je mirovala, a vseeno si nisem upal hiteti. Nisem hotel. Čisto počasi, čisto miren.

V trenutku ko sem stopil na hodnik, je zmanjkalo elektrike. To se dogaja v tej hiši. Sneg nagaja. Zdaj je bil cel svet senca. Zaprl sem oči. Nekje zunaj je šumela cesta. Radiator v hodniku je zaklokotal. Skozi prste mi je šla čudna mrzlica, potovala je po roki navzgor, vse do mojega lica, kjer se je ustavila. Želel sem si umiti zobe, ne vem, zakaj, v tistem trenutku sem si najbolj želel ščetke v ustih in pomirjujočega drgnjenja po sklenini. Takrat se je elektrika vrnila, luč se je prižgala. Na mojem licu je počivala dolga noga pajkovke, ki je stala čisto blizu mene. Njena glava je bila večja od moje, trup je bil kot noč. Na nogah sem videl nešteto drobnih dlačic, ki so se tresle.

Ki so valovile.

Nasmehnil sem se. In osmero oči se mi je nasmehnilo nazaj.

***

»Drugačen si,« mi je rekla sodelavka, ko sem jo odložil pred hišo. Za trenutek sem ji celo hotel povedati vse, a zaznal sem spremembo v njenih očeh. Žal ji je bilo, da je to rekla, ker je v resnici ni zanimalo, kaj me dela takega. Drugačnega. Nasmehnil sem se in skomignil. Rad imam skomige. So tisto, kar me dela navadnega. Če pokimaš, nekaj poveš. Če odkimaš, si izrazil mnenje. Če skomigneš, ostaneš navaden. Nihče se ne ukvarja s tabo.

***

Pajkovka me je tega večera peljala v svoje domovanje pod hišo. Iz niti je spletla posteljo, v katero sem legel. Nisem se premikal, samo globoko sem dihal, ko mi je po golem telesu drsela z dolgimi, nežnimi gibi nog. Nato sem ji dovolil, da me je pičila in spet drsela z nogami po meni. V tistem trenutku, v tej kleti barve bolnega dne, negiben in napol mrtev, sem se zaljubil.

Zjutraj sem vzel dopust. Eno izmed mnogih potepuških mačk sem zvabil s stanovanje, nato pa jo odnesel v klet. Zavohala jo je že v hiši in mi hotela pobegniti, a sem jo zgrabil, stisnil zobe, ko je predirljivo tulila in zasajala kremplje v mojo roko. Vrgel sem jo proti pajkovki in ta jo je ujela. Prižgal sem sveče in gledal, kako jo je zavila v svoje niti, sveča pa je na steno narisala umiranje živali v imenu ljubezni.

***

V službi so me začeli obiskovati njeni sinovi.

Odprl sem predal in vanj vtaknil roko, oni pa so zlezli po meni in me prekrili s črnino njihovih dlakastih teles. To ni ostalo neopaženo. Govorice so se razširile o moji čudni bolezni. Ja, to so rekli. Da sem bolan, ker me spremljajo pajki. Ampak jaz sem bil končno drugačen. Samo to.

»Drugačen si,« mi je rekla sodelavka. Spet sva sedela v avtu. Strmo sem jo gledal v oči. Tresla se je.

»Nočem se več peljati s tabo,« je rekla.

»Je greh, če sem drugačen?« sem jo vprašal.

»Ne. Greh je, če nisi takšen, kot smo mi. Ne druži se z njimi. Ti ne veš, kako je …« je zamomljala, potem pa se je odločila, da raje ne bo nadaljevala.

»Ne druži se z njimi,« je še enkrat ponovila in izstopila.

To je bil zadnji dan, da sem šel v službo.

***

Zvečer mi je pajkovka dovolila, da sem se oprijel njenega zadka in plezala sva po stenah, stropu, po strehi. Večkrat sem padel in se potolkel. Nalašč me je razmetavala. Pustila me je, visečega na robu nadstreška, in če bi prišla sekundo kasneje, bi padel in se ubil. Uživala je v tem, kar mi dela. Pihalo je in razpletla je mrežo, za trenutek sva se dvignila v nebo, jaz s sklenjenimi rokami okoli njenega trupa, ona z nogami, prepletenimi okoli mene.

Večer je bil modrikast, luči ulice oranžne. Zvezde bele. Ona črna. Nisem več potreboval sence. Končno sem se obrnil v tem mojem življenju, obrnil in pogledal in zagledal in spoznal. Za vedno.

***

Dario me je našel golega na tleh kuhinje. Zlagal sem se mu, da sem pil in to se mu je zdel dovolj dober razlog.

Spila sva čaj in bila tiho. Ko je odhajal, je navrgel: »Aja, nocoj prideva s Tino in tisto samsko prijateljico.«

Nisem ga mogel prepričati, da nimam časa. Begal sem po hiši in pospravljal. Zvečer so bili res pri meni, vsi trije. Tinini prijateljici je bilo ime Suzana.

In bila je lepa.

***

Televizija je tiho metala svoje neumnosti po sobi, ki so žužnjaje uhajale izpod vrat. Dario in Tina sta bila v kuhinji, jaz pa s Suzano na hodniku. Spili smo nekaj buteljk. Suzano sem imel naslonjeno na steni in jo poljubljal. Bila je sramežljiva. Rekla je, da bi jutri šla na kavo. Rekel sem, da jo z veseljem peljem.

Pajkovka je bila poleg. Čutil sem senco, ki jo je metala name in na Suzano, v hodniku, kjer luči niso bile prižgane.

***

Zamenjal sem službo. Delal sem isto kot prej, v drugi firmi. Pohištvo je bilo iz temnejšega lesa.

Suzana me je držala za roko ves čas najine prve kave v čajarni pri staremu mostu. Ob koncu me je poljubila tako, kot da se poznava že celo življenje. Od nog do glave me je božal občutek nečesa, kar je varno. Kar bo tu, ko bom vstal, in bo blizu, ko bom zaspal.

Zvečer sem šel do nje. Božal sem njeno golo telo, ko je zaspala. Zaspal sem tudi jaz. Sanjal sem lepljive snežinke, ki mi boleče padajo na obraz, težke in žgoče kot razbeljeno kamenje. Sredi noči sem se zbudil. Suzane ni bilo ob meni.

***

Poklical sem Daria. Bil je nataknjen, ker mu nisem hotel povedati nič drugega kot to, da morava do mene. Pljuval je in klel in kričal. Jaz sem vztrajal. Ko je prišel, se je pomiril.

»Pičkarija,« je rekel, ko me je videl. »Čist si bled.«

Peljal sem ga v klet. Hodil je pred mano in momljal. Ko sva prišla, je hotel brcniti v vrata, pa sem ga prijel in potisnil ob zid, da bi mu končno povedal, za kaj gre. Pogledal me je z drobcenimi očmi, kot me ni pogledal še nikoli.

»Pederček …« je zašepetal.

»Dario …« sem začel, on pa je stegnil glavo in me poljubil. Umaknil sem se.

»Mislil sem …« je zajecljal … in utihnil. Pogledal v tla. Bil je majhen. Njegovi prsti so bili majhni. Dihal je kot prehlajen dojenček.

»V redu je,« sem rekel. »Pozabiva. Moraš mi pomagat.«

Še vedno je gledal v tla.

»Nikoli ne bom povedal. Nikomur. Samo … Pomagaj mi. Prosim,« sem zašepetal.

Po dolgem premisleku, ki ga je potreboval, da je zrasel nazaj, da je spet dobil čokate prste in pogled človeka, ki mu je v življenju vse kristalno jasno, me je pogledal in pokimal.

***

V kleti je pajkovka Suzano že skoraj omrežila, tako da je iz belega svaljka gledala le še njena bleda glava. Dario je kriknil. Pajkovka se je obrnila. Stopil sem korak naprej. Osmero oči, osmero zrcal. V vsakem nekaj, kar o sebi še nisem spoznal. Nekaj, kar me vodi, da lebdim v mrzlih nočeh, kot da ne obstaja nič, razen tega, kar še bo. Za mano pa človek, ki mi v življenje prinaša le prezir.

Dario je zarjul: »Umakni se!«

Moja črna senca mi je bila pripravljena oprostiti. Samo ne bi se smel obrniti nazaj. Moral bi gledati v smer, kamor sem si nekoč drznil in jo spoznal. Pripravljena mi je bila oprostiti. V tistem trenutku, v tistih črnih zrcalih, sem to vedel. Čutil.

A jaz sem raje šepnil: »Oprosti.«

In se umaknil.

***

»Sej se spomniš tistega pajka, pičkarija!«

»Dario, res ne bi o tem.«

»Samo pravim, no. Z lastnimi rokami sem ga zadavil. In veš, kaj mi je potem tvoj ljubi možek rekel?«

»Dario …«

»Rekel mi je: »Ljudje okoli tebe ubijajo tisto, kar je le in samo tvoje.« Da mu jebem mater.«

»Oprosti, Suzana. Saj veš, kakšen je moj Dario, ko pije. Hihihihihih.«

»No, Suzana, pa mi povej – zdaj je vse v redu, a ni res? Pičkarija, da je.«

»Ja, je. Recimo.«

»Kaj recimo, pičkarija. Ja, še enega bom. Pa še babam prinesi, kar bojo. No … kje sva bla? Aja – zakaj recimo? Drugega otroka sta dobila. V službi je napredoval. Končno je napredoval, pičkarija!«

»Ja … saj maš prav.«

»Itak da mam prav. Scat grem.«

…

»Suzana …«

»Ja …«

»O čem razmišljaš?«

»Nič, Tina … nič. »

…

»No … glej. Danes zjutraj sem ga našla, tega mojega Boruta … ah, saj ni nič. Pozabi.«

»Kaj, no?«

»Vstala sem in šla v kopalnico. Na hodniku sem se zaletela v njega.«

»In kaj je delal na hodniku?«

»Ah … zdaj se boš smejala.«

»Ne bom.«

»Boš!«

»Ne bom!«

»No … dobro. Na hodniku je stal … no … in … no … «

»No?«

»Zobe si je umival.«

…

…

»Hihihihihih.«

3

S Petjo sva se dobila v čajarni, na robu starega mostu. Sedela sva ob mizi, tako da sva bila obrnjena proti oknu in gledala reko. Po pozdravu se nisva pretirano pogovarjala. Bila je vesela bonboniere, čeprav sem vedel, da je ne bo pojedla. Visoka je bila komaj čez meter in pol in suha kot muha enodnevnica, ob sončnih dnevih je bila skoraj prozorna. Slamnati lasje so ji ovijali glavo kot griva leva, ki je vsak dan na prepihu. Imela je navado, da ni nikoli gledala v oči, ko se je pogovarjala s tabo. Vedno je počakala na tisto tišino, ki jo je imela še posebej rada, če je bila dolga in pomenljiva.

»A sem lepa?« je recimo vprašala in zapičila vame oči s tako silo, da mi je spraznilo pljuča in sem nekaj časa samo sopel.

»Saj sem vedela, da nisem,« je rekla, se našobila in srknila iz skodelice.

»Na to ni pravilnega odgovora,« sem ji rekel.

»Seveda je,« je odgovorila in z očmi vrtala nekam v mizo. »Pravilen odgovor se glasi – Da, Petja, lepa si. A je to tako zelo težko?«

»Da, Petja, lepa si,« sem rekel.

»Nisi iskren,« je zmagovito rekla in še enkrat skrnila.

Zavzdihnil sem. »Greva?« sem vprašal.

»Saj sva šele prišla,« je odgovorila.

»Eno uro sva tu.«

»Povej kaj.«

»Kaj?«

»Kako si, recimo?«

Tako preprosto, a hkrati tako težko. Na mostu se je ena luč ugasnila.

»Zakaj misliš, da je ugasnila?« sem vprašal.

»Ker je žarnica pregorela,« je Petja odgovorila. »Nikogar ne boš preslepil s temi filozofskimi vprašanji. Ti si raven kot karton in globok kot pljunek. Torej – kako si?«

»Ne vem, kje je mama,« sem priznal. Ko sem to izgovoril, se je name nekaj usulo. Nisem vedel, iz katere strani, nisem vedel, kaj. Samo stisnilo me je tam na stol in izginil je vonj čudaških čajev, glasba butastih bobenčkov iz zvočnikov na steni in hihitanje najstnic za sosednjo mizo.

»Si v redu?« me je vprašala Petja in se sklonila čisto k meni. Dišala je kot vrtovi poleti. Dlan mi je položila na obraz.

»Kaj je z mamo?« je nežno vprašala.

»Ne vem, kje je,« sem še enkrat rekel. »Stari je rekel, da je šla, soseda je rekla, da je pobegnila z zidarjem.«

»Zidarjem?«

»Zidarjem.«

Petja je bila nekaj časa tiho.

»Pokliči jo,« je naposled rekla.

»Ta številka ne obstaja,« sem odgovoril z glasom odzivnika.

»Prebrskaj dom, gotovo je pustila kakšno sled.«

»Sem že,« sem rekel. »Nič.«

»Najdi jo na facebooku.«

Zarežal sem se.

»Moja mama bi prenehala kuhati, če bi imela kuhalnica baterije,« sem rekel. »Ne seri.«

Petja je skomignila z rameni.

»A greva?« sem vprašal in že začel vstajati.

»Fanta imam,« je rekla.

To je bila precej čudna in nenadna novica. Za trenutek se mi je malo zavrtelo v glavi.

»Zakaj?« sem vprašal.

Petja je gledala skozi okno na most in pustila, da je njen stavek dobil tisto potrebno moč, ki jo prinese le tišina. Za sosednjo mizo so se najstnice začele pogovarjati o meni. Pogledal sem proti njim. Vse po vrsti so imele črno pobarvane lase, črno namazane oči in črno-rdeče obleke. Mahedrale so z rokami in se hihitale. Ena, ki je bila taka kot ping pong žogica, v katero si zapičil zobotrebce za nogice in rokice in gor pripel oprsje, me je zabodeno gledala. Naenkrat je vstala in prišla do najine mize. Pogledal sem Petjo. Še vedno je strmela skozi okno. Ozrl sem se nazaj proti najstnici in rekel:

»Ja?«

»Glej, kako se trese,« je rekla. Začela je skakati na mestu. Njene velike joške so se podile gor in dol pred mojimi očmi kot razigrana pasja mladička. Ko je prenehala skakljati, je bila rahlo zadihana.

»Lepo,« sem rekel. Njene prijateljice za mizo so scale od smeha. Ena je padla na tla in se zavalila pod mizo, kjer je cvilila in opletala z nogami.

»Lepo,« se je strinjala skakajoča najstnica. Njene oči so bile krvavo rdeče in gledala je tako zelo butasto, da je bilo čudno, da je lahko dihala brez pretiranega napora. Nakremžila se je, mi pokazala sredinec in se odpravila nazaj proti mizi.

»Ej,« je rekla Petja. Prijela je mojo glavo in jo obrnila proti svoji. Poljubila me je na ustnice.

»Tako,« je rekla. »To ti še dam. Za bonboniero.«

»Fanta imaš?« sem vprašal.

»Ja,« je rekla. »Ime mu je Erik in je pet let starejši od mene. Dela kot roletar in ima motor. So zelo uspešni in rolete montirajo po celi Sloveniji. Je visok, mišičast in ful ma velikega.«

Nisem vedel, kaj naj rečem.

»Ampak to ti povem kar tako,« mi je pojasnila. »Ker je to še edina lastnost, ki se jo poleg tega, da je roletar, visok in da ima motor, lahko spomnim. Ja, pa prijazen je … To pa. Enkrat mi je rekel, da sem lepa kot trta. In takoj za tem me je prosil, če lahko začne prdeti pred mano. Pa sem mu dovolila. Čez en teden se selim k njemu v Birčno vas.«

Globoko sem vdihnil in pihnil skozi nos, da je tiho zažvižgalo.

»Ne vem, kaj naj rečem,« sem rekel. »Zveni, da sta že dolgo skupaj.«

»Deset dni,« je mirno rekla Petja in naredila tako dolg in pomenljiv srk iz skodelice, da se je lahko mirno izognila mojemu zgroženemu obrazu.

»Cel čas študija,« sem rekel, »si mi govorila, da boš iskala popolnega tipa, pa če potem takoj umreš. Zamenjala si nekaj debilov, nato pa si pristala na občasnem seksu z mano, ker sem ti bil pač pri roki in, kakor si se izrazila, me lahko vržeš iz stanovanja, če se ti tako zahoče. In zdaj si s tem … s tem …«

»Erikom …«

»Erikom, ja, in se seliš k njemu. Kar tako. Po desetih dneh.«

»In najbrž sem noseča,« je še rekla, ravno ko sem vstajal, da bi pobegnil na kratek oddih na stranišče in sredi vstajanja, sem se premislil, nato pa me je tako silovito treščilo v vrat, da sem izgubil ravnotežje in padel iz stola. Najstnice za sosednjo mizo so se režale tako, da so že kričale. Petja se je zahihitala. Ležal sem na tleh s skrčenim vratom in ječal. Petja je čez nekaj dolgih, bolečih trenutkov vstala in mi pomagala pokonci. Posedla me je na stol kot zelo betežnega starčka in me pobožala po glavi.

»Saj sem rekla najbrž,« je pomirjujoče dejala. »Ampak delava na tem, da bo za zagotovo.«

Odprl sem usta, a mi jih je zamašila s piškotom, ki je bil priložen čaju. Žvečil sem kot miš z bipolarno motnjo in buljil v to drobno dekletce, ki je naenkrat v očeh do mene imela le materinsko sočutje.

»Ne govori zdaj nič,« mi je rekla. »Glejva malo most.«

Ubogal sem jo. Most je bil lep in star. V temi je izginjal, kot da je sestavljen iz plošč, osvetljenih z lučmi, ki lebdijo v zraku nad reko. Po njem se je nekdo počasi premikal in izginjal in se spet prikazal in izginjal, pa se spet prikazal. Pod mostom je na dolgi pajčevini visel pajek in spal. Zaprl sem oči.

Videl sem most, ki se je počasi porušil in se med padanjem zdrobil v čisto droben prah, ki ga je veter ponesel po mirni gladini vode. V zraku so še vedno lebdele luči, samo da so imele krila in so leno krožile ena okoli druge. Novo mesto ni bilo več obdano z reko, ampak je plulo v morju, po katerem je lezla megla. Moj stol je postal neskončno lahek. Pogledal sem navzgor. Čajnica ni imela več strehe, ampak samo nebo, črno kot pajkove oči. Začel sem lebdeti. Prijel sem za sedalo stola in se nagnil, potegnil sem navzgor in poletel. Dvigoval sem se, najprej skozi meglo, nato sem moral prebiti še temo, ki je bila kot živa, ovijala se mi je okoli gležnjev, me poljubljala po obrazu in se mi zapletala v lase. In ko sem bil končno dovolj visoko, ko je tema zgubila zanimanje, ko je bila megla le še siva lisa v spominu, ko sem pozabil, kako je Petji dišalo iz ust, ko nisem slišal več niti svojega lasnega dihanja … takrat sem odprl oči.

Okoli mene so lebdele hiše in me z zanimanjem gledale. Niso imele izrazitih oči, ampak vedel sem, da me vidijo skozi okna, kajti jaz nisem videl skozi njih. Bilo jih je polno nebo, teh gromozanskih stavb in jaz med njimi, ves neroden in prestrašen na stolu. Škripajoče so se mi približevale in spet umikale, omet jim je odpadal v kosih in se vrtinčil v zraku. Pogledal sem navzdol.

Bili so le otoki. Čajarna, okoli nič. Daleč stran moja ulica, kot kača, ki so ji porezali rep in glavo. Petjina hiša na vrhu Trške gore, ki ni imela dna in je bila zapičena kot trn nekam v sivino. Še nekaj stvari je bilo, za katere se mi je zdelo, da jih ni prekril sivi nič pod obokom črnine, kjer sem zdaj lebdel, pa še to na stolu. Vedel sem, da bom umrl, če vstanem. Še v zraku nisem bil svoboden. Bil sem ujet v tem, da poznam le to, česar se držim. Vsak dan, vsak trenutek. V vsem ostalem sem siv.

»Srček?« je rekla Petja.

Odprl sem oči.

»Odtaval sem v fantazijo,« sem ji rekel.

»Ti nimaš fantazije,« je odgovorila. »Ti si le to, kar si.«

»A ni bilo dovolj žaljivk za danes?«

»To sem mislila kot kompliment,« je rekla in vstala. Smehljala se mi je, zavita v rdeč plašček.

»Pridi, greva na sprehod,« je rekla.

***

Če greš ponoči po Župančičevem sprehajališču, ne vidiš ničesar. Samo spotikaš se. Petja me je držala pod roko in drobencljala poleg mene.

»Tvoje noge so take kot res dobro ošiljen svinčnik, dobesedno tako kratke,« sem rekel.

»Vem,« je veselo rekla in se še posebej grdo spotaknila, tako da sem jo komaj ujel. »Ne vem pa,« je nadaljevala, »zakaj se sprehajava tukaj.«

»Ustavi se,« sem rekel. »Poglej proti reki.«

»Nehaj s to reko,« je rekla. »Nehaj s temi trenutki lepote in podobnimi jajci, prosim te. Pojdiva naprej in glejva v to jebeno temo, spotikajva se, padajva, samo da prideva ven.«

»Kaj pa, če nikoli ne prideva nikamor?« sem rekel.

»Tudi to je možno,« je rekla.

***

Sprehod sva v tišini končala pred čajarno. Petja me je še enkrat objela in poljubila.

»Oprosti, ker ti nisem dala,« je rekla.

»Jebi se,« sem rekel.

Spet mi je položila svojo drobno dlan na obraz.

»Saj bo,« je rekla. »Vse je še pred tabo.«

»Pa kaj si ti, ena jebena stara mama?« sem prhnil.

»Ne moreš me užaliti,« se je nasmehnila.

»Saj te nočem,« sem rekel. »Rad te imam. Morda sem celo zaljubljen vate. Želim si, da bi bila nekoč skupaj.«

Globoko je zavzdihnila in zatresla z glavo, da so me lasje oplazili po obrazu.

»Jaz sem samo ena izmed opcij, ki se ti kar naenkrat zapirajo. Tvoj problem je, da se ne moreš odločiti, srček. Danes, ko je toliko odločitev, je pač najtežje zbrati.«

»Speci piškote, naberi mačiče in reši križanke, bednica stara posušena,« sem rekel in jo objel. Vrnila mi je objem, a se je iz njega zelo hitro izvila. Stopila je korak, dva nazaj. Nato mi je pomahala. Še malo je počakala. Pomahal sem ji nazaj. Obrnila se je na svojih drobnih petkah in odšla čez most, v temo.

»Je to tvoja punca?« je nekdo zacvilil.

Za mojim hrbtom je stala najstnica, prav tista, ki je v čajarni veselo tresla oprsje. Z enim očesom je strmela vame, drugo ji je prekrival pramen črnih, ravnih las.

»Ne,« sem rekel. »Pa saj to veš. Saj si prisluškovala.«

»Ja,« je priznala. »Oba sta čudna v pičko materino.«

Potegnila je iz cigarete, jo vrgla na tla in pomečkala s pisano supergo.

»Zapelji me domov,« je zahtevala.

»Kje pa si doma?« sem vprašal.

»Saj veš,« je rekla in zarinila roke globoko v žepe ozkih kavbojk.

Nisem vedel, a v tem trenutku se mi ni dalo pregovarjati z njo. S hitrim korakom sem se odpravil proti avtomobilu, najstnica pa je poskakovala za mano.

Petja je rekla, da se bom že odločil. A do sedaj se nisem v življenju odločil še za nič. Na osnovno šolo so me vpisali, na srednjo šolo so me vpisali. Na faks sem se vpisal, ker je bila to logična poteza. Diploma je bila zaključek. In zdaj sem tu. »Najdi si službo,« je na listke napisal oče. Mogoče bom to naredil. Ker je to logična poteza.

Naprej pa več ne vem.

***

Ko sva se z najstnico vozila, mi je govorila pot. Bila je čisto enaka moji in na koncu sva prispela tja, kjer sem doma.

»In kaj zdaj?« sem rekel.

S prstom je pokazala na sosednjo hišo, tisto, pred katero mi je sosed pripravil prvi šok, ko sem se vrnil domov.

»Gregor je tvoj foter?« sem vprašal.

»Ja,« je rekla. In takrat sem se je spomnil. Z okna moje sobe sem lahko videl v njeno. Enkrat, ko sem bil doma, sem jo videl, kako se je preoblačila. Zalotila me je pri tem.

»Spremenila si se,« sem rekel.

»Pobarvala sem si lase, kreten,« je rekla.

Skomignil sem.

»A greva?« sem vprašal.

Mencala je na sedežu in s prsti bobnala po armaturi.

»Si živčna?« sem poskusil.

Takrat je zajokala. Postala je čisto majhna in punčkasta, ko je zakopala obraz v dlani in hlipala. Nisem vedel, kaj je v tem trenutku primerno, zato sem raje prijel volan in gledal pred sebe. Nato sem se odločil, da jo potolažim. Ko sem stegnil roko, da bi jo pogladil po laseh, je umaknila glavo.

»Ti ne veš, kako je pri nas,« je zahlipala.

»Povej mi,« sem rekel.

Odkimala je.

»Povej mi kaj o sebi,« sem rekel in poskušal oponašati Petjo.

»Treniram jazzbalet,« je zašepetala in si obrisala solze. Ličilo se ji je v črni črti vleklo po licih.

»A zato tako dobro poskakuješ?« sem se poskusil pošaliti.

»Hvala za prevoz,« je rekla in, ne da bi me pogledala, izstopila ter šla v hišo. Gledal sem za njo, dokler ni zaprla vrat in so se luči v hiši pogasnile. Ko sem hotel speljati, pa je nekdo pobutal po šipi avtomobila in skoraj mi je izstrelilo očesne kroglice na vetrobransko steklo. Odprl sem okno. Vame je strmela Irena in nosnice na kljukastem nosu so ji rahlo trzale.

»Imaš kako cigareto?« me je vprašala.

»V ustih imate eno,« sem rekel.

Potrebovala je nekaj sekund, da je dojela, kaj sem ji rekel. S počasnim gibom je dvignila roko k ustom in prijela že skoraj čisto pokajeno cigareto med palec in kazalec. Potegnila je še zadnji dim, nato pa jo odvrgla na tla in pihnila smrdljivi prozorni steber vame, da je obvisel v avtomobilu in mi zasolzil oči.

»Oprosti,« je rekla.

»Saj vam lahko dam vseeno čik,« sem rekel, a se je že obrnila in šla.

***

Ko sem prišel v kuhinjo, so bili na mizi trije listki, pet jih je bilo prilepljenih na vratca omaric, rumene žuželke, ki so se odločile odpočiti se na naši imovini.

»Najdi si službo, jaz že spim,« je pisalo na vsakem.

Ležal sem na postelji in nisem mogel zaspati. Laptop na moji mizi je brnel. Odločil sem se, da ga ugasnem, a sem raje premaknil miško in pustil, da se je zaslon prižgal in butnil nezdravo svetlobo vame. Taki večeri so vedno neskončni.

Skozi okno sem zagledal premikanje in stopil proti njem. V Gregorjevi hiši je pred oknom svoje sobe stala najstnica, gola. Nič več ni bila tako žalostna kot v avtomobilu. Pomahala mi je. Pomahal sem ji nazaj. Nato je začela skakati in joški so voljno skakali skupaj z njo. Trajalo je nekaj minut. Ko je prenehala, sem ji pokazal iztegnjen palec. Nasmehnila se je in zagrnila rolete.

Sedel sem za računalnik in odprl internetni brskalnik. Odtipkal sem www.facebook.com. Nato sem ga zaprl. Pa spet odprl in spet odtipkal. V iskalnik facebooka sem vnesel mamino ime. Modra črta na dnu zaslona se je polnila.

Searching.

Bil sem prepričan, da ne bo nič. Hotel sem že poklicati Petjo in ji povedati, da je neumna krava. Takrat pa se je odprl mamin profil. Predstavljala se je s sliko izpred desetih let. Pisalo je, da ima petsto prijateljev. Lahko bi bila tudi moja prijateljica. Samo klikniti bi moral. Na sliki se je smejala še z belimi zobmi. Na vrhu glave je imela sončna očala. Poznal sem to fotografijo. Oče je bil tisti, ki jo je fotografiral. Zopet je name padel strop. Sklonil sem glavo in dihal še težje, zato sem raje kar legel na tla in počakal, da je minilo. Ko sem se pomiril, sem sedel nazaj in kliknil na sliko. Ni mi hotelo odpreti profila. Zato sem kliknil gumb »dodaj kot prijatelja« in napisal:

»Kje si?«

Zaspati nisem mogel. Trajalo je in trajalo. Ko sem si najbolj želel, da bi strop padel name, me je zmanjkalo.

Ponoči sem se zbujal zaradi avtomobila, ki je hrumel pred sosednjo hišo.

Gola ženska mi je rekla, da sem dober človek

V redu bo.

To, da sem sedel v avto, je za ta dan dovolj. Jutri prižgem motor. Rad delam stvari eno po eno.

Naslednji dan grem krog po mestu. Krog po mestu. Krog po mestu. In pridem do tistega semaforja in prižge se rumena luč. To razumem tako, da ta dan ne grem nikamor.

Naslednji dan zavijem na obvoznico. Malo naokoli, spet semafor, spet rumena, nato zavijem nazaj, grem domov, zaspim.

Naslednji dan. Z obvoznice na avtocesto in dalje, po avtocesti dalje.

Potem pa sem, kjer sem. Ne splača se obračati. Vozim in vozim in sneg je. Tisti ostri, ki te stolče kot drobne peščice, veter ga v besnečih spiralah pošilja name. V avtu imam radio, ki je navit do konca. Rohni, vse rohni. Ključe od hiše imam v stranskem predalčku vrat. Cingljajo skupaj z glasbo. Ko dosežem hitrost, pri kateri se začne tresti volan, ne pospešujem več. Če se volan trese, sem bolj živ in poskušam razumeti. Če se neha tresti, bom obrnil.

V tem trenutku moram biti živ, kolikor je to mogoče. Ker če vidim sneg in me spomni na otroške pesti, to pomeni, da mislim. Če mi v ušesih piska, to pomeni, da slišim. Še vedno trese. Ne bom obrnil. Dovolj je bilo. Verjamem.

Upočasnim, radio dam potiho. Nekaj časa vozim tako. Nočne vožnje so smešen privilegij. Samost je v teh časih dobrina.

Ko pridem na Dolenjsko, sneži manj. Ni več tega, kar je bilo prej ostro. Topo pada … boža. Končno boža. In še vedno sem živ, čeprav je vse tako tiho.

To ji bom rekel, ko jo vidim. Ko bo odprla vrata, bom najprej gledal gor, da mi bo sneg čim dlje časa padal na obraz. Če gledaš gor, ko sneži, si v tulcu. Nebo je še vedno črno, a vsaj prhljaj ima.

V redu. Pošalil sem se. V redu bo.

Gledam bom gor, nato bo odprla. Pogledal jo bom.

»Nebo ima prhljaj,« bom rekel. Se nasmehnil. Ona se najbrž ne bo. Najbrž ne bo vedela, kdo sem. Potem bom dodal: »In še vedno sem živ, čeprav je vse tako tiho.«

V redu bo.

***

Najprej sedim v tišini in se odločim. Prižgem radio. Poznam komad. To pomeni, da moram naprej.

Nekaj časa stojim pred vhodnimi vrati. V nabiralniku je listek, vzamem ga in preberem. Neka skupina mladih politikov se bori, da bi ime ulice ostalo isto. Ulica Ivana Modrasa.

»Hecno ime,« sem naglas rekel.

Kot da bi me slišala, je odprla, jaz pa nisem gledal gor. Ne, ne. Gledal sem vanjo.

»Ulica Ivana Modrasa,« sem rekel. »Lepo. Lepa ulica. Lepo živiš, v lepi hiši. Lepa ulica. Lepa.«

Če bo kaj rekla, to pomeni, da grem dalje. Če bo tiho, se bom obrnil.

»Ja?« je rekla. Pa je rekla. Ni bila tiho. Rekla je. Pokimam sam pri sebi, a ona tega ne razume.

»Ja?« je še enkrat vprašala.

To sem razumel tako, da sem potegnil pištolo in jo uperil vanjo. Ko je zaprla usta, je škrtnilo. Oči kot ogromna kaplja motne vode.

»Vem, da si sama,« sem rekel. »Vse sem načrtoval. Vse sem si ogledal.«

Nato je naredila to, česar sem se najbolj bal. Ni zavpila. Ni se onesvestila.

Pokimala je.

»Podoben si mu,« je rekla. »Tako zelo podoben.«

Imela je kožo starke in pogled preganjanega. Lasje so ji viseli v zlepljenih štrenah. Kako je bila lepa, takrat, lepa je bila takrat.

Stopila je nekaj korakov nazaj in vzela plašč z obešalnika. Počasi, tako počasi.

»Imaš vedno vse luči prižgane? Ko si sama?« sem vprašal. »Ko si sama,« sem še dodal. Da bo razumela, da razumem.

»Tudi ko nisem sama,« mi je odgovorila. »Tudi ko nisem sama,« je še enkrat ponovila.

Kar sama je šla v avtomobil in sedla na sovoznikov sedež, jaz pa sem sedel poleg nje in se oklenil volana. Bila sva tiho, dolgo časa tiho.

»Malo bi še sedela,« je rekla. Pogledala me je.

Vedel sem, da ne smem videti tega pogleda. Ne smem. Zato pa je bil sneg, ki je padal nežno. Sneg, ki me je miril.

»In še vedno sem živ …« sem rekel, nato pa pozabil, kaj bi ji moral reči. »Prhljaj,« sem rekel. Spomnil sem se na prhljaj.

»Kaj?« je rekla in glas ji je počil, v tej kratki, drobni besedi, drobni kot njene dlani, ki so naenkrat padle na moj obraz, ampak ne zato, da bi mi kaj storile …

»Ne objemaj me, prosim, samo ne objemaj …« sem rekel in jo odrinil kot listje izpod nog, drobna ženska na sedežu mojega avtomobila … in spet dlani …

… ne zato, da bi mi kaj storile, jaz pa sem s pištolo meril vanjo …

… in tokrat ji pustim, dlani po mojem obrazu in naenkrat poljubi, poljubi po licu in roka na kolenu in zdaj, šele zdaj jo odrinem, ker me je strah, da bo začutila moje solze …

Rečem: »Ti si prasica. Prasica si.«

»Ja,« se strinja. Joče, tako zelo joče.

»Ja,« se strinja še enkrat. »Sem,« potrdi.

Takrat prižgem avto, dam glasbo do konca in poženem tako, kot bi si želel pognati ves ta kurčev svet v kurčev kurac.

***

Sva tam, kjer se gradi avtocesta. Krožišča še niso dokončana. Parkiram na pesku.

Še vedno sediva v avtomobilu. Razmišljam, kaj naj si vzamem za znak. Nimam ideje. Zdaj sem že tako daleč, da ni treba, da razumem. Pogledam jo. Sesuta je. Hotela je ven, že večkrat je hotela ven, pa sem jo kar zadrževal. Grabil sem, po njenem kolenu, po njenih nogah, ki so kukale izpod spalne srajce. Mrzla je bila kot zloba in zloba je ona, to sem si govoril, da je utelešenje zlobe in hudobe in kar je še teh besed in ne sme mi biti žal niti za drobcen trenutek, niti tako drobcen kot sneg, ki je začel naletavati.

»Niti malo mi ni žal, veš to?« rečem. »Niti malo.«

»Zakaj me pa potem ne pustiš?« reče in skoraj zagrozi s tem stavkom, kot da si želi …

»A si želiš?« vprašam. »A si?«

»Ne,« zavpije, »ampak hočem, čim prej!!!«

Klofnem jo s tako silo, da se z glavo butne ob šipo in hočem, da bi zajokala, ampak ne zajoče in groza me je, ker vem, da ve, da si zasluži.

Ker vem, da ve, da si zasluži.

»Ker vem, da veš, da si zaslužiš,« ji rečem.

Nekaj časa sva tiho. Ona diha kot star motor, hrope in piska. In potem ji povem tisto zgodbo.

***

»Moraš se pogovoriti z njim,« mi je rekla mama.

»Ne bom se z njim pogovarjal o tem,« sem ji odgovoril.

»Saj ne o tem,« je rekla. »Saj veš o čem.«

Dobila ga je, kako si ga je drkal na hodniku. Kar tam, na hodniku, kjer lahko vsak pride mimo. Zaradi tebe je bil žival, sem ji rekel, ženski, ki je sedela poleg mene v avtomobilu. Navadna žival, ki se drgne ob noge, ki vrešči in ječi in praska in grize in pušča svoje sokove povsod, ker ji je vseeno.

Zaradi tebe mu je bilo vseeno, sem ji rekel.

In potem sem se spomnil, kakšni reveži smo bili in zaradi tega sem bil še bolj jezen.

»Mogoče bi si ga drkal v svoji sobi, če bi jo imel, a morala sva spati v dnevni sobi, v kopalnici sem se pa jaz takrat tuširal, on pa ni mogel počakati. A si predstavljaš, da zaradi tebe ni mogel počakati? Najbrž si ne, ti prasica. Takrat si bila lepa, zdaj pa si stara in štrenasta. Znucana si. A piješ?«

»Ja,« je rekla.

»Seveda piješ. A piješ od takrat?«

»Ja.«

»Seveda piješ. Jaz pa ne pijem. A ti povem, zakaj?«

»Zakaj?«

»Ker znam narediti tako, da razumem.«

To sem govoril tudi bratu. Če narediš tako, da boš razumel, boš zmagal. To je tudi zmaga, da ne izgubiš. Ker pri njej boš izgubil, sem govoril. Podivjana pička, v družbi tistih ketnastih modelov, stalno hodijo okoli in tepejo in vpijejo in pijejo in včasih zažigajo kante, tudi policija se jih boji, pa so le srednješolci. In ona v sredini, obkrožena z mrkimi pogledi, ki jo varujejo. Ona v sredini, z dolgimi, spuščenimi lasmi, kot razburjen vrabec, topota, kriči, pljuva, besni … Kot da jezdi, ne hodi. Oči kot sivo jutro, a ko stopiš vanj in ga prvič vdihneš, ti njegove britve prerežejo tvoje butasto, putrasto najstniško srce. In potem te dobi mama in mi reče, naj se pogovorim s tabo, ker tudi mama, ta neobčutljiva prasica, ta stara zgonjena šajtrga, ki vozi na cigarete in makedonsko vino, ta histerični stroj za uničevanje sanj, ta zavaljena vreča kač, ki se plazijo po njeni drobovini in zato izbruha vse lepo, moj dragi brat, s suho dlanjo kot premog, ki te z vsako klofuto za večno umaže, tudi ona je opazila, da imaš čisto preprosto težavo.

Da si zaljubljen, brat. Zaljubljen v to nasršeno malo bitje, ki s podplati brusi po mestu in uničuje, kdo ve, zakaj uničuje, vse uničuje in mogoče pa ti je bila zato všeč, ker mama je tudi kopala rove po tem, kar bi lahko bilo naše življenje, da sva se izgubljala v njih in zemlja nama je zasipala usta vsakič, ko bi lahko res spregovorila, brat. Želel si, da bi te to bitje, ki jezdi na železni kobili, ki ji iz nozdrvi brizga vseenost … Da, vseenost. Želel si, da bi te ravno to bitje ljubilo. Ker mami včasih res ni bilo vseeno.

Tej zlobni prasici, ki v tem trenutku sedi poleg mene v avtomobilu in ji govorim to zgodbo, pa je bilo. Vedno ji je bilo vseeno. Samo danes ji ne bo. Poskrbel bom za to.

V redu bo.

***

Odprl sem vrata in jo za lase potegnil iz avtomobila.

Padla je po tleh in brcnil sem jo. Brcnil, brcnil, brcnil. Mislil sem, da bo kar tam ostala in da sem opravil svoje, a pobrala se je, kot da nič ni, pobrala se je s tako silo in odločnostjo, da sem stopil korak nazaj. Blatna, utrujena, krvava. Začela je odpenjati spalno srajco in jaz sem se obrnil stran. Ko je bila gola, sem jo spet pogledal.

»Obrnil sem se zaradi brata, zaradi spoštovanja,« sem ji rekel. »Ker bi on tako hotel. Itak pa te moram videti golo. Ker drugače mi boš ušla.«

Sneg kot peščice. Avtocesta brni okoli naju. Sama, tako sama na ta večer. Gola ženska pred menoj, za njo še vedno prižgan avto, ki renči. Pod nama steptana zemlja, pripravljena, da pogosti travo, ko bo prišla. Lahko bi mogoče videl rojstvo v vsem tem in se potrudil razumeti, rojstvo luči na cesti, rojstvo novega življenja v travi, in ta gola ženska, ki me gleda in me gleda.

Ta gola ženska se smehlja.

»Dober človek si,« mi reče ta gola ženska. To ni rojstvo, to je bolezen. To, da bo umrla in da ve da bo umrla in da jaz vem da bo umrla in da je z neznancem gola in da bo umrla bolna je bolna je v tisti njeni glavi bolna …

Gola ženska se smehlja na steptani zemlji in sneg ji pokriva te izmučene lase te izmučene prsi to izmučeno, sključeno telo.

Gola ženska mi je rekla, da sem dober človek.

***

»Ker si zmagovalec, če boš poskusil razumeti,« sem rekel bratu, ki je bil čez in čez rdeč.

»Mislil sem, da me ni videla … Saj sem ga takoj pospravil, ko sem jo zaslišal,« je šepnil in se skremžil.

»Pozabi drkanje,« sem rekel. »Ti moraš pozabiti njo. A razumeš?«

Prikimal je, a sem razumel, da je odkimal. Sedela sva na klopi in gledala v reko, leno reko. V njej lučke, drobne lučke. Potikala sva se naokoli že cel dan in malo pila, malo gledala v reko in bila zelo veliko tiho. Brata sem prijel čez ramena in se mu nasmehnil in upal, da sva zaključila zgodbo, vsaj za nekaj časa zaključila. On pa mi vrne nasmeh kot skoz počen lonec se razlije njegov nasmeh po mojem obrazu in me opari.

»Povabila me je do ceste,« mi reče. »Do ceste,« ponovi in nasmeh še enkrat, vsi bregovi so porušeni in poplavljen sem z njegovim upanjem.

»Ja … do ceste,« rečem in mu pokimam.

Ko že hoče vstati, ga potegnem nazaj.

»Poskusiva razumeti,« mu rečem.

»Poskusiva,« odgovori.

Ko doma pozvoniva, sta dve možnosti. Ena je, da se bo mamin glas zaslišal skozi domofon. Druga je, da bo samo odprla. Samo brenčanje. Pri mami nikoli ne veš, zato je dobra, da prek nje poskušaš razumeti. Z bratom imava dogovor, da je ta svet sestavljen tako, da nam da odgovore na vsa vprašanja. Če le poskusiš razumeti.

Stojiva pred blokom. »Če mama kaj reče, greš do ceste,« mu pojasnim. »Če samo odpre, ne greš.«

Brat pokima. On razume, kaj pomeni, če skušaš razumeti.

Mama se je oglasila s skrhanim glasom. Brat se je nasmehnil tako, da sem moral pogledati stran. Že takrat sem vedel, da bo nekaj narobe. A skušala sva razumeti. In razumela sva.

Naslednji dan je šel do ceste.

***

»Se še spomniš ceste, a ne?« tiho rečem in jo pogledam.

»Spomnim se, kaj je cesta pomenila,« mi odgovori.

Človek s pištolo v rokah, poleg njega gola ženska, ki mu je pred kratkim rekla, da je dober človek.

Pod nama avtocesta.

Po svoje je lepo, lepo je. Slečem svoj plašč in jo ogrnem. Hvaležen pogled mi vrne, nič več tako gola ženska.

»Pa si ga vsaj poljubila?« jo vprašam. »Si ga kdaj vsaj poljubila?«

Komaj vidno odkima. Po avtocesti pridrvi avto, dvoje luči, ki se za trenutek stopita v eno. Črta luči po cesti, rohnenje, ki se oddaljuje.

»Ne, nisem ga« reče. »Nisem ga.«

Začnem šteti. Če bom preštel do deset in ne bo nobenega avtomobila, bom to razumel tako, da bova sedla v avto, odpeljal jo bom domov, nato se bom odpeljal domov še jaz in pozabil. Pri sedem vidim luči. Pri devet se avto pelje mimo.

Hočem ji naperiti pištolo v glavo, a že ko se obrnem, me razume. Tokrat razume tudi ona. Začneva pot navzdol, do avtoceste, ki je ločena od steptane, zmrznjene zemlje s tanko, nizko ograjo.

***

Pri cesti je seksala cela generacija. Kotiček nekje med drevesi, tako blizu hitre ceste, tako daleč od oči. Parkiraš avto, podreš sedeže in vstopiš. Tudi jaz sem enkrat tam in poseben občutek je, poseben. Privoščil sem bratu, čeprav nisem verjel. Ampak nisem poskušal razumeti. Ko sem zvečer ležal poleg njega in poslušal njegovo enakomerno dihanje, sem se hotel vprašati, če bi lahko kako razumel. Pa sem se odločil, da ne bom. Da mu bom privoščil srečo brez tega, da bi poskušal razumeti. V redu bo, sem si rekel. V redu bo.

Naslednjega dne ga ni bilo domov. Naslednji teden smo ga pokopali.

***

Bila sva pri ograji. Vzel sem ji plašč. Objela se je z rokami in se tresla. Gola ženska ob avtocesti.

»Je bilo tako?« sem vprašal. »Tako, kot je zdaj?«

Dolgo časa je bila tiho, dolgo. Naposled je spregovorila, skozi šklepetajoče zobe: »Sam je šel. Rekla sem mu, da bom potem njegova punca. Pa pivo smo pili in gledali. Sam je šel,« je še enkrat rekla. »Sam.«

»Ampak ti si gledala? Ves čas si gledala?«

»Ja,« je rekla.

In sem si poskušal predstavljati, njo in gručo tipov, kot velika, nerazločljiva masa, kot kup črne zemlje z režečimi zobmi kot bel plot, ki spremlja mojega brata, kako se sleče na robu ceste, kako si morda pokriva genitalije, iz sramu pred njo, ne pred drugimi, še takrat ji je hotel ugajati, avtomobili niso važni, važna je pot čez cesto, do druge strani, takrat samo dva pasova hitre ceste, če pride čez, gol in sam, tako zelo gol in tako zelo sam, bo lahko njen in ona bo njegova. Najbrž jo je še zadnjič pogledal in ona je pogledala njega, ampak on je pogledal samo njo, ona pa je zrla s skupnimi očmi te kepe zemlje, te neosebne gruče podivjancev, ki lahko živijo le tako, da se zlijejo v eno. Najbolj me je bolelo to, da je zadnji pogled, ki ga je moj brat kadarkoli dobil, bil pogled skupine, ne pa človeka.

Mogoče je pomislil, da ne bo toliko avtomobilov zaradi noči.

Mogoče je …

»Spomnila sem se,« mi je naenkrat rekla. Zdramil sem se in jo pogledal. Tresavica je njeno telo spremenila v čuden inštrument čudnega plesa. Zvijala se je, gola ženska, ki mi je rekla, da sem dober človek, zvijala.

»Delal je to, kar delaš ti,« mi je rekla. »Mižal je in migal z ustnicami.«

Štel je, moj brat. Štel je do deset in hotel razumeti. Kdo ve, kaj si je izbral. Mogoče ravno njen glas, si predstavljam. Če bo do deset kaj rekla, se bo obrnil in odšel. Slišal pa je samo hrumenje skupine, morda navijanje. Gremo, gremo, gremo, gremo, gremo, gremo. Skupine, iz katere je štrlela ona. Ki ni spregovorila. Ali pa kaj drugega, ne vem. Ni mu bilo dano razumeti.

Zato se je zagnal čez cesto. Zaradi nje se je gol, ponoči, zagnal čez cesto.

»Pojdi,« sem rekel. »Pojdi, zdaj. Ni mi treba razumeti. Ne tebe, ti umazana, umazana prasica.«

In ona je pokimala, prestopila ograjo, zaprla oči in stekla, tako kot je moral takrat steči moj brat in najbrž je upala, da ne bo nič, tako kot je upal moj brat, da ne bo izza ovinka pridrvel par luči in ugasnil njegove oči, tako je upala, gola ženska.

A cesto je prečkala brez enega avtomobila, gola ženska v snegu, ki je potonila v temo. Dolga tišina.

»Si še tu?« sem naenkrat zaslišal.

»Ja,« sem rekel.

Nazaj je stekla, preskočila ograjo in mi padla v objem. Začel sem jo poljubljati, zvalila sva se na ledeno zemljo in pustil, da mi je zasadila zobe v vrat. Prijel sem jo za lase in potegnil, zaječala je. Mimo so se začeli valiti avtomobili. Nekdo je potrobil. Nebo je začelo dobivati barve. Sneg ni več padal. Ležal sem na njej in globoko dihal.

»Zapelji me domov,« je rekla.

***

Pred hišo sva sedela v avtomobilu, jaz sem z zaprtimi očmi štel do deset. Nisem se trudil razumeti. Če bo kaj prišlo, bo prišlo. Nič ni bilo. Odprl sem oči in jo pogledal.

»Pojdi ven,« sem rekel.

Brez besed je odprla vrata in odšla, gledal sem jo, kako jo je požrla hiša, kako so se ugasnile luči in naenkrat sem bil grozljivo utrujen, začel sem jokati in s pestmi tolči po volanu. Luč v hiši se je prižgala. Vrata so se odprla.

Nič več gola ženska je stala na pragu in me gledala.

***

Spila sva čaj in sedela toliko časa, da je bil zunaj že čudovit dan. Ko sem vstal, je spregovorila:

»Bil mi je všeč,« je rekla. »Ko me je pogledal … Ko me je zadnjič pogledal, sem mu pomežiknila.«

Nato se je zjokala. Jaz pa sem to razumel tako, da sem jo pobožal po blatnih laseh in jo poljubil na čelo. Brat je pomežik razumel tako, da ga je svet razumel, zakaj to dela. In je stekel. Tik pred smrtjo mu je bilo vseeno dano razumeti.

»Oprosti,« sem še rekel, preden sem šel, sploh ne vem zakaj, njej bi moralo biti žal, zdaj je pa meni, meni.

»Drugič mi lahko prineseš rože,« je rekla in še preden je dobro rekla, je utihnila, ker tak stavek na ta večer nima mesta, ampak jaz sem se nasmehnil in pokimal, nasmehnil in pokimal.

Domov sem se peljal tako, da nisem poskušal razumeti ničesar. Včasih je bolje, včasih je bolje tako.

Ne verjeti v nič, preprosto ne verjeti. Samo se peljati, rohneti, peljati, živeti, poslušati glasbo, se peljati, rohneti, živeti, v nič verjeti.

V nič.

4

Zjutraj sem pogledal skozi okno. Drobcen sneg je nemarno ležal vsenaokoli. Sonce je sijalo. Včeraj siv asfalt se je danes bledo bleščal. Bil je prepreden s stopinjami in sledmi gum. Dolgo sem spal.

Na laptopu sem na zaslonu našel rumen listek.

»Sneg je. Najdi si službo,« je pisalo.

Hotel sem zastreti rolete in prespati preostanek dneva, ko sem zagledal sosedo najstnico na oknu sosednje hiše. Bila je gola. Pomahal sem ji nazaj. Pokazala mi je, naj pridem k njej. Pokimal sem.

V kuhinji sem pomil posodo, nato pa sem v copatah odnesel smeti. Suhljata soseda Irena je kadila pred hišo. Od daleč se mi je zdelo, da je krvava po obrazu. Ko sem stopil nekaj korakov proti njej, je švignila v hišo in zaprla vrata.

Preden sem šel na obisk, sem preveril facebook. Mama mi še ni odpisala.

***

Najstnica mi je odprla vrata in me potegnila v hišo.

»Sosedje ne smejo videti, da sem doma,« je razložila.

Bila je oblečena in boljše volje kot včeraj. Na mizi me je čakala skodelica kave.

Sedel sem in se razgledal naokoli. Hiša je izražala popolno odsotnost kakršnekoli večje ideje. Na steni je viselo nekaj slik z uokvirjenimi reprodukcijami klasik. Kuhinja je bila prijetno lesena. Na mizi je bil pogrnjen rdeč prt, ki je najbolj štrlel iz povprečja. Z roko sem podrgnil po njem in zravnal nekaj gub.

»Sovražim ta prt,« je rekla najstnica.

»Kako ti je ime?« sem vprašal.

»Vesna,« je odgovorila.

Vesna, prej znana kot najstnica, se mi je nasmehnila. Med sekalcema je imela ozko, temno razpoko.

»Treniraš jazzbalet,« sem rekel.

Namesto odgovora je vstala in začela poskakovati. Pod belo majico s kratkimi rokavi ni imela nedrčka.

»Zakaj to delaš? Daj, sedi,« sem rekel.

Sunkovito se je ustavila. Videti je bila razočarana. Sedla je nazaj in strmela v skodelico.

»Mislila sem, da ti je všeč,« je rekla.

»Saj mi je. Ampak to ni pomembno.«

Skomignila je.

»Zakaj nisi v šoli?«

Čez obraz je potegnila čuden nasmešek in še bolj zabodeno gledala v mizo.

»Ne morem,« je rekla.

»Zakaj ne moreš?«

Spet je vstala. Mislil sem, da me čaka še eno tresenje, a stopila je do mene in me prijela za roko.

»Nekaj bi ti pokazala,« je rekla.

***

Odpeljala me je v garažo in me pustila v temi. Nekaj časa je preteklo, preden je našla stikalo za luč. Zoprne neonke so nekajkrat utripnile, preden so se prižgale. Stala je na sredi prazne garaže in tiščala roke v žepe trenirke.

»Vesna …« sem rekel.

»Vidiš polico, na levi strani?« je rekla.

Pokimal sem.

»Vidiš škatlo?«

»Ja.«

»Odpri jo.«

Šel se do police, stopil na prste in previdno potegnil rjavo škatlo. Držal sem jo v rokah in pogledal Vesno. Pomignila mi je. Odprl sem jo.

Notri je bila pištola. Črna, navadna pištola.

»Samomor ni nikoli rešitev,« sem rekel.

»Pizda si kreten,« je rekla. »Prej bi ustrelila tebe in predsednika države kot sebe.«

»Dobro,« sem rekel. »Pravilno,« sem dodal.

»Šit, sploh je ne morem gledat,« je šepnila in pobesila pogled, prijela se je za glavo in se obrnila stran. Začela je drgetati.

Stal sem z odprto škatlo sredi garaže in niti približno nisem vedel, kaj naj naredim, kako naj ustavim to mehko in nesrečno žogico, da preneha biti tako žalostna.

»Pizda si kreten,« je naenkrat tresoče zacvilila, kot da nečesa ne delam prav. Butasto sem jo gledal.

»Zdaj me vprašaj,« je rekla. »Tisto, kar si me včeraj.«

Spomnil sem se Petje, z njenimi trapastimi vsakdanjostmi.

»Povej mi nekaj o sebi,« sem rekel.

»Strah me je,« je rekla Vesna.

Stopila je čisto blizu mene. Vzela mi je škatlo, jo zaprla in jo hotela postaviti nazaj na polico. Bila je premajhna, zato sem ji pomagal.

»Hvala,« je rekla.

»Bi šla za mizo?« sem vprašal.

Odkimala je.

»Lahko tukaj sediva, če hočeš,« je rekla.

Prikimal sem. Sedla sva na mrzla tla prazne garaže.

»Od koga je pištola?« sem jo vprašal.

Rahlo je privzdignila obrvi in nagnila glavo.

»Lahko vsaj predvidevaš?« sem poskusil.

»Od očeta,« je rekla. »Gregorja.«

V trenutku je raztegnila noge v skoraj popolno špago. Stegnila je roke in se dotaknila prstov na nogi. Glavo je naslonila na koleno. Raztezanje je ponovila še na drugi nogi. Ko me je končno pogledala, je bila malinasta v obraz.

»Mamo bo ustrelil,« je rekla. »Enkrat jo bo.«

»Ne bo,« sem rekel. »Veš koliko ljudi ima doma pištolo?«

»On je še do pred kratkim ni imel,« je rekla. »In zdaj jo ima. Zdaj, ko se kregata.«

Zadnje plati nisem več čutil, tako hladno je bilo. Vesna je nadaljevala z raztezanjem.

»Počakam, da se raztegneš?« sem vprašal.

Prikimala je. Nekaj časa je še ležala in globoko dihnila. Nato je vstala, mi podala roko in šla sva nazaj v kuhinjo.

***

»Ti lahko kako pomagam?« sem vprašal.

Tisti rdeči prt je res bodel v oči. Bil je poln madežev in čudnega vonja.

»Kako?« je vprašala.

»Se bom že spomnil,« sem rekel.

Prikimala je. Skrnil sem še zadnji požirek kave in vstal.

»Hvala, da si prišel na obisk,« je rekla. Pobožal sem jo po črnih, ravnih laseh. Prijela me je za roko in me nekaj časa držala.

»Sem ti všeč?« je vprašala.

»Premlada si,« sem rekel.

»Pa kaj, rada imam starejše,« je rekla. »Če hočeš kdaj seksat, kar pridi.«

»Bom,« sem se zlagal in razmišljal, kaj naj storim.

***

Sneg na ulici se je že skoraj stopil. Odpravil sem se v trgovino po kruh, maslo in mleko. Da sem prišel do nje, sem moral prečkati železniško progo. Nekaj časa sem čakal pred njo. Hotel sem videti vlak. V mladosti so mi bili všeč. Ko je vlak prišel, je bil beden, rjav in počasen. V trgovino sem šel slabe volje. Na blagajni je pred mano stal čuden debeluh.

»Kaj me gledaš?« mi je rekel.

»Pištolo imam v žepu,« sem poskusil zarenčati, ampak se mi je vmes zaletelo in sem mu zakašljal v obraz.

Debeluh je zmajal z glavo, kupil cigarete in odšel. Blagajničarka me je z zanimanjem gledala skozi rjava očala.

»Saj je nimam res,« sem ji rekel.

Skomignila je.

***

Ko sem se vrnil nazaj na ulico, je bila umazana in osamljena kot vedno. Neka nova, grda tvorba starega mesta, v katerega se je neusmiljeno zažrla, zrela za operacijo, a naseljena s staroselci. V tem trenutku sem moral to z nekom deliti. Poklical sem Petjo. Nekajkrat je zazvonilo, nato pa se je oglasil odzivnik:

»Zdravo, tukaj Petja in Erik, ni naju tu, povejte kaj lepega.«

Zapiskalo je.

Kako zelo mi gredo na živce ti pari, ti dvoglavi stvori, ki najbrž še ščijejo skozi isto luknjo.

»Jebi se,« sem rekel, nato pa dodal: »Jebita se,« in poklopil. Poklical sem Lada. Javil se je tako, da ni rekel ničesar, samo malo bolj globoko je dihal v telefon.

»Na naši ulici so staroselci,« sem mu rekel. »Slovenci, ki še vedno ne živijo tako, kot da je danes danes. Vedno je samo preteklost in prihodnost. Stari grehi, zaradi katerih se težje zaspi. Vojska gumijastih medvedkov in generali v obliki cigaret. In strah, kaj bo. Danes pa gre mimo, z neverjetno silo se premika in nihče ga niti za trenutek ne more ustaviti, ker na ta vlak nihče nikdar ne vstopi. Vedno, ko pride na postajo, se pogleda stran in se počaka tistega, ki pelje vzvratno. Če se ne stopi na tega, se počaka tistega, ki nikoli ne pride.«

Lado je bil dolgo časa tiho. Bil sem ponosen, da mi ga je uspelo spraviti v razmislek.

»Pisma bralcev,« je naposled rekel.

»Kaj?« sem vprašal.

»Pisma bralcev. To so jajca za pisma bralcev. Ne zanimajo me. Povej, če greš zvečer na pivo.«

»Grem,« sem rekel in prekinil je.

***

Potrkal sem na vrata gospe Brede. Odprla je v spalni srajci in navijalkami v laseh.

»Soseda Irena ima enega, ki ni njen mož,« je rekla. »Včeraj ponoči je prišel do nje in grešila sta v avtu, Bog mi je priča,« je zašepetala in pomežiknila. »Kako je oče?« je vprašala.

Pomolil sem ji vrečko. Ko jo je hotela vzeti, sem jo potegnil nazaj.

»Plačajte najprej,« sem rekel. »Tudi za prejšnjič.«

Godrnjaje je šla v notranjost hiše in slišal sem ropotanje predalov. Nazaj se je vrnila s pestjo, polno kovancev, in mi jih porinila v roko. Spravil sem jih v žep, nato pa se sklonil k njej in poskusil biti čim bolj zarotniški.

»Bil sem na obisku pri Gregorju … In veste, kaj sem našel?«

V trenutku se ji je gubast obraz razlezel v groteskno masko navdušenja.

»Pištolo ima, naš Gregor. V garaži, v škatli. Na polici.«

Kimala je s tako silo, da ji je odpadla navijalka. Ni opazila. Vedel sem, da bo ona edina, ki mi bo verjela in povzročila, da se stvari premaknejo.

»V garaži, v škatli,« sem ponovil, razločno in počasi. »Kdo ve, kaj bi se zgodilo, če bi jo našla policija?«

»A veš?« je zašepetala z glasom, ki je bil skoraj pohoten, »da v naši ulici še ni bilo policije?«

»Vem,« sem rekel in zarotniško pomežiknil, se obrnil in odšel.

***

Zvečer sva se z Ladom dobila v kavarni sredi mesta. Soba, v kateri sva sedela, je bila pobarvana rdeče. Sosednja je bila zelena. Bila sva edina gosta. Natakar se je pogovarjal po mobitelu. Temačno je bilo, kar mi je všeč. Skozi okno sem videl razsvetljeno teraso, po kateri je gor in dol hodil zelo pijan in zelo star človek, za katerim se je vlekel vijugast oblaček dima. Z Ladom sva pila vsak že tretje pivo in se trudila spomniti teme, o kateri bi se pogovarjala. Ko sem ga gledal in si ga poskušal predstavljati s tem tihim, brezizraznim obrazom na družinskem kosilu, sem se spomnil, da ne vem, kje je sploh doma.

»Ni važno,« je rekel.

»Kako ni važno? Pri tebi nisem še nikoli bil!« Prijateljsko sem ga udaril po rami, česar pa ni razumel kot pozitivne geste in je sovražno zamahnil proti meni. Zadel me je v lice in me opraskal.

»Oprosti,« je rekel.

Zdaj sem bil jaz na vrsti, da se trmam. Naslonil sem se nazaj na stol in gledal stran. Čeprav je bil Lado tiho, sem vedel, da mu je žal. Ni bil brezčuten človek, samo kazal ni nikoli ničesar.

»Zakaj te pa zanima, kje sem doma?« Primaknil je stol bližje k meni. S prstom se je dotaknil moje dlani, kar je bilo v njegovem jeziku tako, kot da bi me objel in me nikoli ne izpustil.

»Zakaj pa ne?« sem odvrnil. »Prijatelja sva. Pa edini si, ki je v Novem mestu. Ostali so še v Ljubljani.«

Videl sem, da se je nekaj drobnega premaknilo v njem. Kot mali fantek je naenkrat sedel v stolu, ki je bil prevelik zanj. Presedal se je levo, desno, levo, desno. Potegnil je smrkelj skozi nos. Srknil je pivo. Postal sem pozoren. Morda sem pred revolucijo, tik pred tem, da bo Lado sam od sebe povedal nekaj, česar drugače nikoli ne bi. Lahko, da bom prva oseba, ki se ji bo to posrečilo. Pisal bom zgodovino.

Takrat pa me je nekdo z vso silo lopnil po hrbtu. Ko sem se obrnil, sem pričakoval nekoga, ki mi bo ta večer vzel življenje. Morda je Vesnin oče Gregor, ki je ugotovil, da sem Bredi povedal za pištolo, morda je tisti debeli tip iz trgovine, v katerega sem zakašljal. To je huda žalitev, kašljati v nekoga.

Bil je Robi. Tisti človek, s katerim sem pil zadnji večer v Ljubljani in so ga nato aretirali. Majal se je na tistih dveh ogromnih deblih, ki jih ima namesto nog, in me gledal s pijanskim žarom.

»Lej ga!!!« je zarjul in me še enkrat lopnil. Pogledal sem Lada. Spet je postal stari dobri on, strmeč v prazno.

»Pozdravljen,« sem rekel Robiju in mu salutiral.

»Ne zajebavaj se iz salutiranja,« je odgovoril.

Še preden sem vdihnil, je sedel čisto blizu mene. Stol je obrnil tako, da je lahko mojega sklenil s koleni.

»Jaz sem bil v vojski, a veš to?« je vprašal.

»Najebala sva ga,« se je tiho oglasil Lado. Robi ga ni slišal.

»Prisego sem dal,« je pojasnil Robi. Z ogromnimi očmi je zavil pred mojim obrazom in zvrtelo se mi je, ko sem jim poskušal slediti. Sukal jih je kot mlada baletka v belem kostumu, prepredenem z rdečimi nitkami. Dvignil je pest.

»Vidiš pest?« je vprašal.

»Vidim,« sem rekel.

Robi je pogledal Lada.

»Vidim,« je rekel Lado.

»Tale pest,« je zašepetal Robi, kar naenkrat ves intimen, sklonil se je čisto do mene in pihal vame sapo suhih mesnih izdelkov in domačega žganja, »tale pest,« je zašepetal in se zahihital, »bo vaju nocoj naučila reda. Če me ne bosta ubogala, seveda,« je dodal in se naslonil nazaj na stol ter prekrižal roke, kot da opravlja neko pomembno kupčijo.

»A sta za?« je vprašal in se namrščil.

Hotel sem že nekaj reči, a me je Lado z vso silo pod mizo brcnil v nogo.

»Sva,« je potrdil namesto mene.

***

»Robi, a lahko bolj počasi?«

»Ne!!!!«

»Prosim.«

»Dobro … Mal bolj počasi lahko. Mal bolj.«

Mimo so vozili avtomobili in trobili. Eden izmed njih je ustavil, odprl okno. Notri je sedela ženska srednjih let in rekla z izumetničenim, razločnim glasom: »Kdor teka ponoči okoli, naj nosi kresničke.«

»Jebi se,« sem zasopel.

Ko je odpeljala mimo, naju je pošpricala z vodo, mešano z vitreksom.

Po tretjem špricerju je šlo lažje. Tekli smo po cesti, kjer ni razsvetljave, omejitev je sedemdeset na uro in v hosti, ki jo obdaja, živijo pajki. Robija to ni skrbelo. Tekel je brez majice in vmes delal poskoke.

***

Začelo se je tako, da sva mu morala dati puloverje, ko smo stopili iz kavarne. Prej smo spili še takoimenovani uvodni špricer, ki človeka požene, kot je rekel Robi. Takrat nisem vedel, kaj to pomeni. Zdaj sem vedel. Zelo dobro.

Najprej naju je z Ladom nagnal, da sva naredila nekaj sklec in trebušnjakov kar na granitnih kockah ceste, ki je vodila skozi staro mestno jedro. Pripeljal se je avtomobil in potrobil. Robi je stopil proti njemu in mu pokazal sredinec. Avtomobil ni odpeljal ali dal kakršnegakoli znaka življenja, dokler ni bil Robi zadovoljen in se nisva z Ladom vstala in umaknila. Voznik je odprl šipo in pogledal Robija:

»Hvala Robi, da mi nisi razbil avtomobila,« je piskajoče rekel in se nasmehnil. Poznal sem tega tipa, bil je paralelka v srednji šoli. Pogledal me je izpod tankih obrvi in si šel z roko skozi lase.

»Lepo se imejta,« je rekel in naju z Ladom gledal kot srna, ki so jo osvetlili žarometi.

»Spizdi,« je rekel Robi.

»Hvala, Robi, da lahko grem,« se je tip še enkrat zahvalil, pokimal in počasi odpeljal.

Nato sta sledila dva kroga skozi mesto. Robi je bil dokaj prizanesljiv s tempom. Šlo mu je pač za druženje. Po svoje niti ni bilo tako slabo. Noč je bila sicer hladna, a jasna. Ni snežilo, prijetno se je bilo nadihati. Pa še razmišljal sem lahko. Robi tega ni delal, da bi naju mučil, ampak je hotel, da se naučiva, da se ne sme nemarno razpolagati z vojaškim protokolom. Vsak ima svoja drobna veselja, sem pomislil. Za mano se je Ladova sapa zaletavala v moj tilnik. Le kaj je Ladovo veselje? Zaslišal sem Petjin glas:

»Ne zastavljaj butastih vprašanj. Raje se vprašaj, kaj je tvoje veselje. A veš, kaj je tvoje veselje, srček?«

»Naj te nategne tisti tvoj manualec,« sem glasno rekel.

Robi je zarjul kot sirena, ki napove letalski napad.

»Brez govorjenja! Na tla, dvajset!«

Naredil sem dvajset sklec. Lado je stal poleg mene in dihal kot vlak. Pri zadnjih treh sem mislil, da mi bo oči odneslo po pločniku kot frnikoli.

»Vstani, naprej!!!« je zagrmel Robi.

Po tretjem krogu okoli mesta je bil zadovoljen. Šli smo nazaj v kavarno in vsakemu je častil po dva špricerja.

»Zdaj bomo tekli do mojega bloka,« je rekel. »Tam bom spet častil. Potem gresta lahko domov.«

In smo tekli. Po mestu, pa po novem mostu, mimo zdravstvenega doma in ob Bregu, ki se je svetil ob črni reki, nato pa dalje, po cesti, kjer nas je gospa opozorila na kresničko, vse do Robijevega bloka. Lokal, kamor naju je peljal, je bil pod njim, tako da se je lahko Robi v copatah in kopalnem plašču zjutraj odpravil na svoje priljubljene špricerje. Ko smo vstopili, mokri, zadihani in napol goli, se ni nihče obrnil. Sami stari škripci, ki so s kovinskimi glasovi reševali svet, so ga brez pretiranega zanimanja reševali dalje. Nekdo se je zadrl: »Pederčki!« in ženska za mizo mu je rekla: »Bodi tiho, Dario!« Natakarica za šankom je bila visoka črnolaska z brki bosanskega delavca. Ko se je nasmehnila, so se ji tanki zobje zatresli v ustih.

»A sta salutirala, fanta, a ne da sta?« je rekla.

Lado je imel roke na kolenih in je tako globoko dihal, da ni mogel spregovoriti, samo prikimal je. Robi me je prijel okoli ramen in me potegnil za šank.

»Živijo, Robi,« je rekla natakarica.

Takrat sem videl, kako zgleda, ko se človek dobesedno zmanjša. Na stolu ni več sedel Robi, ampak zmeden otroček, ki ne najde besed za svojo najljubšo stvar. Gotovo je zardel pod tisto tekaško rdečico.

»Kot vedno, Robi?« je še enkrat rekla natakarica in se nasmehnila. V njenih drobnih očeh sem videl veliko naklonjenost, ko je pogledala to živeče drevo, ki je odmetavalo listje na barskem stolčku, stegnilo svoje vejice in pomignilo proti meni in Ladu, ki je prisedel poleg Robija na drugo stran. Natakarica se je nasmehnila in šla po kozarce. Robi se je sklonil k meni in mi šepnil:

»Simona je,« je rekel. »Simona.«

Nato se je zazrl vanjo s takim pogledom, da sem mislil, da bo zajokal.

»Simona …« je rekel. »Simona …« je še enkrat ponovil.

Simona je medtem odšla postreč meseni inventar.

»Pogovarjaj se z njo,« sem mu predlagal. »To imajo ženske rade.«

»Ne morem,« je žalostno rekel Robi. »Vedno, ko mi kaj govori, postanem tako nervozen, da ne razumem ničesar. Potem pa se raje obrnem in grem.

»Saj ti ni treba razumeti,« sem mu rekel. »Samo tri stavke moraš znati. Ponovi jih za mano. Ok?«

Robi je pokimal.

»Zelo zanimivo,« sem rekel.

»Zelo zanimivo,« je ponovil Robi.

»A … kako lepo.«

»A … kako lepo.«

»Mhm … ja, točno to.«

»Mhm … ja, točno to.«

Simona se je vrnila za šank.

»Poskusi,« sem mu rekel.

Spet je ves otrdel in začel vrteti glavo kot mlinski kamen, samo da mu je ni bilo treba pogledati.

»Simona!« sem zaklical. Simona se je obrnila in nagnila glavo.

»Kako si?« sem jo vprašal.

Takoj, ko je zajela zrak, sem vedel, da je to tiste vrste ženska, ki obožuje tovrstno vprašanje. Govorila je in govorila, jaz pa sem vstal in šel na WC in seveda je njena pozornost takoj padla na Robija, kajti Lado je že napol dremal na pultu. Ko sem prišel nazaj, sem ravno ujel Robija, ki je govoril:

»Mhm … ja … Točno to … Kako lepo.«

»Ti si čudovit poslušalec,« mu je rekla Simona, nato pa se zasmejala in mu namenila tako dolg in pomenljiv pogled, da Robi deset minut ni spregovoril niti besede. Zdaj sta bila z Ladom res super družba. Spili smo vsak še en špricar, nato pa je Robi izdal ukaz.

»Pridita, vaju zapeljem domov,« je rekel.

»Jaz sem doma tam, kjer je on,« je rekel Lado.

***

Robi je vozil tako silovito, da nisem sedel na sedežu, ampak lebdel.

»Hvala,« mi je rekel, ko naju je pripeljal. V hiši stare Brede se je prižgala luč. Jutri bom slišal zgodbo o podivjanem vozniku in grajo, ker se družim z njim.

»Potreboval sem to,« je rekel Robi. »Če gre za tipa, ni treba, da začnem pogovor – ponavadi ga usekam na hrbet ali pa na gobec, odvisno, kakšen dan sem imel. Pri ženskah pa …« Skomignil je.

Z Ladom sva izstopila in ga gledala, kako je vzvratno vozil hitreje kot jaz kadarkoli po avtocesti, obrnil na ročno, potrobil in odpeljal. Pogledal sem Lada.

»A tukaj si doma?« sem vprašal.

Lado je v protest počepnil in pobožal asfalt. Nato je legel na tla.

»Lado …« sem rekel. »Daj no.«

Ponudil sem mu roko. Sprejel jo je in vstal.

»Boš spal na kavču,« sem rekel.

Prikimal je.

»Enkrat ti bom pokazal,« je rekel. »Samo ne še danes.«

***

Listki so v hiši viseli že povsod.

»Tega sem našel na kotličku stranišča,« je rekel Lado, ko se je vrnil iz kopalnice. Na njem je pisalo: »Kupi mi deset vreč gumi medvedkov. Najdi si službo. Vzemi si minuto časa na dan zame.«

Na nekaterih je pisalo samo tisto o službi ali pa o minuti. Našel sem jih na notranji strani omaric, ko sem pripravljal čaj.

»Jaz bi pivo,« je rekel Lado.

Odprl sem hladilnik. Na pivu je bil tudi listek.

»To je zadnje pivo. Moje je. Lahko ga spiješ, ker ne pijem več, samo vedi, da je moje.«

Vzel sem listek in ga spravil v žep. Odlepil sem jih iz omaric, štedilnika, televizije, šeflere v kotu in stolov. Lado je medtem spil pivo.

Šla sva v mojo sobo, da sem mu dal majico za prespat. Ko sem brskal po omari, je Lado stopil k oknu in oči so se mu razširile.

»Naga ženska … oziroma punca,« je rekel. »Čisto naga je.«

»Kaj pa dela?« sem vprašal.

»Skače,« je rekel Lado. »Zdaj pa je prišla policija.«

Stekel sem k oknu. Pred Gregorjevo hišo se je ustavil policijski avto, stara Breda pa je že stala pred njim in kazala proti garaži. Vročina mi je šinila iz pet v glavo, ko sem se spomnil, da imam kar nekaj prstov vmes pri tem.

»Prepodili so nagico,« je rekel Lado. Zagrnil sem rolete in mu dal majico.

»Lahko noč,« je rekel in šel.

Prižgal sem računalnik. Med nalaganjem so me začele boleti mišice. Začel sem težko dihati. Soba se je začela pogovarjati z mano.

»Dober večer, jaz sem strop,« je rekel strop.

»Dober večer, strop,« sem odgovoril.

»Padel bom nate,« mi je pojasnil.

»Zakaj?« sem vprašal.

»Ker če ne bom, bo tvoje življenje točno tako, kot je zdaj.«

»Kaj mi pa manjka?« sem vprašal strop.

Odgovoril mi je z glasom Petje: »Boš že izvedel, srček.«

Dobil sem sporočilo od mame. Sprejela me je za prijatelja na facebooku. Na moje vprašanje: »Kje si?« mi je odgovorila: »Srečna sem.«

Bad Kleinkircheim

Badkleinkircheim.

Tukaj si pa ti, Božidar. A se spomniš te gospe, ki smo jo spoznali? Prava Avstrijka starega kova. Takrat je bila stara toliko, kot sva midva zdaj, Bog mi je priča. Tukaj si jo objel čez rame in Matija je snemal. Ja, tu se je malo zameglila kamera, ne vidi se več tako dobro. Mogoče je pa projektor kriv, saj ne vem. Sem prosila sosedovega fanta, naj si filme ogleda z mano, pa ni hotel. Mogoče bi on znal popraviti. Saj ni važno. Glavno je, da se lepo vidi naša hotelska soba … Ja, to je naša hotelska soba, Božidar. Kako se ne spomniš? Tak les je bil takrat samo v Avstriji. Ni bilo tistih rdečih ploščic kot v Postojni, kjer si bil enkrat na konferenci in sem šla s tabo. Takrat sem bila noseča z Matijem, v Postojni. Škoda, da še nisi imel kamere takrat. Tudi ta film bi si pogledala. Ne vem, kje so ostali, Božidar, Bog mi je priča. Samo tale Bad Kleinkircheim je ostal, od vseh naših potovanj. Tukaj smo šli na izlet, vidiš, enourni pohod. Kako si bil smešen v tej pleteni kapi. Moja mama ti jo je spletla, zato si jo moral nositi. No, zdaj bo moj najljubši del. Tukaj, ko stopiš na rob, joj, nevaren rob … Z roko pokažeš v dolino … in hočeš, da Matija posname razgled. Matija pa se heca, kot se je vedno rad hecal, takrat je bil še majhen in navihan in je prišel čisto blizu tebe in te posnel v obraz, ta tvoj veliki nos, Božidar, se je razlezel čez belo steno moje kleti, v kateri sedim in te gledam, in potem je Matija obrnil kamero in zdaj sta dva velika nosova na steni, pa vajine oči, iste barve, karamelno rjave, in zdaj se režita, ne vem, kaj je bilo tako smešno, mogoče sta se smejala meni. Srečna sem, ker mene ni na teh posnetkih. Takrat sem imela tako zelo ozek pas, Božidar, takrat …

Zdaj je filma konec. Nekaj časa je bela stena še bolj bela in kar pustim, da se čisto do konca izteče, potem pa obsedim v temi. To je to za danes, Božidar. Še dobro, da se najini skupni večeri nikdar ne končajo. Naj ti pomagam po stopnicah. Vedno si bil bolj počasne in skrivenčene sorte, stalno te je štihalo v križu. Dišiš po milu, tistem v kosu, bele barve. Eno po eno stopnico, Božidar, eno po eno. Vem, da je tema. Ampak jaz poznam te štenge na pamet. Če jih poznam jaz, jih poznaš tudi ti. Daj, stopi k oknu z mano. Ulica se je spremenila, Bog mi je priča. Vse te novogradnje. Spomnim se, ko je bila le naša hiša tu, pa travniki. Potem so stvari postale zazidljive, zdaj pa smo, kjer smo.

Je pa res nekaj, Božidar …

Končno imam sosede. Po vseh teh letih, ko sem se sprehajala, ne da bi lahko koga gledala, sem dobila sosede. Zdaj imam nekaj, o čemer ti lahko pripovedujem.

Vidiš tisto hišo, Božidar? Poglej skozi okno, sneg naletava. Vidi se v kuhinjo. Gospa Irena sedi za pultom in kadi. Lasje ji tako nemarno visijo okoli glave, da me je strah, da se bo zažgala. A veš, da ona kadi samo takrat, ko moža ni doma? In to je pogosto, o ja. Je eden glavnih v farmacevtski firmi Krka, točno tej, ki si jo ti pomagal spraviti na noge, Božidar. Stalno je na poti, mož od te gospe. Ime ji je Irena in zdi se mi, da ji pristoji to ime. Irene so suhe, bolehne ženske, ki stalno pokašljujejo. Malo je že sključena, a ne da, Božidar? Pri njenih letih sem bila ravna kot sveča in zelo ozkega pasu. In glej zdaj to, Božidar. Nekdo se je pripeljal pred hišo. Avto z registracijo, ki ni novomeška. Ustavil se je in čaka. A veš, da ljudje, ki sedijo dolgo časa v avtomobilu, s tem izražajo slabo vest? Kako to vem? Jaz take stvari vem, Božidar. Ne sprašuj. Glej. Poglej, kaj se dogaja.

Možakar je izstopil iz avtomobila. Škoda, da nimajo luči na senzor, kot jo ima Gregor čez cesto. Tam vedno vidim vse, kar se odvija. Škoda tudi, da je to okno tako nerodno, ne vidim, kaj počneta na vhodnih vratih, Irena in ta možakar. Ni dolgočasno, Božidar. Verjemi mi. Nikoli ni dolgočasno. Samo počakaj malo.

No, in zdaj gresta skupaj v avto. Nista se takoj odpeljala, vidiš? Veš, kaj to pomeni? Slaba vest, seveda. Poglej silhueti, kako sta se združili. Objema ga, Božidar. Poljublja ga. Njen mož pa je na potovanju. Veš, kolikokrat si bil ti na potovanju? Jaz pa sem brala. In skrbela za Matija. Ko je Matija šel, sem samo brala. Irena pa ne. O, ne. Vidiš, Božidar? Nikdar mi nisi bil hvaležen, ker sem bila doma in čakala in čakala in … Ja, pustiva to. Se strinjam. Glej. Odpeljala sta se. Kaj pa zdaj? Nič, sedla bom na stol ob oknu in počakala, da se vrneta.

Trik je v tem, da pustiš luč ugasnjeno. Če jo prižgeš … ljudje vedo, da prižgana luč v hiši ponoči pomeni nekaj.

Tema pa ni nikoli pomenila ničesar.

***

Božidar, a spiš? Smrčal si. Ni razlike med dremežem in spanjem, Božidar, vsaj pri tebi ne, Bog mi je priča. Vedno si tako trdno spal … Oprosti, ker te budim. Daj, poglej skozi okno. Pripeljala sta se nazaj. Najprej je v hišo vstopila ona in čakala. Tudi on je čakal, v avtomobilu. Vidiš, kako je to, Božidar, točno tako, kot sem ti vedno pravila. Prižgan avto pred hišo je slaba vest. Luč v hiši je slaba vest. Oboje skupaj pa je ljubezen. Prišla ga je iskat na vrata, Božidar. In on je ugasnil avto in vstopil. Tvegal je. To je to.

Zdaj sta v kuhinji. Poglej ju. Ni več strasti, ampak je … Ja, heh, ljubezen! Prav sem imela, Božidar. A veš …? Vedno, ko sem te zavohala, da dišiš po drugi ženski, ko si prišel domov, sem ti pogledala v oči. In vedno si bil čist. Notri ni bilo ljubezni. Bodiva iskrena, tudi do mene je ni bilo. A k meni si se vsaj vračal. Ne, ničesar ti ne očitam. Imela sem čudovito življenje zaradi tebe. Matija je imel čudovito življenje. Tudi zaradi mene. Ampak predvsem zaradi tebe. Jaz sem bila vedno doma in sem brala, kot ostale inženirjeve žene. Ne, nič ti ne očitam, Božidar, ne razburjaj se. Raje poglej.

Poglej, kako jo je poljubil na čelo in kako oba jokata v tej lepi, moderni kuhinji. Mi nismo poznali teh pultov in teh štedilnikov, teh hecnih štedilnikov. Kuhinja je bila, da se skuha. Zdaj se pa tu rojeva nekaj več. A veš, da njen mož pride jutri domov? Pričakala ga bom.

Božidar? Zaspala sva, oba … Hah … kar na stolu. Dan je. Nekdo zvoni.

***

A si v redu? Pustila ti bom spati, samo še to ti povem. Sosedov fant mi je prinesel za jest. Bil je nesramen in je hotel, da plačam. Včasih mi ni bilo treba skrbeti za denar, zato pa mi je zdaj tako težko. No, me je pa razveselil, sosedov fant. Povedal mi je, da ima Gregor pištolo. Ja, tisti Gregor, ki je ženo udaril kar pred hišo. Oni imajo tisto luč na senzor in dobro sem videla, kaj je bilo. Nisem si upala nič reči, kot miš sem bila tiho in samo gledala. Zdaj pa lahko dokončno ugotovim, kaj se dogaja. Poklicala sem jih in jim povedala, ker, prav tako sem rekla, bi jih znalo zanimati, glede na to, da je Gregorjev svak že pod rušo zaradi domnevnega samomora, tako sem rekla. In čakala. Najprej sem mislila, da so oni, pa je samo en divjak pripodil in pripeljal sosedovega fanta in tistega tihega mulca. Malo za njim pa so prišli, možje postave. Prišli so, prišli po Gregorja. Policija v naši ulici. Nisem mogla verjeti. Modre luči so mi obarvale fasado … In te uniforme! Kot v filmu je bilo. Gledala sem, kako so ga odpeljali, tega našega soseda. Prišla sem ven in se jim približala, tako čisto počasi in tiho, kot znam samo jaz.

»V garažo poglejte, v garažo!« sem zašepetala in se nasmehnila, čim bolj prijazno, da bodo moje dobre namere jasne.

Eden izmed policajev me je čudno pogledal. Zdi se mi, da sem jim sumljiva. Ampak sem se zlagala – rekla sem, da sem ga videla, kako jo je spravil v škatlo, ampak jaz sem stara in uboga, jaz nič drugega ne vem, slučajno sem videla … Vprašala sem jih, ali ima to kaj veze z umorom Gregorjevega svaka.

»Ga je on, ne?« sem vprašala. Pa niso nič rekli.

»Interes preiskave,« je rekel tovariš policaj. Ne hčerka ne žena nista prišli pogledat, kaj se dogaja. Samo luči so se prižgale na ulici, to pa. Vedno se prižgejo, ko se kaj dogaja, potem pa se počasi ugasnejo, ena za drugo, kot umrle kresnice.

»Mogoče so bili pa pajki,« sem rekla policaju.

»Zakaj pa pajki?« je vprašal.

»Včasih so bili vsega krivi pajki, pa čeprav jih je bilo tako malo. Danes jih je veliko,« sem rekla. »Pa vse jim je dovoljeno. A veste to? Vse. Včasih ni bilo tako.«

Vsaj zdi se mi, da ni bilo tako. Gotovo se je manj govorilo o njih, teh pajkih … A ne, Božidar? Včasih je bil tovariš tovariš in pajek pajek. Vsi smo vedeli, kje nam je mesto, Bog mi je priča. Jaz sem bila inženirjeva žena, ti pa tovariš inženir. Čas je, da tudi Irena spozna, kje ji je mesto.

***

Poglej, Božidar. Ko človek takole sedi in gleda, se take stvari odvijejo kar same od sebe. Najprej sem slišala avto ob tako čudni uri in postala pozorna, ko je avto sosedovega možaka peljal mimo in se ustavil pred njihovo hišo. Sosedov fant je pripeljal punco domov … Pa ne samo punco! Šest jih je bilo v avtu, Božidar – šest! Poznala sem tistega tihega fanta in tisto plavolaso kresničko … Pa še sosedova Vesna je z njimi … Pa še en, joj, kako je pijan! Le kaj si mora misliti njegov oče. Še dobro, da je njegova mama pobegnila s tistim zidarjem. In to mi je povedal prav on, njen mož. Heh, ta človek ima tak trebuh, kakršnega ti nisi nikoli imel, Božidar. Pa grdo, dolgo brado. Ti si vedno imel urejene brke. Samo brke. Ampak … mi pa nosi hrano, to je res. Pa vedno reče kakšno besedo. Hecno … Kar preveč rad reče. Ljudje se ponavadi bolj skrivajo pred mano.

»Kako ste?« sem ga vprašala, nekaj časa nazaj. Bilo je še žgoče poletje in poten je bil kot pujs. »Gospe pa ni videti,« sem dodala.

»Pobegnila je,« je rekel.

»S kom?« sem vprašala, čisto iz sebe, Bog mi je priča.

»Hm …« je rekel in se popraskal po bradi. Pogledal je nekam mimo mene in sledila sem njegovemu pogledu. Gledal je našo fasado.

»Lepa fasada, ne?« sem rekla.

»Z zidarjem!« je naenkrat zavpil. »Z zidarjem je pobegnila,« je tišje dodal, kar malo olajšano.

Kimala sem in kimala, ljudje imajo radi kimanje, Božidar. To sem se naučila šele zadnja leta, tako kot veliko drugega, joj.

Preden je gospod šel, mi je dal vrečko in rekel:

»Ko pride moj sin nazaj, vam bo on nosil hrano.«

»Fejst fant,« sem rekla. »A še tako pridno študira?«

»Ko pride, mu povejte to,« me je preslišal.

»Kaj?« sem vprašala.

»Da je mama pobegnila z zidarjem,« je rekel in se nasmehnil, Bog mi je priča, Božidar. Pomežiknila sem mu in rekla: »Brez skrbi. Jaz povem vse,« sem dodala.

»Vem,« je rekel. »Če kaj vem, vem to.«

Gledala sem ga, kako se je počasi valil čez ulico, ubogi stari debeluh. Zdaj mi sin nosi vrečke. Starega ne pogrešam nič. Ne maram ljudi, ki se potijo. Ti se nisi nikoli potil, Božidar.

Nikoli.

***

Vidiš? Ne …? Jaz tudi ne. Slišim hrup od sosedov, ni čudnega, saj jih je kot pajkov prišlo v tistem avtomobilu! Ah … Saj so še mladi. Ampak Irena pa ni več mlada. In mora vedeti, kje je njeno mesto.

Njen mož Joc se je ponoči vrnil domov. Takoj, ko sem videla luči na začetku ulice, sem stekla ven in ga pričakala prav pred njegovo hišo. Ko je izstopil iz avtomobila, sem počasi hodila proti njemu.

»Kaj je, Breda?« je rekel in zaprl prtljažnik. Visok, slok gospod, že malo plešast, v lepi obleki. Pobral je kovček in ga začel vleči proti vratom.

»Obiske ste imeli,« sem rekla. Stopila sem malo na prste in nagnila glavo, kot naredim vedno, ko me kaj zares zelo zanima.

Obstal je. To je bil tisti trenutek, ko vsi padejo. Lahko bi šel dalje in jaz ne bi še enkrat prišla nazaj. Ne delam tega. Vsak se sam odloči, koliko hoče vedeti. Jaz vem vse. To sem pripravljena deliti. Vsak pa se odloči sam, Bog mi je priča.

Obrnil se je. Vsak se obrne. Počakala sem ga, da je prišel do mene. Zdaj sem bila jaz tista tovarišica, kot včasih, Božidar. Ko sem lahko čakala. Brez prvega koraka.

»Kdo?« je vprašal.

»Neki gospod vaših let, morda malo mlajši,« sem rekla.

»In?« je vprašal. Skomignila sem.

»Vem, da veš vse, Breda,« je nestrpno rekel in si šel z roko skozi redke lase.

»Dajte denar,« sem mu rekla in se res lepo nasmehnila.

Ja, Božidar. Naučila sem se prositi za denar. V najinih časih mi tega ni bilo treba.

Dolgo me je gledal. Malo me je že zeblo. Spustil je kovček na tla. Na oknu hiše se je prikazala Irena. Razločno sem videla, da je odkimala, Bog mi je priča, Božidar. Prosila me je, naj ne storim tega. Ker Breda na dvorišču pomeni samo eno. Pomeni, da nekaj ve. Pogledala sem možakarja.

»Joc,« sem mu rekla, za vsak slučaj, da ne bi opazil žene na oknu. Pogledal me je z veliko sovraštva. Ampak tega sem vajena.

»Koliko?« je rekel.

Pomežiknila sem mu in skomignila, češ, vaša odločitev, tovariš. Izvlekel je šop bankovcev iz denarnice in mi jih dal. Ko sem jih vzela, sem previdno pogledala proti oknu. Irene ni bilo več, samo tanek steber dima se je vlekel po steklu, kot osamljen oblak.

»Ajde, prasica stara,« je rekel Joc. Namrščil je svoje goste obrvi. »Povej zdaj.«

»Prišel je z avtomobilom, ljubljanske registracije. Lahko ti povem registrsko, če boš rabil. Lahko ti ga opišem. Lahko prideš k meni in bova gledala filme.«

Sploh ne vem, zakaj sem to zadnje bleknila, Bog mi je priča, Božidar. V tistem trenutku se mi je zdelo, da bi se morda v redu razumela. Ne zameri mi, Božidar.

»V avtu sta se poljubljala, potem sta se nekam odpeljala, potem jo je pripeljal nazaj in šel k njej notri.«

Joc me je previdno motril. Vedela sem, da mu to ni dovolj.

»Aja,« sem še dodala, kot da sem se mimogrede spomnila, »na čelo jo je poljubil.«

Potrkala sem se po čelu, da sem mu pokazala, kaj mislim.

Joc je postal res žalosten in utrujen, Božidar. Kar naenkrat mu je cel obraz nekam padel in morala sem loviti njegov pogled, ki ga je pobešal in dvigal.

»Spizdi,« mi je naposled rekel.

»Nasvidenje,« sem pozdravila in odšla v hišo.

Na okno, kam pa drugam. Na okno, Božidar. Sedela sem celo noč in čakala na luč. Čakala na nekaj. Ampak … saj vidiš Božidar. Nič ni. Hiša Irene in Joca je ostala v temi. V žepu sem zatipala denar in ga preštela. Moram v trgovino, tokrat sama, Božidar. In ti ne smeš zraven. Oprosti. Ti bom povedala, ko bo čas za to, Bog mi je priča.

***

Samo malo sem zadremala, nato pa takoj, ko se je odprla, v trgovini kupila najboljšo suho salamo, najboljši cviček, najboljši sir in res svež kruh. Blagajničarka me je gledala kot kaka ptičica.

»Vas pa še nisem videla, sem nova tukaj,« je rekla.

»Vi ste Brudarjeva hčerka?« sem vprašala. »Dol, iz Poganc,« sem dodala.

»Ja,« je rekla, potegnila klobaso po senzorju, da je naredilo PIP!. »Kako pa veste?«

»A se ni vaša sestra k pajkom odselila?« sem se pozanimala.

Nekajkrat je še naredilo PIP!, PIP!, a blagajničarka ni rekla ničesar več, samo zelo rdeča je postala v obraz. Ko sem ji rekla nasvidenje, me ni pogledala.

Oh, ja.

***

Da sem prišla do Kulovčeve hiše, sem šla zadaj, čez gozd, da me nihče ne vidi. Breda ve, kaj se dogaja pri drugih, drugi pa ne vedo, kaj se dogaja pri njej. Naj tako tudi ostane. Težko mi je iti čez gozd, tako … sami. Kot majhna sem se ga grozno bala. Moj brat ni nikoli prišel iz njega. Gledala sem ga, kako je šel notri. Imela sem rjavo krilce. Cel dan sem nabirala rože in jih odnesla mami, ki se jo spomnim samo, ko je jokala. Ne vem, če kdaj ni jokala. Tisto rjavo krilce je bilo res lepo.

Ampak … ko sem prišla do hiše, sem na oknu videla malega Janija, njegovega vnuka, kako je strmel, kot da nekoga čaka. Ko je tukaj, raje ne pridem, ker obstaja nevarnost, da mali kaj vidi. Ker …no … joj, ponavadi, ko pridem, mi Kulovec odpre v vojaški uniformi. Nazadnje je bilo tako pred kakim tednom. Bil je sveže umit in obrit. Pobožala sem ga po njegovi stari, lisasti, plešasti glavi.

»Tovarišica,« je šepnil.

Obrnila sem glavo kot sova. Vedel je, kaj to pomeni.

»Ne, ni tamalega,« je rekel.

Zahihitala sem se.

»Potem je ta večer najin, tovariš,« sem mu rekla.

Zableščalo je, tako se je nasmehnil. Všeč mi je bilo, ker je tako lepo skrbel za svojo protezo.

Naredila sem mu najboljši narezek, takrat sem tudi kupila najboljše stvari. Prosil je, če je lahko v uniformi.

»Če sem lahko jaz gola,« sem rekla. Pokimal je in sklonil glavo, kot fantiček.

Sedela sem poleg njega, ko je malical. Jedel je počasi in se vmes malo dušil. Z eno roko si je nosil v usta, z drugo me je božal po prsih. Ni me pogledal. Na mizi je bilo nekaj sveč. Nisem hotela, da bi bile prižgane luči. V sosednji sobi je gorela televizija. Smešna hiša je bila. V moji je dišalo po nečem. Po spominih, najbrž. Včasih ta vonj ni bil tako prijeten, še posebej kakšne čudne večere, ko nisem mogla zaspati. Ko sem Kulovca prvič vprašala, zakaj se je priselil sem, je rekel:

»Ker je drugače kot tam, kjer sem bil.«

Nisem ga spraševala več. Od njega nisem hotela zgodbe. Bil je čeden v uniformi. Svetloba sveč je skrila njegovo starost in pred mano je sedel človek, v katerega bi se lahko zaljubila, del sveta, ki je prijatelj z mojim. Kot da te nove hiše ne bi bilo, se mi je zdelo. Kot da sediva v tisti kuhinji, ki je za kuhati, za mizo, ki je za jesti. Po kotih se je plazila tema in skrila vse, razen naju.

Prijela sem za njegovo roko in ga potegnila. Skoraj sem ga prevrnila na stolu. Z drugo roko je posegel po salami in si jo zatlačil v usta. Premaknila sem se na rob stola in položila njegovo dlan na sedalo, nato pa sedla nanjo. Zasopihal je.

»Še vedno sem lahko mokra,« sem mu rekla. Njegova tanka roka v mojem mednožju, čez katerega je visel moj zguban trebuh. Rada sem bila gola pred njim.

Kulovec je nekaj zamomljal. Razločila sem, kaj hoče.

»A ti zapojem?« sem vprašala.

Prikimal je in solze so se mu usule iz oči, iz ust pa koščki suhe salame in sira, zlepljeni v drobne kepice.

»Ne skrbi, bom jaz pospravila,« sem rekla.

Hvaležno se mi je nasmehnil.

Globoko sem vdihnila in začela prepevati: »Prečuden cvet je v grapi črni, pod njim tih partizan leži, pleto se v žalni venec trni, nad njim oblak kot luč gori.«

Pomiril se je, ko sem pela. S prstom me je božal po sramnih ustnicah in plitko dihal.

»Je mlada deklica zbledela …« je zahropel in jaz sem nadaljevala:« … spomin ji noče iz srca, a žalost ni je v mrak odela …«

»... ljubezen dvojno šepetala,« je zaključil, me z drugo roko prijel za ramo in naslonil svojo krhko glavo na moje prsi. Božala sem ga, vsega skrčenega, z eno roko med mojimi nogami in z drugo na mojem ramenu, in mu prepevala, dokler ni nastopilo jutro in je zaspal na mojih prsih. Nekoč ga bom povabila k sebi. Ko Božidarja več ne bo.

***

Božidar, ne sprašuj me, kdo je ta fantek … Ne sprašuj, zakaj sem tako žalostno gledala v to hišo, potem pa se obrnila in šla, s polno vrečko dobrot, ne, Božidar, nekoč ti bom povedala, ne, danes mi ne moreš ničesar več, pusti me, spati moram, grem, glej, zdaj sem že na ulici, jutro je že kar pošteno nastopilo, Božidar, jaz pa še nisem spala …

In ko sem že mislila, da je Božidar odnehal in da bo vse v redu, sem odprla vrata in hotela krikniti, pa sem se preveč ustrašila, da bi karkoli dala iz sebe. Na hodniku je stala Irena, Božidar, in se mi smehljala. Nikoli ne zaklepam hiše, vem, že takrat si bil tako jezen name zaradi tega, ampak zakaj bi, v takem malem mestu, v taki mali ulici …?

»Nasvidenje,« sem ji prijazno rekla in hotela odpreti vrata, a še preden sem lahko pomežiknila, jih je porinila nazaj in odrinila mene. Prav grobo me je odrinila, Božidar. Stala je tam sredi hodnika in si prižgala cigareto. Vedela sem, da sem prepočasna, da bi storila karkoli. Stori ti kaj, Božidar. Božidar … kje si?

»Kaj gledate?« je vprašala Irena. »Čakate koga? Je kdo pri vas?«

»Ne kadi se pri nas,« sem ji odgovorila.

Irena je vrgla cigareto kar na tla, sredi hodnika, Bog mi je priča, in jo pohodila.

»Prišla sem gledat filme,« je rekla in kar strmela vame. V njenem glasu sem čutila hudobijo, Božidar. Tako, da so mi stare kosti šklepetale. Začela sem kimati in se smehljati. Kimati sem vedno znala.

»Saj to ste me enkrat prosili, če bi jih gledala z vami in … evo me,« je rekla in stopila korak proti meni ter me prijela za roko. Nisem imela moči, da bi naredila karkoli, tudi padla po tleh ne, zakričala, cepetala, ne, Božidar … kje si … nič, me že drži, Božidar, že greva, greva, po stopnicah …

Skupaj sva odšli v klet, počasi. Vrtelo se mi je. Irena je bila zelo prijazna, Bog mi je priča. Pomagala mi je, da sva skupaj sedli na staro sedežno in celo projektor je upravljala. Na steni si se prikazal ti, Božidar.

»To je Božidar,« sem rekla. In Irena je prikimala. Zelo jo je zanimalo vse in vse sem ji povedala.

»Matic snema,« sem rekla. »Moj sin. Odvetnik je. V tujini živi.«

»Vas pride kdaj obiskat?« me je vprašala.

Nisem ji odgovorila, Božidar. Saj veš, da se o Maticu ne pogovarjam. Raje sem ji povedala vse o hotelu, pa o tem, da smo bili nekaj časa edini Slovenci v tistem čudovitem letovišču.

»Celo malo sem se nemško naučila,« sem rekla in Irena se je smehljala. Mogoče jo pa res zanimajo filmi, Božidar. Škoda, da imam samo tega.

»Samo tega imam,« sem rekla, ko ga je bilo konec. »Bi prižgala luč?«

Irena je namesto tega prižgala cigareto. Ko je ogenjček zaprasketal, sem v oranžnem soju videla, da je vse narobe, Bog mi je priča. Irena ni prišla na film. Počakala sem, da je pokadila cigareto. Trudila sem se, da ne bi pokašljevala, ko mi je dim silil v nos.

Ko je končala s kajenjem, je ugasnila ogorek kar v sedežno.

»Luknja bo,« sem ji rekla.

»Izselil me bo,« je rekla Irena. »Joc me bo izselil. Zaradi tebe.«

Vstala je. Res je bila visoka in suha in, moram reči, Bog mi je priča, z nič kaj ženstveno urejenimi lasmi.

Božidar

Božidar

kje si

strah me je

Irena se je obrnila, stopila k projektorju in ga z vso silo porinila. Padel je na tla in razločno sem slišala, da se je razbila žarnica. Hotela sem ji reči, da se take žarnice ne dobi več, a v tistem trenutku nisem mogla, Božidar. Ničesar nisem mogla. Stara sem, sama in žalostna. In brez projektorja, ki si ga ti kupil, Božidar.

»Ne vem, zakaj si taka prasica,« je rekla Irena in prisedla k meni. Stegnila je svoje dolge prste, jih zaklenila okoli moje čeljusti in mi grobo obrnila glavo. Zacvilila sem. Nekaj časa me je držala in solze so mi začele teči iz oči. Kot da bi se v tem trenutku zavedla, kaj počne, me je Irena spustila. Popadel jo je kašelj, ki je trajal in trajal. S prsti sem si masirala čeljust in jokala. Kašelj je minil in Irena je globoko vdihnila, me pogledala in rekla: »Po svoje … sem ti hvaležna. Bila sem zaprta v tej jebeni bajti. V tem jebenem življenju. Zdaj bom spet lahko to, kar sem bila prej. Nič. Do zdaj sem bila nič z njim. Nič plus Joc. Zdaj sem spet nič.«

Vstala je in šla. Po stopnicah, ne eno po eno, ampak hitro, preskakovala jih je. Slišala sem, kako je zaloputnila vrata za sabo.

***

Spomnim se, ko sem te pred nekaj dnevi obiskala na grobu, Božidar. Peš sem šla, se spomniš? Nihče me ni imel časa zapeljat. Prižgala sem ti svečo in gledala, kako drevesa mečejo listje na tvoj grob. Na nagrobniku je prostor za napis – Breda, inženirjeva žena. Hočem, da bo tako.

Lepo skrbim za grob, Božidar, Bog mi je priča. Ko si zbolel, sem postala verna, a veš to? Nisi vedel, gotovo ne, ker mi tega ne bi pustil. Ampak mi je pomagalo, da sem molila zate … Da ne bi umrl. Morda ti lahko danes povem, zakaj sem molila. Ne zato, ker bi te imela tako rada. Bil si moj prvi in edini moški. Kaj pa vem, kaj je ljubezen. Vedela sem, da bo brez tebe vse drugače. In tudi je bilo, Božidar. Naenkrat nisem bila več nič. Tako sama, tako revna. Mitja je kmalu po tvoji smrti odšel. In potem sem bila še bolj sama, v tej hiši, kjer sem samo tebe videla. Tebe, kako si vsak dan prišel domov in te ni zanimalo nič drugega kot to, da sem pripravila za jesti. Tebe, ki si me objel in poljubil samo na smučanju, na tistem smučanju enkrat na leto, ki sem ga tako zelo čakala. Tebe, ki si vedel za vse, s katerimi se družim in si mi prepovedal, da berem karkoli drugega kot to, kar je bilo na naši knjižni polici. Tebe, ki si lahko imel druge ženske, jaz pa drugim moškim nisem smela pogledati v oči. Ko sva se ljubila, si se ogabno potil. In ko sem ti hotela kaj povedati, si mi rekel, da naj utihnem.

»Če mi lahko kaj poveš o komu,« si mi rekel, »to pomeni, da ne izpolnjuješ tega, zaradi česar te imam.«

Izpolnila sem svojo nalogo žene, Božidar. Izpolnila sem jo do konca, dokler sem jo le lahko, do samega konca, ne samo tebe, ampak tudi mene. In morda je zdaj čas, da se to preneha. Nekaj časa se ne bom pogovarjala s tabo. Bom videla, kako bo šlo, Božidar. Mogoče bo pa zdaj lažje, ko ni več projektorja. Ah, ja. Mogoče pa.

***

Skozi okno sem videla, kako Joc nosi kovčke, Irena pa stoji in kadi. Zdaj že pred njim kadi, Bog mi je priča. Nista se pogledala, Joc je samo zaprl vrata in jo pustil kar tam, v tem hladnem jutru, na trati pred hišo z dvema kovčkoma. Irena je pokadila do konca, nato pa kovčka odvlekla samo čez cesto, do sosedov, do tistega debelega potnega bradateža in njegovega sina, ki mi računa za fasungo. Prevrnila je večjega od končkov in sedla nanj. Jaz sem stara, sama in žalostna. Irena pa ni stara. Tega … ne. Ne zasluži si. Zaradi mene je tako. Ne … Ni zaradi mene. Nisem kriva, če je to storila. Vem pa, kaj ji bom rekla. Vem.

***

Ko sem prišla do Irene, se je komaj ozrla. Sedela je na kovčku in se tresla od mraza.

»Kaj bi rada?« je vprašala. V njenem pogledu ni bilo ničesar. Samo bila je tam, čakala je. Ta pogled, ki sem ga poznala. Vsako jutro sem ga zagledala v ogledalu.

»Lahko vam dam edini nasvet, do katerega sem v življenju prišla,« sem ji rekla.

Irena ni rekla ničesar, samo skomignila je, v očeh so se ji nabrale solze, kot da bi ji bilo žal, ker sem prišla tako sama, žalostna in stara na njen prag, ali pa, ker ji je žal, da je tudi ona tako sama in žalostna na tem pragu.

Stopila sem proti njej in rahlo počepnila. Če Breda nekaj ve, pove. Ampak to bom povedala samo Ireni. To sem ji dolžna.

»Samo počakaj, da bo umrl,« sem ji zašepetala na uho. »Vedno umrejo pred nami.«

Ja, Božidar. Vseeno mi je lepše zdaj, kot mi je bilo kadarkoli v Bad Kleinkircheimu. Ko bo vnuček šel, bom Kulovca povabila k sebi. Bog mi je priča.

5

Prva stvar, ki sem jo zagledal, ko sem se zbudil, je bil Lado.

Stal je pred oknom v beli majici in gatah ter se praskal po trebuhu.

»Lado,« sem rekel.

»Pride skakat samo zvečer … ta tvoja soseda? …« je vprašal in ni odtrgal pogleda od okna, «ali pride tudi kdaj zjutraj?«

***

Stari je tokrat čakal za mizo, z ogromno skodelico kave, ki si jo je postavil na trebuh. Ni je dvigal z rokami, samo trebuh je malenkost premaknil in skodelica se mu je naslonila na ustnice.

»Stari, to je Lado,« sem rekel. »Lado, to je …«

»... njegov oče sem,« je rekel namesto mene. »In ne stari,« je še dodal.

»Vem,« je rekel Lado. »Sva se že šla vojno. Zmagal je.«

Oče se je ponosno nasmehnil.

»Vedno zmagam,« je rekel. »Razen pri tebi,« je dodal in me pogledal.

Skomignil sem in šel v sobo.

***

Na oknu res ni bilo videti Vesne. Spomnil sem se policije in stare Brede, ki je drobila okoli s tistimi svojimi gubastimi nogicami. Koliko stvari bi lahko tu šlo narobe, pri tem mojem trapastem načrtu. Kako zelo bi si lahko otežil življenje.

Na oknu se je prikazala Vesna, oblečena. Dolgo časa je stala in skrivala pogled. V sobo je prišel Lado.

»Je gola?« je vprašal. Stal je pri vratih kot kip, kot bi se bal, da bo s premikom ogrozil trenutek.

»Če bi bil hiša,« sem rekel, »bi si izpraskal oči.«

»Da ne bi videl?« je vprašal Lado.

»Da drugi ne bi videli vame,« sem rekel.

Nekaj časa je pomenljivo kimal, nato pa rekel: »Ne razumem.«

Ko sem se obrnil nazaj k oknu, Vesne ni bilo. Kot da bi Lado razumel, je vstopil in sedel na posteljo. Nisem se hotel premakniti. Ponavadi so se mi taki trenutki zgodili zvečer. Cel svet pritisne nate z vseh strani. Utapljaš se brez vode, ne moreš vdihniti dovolj zraka. Ločen si od tal, ampak nikamor ne moreš poleteti, ker ne obstaja nič. Ni hujšega od občutka svobode v svetu, ki nima občutka za svobodo.

»Čuden si,« mi je rekel Lado. Za trenutek je pretrgal to hipno, nerazložljivo prekletstvo in izkoristil sem to, da sem sedel poleg njega.

»V redu sem,« sem rekel. Globoko sem vdihnil.

»Nisi,« je rekel Lado. »Ampak me ne zanima pretirano, če sem čisto iskren. Tilen je klical,« je rekel. »To me zanima.«

»Je v mestu?« sem vprašal.

»Ja,« je rekel. »Jutri gre. Pripravlja zabavo. Najel je tisto kočo na Gorjancih.«

Pokimal sem.

»Seveda gremo,« sem rekel.

»Seveda,« je rekel Lado.

Vrata so se odprla. Velikanska glava mojega očeta je pokukala v sobo.

»Obisk imata,« je rekel in me pogledal. »Premlada je,« je še dodal in namrščil obrvi. Izza njegovega korpulentnega telesa se je prerinila Vesna in stopila v sobo. Tudi ona je okamenela in malo postala v čudni poziciji, za trenutek ni vedela, kam naj pogleda. Pri hišah je lažje, nikoli se ne obiščejo. Samo opazujejo se, ko večer pade, z oranžnimi očesci, razporejenimi po belih, modrih, oranžnih, opečnato rdečih, ploskih obrazih. Stojijo v dežju, soncu, v večeru in dnevu, če v njih umira, se ljubi, premika, miruje. Za trenutek je Vesna hotela postati le to, kar je ustvarjeno, da hrani v sebi nas, ki smo meseni in ga zato vedno serjemo. Lado pa ni razumel tega, kar sem v tistem trenutku videl jaz. V njem je bilo nekaj takega, kar nisem videl še nikoli. Ni se izogibal pogleda na Vesno, ampak je vanjo strmel s silo, ki bi lahko prebila zid. Samo ta trenutek je bil dovolj in vedel sem, da je zaljubljen, in ker sem ga poznal, sem vedel tudi, da se to ne bo dobro končalo.

»Vesna …« sem rekel.

Končno se je premaknila. Previdno je stopila mimo nanju do okna in pogledala skozi.

»To pa je čuden občutek,« je rekla. »Zelo čuden.« Nekajkrat je poskočila.

Lada sem previdno prijel za čeljust in mu jo zaprl.

»Očeta so odpeljali,« je rekla, še vedno strmeč skozi okno. Moral sem presekati tišino.

»Greš danes z nama na žur na Gorjance?« sem bleknil. Lado je čisto rahlo kolcnil.

»Ja,« je rekla Vesna. »Ampak me morata domov pripeljat, ne smem tam prespat.«

»Ja, seveda,« je rekel Lado, z glasom tako zelo hripavim, da bi z njim lahko naribal sir.

Vesna ga je pogledala in se mu nasmehnila, nato je stopila do mene, počepnila in mi položila dlan na obraz.

»Kaj pa vem, če sem vesela,« je rekla. »Ampak tako ni šlo več naprej. Hvala … Najbrž,« je rekla.

Samo prikimal sem. Kaj pa naj bi storil drugega. Vesna je še enkrat pogledala Lada, se mu še enkrat nasmehnila in nato odskakljala iz sobe. Ko je zaprla vrata, je Lado sunkovito vstal in začel hoditi gor in dol.

»Ne morem na zabavo, če bo ona tam,« je panično ponavljal. »Ne morem.«

»Enega grem prižgat,« sem rekel.

»Ne morem … Ne morem …« je panično ponavljal in se spotaknil ob nogo stola ter ga prevrnil.

»Poberi ga,« sem še rekel in šel.

***

Nekaj časa sem kadil pred hišo, potem pa poklical Tilna.

»AAAAAAAAAAAAAAAAAAaaaaaaAAAAAAaaaaaaaa,« mi je zarjul v telefon.

»AaaaaaaaAAAAAAAaaaaaaAAaAAaaaAAAAAAaaaAAAa,« sem zarjul nazaj.

»Nisi pravilno,« je rekel. »Začeti moraš vedno glasneje, šele nato stišaš.«

»AAAAAAAAAAAAAAAaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaa,« sem poskusil še enkrat.

»Bolje,« je rekel.

»Z Ladom prideva,« sem rekel. »Pa še eno bova pripeljala s sabo.«

»Seveda,« je odgovoril.

Ko sem poklopil telefon, sem ugotovil, da moj krik ni šel mimo neopažen. Pred vrati svoje hiše je stala Irena in kadila. Pomahal sem ji. Ni pomahala nazaj, samo stala je in me gledala. Ko sem že hotel oditi, mi je z roko nakazala, naj pridem do nje.

»To se mi zadnje čase velikokrat dogaja … Ljudje hočejo, da pridem do njih,« sem rekel in se odkašljal, ker mi je bilo neprijetno. Od blizu je bila videti neverjetno utrujena.

»Veš, kaj se meni dogaja?« je vprašala in še preden sem lahko odprl usta, je zakričala.

»AAAAAAAAAAAAAAaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaa,« je zavpila s krhkim glasom, ki se je vmes večkrat zlomil, a ga je držala do konca sape.

Po kriku se je čisto umirila in vlekla iz cigarete. Ko je pokadila, je filter z dolgimi prsti frcnila na ulico, mi pokimala in odšla v hišo.

»Ej!«

Obrnil sem se. Skozi okno hiše je oče molil glavo in mi mahal.

»Gumijasti medvedki!!! Rabim jih!!!« je zavpil. »Drugače me bo Vesna premagala!!!«

***

V trgovini sem mu nakupil vse gumijaste medvedke, kar so jih imeli. Prodajalka me je gledala skozi trapasta debela očala kot največje čudo sveta.

Pred vrati hiše sem naletel na visokega blondinca in malo, grdo, mozoljasto mladinko z zelo sugestivno gestikulacijo, kar je izraz, ki ga sovražim, še bolj pa sovražim to, kar predstavlja.

»Podpišite peticijo proti peticiji za preimenovanje ulice Ivana Modrasa,« je skoviknila mala in mi pod nos pomolila papir. Podpisal sem in jima zaprl vrata pred nosom, ker sta me očitno hotela zvabiti v nek trapast ideološki pogovor.

»Ideologija je za stare babe in impotentne dedce,« sem jima rekel, tik preden sem zaloputnil.

***

Lado je še vedno hodil gor in dol po sobi in govoril, da ne more iti na zabavo. Pobral sem stol, sedel za mizo, prižgal računalnik in mami napisal:

»Kdaj in kje se lahko dobiva?«

Lado je hodil že tako hitro, da je delal prepih. Ko je pribezljal mimo stola, sem ga prijel za roko.

»Pridi, te peljem domov,« sem rekel.

»Greva najprej na kavo,« je rekel.

***

Nekaj časa sem stal pred hišo in Lado je pridno stal z mano.

»Nekaj ni v redu,« sem rekel. »Nekaj je grozno narobe.«

»Zakaj?« je vprašal Lado.

»Kot da nekaj manjka,« sem rekel.

Nekdo se je odkašljal in obrnil sem se. Za mano je stala stara Breda in kimala.

»Kaj manjka?« sem jo vprašal.

»Ja … Avto, ne?« je odgovorila in kimala še malo.

***

Sprehodila sva se do mesta, Lado in jaz, in našla avto tam, kjer sva ga parkirala – pred kavarno, iz katere sva odtelovadila skupaj z Robijem. Za brisalci je imel zataknjen listek z reklamo za vrtnarijo. Nekdo je v prah, ki se je nabrala na zadnji šip, s prstom napisal: »FAFAJRIT«.

Spila sva kavo in govoril sem samo jaz, o hišah in o Ireni in o Bredi in o očetu. Povedal sem mu, kaj se mi dogaja, on pa me ni poslušal, ampak je strmel v prazno. To mi je bilo všeč.

Šel sem na stranišče. Ko sem prišel nazaj, ga ni bilo več. Na mizi je pustil denar, na račun pa napisal:

»Ti listki so dobra ideja. Pozdravi očeta.«

***

Ko sem prišel domov, so bila vrata zaklenjena. Poskusil sem jih odkleniti, a ključ se ni hotel zasukati.

Vzel sem mobitel in poklical očeta.

»Pridi mi odklenit, nekaj je narobe s ključavnico,« sem rekel.

»Ne,« je odgovoril in prekinil.

Naredil sem krog okoli hiše. Ni ga bilo na nobenem od oken. Tudi vrata na teraso so bila zaprta. Spodrsnilo mi je na ploščicah in padel sem na rit. Še enkrat sem poklical očeta. Oglasil se je z najbolj običajnim glasom na svetu, kot da se ne pogovarjava prek mobilnika, ampak da sediva za mizo, ob kozarcu vina in odločil sem se, da bom poskusil pogovor tako voditi.

»Zakaj smo se sploh preselili sem?« sem vprašal.

»Mama mi je očitala, da hoče hišo od trenutka, ko sva prvič stopila v stanovanje v bloku,« mi je rekel.

»In zakaj nisi prej uredil tega?« sem vprašal.

»Na svetu obstaja stvar, ki se ji reče denar,« je rekel. »Težko ga je zaslužiti. Vem, da še tega ne veš. Pojdi na tiste tvoje internete pogledat, mogoče ti bodo kaj povedali.«

Stal sem na terasi in se drgnil po razboleli ritnici. Zeblo me je.

»Zakaj me ne spustiš noter?« sem vprašal.

Prekinil je. Sedel sem na ploščice in rekel nekaj grdih besed. Zazvonil mi je mobitel.

»Hvala, da si mi kupil medvedke,« je rekel oče, ko sem se oglasil.

»Ni kaj,« sem odgovoril. »Me boš zdaj spustil notri?«

»Zdaj se pogovarjava,« je rekel. »Če si notri, se ne.«

Nisem vedel, kaj naj rečem. Nekaj časa sem poslušal njegovo smešno dihanje v slušalki.

»Ostani, kjer si,« je naposled rekel.

Čez nekaj minut so se odprla vrata na teraso, a ko sem stopil v hišo, je bil oče že v svoji sobi. Ko sem potrkal po njej, je bila tišina.

»Slišim te, kako dihaš,« sem mu rekel.

Zazvonil mi je telefon. Oglasil sem se.

»Daj, nehaj, prosim,« sem rekel očetu, ko sem se javil.

»Se greš vojno?« je vprašal.

»Ne, dokler mi ne poveš, kje je mama,« sem rekel.

»Ne bom ti povedal,« je rekel.

»Potem veš?« sem ga vprašal.

»Jaz vem vse,« je odgovoril.

»Glupo se mi zdi, da se moram pogovarjati prek mobitela,« sem rekel.

»Bi si človek mislil, da je vam mladim tako lažje,« je rekel.

»Daj no, stari … Kje je?« sem še enkrat poskusil.

»Saj si vedno hotel živeti tako, da ne veš, kaj te čaka. Zakaj bi ti potem povedal? Ni bolje, da ne veš?« je vprašal.

Tokrat sem poklopil jaz in šel v svojo sobo.

***

Skozi okno sem opazoval Boruta, ki je postopal pred našo hišo in strmel v svojo senco, ki se je pod cestno svetilko premikala skupaj z njim. Tokrat ni bil v pižami, ampak zobe si pa je umival, in to s tako silo, da si je ščetko zabijal v ličnico. Odprl sem okno.

»Borut,« sem zaklical.

Panično je poskočil in se pognal v beg, a le do prvega vogala hiše, tako da sem ga še vedno jasno videl. Počakal sem, da se je pomiril in prišel nazaj. Njegov korak je bil izrazito burkaško sprehajalen, celo požvižgaval si je. Bil je najočitnejše sumljiv človek, ki se pretvarja, da je vsakdanji, kar sem jih kadarkoli videl. Ko je bil pod mojim oknom, je zdrdral: »Čez pet minut v gozdu, prosim.«

Nato se je obrnil na peti in odšel po ulici, njegova nasilno vesela žvižgajoča pesmica pa se je zaletavala v stene hiš.

***

V gozdu sem se spotikal in sopel.

Zaradi Borutove skrivnostnosti je bila natančna lokacija najinega srečanja neznana in gozd, še posebej ponoči, zahteva natančnost. Ves čas sem imel občutek, da mi nekaj gomazi po koži. Dlake po rokah so se mi trmasto dvigovale in zeblo me je. Ko mi je zazvonil mobilnik, mi je spodrsnilo in padel sem na že prej razbolelo mesto.

»Jebi se,« sem se javil.

»Kdaj gremo?!« je Lado zarjul v telefon.

Izza drevesa je stopila postava in se mi počasi približala. Po blatu je hodila previdno, vsak korak je potrdila z globokim vzdihom.

»Kreten, odgovori mi!!!« je zahreščal Lado.

Prekinil sem. Postava se je počasi spremenila v Boruta, ki ga je bila ena sama nežnost. V roki je držal nekaj v velikosti teniške žogice. Pogledal me je z zabuhlimi očmi.

»Žalosten sem,« mi je zašepetal. »Ampak to moram storiti.« Naslednji koraki so bili težki, delal je enega po enega. Spet je zazvonil telefon. Prekinil sem, ne da bi izpustil Boruta izpred oči.

»Borut, kaj se greš?« sem vprašal.

Spreletel ga je nasmešek, ki kot da ni imel mesta v tem trenutku, v tej temi in v tej žalosti, ki jo je imel v očeh.

»Ti si edini,« je zašepetal, »ki še ni pokvarjen … V tej ulici.«

»Hvala,« sem rekel.

»Ne,« je odgovoril. »Itak boš umrl tak, kot vsi. Samo nisi še tak. Ne še.«

Nato je pokimal, kot da je prav od sebe potreboval dodatno potrditev, in počepnil.

V gozdu ponoči, ukleščena v blato in pokrita s krošnjami, mi je Borut predal nekaj, kar mu je bilo najpomembnejše na svetu.

»Otroke imaš, ženo …« sem mu rekel. Še vedno sem čepel na tleh in gledal v tisto, kar sem imel v rokah. »Kako lahko … Kako ti je to lahko …«

Borut me ni več poslušal. Izginjal je med drevesi s koraki, ki niso bili smešni, bili so koraki človeka, ki se je odločil in slišal sem ga ponavljati:

»Kar je le in samo moje, kar je le in samo moje …«

***

»Čuden si,« mi je rekel Lado, ko je sedel v avto pred kavarno v mestu. To je bila tudi zadnja stvar, ki jo je med vožnjo izustil, saj je v vzvratnem ogledalu zagledal Vesno, vso naličeno in dišečo ter vznemirjeno, ker gre na zabavo »z velikimi fanti«, kakor se je izrazila.

»Če me bo kdo šlatal, ga bom na gobec,« mi je še rekla. »Razen tebe … Al pa tistega tvojega tihega prijatelja,« je zasanjala.

Ko sem hotel med vožnjo začeti pogovor, je Lado pribil radio tako na glas, da so šipe zaječale. V tistem trenutku mi je bilo tako prav. Lažje sem razmišljal o tem, kaj me čaka, ko pridem domov. Mama mi je odpisala. Preden sem pobral Lada, sem še preveril, za vsak slučaj. Napisala je, da se lahko dobiva. Samo to.

»Dobiva se lahko,« one new message.

»Kdaj in kje?« sem ji odpisal.

Nato sem poskrbel za tisto, kar mi je dal Borut. Zaklenil sem sobo in vzel ključ s sabo, da stari ne bi slučajno kaj brskal.

Med potjo sem dvakrat zavil narobe in hrustajoča, makadamska cesta pod nami je metala kamenčke po vetrobranski šipi.

***

Vsako zabavo sestavljajo štirje letni časi.

Začne se s pomladjo, ko je vse v razcvetu in upanju. Ljudje se ležerno vlečejo skozi prizorišče in si natakajo pijačo. Paritveni proces je v prebujajoči se fazi, veliko se čivka in opleta s perutmi. Poletje se začne nepričakovano, kar naenkrat se zaveš, kako ti je toplo pri srcu. Na vse sije isto, mogočno, žgoče sonce prijateljstva in sreče. Nekaterim je hitro vroče in že obležijo, drugim postane prijetno gorko in jih zasrbijo noge. Ker je to čas počitnic in je prostega časa veliko, se začno ustanavljati krožki za prostočasne dejavnosti. Ena izmed njih je posedanje in upanje, da se bo pomlad kdaj vrnila, čeprav se ne bo nikoli. Druga so razne športne aktivnosti, ki že nakazujejo jesen. Tla postanejo relativen pojem, nekateri jih zamenjajo za mizo. Poletje razgali tudi čustva in prvi pretresi so tu. Jesen udari z vso silo in namesto listov se osipljejo obleke, namesto rumene in rdeče barve gozdov so tu z vinom polite srajce in poscani vogali hiš. Aktiven življenjski slog je v polnem razmahu, najpopularnejši športi so surfanje s stoli, ustvarjanje mnogih delcev iz poprej kompaktnih kozarcev in jesenska depresija, ki udari v obliki izpovedi, ko so na mizo postavljene vse seksualne preference in genitalne tegobe, včasih tudi dobesedno. Jaz, Lado in Vesna smo imeli to nesrečo, da smo prišli v zimo.

Ko smo izstopili iz avtomobila, se je iz nerodno zidane, nizke hiše pred nami slišala glasba, ki meša narodnozabavne melodije s sodobnimi ritmi, kar je klasičen znak zdravljenja zimske turobnosti. Ni bilo slišati živahnega žužnanja, značilnega za poletje, ali pa huronskega ruljenja, ki tako pritiče jeseni. Zimske urice so napolnjene s tihoto, razen občasnih brutalnih krikov, ki kruto zarežejo v zaledenele noči. Izza hiše se je odlimala temna prikazen, ki je s klasično hojo, ki spominja na prebijanje skozi metre snega, začela pot do nas.

»Počakamo?« sem vprašal

Lado in Vesna sta kot na znak pokimala.

Postava se je prebila v soj luči in pred nami se je izrisal Tilen, ki pa ni spominjal na to, kar je bil tisti fant, ki je v čast moje diplome sedel ob Ljubljanici in pecal žensko, s katero sem spal prejšnjo noč, ki ni spominjal na fanta, ki sem ga poznal v srednji šoli kot glasnega in nastopaškega. Njegove oči so gledale v vse smeri hkrati in ni mogel vzdrževati ravnotežja na dveh nogah, zato je stal malo na eni, malo na drugi. Ves proces pa mu je oteževalo dodatno breme v obliki ogromne štruce kruha, ki jo je imel pod pazduho, še zavite suhe salame, ki jo je imel v roki, in kovinske posode s črnimi ročaji, ki jo je imel poveznjeno na glavo.

»Zdravo, Tilen,« sem rekel.

»Jaz sem Vitez,« je odgovoril in poskusil pogledati naravnost, pri čemer je grdo propadel.

»Super vitez si,« je rekla Vesna, nato pa me pogledala in skomignila, češ, kaj pa naj?

»Pa … Ko si rekla Vitez …« je rekel in stopil korak naprej, kar ga je takoj poneslo dva koraka nazaj in tri v desno, »pa … Ko si rekla Vitez …,« je iztisnil iz sebe s klasično zimsko govorico zamrznjenega jezika, ko skozi zobe spuščaš zvoke omamljene muhe, »si si predstavljala … to besedo … Vitez … to besedo … z veliko začetnico?«

Bili smo tiho. Lado si je dal roke v žep. Vesna je malo zakašljala. Na ploščadi pred hišo ni bilo videti nikogar, samo nešteto plastičnih kozarčkov je ležalo po lesenih klopcah.

»Tilen …« sem začel.

»AAAAAAAaaaaaaaAAAAaaaaaaaaAaaaaaaaaa,« je zarjul, kot bi ga jaz spodbodel, dvignil je salamo v zrak kot meč in se pognal nad nas.

No, vsaj mislil se je pognati. Na mestu se je zavrtel in padel na obraz. Z Ladom sva ga pobrala in ga dala spat v avto.

***

V glavnem, pritličnem prostoru hišice, jih je ostalo še kakih deset.

Dva sta bila na mizi in nista počela nič posebnega, samo stala sta in se trudila ne pasti. Eden je stal sredi plesišča z glavo, poveznjeno na prsi, in se rahlo zibal v svojem ritmu. Neko dekle se je trudilo vstati s klopi, pa ji ni najbolj uspevalo. Takoj, ko smo vstopili, je Vesni spodrsnilo na ploščicah in Lado ji je pomagal vstati. Vsa rdeča v obraz mu je šepnila: »Hvala, lepi.«

Lado me je pogledal tako, kot da ni razumel niti besede.

»Všeč si ji,« sem razložil.

Še vedno je strmel vame, nato pa počasi in razločno rekel: »Ne razumem.«

Nekaj majhnega in zelo razburjenega se je zaletelo vame.

»Petja,« sem rekel.

»Erika ni,« je rekla in me pogledala z rdečimi očmi.

Potreboval sem trenutek, da sem povezal ime z njenim roletarjem iz Birčne vasi, h kateremu se seli po desetih dneh razmerja.

»Kako ga ni?« sem vprašal.

»Obratno stanje od prisotnosti,« mi je pojasnila in nervozno gledala okoli sebe. Približal se ji je tisti tip, ki je imel prej glavo poveznjeno na prsi in jo pogledal tako, kot bi bila gola, nato pa je pogledal mene.

»Je to tvoje?« je vprašal.

»Spizdi!!!« je zarjula Petja.

Tip namiga ni razumel in je še vedno strmel vanjo z odprtimi usti. Petja ga je nejeverno gledala, nato pa stopila do mene, me objela in poljubila na usta. Tip je dvignil roke in se umaknil nekaj korakov nazaj, kjer je spet padel v svoj ritem.

»V tej fazi razumejo samo močne vizualne dražljaje,« je rekla in se mi nasmehnila, nato pa dodala: »Vesela sem, ker ga ni. Ne zdaj … Ampak vesela bi bila, če ga sploh ne bi bilo. A sem slaba?« me je vprašala.

»Ne razumem,« sem rekel.

»Vem, da ne,« je odgovorila in se trudila nasmehniti skozi solze, ki so se ji nabirale. Nato je skomignila z rameni in šla ven. Slišal sem, kako je vpila »Erik!!! Kje si?!!«. Pogledal sem za Ladom in Vesno. Bila sta v kotu na klopci in drug drugega lizala po obrazu.

***

Sam sem našel svoj prostor v zimskih uricah zunaj. Pil sem pivo in poslušal čudne zvoke, ki so prihajali iz oranžno žareče hiše. Poskusil sem hoditi po lesenih klopeh, pa sem ugotovil, da sem premalo pijan, da bi držal ravnotežje, zato sem se raje postavil ob ograjo in gledal gozd, ki se je razprostiral pred mano. Gorjanci so bili domovanje pajkov, zato se razen na preverjena mesta ni hodilo. Je pa lepo bilo biti tako sam v tem trenutku. Zaprl sem oči.

Nekdo me je udaril po glavi.

Obrnil sem se in tik pred obrazom mi je stal mrtvo pijan Robi, ki je za roko držal brkato Simono. Prijel me je za glavo in mi prislinil masten poljub na ustnice.

»Ljubim te,« je rekel.

Pokimal sem.

Gledal sem za njima, kako sta se z roko v roki prebijala po brozgi alkohola in bruhanja, ki je našel svoj dom v fugah med ploščami. Robi je vsak plastični kozarec uživaško brcnil, Simona pa se je hihitala. Ko sta prišla do konca ploščadi, se je Robi obrnil in zavpil: »Tako je to!«

»Tako je to!« sem zavpil nazaj.

***

Šel sem odtočit za hišo, potem pa sem se odločil, da grem malo dlje, med drevesa, in potem sem šel še naprej in drevesa so se končala in razkrila majhno jaso. Še vedno se je slišalo zamolklo bobnenje iz hiše in stopil sem na plastični kozarec, ki je zoprno počil v noč.

»Se lahko umakneš, prosim?«

Pogledal sem navzgor, pa ni bilo nič, zato sem pogledal še malce višje, nato še malo, dokler nisem na drevesu zagledal tipa, ki sem ga na videz poznal iz mesta. S suhcenima rokama se je držal na veji in visel z nje, kot da je tekmovalec olimpijskih disciplinah nudistov. Med nogami mu je skladno z gumijasto vejo bingljal penis.

»Kot črv ptiča, ki sedi v krošnji,« sem rekel.

»Daj, upoštevaj človeka,« je ukazal ženski glas za mano in obrnil sem se.

Bila je velika, hodeča pega. Mesečina jo je še pobelila in vse skupaj je Navdihujoče dopolnila z lučko cigarete, brleče med prsti.

»Navdihujoče«, sem rekel. »A ti veš, da sem si v mislih napisal to besedo z veliko začetnico?«

»A ti veš, da bodo v petek sporočili, da bo v nedeljo konec sveta?« mi je odgovorila.

»Jaz vem,« je rekel tip, ki je zdaj govoril že zelo zasoplo in roke so se mu nevarno tresle.

»Ti lahko kako pomagam?« sem vprašal.

»Samo … umakni se,« je iztisnil. Umaknil sem se. Tip je še malo počakal, kot da hoče iztisniti zadnjo kapljo moči iz sebe in iz situacije oditi vsaj približno dostojanstveno, nato se je spustil. Padec ni bil globok, ampak glede na čuden krik, ki se mu je izvil iz grla, dokaj boleč. Ležal je na travi z obrazom navzdol, njegova okrogla bela rit pa je štrlela kvišku kot vaški grič pozimi.

»Te poberem?« sem vprašal.

»Ne, hvala,« je rekel, čisto mirno, samo malo momljajoče, še vedno je imel obraz zarinjen v travo. »Bom malo počival,« je pojasnil.

»Oprosti, nisem si upala,« je reklo dekle, ki je zdaj stalo čisto blizu mene in pihalo vame kisel vonj vina, ki mi je bil v tem trenutku vse prej kot zoprn.

»Že v redu,« je rekel nagec. »Lahko zdaj gresta, lepo prosim?«

Dekle me je prijelo za roke in me pogledalo.

»Povedala sem mu, da bo konec sveta in rekel je, da je za konec sveta nujno potreben seks, ki bo nekaj posebnega. Pa sem mu predlagala drevo.«

»Mu lahko to kje drugje razlagaš, lepo prosim?« se je oglasilo iz trave.

***

»Seveda sem hotela, da se je prej slekel. Pa je splezal gor, jaz pa sem ugotovila, da si ne upam. Nato mu je zdrsnilo. Zdaj sem pa tu. S tabo.«

Zasukala se je na peti in se z bokom naslonila na ograjo, prekrižala noge, potegnila iz cigarete, pihnila steber dima vame, si popravila lase s prsti, dolgimi kot državna proslava, rahlo sklonila glavo in me pogledala tako, da mi je bilo v trenutku jasno, da jo hočem. Velika pega se je razbila in v žaru hiše, pred katero sva kadila, dobila sestre, ki so se razporedile povsod, kamor sem pogledal. In gledal sem povsod.

»Ne glej me v joške,« je rekla. »Ker jih praktično nimam.«

»Jaz tudi ne,« sem rekel, nato pa dodal: »Jaz sem kreten.«

»Jaz sem pa Neža,« je rekla.

»Aha,« sem odgovoril.

»A si si tudi kretena predstavljal napisanega z veliko?« je vprašala.

»Kakšen konec sveta?« sem bleknil.

»V petek,« je rekla Neža, zelo počasi, skoraj črkovala je, »v petek bodo sporočili, da bo v nedeljo konec sveta.«

Prikimal sem.

»Ga lahko dočakam s tabo?« sem vprašal.

»Bom še premislila,« je odgovorila. »Poznaš tega tipa … Tilna?« je vprašala.

»Moj prijatelj je,« sem pojasnil.

»Prfuknjen je,« je rekla. »Zaradi njega so šli skoraj vsi domov, ker je hotel vse moške natepsti s salamo in vse ženske prešlatati. Pa tudi obratno,« je dodala.

»Ja, včasih je tak,« sem skomignil. »Rad ima pozornost, ko je tu.«

»Saj ne bo več dolgo tak,« se je našobila.

»Do nedelje, ne?« sem rekel.

»Ne verjameš mi,« je rekla, naenkrat žalostna kot otrok.

»Seveda ti,« sem rekel.

»Ne, mi ne,« je odgovorila.

»Ne, ti ne,« sem se strinjal.

»Ti dokažem, da vidim več kot ostali?« se je zresnila.

Hotel sem ji reči, da bi v tem trenutku z njo poslušal vso štajersko popularno glasbo, če bi se mi nato obetalo kaj akcije, pa sem samo globoko vdihnil in, kot že tisočerič v tem večeru, butasto pogledal.

»Ne bova se ljubčkala,« je rekla.

»Pa res znaš brati misli,« sem rekel.

Nasmehnila se je in me prijela za roko.

***

»Jaz nič ne vidim,« sem ji rekel.

»Samo še malo,« je rekla in sopla.

Po pravici povedano mi je to odgovarjalo. Držal sem jo za roko s tistimi drobnimi prsti in hodil sključeno, da slučajno ne bi zagledala blage erekcije, ki se mi je zaradi situacije pojavila.

Plazila sva se navzdol v temo, v neko megleno kotanjo, katere konec je označeval začetek gozda, ki se je vlekel po okoliških hribih, kamorkoli je zataval pogled. Dve možnosti sta se odpirali – lahko da bo to najbolj nenavaden in po možnosti najboljši seks mojega življenja, lahko pa, da je Neža ena izmed tistih noric, ki rade berejo perzijske pesnike in verjamejo v gozdne škrate. Tudi v tem primeru sem upal, da bom seksal.

Ustavila sva se, ko sva prišla na travnato etažo, po kateri se je kotlina še bolj strmo in neusmiljeno spustila.

»Tu sva,« je rekla.

»In … Kaj zdaj?« sem vprašal.

»Samo … poslušaj,« je šepnila in zaprla oči.

»V kateri državi se je rodil tvoj najljubši pesnik?« sem jo vprašal.

Položila mi je prst na usta. Še vedno je mižala. Roka ji je dišala po cigaretnem dimu in slabi suhi salami. Zaprl sem oči.

»Slišiš?« je rekla.

Nekdo je stokal. Čisto tiho, komaj slišno, ampak bilo je jasno, da ne gre za žival.

»Kdo je?!« sem zavpil.

Zastokalo je bolj naglas.

»Levo,« je rekla Neža.

***

Našla sva tipa, ležečega na tleh in vsega krvavega po obrazu, hlače je imel odpete in tič mu je visel iz njih.

»To je Erik,« sem rekel in se spomnil vsega, kar mi je Petja povedala o njem. »Najbrž,« sem dodal, ker bi bila kakršnakoli razlaga v tem trenutku slišati kot izgovor.

»Najprej preveriva glavo in umetno dihanje,« sem bleknil, ko sem počepnil ob njem, a Neža je imela druge načrte – privzdignila mu je glavo in mu prisolila dve taki klofuti, da je zapihalo celo mimo moje glave. Erik je odprl oči in zamežikal kot zelo zadeta sova, nato pa pogledal Nežo.

»A sva fukala?« je vprašal.

»Ne,« je rekla.

»Ne povedat Petji,« je rekel in se zarežal s krvavimi zobmi.

Pomagala sva mu pokonci (opravičil se je, pomežiknil Neži in si do konca oblekel gate in hlače) ter ga odvlekla do vrha kotline. Z vsakim prehojenim metrom je bil bolj gibčen in na koncu je pomagal meni, da sem naredil zadnje korake, se zvalil po tleh in globoko dihal.

»Ne bom več hodil ponoči sam scat, obljubim,« je rekel Erik in nejeverno odkimal. »Kurba, kako sem pijan …« je zastokal in se prijel za glavo.

Nekaj majhnega in zelo razburjenega je švignilo mimo mene in se vrglo Eriku v objem in poljub.

»Kje si bil?« je zavpila Petja in mu prisolila klofuto, ki je na njegovem velikem obrazu delovala bolj kot zelo hitro božanje.

»Scal sem … menda,« je rekel in skomignil.

»Ma, paj’k te gleda, kreten,« je pihnila.

***

Z Nežo sva stala pri avtomobilu in gledala Tilna, kako je spal z odprtimi usti in se naslanjal na zarošeno šipo.

»Zdaj … no … Več opcij je,« sem začel.

»Saj grem s tabo domov,« je rekla. »Greva na kako drugo temo.«

»Kako si vedela, da je Erik tam?« sem vprašal.

»Čutila sem,« je rekla. »Tako kot sem čutila za petek.«

Stopil sem korak proti njej in jo prijel za roko.

»In … kaj čutiš zdaj?« sem vprašal z globokim glasom.

»Daj poljubi me že enkrat,« je zavzdihnila. »Ne grejo ti te dramatične situacije najbolje od rok.«

Tik preden bi se najine ustnice dotaknile je, kot je bilo ta večer že v navadi, pridrvela Petja, se postavila med naju in me gledala.

»Super si,« sem ji rekel, Neža pa se je režala za njenim hrbtom.

»S tabo grem domov,« je rekla Petja.

Bila je zabuhla v obraz in rdeča okoli ust.

»Si jokala?« sem jo vprašal.

Ni odgovorila, odprla je zadnja vrata in se počila poleg Tilna. Pogledal sem Nežo.

»Grem, če lahko sedim spredaj,« je rekla.

Pa smo šli. Lada in Vesno sem našel točno tam, kjer sem ju pustil. Petja je med potjo zaspala, Vesna je sedela Ladu na kolenih in nadaljevala sta početje z zabave. Sam sem gledal malo na cesto, malo Nežo, ki se mi je smehljala in mi dovolila, da sem jo pobožal po kolenu vsakič, ko sem premenjal.

***

»Vat … d … fak,« se je trenutku primerno izrazila Neža.

Žarometi avtomobila so osvetlili čudne prikazni, nastanjene ob vhodu na ulico Ivana Modrasa. Na levi strani sta stala mala, smotana deklica z blond pramenčki in visok, mozoljast tipček. Oba sta držala v roki transparent. Na njenem je pisalo: »IME JE ZNAMENJE!«, na njegovem pa »NOČEMO BITI SUŽNJI PRETEKLOSTI!«. Na desni strani sta stala visok blondinec in mala, grda, mozoljasta mladinka. V roki sta držala transparenta. Na njiju je pisalo: »IME JE ZNAMENJE!« in »NOČEMO BITI SUŽNJI PRETEKLOSTI!«

Ustavil sem avto pri levih, odprl okno in rekel smotanki: »Na napačno stran sta se postavila.«

Bila je tako zaspana, da je med vsako besedo zazehala.

»Je važno?« je odvrnila.

»Točno to,« sem rekel.

Tilen se je za trenutek prebudil in zarjul: »JAZ SEM VITEZ, PIZDA!«

Deklici je padel transparent iz rok, tipček se je sklonil in uprl svoje mozolje vame.

»Povej svojemu prijatelju, da se tako obnašanje ne spodobi.«

Tilen je že smrčal.

»A ga boš ti zbudil?« je vprašala Neža.

Tipček jo je sumničavo pogledal, nato pa sunkovito zapičil pogled vame: »Ste podpisali peticijo?« je vprašal.

»Da. Obe,« sem rekel in zaprl šipo pred njegovo spuščeno čeljustjo.

Vitez

Bil sem še majčken, pizda, majčkene rokice, majčkena glavica in mala pamet. In vse, kar sem hotel, je bil lep viteški oklep, da bi bil prava maškara. Vsako leto do zdaj sem bil klovn, trapast klovn, z rdeče pobarvanim nosom, rumeno majico in lasuljo.

»Klovnček boš,« mi je rekla mama.

»Zakaj?« sem vprašal.

»Ker nimam časa, da bi bil kaj drugega,« je rekla.

Postavljala sta firmo na noge, moja dva. Točno tako sta rekla – postavljava firmo na noge, da nam bo lepše. Kaj pa sem vedel, kdo je ta Firma, ki potrebuje biti pokončna. Samo pofukan vitez sem hotel biti za maškare. Nič drugega.

Ko sta starša spala, sem se splazil v garderobno sobo in našel škatlo s kostumi. Samo tisti jebeni klovn je bil notri. Vzel sem flomaster in popisal rumeno majico s temnomodrimi, debelimi črkami. Napisal sem: VITEZ

Naslednji dan me je mama vprašala, zakaj sem to storil.

»Vitez mora pisati z velikimi črkami,« sem rekel.

Skomignila je z rameni.

»Boš pa ti grd,« je rekla. »Nimam se časa ukvarjati še s tem.«

Na dan maškar se nisem počutil najbolje. Že zjutraj, ko sem vstal iz postelje, da bi se oblekel v svojega pol klovna pol viteza, sem bruhal, še preden sem pridrobencljal do kopalnice. Mama mi je izmerila vročino. Smukala se je okoli mene, mi nosila čajčke in tablete. Božala me je po glavi.

»Bom dopust vzela zate,« mi je rekla.

Kljub vsemu sem moral iti v bolnišnico. Tam sem bil tri tedne. Mislili so, da bom umrl. Spominjam se rumenih zaves in grdih ilustracij po stenah. Enkrat me je obiskal klovn z velikim rdečim penastim noskom in rekel sem mu, naj se jebe in da naj pride vitez.

»Hočem viteza!!!« sem vpil in razmetaval tiste kovinske šalčke po sobi, ki je smrdela po slabi hrani, dreku in tečnih medicinskih sestrah.

Učiteljica pa je bila tista, ki mi je pripravila najlepše darilo, kar sem ga kadarkoli dobil. Ko sem po treh tednih prišel v šolo in stopil v razred, so bili vsi v maskah. Manca je bila zvončica, Lado je bil gasilec, Melita je bila muca. Mene pa je čakal kostum Viteza, prav tak, kot sem si ga vedno želel, celo z lesenim ščitom in zmajem, narisanim na njem. Cel dan smo bili v maskah, celo na malico in kosilo smo šli v njih in vsi so nas gledali in vsi so vedeli, da je tako zaradi mene. Ker sem se vrnil. Tega ne bom nikoli pozabil. Tega pa res ne. Na steni v moji sobi v Robidišču še vedno visi plakat, ki mi ga je naredila sošolka Nastja. Je v obliki srčka in na njem piše:

»Vesela sem, da nisi umrl počasne smrti.«

Saj imam spomine, veliko spominov imam. Od tega, da smo hodili na Kolpo, kjer me je na jezu podrl pes in sem se skoraj utopil. Pes je bil rumen kot zavese v bolnišnici in mama je bila zelo pogumna, ko je oklofutala njegovega lastnika, debelega tipa, ki se je kopal kar s čikom v ustih in pirom v rokah. Starša sta vedno stopila skupaj, če je bilo kaj narobe z mano.

»Te kaj boli?« me je spraševala mama in me božala, sonce mi je žgalo v glavo in mi solzilo oči, jaz pa sem se smehljal in odkimaval, ne, nič ni narobe, vesel sem, pizda, a ne vidiš, kako sem vesel, ker me boli in me ti sprašuješ, če me boli? Ja, oče, kar napizdi tistega debeluha, povej mu, točno tako mu povej – to je moj sin, mu reci in reci mu še, da njega ne bo noben jebal. Ta stavek mi je bil vedno všeč.

Mene ne bo noben jebal.

Če je bilo vse lepo, ju ni bilo videti na spregled. Naj sem se še tako trudil, da bi mi kdo prebral kakšno zgodbico ali kaj povedal ali pa mi namenil samo jebeno besedico, sem vedno naletel na prijazno odganjanje. Zato sem moral poskrbeti, da sem dobil pozornost. Najlažje je bilo tako, da sem koga poškodoval, če pa ni bilo nikogar pri roki, sem uporabil kar sebe. Najboljša je bila tista, ko sem se pustil povoziti. Seveda sem bil tako pameten, da sem izbral najpočasnejši avto. Nič mi ni bilo, ampak mama me je vseeno božala po buški in oklofutala staro babo, ki je vozila tistega rdečega clia. Najbrž je bilo takrat zadnjič, da sem videl očeta, kako jo objema, mojo mamo, in tolaži: »Ne bo tako kot v filmu Short Cuts, ga bom peljal na slikanje glave, obljubim …« Ko je očetu postalo doma dolgčas, so se začeli prepiri. Vsaj tako mi je razložil. Posedel me je pred ogledalo in rekel:

»Tilen, a se vidiš?«

Pokimal sem.

»Kakšen si?« je vprašal.

»Zaspan,« sem rekel in mislil, da bo to pravi odgovor, ker je gotovo vedel, da sem prejšnjo noč igral Defender of the Crown na računalniku in sem šel šele ob polnoči spat in zdaj me bo kaznoval.

»Zaspan, oprosti, ker sem zaspan,« sem še dodal.

Oče me je preslišal.

»Lep si,« je rekel. »Točno to. Lep. Zdaj pa poglej mene. Kakšen sem?«

Dolgo časa sem razmišljal, kaj naj rečem.

»Lep,« mi je pomagal oče.

»Lep,« sem odgovoril.

»Zdaj pa tole poglej,« je rekel. Iz žepa je izvlekel fotografijo. Mnogo kasneje mi je postalo jasno, kako zelo je bil pripravljen na ta trenutek.

»Kdo je to?« je rekel in mi dal fotografijo. Na njej je bila mama, ko je bila noseča z mano.

»Mami,« sem rekel.

»In … kakšna je mami?« je vprašal oče.

»Lepa,« sem rekel, seveda.

»Lepa, tako,« je odgovoril oče. Nato je bil nekaj časa tiho in začel je tresti kolena, tako da sem prijetno poskakoval na njih in se začel hihitati, zato me je še malo požgečkal. Ko sva se oba nehala smejati, se je zresnil in vprašal: »In … kaj bi rekel … kakšna je mama zdaj?«

»Lepa,« sem odgovoril.

»Poglej, Tilen,« je potrpežljivo rekel oče, »daj … vzemi fotografijo in jo pojdi pogledat. V kuhinji je, mamica. Pojdi jo pogledat. Poglej najprej fotografijo in nato poglej njo.«

Pa sem šel. Mama je brisala posodo in si požvižgavala. Pogledal sem fotografijo in njo. Pa fotografijo, pa spet malo njo. Stekel sem nazaj k očetu, ki je še vedno sedel pred ogledalom, in mu sedel na kolena.

»Lepa je, še vedno,« sem odgovoril.

»Ni,« je rekel oče in zavzdihnil. »Zdaj je debela in grda. Jaz pa sem še vedno lep. Zato moram iti. A razumeš?«

»Ne,« sem odgovoril.

Čez en teden se je odselil. Vedno, ko sem prišel k njemu, me je bil zelo vesel, ampak samo tisti trenutek, ko sva se zagledala. Čez nekaj ur obiska sva se skregala in obiskoval sem ga vse redkeje. Nisem ga hotel imeti za očeta, ker je pustil mene in mamo in do njega sem se obnašal kot do kakšnega vrstnika. Bil sem že najstnik, ko me je nazadnje oklofutal. Takrat me je zadnjič videl.

Mama si je našla novega tipa, ki ga nisem ne spoštoval ne preziral, samo znosno prenašal, ko je poležaval po sedežni. Imel je rumen nasmeh in sive lase. Ko sem končal srednjo šolo, a padel maturo, sem se skregal z mamo. Takrat sem ji prvič rekel, da je grda in da je njen tip grd in da je vse skupaj ena velika bedarija in da se bom preselil k očetu. Seveda si tega niti v sanjah nisem želel. Iz garaže sem ukradel šotor in tri dni kampiral v gozdu, dokler mi ni bilo dovolj sranja v naravi, brisanja riti s kosmatimi listi rastlin in tuninih konzerv. Ko sem se vrnil, me je mama dolgo objemala in jokala in božala. Prijatelji so rekli, da naj se ne zajebavam in da mi bodo pomagali, kakorkoli bom hotel.

»Kakorkoli, stari, samo ne zajebavaj se,« so rekli in me objemali.

Eden izmed njih mi je pripravil zabavo v hiši, kamor so se pred kratkim preselil. Njegov oče je bil hecen debeluh, ki nas je vse zelo uradno pozdravil, nato pa sta z mamo odšla na podaljšan sprehod.

»Čudna sta, tvoja dva,« sem mu rekel.

»Vem,« mi je odgovoril.

Napili smo se ga in se pogovarjali o tem, kako bo v Ljubljani. Rekel sem mu, da bo njegov študij dolgočasen in naporen.

»Jaz grem vsaj študirat,« mi je odgovoril. Nisem mu zameril, ker je bil vedno pošten do mene. Takrat je še hodil s tisto malo čarovnico Petjo, za katero sem mu zelo jasno povedal, da je zoprna v božjo mater. Ha, tistega večera sta prvič seksala. V enem trenutku ju ni bilo več, mi smo medtem vse spili in razbili stekleno mizico v dnevni sobi in ko sta se vrnila, je bila Petja rdeča kot kominterna, on pa je pogledal mizico, vso razsuto, prepričani smo bili, da bo znorel, a je le skomignil in rekel:

»Nič hudega.«

Seveda smo takoj ugotovili, da sta nekaj počela in vsi smo se pogovarjali samo še o tem. To mi je šlo na živce. Bila je moja zabava. Napil sem se ga, našel vse kuhalnice po kuhinjskih predalih in jih razdelil obiskovalcem ter se začel spopadati z njimi. Naredil sem napako, ker sem dal kuhalnico tudi nekemu Robiju, ki jo je takoj zlomil na kolenu, nato pa me usekal na gobec. Zjutraj sem imel zatečeno oko in moralnega mačka. Ko sem prišel domov, je mama s svojim rumenozobcem ležala na sedežni in mi rekla, da se lahko odselim. Pa sem se. Takoj sem dobil še eno selitveno zabavo, spet na isti lokaciji.

»Kam pa greš?« so me vprašali.

»Študirat,« sem se zlagal. »Študirat v tujino.«

Res je bila huda zabava, najel sem nek vikend od enega starega lovca, sneli smo vse trofeje z zidu, jih zmetali na kup in zažgali, jaz pa sem plesal okoli njih. Pa sem bil spet v središču.

Čez nekaj dni so me prijatelji zapeljali na letališče. Tam smo se poslavljali in objemali.

»Ko prideš nazaj, imamo žur,« mi je rekel Lado, celo Lado je to rekel, ki nikoli nič ne reče. Petja me je objela in poljubila. Tisti s čudnimi starši pa je bil najbolj žalosten. V tistem trenutku sem mu hotel povedati, edino njemu – da sem ena navadna, lažniva pizda, ki vse izkorišča. Pa sem se spomnil, kako me je bil vesel po tistih treh dnevih odsotnosti. In sem raje rekel:

»Komaj čakam.«

Mahal sem jim, dokler se niso odpeljali. Nato sem se usedel v prvi taksi, ki je prišel mimo, in rekel vozniku:

»Pelji me v Robidišče.«

***

Najzahodnejše naselje v Sloveniji. Nekaj hiš in lep most, ki vodi vanj. Taksist me je pripeljal pred vrata nizke hišice, kjer je tip po imenu Gordan oddajal prenočišča. Čakal me je na pragu in kadil, z rokami v žepih, kot kak bovški kavboj, ki jezdi namesto konja jezdi plazove.

»Ti si Tilen?« mi je rekel.

Govoril je z močnim narečjem, kot da bi imel lupine orehov natlačene med dlesni.

»Ja,« sem rekel.

Gordan je stopil do mene in mi stisnil roko s tako silo, da so mi nohti popokali.

»Dobrodošel pri nas,« je rekel in se zarežal.

***

Začel sem delati kot receptor in upravitelj prenočiš v Robidišču. Spal sem kar tam, v eni izmed sob. Javljal sem se preko maila, vsake toliko mami, redno prijateljem. Čez dva meseca, ko sem nekaj zaslužil, sem za vikend odletel v Anglijo, kjer sem se fotografiral in nekaj ljudem plačal, da so bili na fotografiji z mano. Imenoval sem jih Robyn, Alex in Greg, ki so postali moji prijatelji s študentske izmenjave. Poleg njih in seveda Gordana nisem v Robidišču spoznal nikogar. Gostje so bili večinoma stari italijanski in nemški turisti, ki so prišli kolesarit. Raje sem imel Nemce, Italijani so redno puščali sekrete posrane. Z Gordanom sva vsake toliko spila pivo in gledala kotanje, ki so se opijale v megli pod nama. Njegova žena je bila grda in stara, zato je veliko govoril o ženskah in seksu, tako kot vsi moški, ki so se grdo poročili. Tako kot moj oče.

»Nisi mi povedal, od kod si,« me je vprašal. Takrat sem pri njem delal šele nekaj mesecev. Odmahnil sem z roko.

»Daj no,« je rekel in me objel čez ramena. »Rad vem vse o svojih prijateljih. Saj sva prijatelja, ne?«

»Ne bova več, če me boš spraševal,« sem rekel.

»Dolen’c si, tako lepo poješ,« je rekel Gordan in se pijansko zasmejal ter nagnil iz kozarca. Nekdo v apartmaju je šel na stranišče in njegovi koraki so zamolklo bobneli po lesenem podu.

»Nemec,« sem rekel. »Si videl, kako je debel?«

Gordan se je zarežal. Povedal sem mu zgodbico o tem, kako sem pred kakim tednom našel staro pijano Italijanko, ki je ležala gola in poscana v kopalnici na tleh. Režal se je tako, da mu je podbradek vihral kot zastava.

»In kaj si storil?« je hropel.

»Hotela je seksat, pa sem ji rekel, da jo bom zatožil možu. Marito, marito!!!« sem se začel dreti in Gordan se je tako režal, da sem mu moral iti v kuhinjo po kozarec vode. Ko jo je spil, me je še enkrat vprašal: »No, povej že enkrat … Od kod si?«

»Če ti povem, bo to zadnja stvar, ki jo boš izvedel,« sem odgovoril, smrtno resen. Pustil sem, da je preteklo nekaj sekund. Gordanu je vsa barva pobegnila z obraza in bil je kot tista megla, v katero sem strmel večer za večerom. Nato sem globoko vdihnil in se začel glasno režati, Gordan pa se mi je olajšano pridružil in me trepljal po hrbtu.

A vseeno – o mojem rodnem kraju ni nikdar več vprašal.

***

Neke noči sem zalotil pajka, ki se je obešal po roletah. Bil je eden večjih za te kraje, kako glavo manjši od mene. Nekaj časa sva se gledala, nato pa mi je spizdil po stropu in z vsemi osmimi stekel v temo in odtrgal roleto, ki je treščila na tla kot kak prašen osat, ki je zrasel sredi parketa.

»Takih rolet ne zna skoraj nihče več narediti,« je pojamral Gordan.

Našel je roletarje, ki so jih znali. Med njimi je bil tip moje starosti, ki je stresal štose, ki so me spominjali na dneve doma. Sedel sem v recepciji in ga gledal, kako je montiral debele bele rolete na nizka okna. Prijetno mi ga je bilo poslušati. Bil sem vsega skupaj dve uri vožnje oddaljen od doma, a hkrati sem se počutil, kot da dlje ne bi mogel biti. Ampak če bi ostal doma, bi me vsi pozabili. Čudno … Če bi bil tam, z njimi, dan za dnem, z mamo, z očetom, prijatelji, znanci … za njih ne bi obstajal. Če pa večino časa nisem bil nikjer, nato pa sem prišel, sem dobil tisto, kar sem vedno hotel.

Bil sem Vitez.

***

Ko je tip končal z montiranjem rolet, sem mu prinesel pivo. Začela sva pogovor o ženskah. Po petih pivih sem mu rekel, da se mi zdi, da je vsaka pizda ista. On je to odločno zanikal in podkrepil z argumentom: »Če bi bila vsaka pizda ista, bi bila kravja pizda babja taška.«

Nisem razumel, ampak sem se vseeno skoraj poscal od smeha. Ko je odhajal, sva si stisnila roko.

»Tilen,« sem rekel.

»Erik,« se je nasmehnil.

Seveda človek ne pričakuje, da se stvari odvijejo po naključjih, ker naključja so za filme in stripe. Naključja so za zgodbice. Jaz pa sem tam, kjer sem, v Robidišču in čakam le na to, da se vsake toliko vrnem in vsaj takrat živim, kot si res želim. Seveda človek ne pričakuje, da bo na moji zabavi na Gorjancih, prvi, ki sem jo organiziral jaz sam in povabil pol Novega mesta, videl človeka, ki bi ga lahko izdal in mu pokvaril vse, na kar je v življenju stavil. Da bi bila stvar še hujša, je ta človek imel pod roko pripeto gobezdavo ptičje strašilo Petjo, ki se je smehljala z vsemi svojimi neštetimi zoprnimi zobmi in ga privlekla do mene.

»To je Tilen, moj prijatelj, ki študira v tujini,« mu je rekla.

Erik mi je stisnil roko in se nasmehnil.

»Ga poznam,« je rekel.

Potreben je bil bliskovit premislek. Če bi poskusil stvar obrniti v katerokoli smer, bi se zajebal. Zato sem hitro pograbil Erika čez rame in ga odpeljal k šanku, mu v roko potisnil kozarček in natočil najmočnejšo pijačo vanj.

»Na rolete,« sem rekel.

Zasmejal se je, mi nazdravil in na dušek spil. Podgurci. Vedno jih dobiš na iste štose. Petja se je zapletla v pogovor z neko pegasto grdobo. Vzel sem steklenico in se obrnil k Eriku:

»Pejva mal okol,« sem rekel.

»Super, stari,« je odgovoril. »Ne maram gužve.«

***

Šla sva na sprehod okoli koče in spila celo steklenico.

»Tam so pajki, jebo jih Bog,« je rekel Erik in pokazal v gozd.

»Ko rečeš bog,« sem ga vprašal, »s kakšno začetnico je napisan?«

»Jebe se mi,« je rekel in se zarežal.

Prišla sva do kotline, ki me je spomnila na dneve v Robidišču. Tokrat ni bilo megle, samo tema, ki je puščala le kulise dreves, kot nalepljene na zvezdnato nebo.

»Kurba, merkej, da ne bova pala,« je rekel Erik.

»A si povedal Petji o meni?« sem vprašal.

Bil sem tako pijan kot on, ampak sem se zadrževal. Vrtelo se mi je, noge sem imel mehke, vedel pa sem, kaj hočem. Bilo mi je tako zelo jasno, kot mi treznemu ni bilo nikoli.

»Nisem,« je rekel. Pogledal me je s pijanimi očmi in vame se je zasvetila previdnost. Rahlo je obrnil glavo, odprl usta in sumničavo mežikal. »Zakaj pa bi?« je še dodal.

»Nikomur ne smeš nikoli povedati, da si me videl v Robidišču,« sem rekel.

Bil je resen, tako zelo resen kot Gordan. Vedel sem, da sledi smeh, trepljanje po ramenih, a da povedal ne bo. Nikoli. Znal sem tako pogledali.

»Povedal bom,« je naenkrat rekel Erik in stopil korak proti meni. Komaj sem se obdržal pokonci. Zavrtelo se mi je. Spomnil sem se na Nastjo in na plakat v obliki srčka in

Vesela sem, da nisi umrl počasne smrti

in tiste obraze, ki so me pozdravili, ki so me vedno pozdravili in objeli, tako kot da je to zadnjič in hkrati prvič, zadnjič in prvič …

In ta Erik, ta mi bo to vzel. Kar tako.

»Zakaj boš povedal?« sem vprašal in se utrdil, naenkrat sem bil trezen in premišljen, vse sem videl, vse sem slišal, nikogar ni bilo blizu, vsi so bili pijani in zabavali so se, zabavali so se zaradi mene, pička ti materina podgurska, zaradi mene …

»Zato, ker men nebo nuben govoru, da ne smem nekej nardt,« je rekel Erik in se zarežal. Kot v podkrepitev vseenosti je iz hlač potegnil tiča in začel scati.

»Men se ne da s tabo ukvarjat,« je mirno rekel in scal in res, videl sem, da se mu ne da, da mogoče celo ne bo povedal, lahko pa, da bo prva stvar, ki jo bo rekel, ko vidi Petjo, ravno to: »Ej, matr boga, videl sem tega tvojga frenda, kako dela kot receptor.« V tem trenutku si nisem želel ukvarjati z Erikom. Moral sem se ukvarjati z njim.

Pljunil sem mu v obraz. Najprej sploh ni reagiral, samo grmeti mu je začelo v pljučih in res, zakričal je in se pognal name kot nevihta, tič mu je opletal okoli stegen in brizgal scalino vsenaokrog.

Nič drugega mi ni bilo treba narediti kot to, da sem se umaknil. Spotaknil se je sam, v lastne hlače. Njegov obraz se je spremenil v spako, odprl je usta, iz katerih se je pokadila para, a zakričal ni, samo zahropel … Izginil je kot v risanki, v temo, ki ga je hvaležno požrla in spustila le nekaj topih zvokov.

Tup. Tup tup. Tup.

Spil sem ostanek žganega, nato pa z vso silo zakorakal proti luči, proti zabavi, proti smehu, kričanju, plesu, pitju, vpitju.

Zdaj je moj čas, da sem Vitez. Ne pa Erikov. Danes ni njegov večer.

***

Lej ni panike sej bom dal nazaj sej je salame še ful

AAAAAAAAAAAAaaaaaaaAAAAAAAAAAaaaaaAAAAAAAAAAAAAAAaaaa

Pejt se tepst z mano dej nehej plesat nehej plesat

MENENEBONOBENJEBAL

Ne vem kje je Erik Petja

Sorry lej sej sem ti hotu samo lubčka dat no dej ne tež

Aua u pičko materino

Zakaj naj dam mir če ste zard mene tle A TI JE TO JASNO ZARAD MENE

kje so sploh vsi???????????????????????

AAAAAAAAAAAAaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaAAAAAAAAAAAAAAAAaaaaaaaaaaa

lej ko sem kozlal cele koščke čevapčičev, Petja, lej, Petja, pejt pogledat

Al mi pa dej lubčka

Petjaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaa

Ne vem kje je u kurac je tist tvoj pajek dej mi lubčka no

vidi vidi Pego

Rdečelaske rade dajo v rit

Aua pizda heheh dej me še enkrat klofni no daj me še enkrat

Kje ste vsi pičke pičke pičke

lej avtooooooooooooooo BRUUUUUUUUUUUUUUUUUUUM VRUUUUUUUUUM

lej posoda gre na glavo gre na glavo

MEČ MAM PIZDA VAM MATERINA

O lej ga Lado in ena mala bajsa.

Jaz sem Vitez.

Vitez.

AAAAAAAAAAAAAaaaaaaaaaaaaaaaaaAAAAAAAAAAAAaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaa

***

Strop.

V redu je. Saj je bilo vse v redu.

Ladov obraz se nariše nad mano.

»Pizda se bleščiš,« mu rečem. »Kje so vsi?«

»Kosilo jedo,« je rekel Lado. »Tudi ti si vabljen.«

»Dej ne jebi,« mu rečem. Iz žepa izvlečem mobilnik. Po takem večeru se ga vedno splača preveriti. Imam eno novo sporočilo.

»Ni gostov, recesija, ne rabimo te več,« piše.

»LP, Gordan,« piše.

6

Ko sem parkiral avto pred hišo in ga ugasnil, sem nekaj časa sedel in gledal v novo nastalo temo. Kljub nabito polnemu avtu, Tilnovem smrčanju, Petjinem tihem žužnanju (ni znala biti tiho niti med spanjem) in očitnemu cmokljanju Lada in Vesne z zadnjih sedežev, sem tistih nekaj trenutkov slišal samo Nežino nežno dihanje. Ko sem jo končno pogledal, je tudi ona gledala mene. Rahla svetloba ulice jo je izrisala v silhueto, manj resnično, kot sem si v tistem trenutku želel. Potreben je bil filmski moment. Sunkovito sem se sklonil do nje in jo poljubil.

Vsaj mislil sem, da mi bo uspelo.

Varnostni pas se je v trenutku mojega giba zataknil in zabilo me je nazaj v sedež, da sem zajavkal kot prvošolka. Neža se je zahihitala in zbudila Tilna, ki je zarulil nekaj nerazumljivega in zbudil Petjo, Lado je pomolil glavo izza sedeža in me prestrašil, Vesna pa je začela paničariti, da ne ve, kje je, in da jo bo fotr ubil.

»Fotr me bo ubil,« je plehnato zacvilila.

V tistem trenutku sva se oba zavedla, kakšno podlago ima ta izjava. Vesno je to pomirilo do te mere, da je sama ugotovila, da je vse v redu.

»Tukaj sem doma,« je rekla s tako srečnim glasom, da se je Neža še enkrat zahihitala.

***

Iz avtomobila smo se izvalili kot člani društva za ljudi z resnimi težavami. Tilna smo nekako privlekli do vhodnih vrat, kjer se je takoj z glavo naslonil na zvonec, ki je veselo zarezal v noč.

»Nima smisla,« sem rekel Petji, ki ga je poskušala postaviti pokonci. »Luči vidim, oče se je že zbudil.«

In ko smo se končno prikotalili v hišo, jaz z Nežo pod roko, Petja s Tilnom kot veliko, v alkohol namočeno marioneto, in Lado, ki je praktično nosil Vesno v naročju, prisesano na njegov vrat, je oče čakal sredi kuhinje z buteljko v roki in narezkom na mizi. Namrščil se je in začel premikati ustnice.

»Stari?« sem rekel.

»Šest vas je!!!« je zakričal. »Jaz pa sem samo pet krožnikov dal, ker sem samo en avto videl!«

»Bom jaz jedla brez krožnika,« je previdno odprla temo Neža. Tilnu se je spahnilo in vonj po salami je obvisel v zraku kot zadrega.

Oče je zažarel.

»Se greš potem vojno?« je vprašal Nežo, ki je zelo previdno in zelo rahlo pokimala. To je bilo za očeta dovolj, da je še povečal nasmešek in prešel na Petjo.

»Petja, živijo,« je rekel.

»Zdravo,« je rekla Petja. »Lep … narezek. Lep je.«

»Si še vedno punca od mojega sina?« je vprašal.

Tišina je bila ravno prav dolga, da bi vsakemu povedala, da naj ne brska globlje, le mojega očeta ni ustavila, da ne bi vprašanja še enkrat zelo glasno, zelo počasi ponovil.

»Ne,« je odgovorila Petja, z vso vljudnostjo, ki jo je lahko iztisnila v ta zlog.

Oče je veselo pokimal, nato pa me pogledal.

»Tole rdečko imaš zdaj?« je vprašal in pomežiknil Neži, ki ni znala več niti dobro stati.

»Ja,« sem rekel, ker karkoli drugega ni imelo smisla. Bil sem jezen in naveličan tega, kar je izvajal. Upal sem, da ga bo kratek odgovor vsaj ustavil.

Takrat pa me je oče presenetil. Naredil je velik, neroden korak in sklenil roke okoli mene kot zelo zadovoljen medved.

»Hvala, da mi poveš take stvari,« mi je šepnil na uho »Res sem vesel. Še službo si najdi, pa bo.«

V njegovi sapi sem vohal alkohol. Gromozansko glavo je prislonil na mojo in začutil sem, da joka.

Petjin glas je zamolklo priplaval do mene: »Se usedemo?«

Preden bi lahko očetu vrnil objem, se je že umaknil in veselo čebljal ter si brisal solze: »Ja, seveda, kaj mi pa je, kako se pa obnašam … Sedite, sedite.«

Pogledal sem Nežo, ki je šokirano gledala očeta. Nato se je obrnila k meni in me čisto rahlo pobožala po dlani, ki mi je še vedno kot mrtva visela ob telesu.

»Hja, tako je to,« sem tiho rekel. Napel sem pest. Spomnil sem se, kar sem cel večer pozabljal. Tisto, kar mi je Borut dal v gozdu.

»Sedite, vsi,« sem rekel kot kak obupan general in šel v svojo sobo.

***

Pajek je bil tam, kjer sem ga pustil. Spal je na mizi poleg laptopa, iz katerega reže je pihal topel zrak. Osem nožic je spodvil pod kosmati trup. Oči je imel posejane glavi, kot da bi zapičil vanj drobne bucike.

Previdno sem se ga dotaknil s prstom. Še vedno je miroval. Opogumil sem se in ga pobožal po zadku. Drobne dlačice so se mi lepile na prste. Prvič sem se dotaknil enega izmed njih. Dotikanje in druženje ni bilo prepovedano, ampak odobravano tudi ne. Čudaki so se družili in živeli z njimi in govorilo se je, da po določenem času postaneš tak kot oni – temna, suha postava, ki poskakuje po gozdovih in išče ptičja trupla, ki jim nato odtrga in požre glave. Že v osnovni šoli, ko nam je paranoična učiteljica, zavaljena sivolasa devica, razložila vse o svojih otroških travmah in pajčjih ljudeh, ji nisem verjel. Mladič na moji mizi je bil daleč od tega, kar se je o njih govorilo. Ko sem ga božal, sem postal zaspan. Pomirjal me je. Razmišljal sem, da bi se usedel in poskusil kar malo zadremati in pustil vse tiste spremljevalce lepo tam dol, naj se s starim igrajo vojno.

Pajek pa se je zbudil. Najbrž ga je zmotilo nekaj, kar bi lahko bil krik ptice ali kake druge živali. Zame je bil komaj slišen, on pa se je zdrznil, kot da bi ga priklopil na elektriko in naenkrat sem bil buden kot še nikoli. Odskočil sem in se zagledal v osmero oči, ki so me prestrašeno motrile. Nog ni imel več spodvitih, ukrivil jih je tako, da bi lahko sunkovito odskočil in zbežal. Ko smo bili še majhni, smo kdaj kakšnega preganjali. Nikoli se niso podali v spopad z nami, vedno so se umaknili z dolgim skokom, nato pa se povzpeli na streho kake stavbe in se potuhnili, ali pa zelo hitro stekli v gozd, edini prostor, kjer so se počutili res varne.

»Živijo,« sem mu rekel.

Še vedno je bil v pripravljenosti. Iztegnil sem prst in mu ga približal, ravno toliko, da je videl, da ga nočem zgrabiti. Nekaj res zoprno dolgih trenutkov je trajalo, da je dvignil dolgo črno nogico in jo približal mojemu prstu. Zadnji korak sem storil jaz in dotaknila sva se. Nato sem mu ponudil dlan, na katero je previdno splezal. Dvignil sem si ga čisto blizu glave. Tokrat se je postavil na zadnje noge in mi s prvimi previdno potipal obraz, s komaj zaznavnimi dotiki. Zaprl sem oči in mu pustil, da me spozna. Ko je opravil svoje, sem jih odprl. Bil je obrnjen stran od mojega obraza, proti oknu.

»To hočeš?« sem ga vprašal. Obrnil se je proti meni, nato pa še enkrat proti oknu, kot v potrditev.

***

Čepel je na zunanji okenski polici, jaz pa sem ga gledal. Nisem vedel, kaj bo sledilo. Po svoje sem si želel, da bi se prestrašil, tako kot takrat, ko sem bil otrok, da bi stekel po steni in nekam globoko v hosto in ga ne bi nikdar več videl. Še enkrat sem ga pobožal. Zdel se mi je zadovoljen. Ko sem že mislil zapreti okno in oditi, je začel plesti mrežo. Iz zadka je spuščal lepljive tanke nitke in bezljal z ene strani police na drugo. Nasmehnil sem se.

»Dobrodošel doma,« sem mu rekel in zaprl okno.

***

Za mizo so vsi, razen očeta, spali.

Tilen je bil izjema, saj so ga dali na sedežno, kjer je silovito smrčal in kdaj pa kdaj spregovoril v čudnem, pijanskem jeziku. Petja je roke prekrižala na mizi in spala naslonjena na njih, Lado in Vesna sta dremala drug drugemu na ramenih, Neža pa se je poskušala pretvarjati, da posluša očeta, čeprav ji je glava omahovala kot nihalo starinske ure.

»Oče,« sem rekel.

»Razlagam,« je kljubovalno odgovoril in nadaljeval z zgodbo Neži, nekaj o tem, kako sem jedel pesek in cigaretne ogorke, ko sem bil majhen.

»Oče … vsi spijo,« sem še enkrat poskusil.

»Saj vem,« je rekel. »Pa so vseeno dosti boljši poslušalci kot ti.« Še preden sem lahko kaj odgovoril, je vstal in me pogledal tako, da sem bil pripravljen steči do njega in ga ujeti, če bi padel skupaj. Obrisal si je nos v rokav in rekel: »Pospravi posodo. Spat grem.«

S težkimi koraki se je odvlekel po stopnicah in vsak korak je bil kot udarec po glavi. Pogledal sem Nežo. Tudi ona je ubrala Petjin princip, s to razliko, da si ni nastavila rok, ampak se je s čelom naslonila kar na mizo in pustila, da so ji dolgi lasje počivali na krožniku s kislimi kumaricami. Stopil sem do nje in jo pobožal.

»Da me ne bi slučajno kušnil,« je zamomljala.

»Daj, greva nekam,« sem rekel. Dvignila je glavo in me pogledala. Na čelu ji je rob mize pustil dolgo črto. Z rokami si je šla skozi lase, nato pa jih povohala.

»Fuj,« je rekla, se skremžila, nato pa me pogledala: »Sprehod?«

»Sprehod,« sem se strinjal.

***

Zelo počasi se je danilo, ko sva šla mimo hiše starega Kulovca, čisto zadnje v ulici tik pred gozdom. Opazil sem, da so vhodna vrata priprta.

»Stari ljudje pač,« je rekla Neža, ko sem ji povedal, kdo tu živi. »Najbrž je šel v mesto delat gužvo. Starci samo gužvo delajo.«

Preslišal sem njeno izjavo, kajti za trenutek se mi je zazdelo, da sem v špranji med vrati zagledal drobno ročico, nato pa še majceno očesce, ki je strmelo vame.

»Ej …. ti,« sem tiho rekel in hotel narediti korak, a so se vrata s treskom zaprla. Neža je poskočila, globoko vdihnila, nato pa rekla: »No, vidiš, da je vse ok.«

Prijela me je za roko, in čeprav se nisem strinjal z njo, sem bil preveč utrujen, da bi ji ugovarjal, še posebej, ker so ti dolgi, dolgi prsti res prepričljiv argument.

***

Tik pred gozdom sva se ustavila.

»Glej, skala,« sem rekel Neži.

Sedla sva nanjo in objel sem jo čez ramena. Bila sva tiho in bilo je lepo. Nebo se je otresalo črnine, rahel veter mi je nosil njene lase v obraz.

»Pusti,« sem ji rekel, ko si jih je hotela popraviti za uho.

»Kaj je to?« je rekla in pokazala proti obzorju.

Temna pika je plula skozi prelivajočo se sinjo in črno. Nekaj časa je enakomerno lebdela, nato pa je zapihalo in poneslo jo je dlje, postajala je vse manjša.

»Pajek,« sem rekel. »Drobno nitko napnejo kot balon in počakajo, da jih sunek zraka ponese v nebo. Tako lahko prepotujejo dolge razdalje. Vse več jih dela to,« sem rekel in jo pogledal. »Nihče ne ve, kam gredo. Samo zadnja leta … vse manj jih je.«

Neža me je previdno pogledala.

»Zveniš tako, kot da ti je žal,« je rekla.

»Tebi ni?« sem vprašal in kot v odgovor dobil bič njenih las na pladnju vetra v obraz.

Odkimala je.

»Pajek je pajek,« je rekla.

»Poglej to,« sem rekel.

Izza hriba, ki je skrival pogled na vas, se je dvignila velika črna gmota. Pajek je bil le nekaj deset metrov stran od naju in niti, na kateri je lebdel, se zaradi neba sploh ni videlo. Neža je rahlo kriknila. Pajek je imel noge skrčene ob telo in zdelo se je, kot da je prilepljen na veliko platno. Veter je zapihal in sunkovito se je zapeljal po zdaj že modrem nebu. Za trenutek sem za hribom opazil človeško postavo, ki je v trenu očesa izginila. Ko je pajek odletel že daleč in se spremenil v nerazločljivo črno packo, mu je ta nekdo sledil. Stal je pod njim in čeprav je bil predaleč, da bi ga razločil, sem vedel, da je Borut in da gleda v nebo, da mu bo sledil, dokler mu bo lahko, in tudi potem ne bo šel takoj, ampak bo stal tam, da bo izkoristil spomin, svež kot jutro na tej skali, z mano in njo. Nasmehnil sem se.

»Hej,« je rekla Neža. Ni več sedela, ampak stala lučaj od mene. V rokah, stegnjenih proti nebu, je držala svoje lase, kot dva čudna, v vetru stalno se spreminjajoča rdeča rogova.

»Mogoče lahko pa jaz tudi poletim,« je rekla in se zasmejala. Zaprla je oči.

»Grem lahko s tabo?« sem vprašal.

Pokimala je. Prišel sem do nje in jo objel.

»Da slučajno ne padem,« sem ji pojasnil. S še vedno zaprtimi očmi se je nasmehnila. Tako sem jo držal, dokler niso vse črne packe na nebu izginile in je jutro spremenilo nebo.

»Ne bo nama uspelo,« je takrat rekla Neža.

»Kaj pa zdaj?« sem rekel.

Ni odgovorila, samo potopila je svoj obraz v mojega in poljubila sva se, z njenimi rokami še vedno visoko v zraku, s prsti, belimi vejicami v rdeči krošnji, ki sem jih držal vso pot do doma.

***

»Vseeno bi šel pogledat.«

»Saj si sam rekel, da je vse ok.«

»Ne, to si ti rekla. Jaz sem samo prikimal.«

Neža se je vdala in šla sva mimo hiše starega Kulovca. Vrata so bila zaprta, celo luč je gorela v eni izmed zgornjih sob, kot se spodobi za starega človeka zgodaj zjutraj.

»Do konca sveta ni več daleč,« mi je rekla Neža, ko sem že tretjič naredil krog okoli hiše in poskušal kaj videti v oknih.

»Resno?« sem jo vprašal.

»Smrtno resno,« je odgovorila. »Jaz vem te stvari. Tako kot sem vedela za tistega tipa, kje je.«

»Hišo imam polno pijanih zaspancev,« sem rekel. »Ne bi zdaj o tem.«

Že tako sem se preveč vtikal v stvari in zdaj so se naselile pri meni kot zadnje zatočišče pred nedeljo, ko bo vsega konec. Morda jih je pa usoda privlekla do mene in se bo vse skupaj odvilo v zanimivo smer. Pogledal sem to rdečelaso čudo, ki me je resno motrila.

»Mogoče ti pa celo verjamem,« sem rekel Neži.

Poljubila me je na čelo.

»Bolje, da mi,« je brez nasmeha rekla.

***

Najprej se mi je zdelo, da postava sedi nekje drugje in rekel sem si: »Vse je ok.«

Z Nežo pod roko sem naredil še nekaj korakov.

Potem se je perspektiva lepo spremenila in me nagovorila s svojim glasom.

»Dobro jutro, jaz sem perspektiva.«

»Dobro jutro,« sem ji odgovoril.

»Varala sem te,« je rekla.

»Vidim,« sem potrdil.

Irena je sedela na kovčku na travi pred našo hišo. Bila je oblečena kot vedno, v tanke hibride med spalnimi srajcami in obleko in kadila je s tako silo, da je imela izbuljene oči kot tisti grdi mali psi. Pred njo je bil kupček filtrov, ki se mu je v trenutku, ko sva se z Nežo ustavila pred njo, pridružil novi. Še preden je spregovorila, ji je v kotičku ust že tičala nova cigareta.

»Vrgel … me je ven,« je rekla, nato pa počakala, kot da bi se rada prepričala, da njena lastna usta govorijo resnico.

»Ja,« je potrdila, z nasmehom na obrazu za v kako zaprto institucijo. »Ja, ven me je vrgel.«

Neža me je gledala, nato pa počasi skomignila z rameni. Počasi sem skomignil nazaj, nato pa pogledal kadečo prikazen na naši trati.

»Pridite na kavo,« sem rekel Ireni in ji pomagal, da je vstala.

***

Moji gostje so se spretno razporedili po kuhinji in dnevni sobi. Petja je ostala točno tam, kjer je bila – na mizi. Lado in Vesna sta spala en na drugem na sedežni in zarivala noge v obraz Tilna, ki mu to ni zmotilo pijanskega počitka. Irena je počasi pokadila do konca, nato pa šla v kuhinjo, odprla pipo in ugasnila ogorek pod curkom vode. Kovčke sem odnesel v kot dnevne sobe.

»Zajtrk bom naredila,« je rekla.

»Ti ne bodo vstali še toliko časa, da lahko začnete s kosilom,« sem ji rekel.

»Tikaj me, prosim,« je odgovorila in odprla hladilnik ter začela zlagati hrano na pult.

***

Nežo sem na poti v sobo prehitel toliko, da sem lahko varno zagrnil rolete. Pajek je bil še vedno tam. V mrežo je ujel nekaj muh in enega drobnega ptiča. Pomežiknil sem mu.

Ko je Neža vstopila, je zaklenila sobo in se nasmehnila. Z zapeljivim potegom je slekla majico.

»A bova?« sem jo vprašal.

»Seveda,« je nagajivo odgovorila.

Še preden sva dobro legla v posteljo, sva že spala.

Zbudil sem se pozno popoldan. Neže nisem hotel zbuditi, pa je odprla oči takoj, ko sem se premaknil.

»Smrčiš kot konj,« je zamomljala.

***

V jedilnici so vsi jedli zelo čudno kosilo.

»Krompir z majonezo in kruhom,« je rekla Irena. »Za sladico so gumijasti medvedki in pivo.« Skomignila je z rameni.

»To ste imeli v hladilniku,« je razložila in opravičujoče dodala: »Kaj več pa tudi ne znam pripraviti.«

»Super bo,« je rekla Neža in se hlastno vrgla na krompir. Tudi ostali so jedli z navdušenjem, razen Vesne, ki mi je na vprašanje »Mi podaš pivo?« odgovorila z »Umrla bom,« in si s pestjo podpirala čeljust. Tilen je bil najtišji. Jedel je tako, da je bilo njegov pogled nemogoče ujeti. Oče je sedel na čelu mize in gledal kot zelo zadovoljen monarh na svoje ljudstvo.

»Vse v redu?« sem ga vprašal in sedel.

Samo pokimal je in srečno bliskal z očmi od enega do drugega, od Petje, ki je komaj držala veke odprte, Vesne, ki je to bitko že izgubila, in Lada, ki je jedel kot vedno, brez občutka za dogajanje in prostor, v svojem mirnem, brezizraznem vakuumu.

Ko smo končali, sem rekel Ireni: »Se greš vojno z očetom?«

»Sva se že zmenila, da se greva,« je rekla, vstala in prijela očeta pod roke, ki je zažarel kot zelo obilna žarnica. Ostali so obsedeli v post alkoholni depresiji, si trebili zobe in držali za trebuhe.

»Predlagam,« sem rekel, »da imamo v soboto, torej jutri – zabavo.«

Vsi so počasi prikimali, tudi Tilen, ki še vedno ni dvignil pogleda.

»Kaj pa je priložnost?« je vprašala Petja.

»Konec sveta,« je namesto mene pojasnila Neža.

»Bova šla raje kasneje?« je Irena vprašala očeta.

»Bova,« je oče odgovoril in sedla sta nazaj na svoji mesti.

***

Petja me je potegnila na hodnik in še malo dlje, za vsak slučaj, tik pred stranišče, potem se ji je zazdelo, da mogoče še nisva dovolj daleč, tako da je ona sedla na straniščno školjko, jaz pa sem stal tam in jo navdušeno gledal.

»Pa ti sploh veš, kdo je ona?« me je Petja vprašala.

»Pojma nimam,« sem odgovoril in čakal. In še malo čakal. Petja ni nič rekla, samo drencala je z nogami, kot vedno, ko jo kaj razburi in vključi svoj motorček.

»Jaz tudi ne!« je naposled zacvilila. »Pogovarjala sem se z njo na zabavi in pogovarjala sem se z ostalimi, pa nihče ne ve, kdo je. Menda jo je tisti pisatelj Gazvoda pripeljal gor. Saj veš, da ne on ne njegovi niso dobra družba.«

Skomignil sem.

»Meni se zdi vse v redu« sem rekel.

Petja mi je namenila pogled, ki ga je posebej zame potegnila iz najglobljega žaklja zaničevanja.

»Kaj pa tebe pajek briga,« sem ji rekel. »Pojdi do tistega Erika in daj mir. Saj res, kje pa je on?«

»Ni važno,« je nestrpno rekla. »Ampak to mi ni všeč.«

»Žurko bomo imeli,« sem rekel. »To je vse. Prosim, nehaj komplicirat.«

»Samo da ti ne bo treba misliti na to, kar te v resnici teži,« je rekla Petja. »Konec sveta,« je prhnila. »Vsak izgovor je dober zate.«

***

Preden me je Petja odvlekla v kopalnico, je Neža imela govor.

»V nedeljo bo konec sveta,« je mirno začela. »To mi je bilo sporočeno danes, tako kot je bilo predvideno. Kakšen bo ta konec sveta, še ne vem,« je rekla. Govorila je z žarom in zanosom, verjela je vsaki besedi. Irena je slonela ob pultu in zijala v Nežo, čik pa se je krčevito oprijemal njene spodnje ustnice.

»Kateri veri pripadaš, lepotička?« jo je vprašal moj oče, ki je begal okoli s krožnikom starih piškotov, ki sta jih z Ireno odkrila nekje v omarah, in jih delil gostom.

»Nobeni,« je vljudno odgovorila Neža. »In tudi menim, da Bog tu nima prstov vmes.«

»A ko si rekla bog,« je vprašal Tilen in vsi smo se zdrznili ob njegovem počenem glasu, »si pomislila nanj z veliko ali malo začetnico?«

»Ne vem … če ima Bog tu kaj zraven, gospod vitez,« je ponovila Neža in Tilen je takoj pobesil pogled in utihnil.

»Zelo zanimivo,« je rekel oče in ji ponudil piškot. Komaj je sledil pogovoru. Vedel sem, kakšen je, ko ga nekaj drugega bolj zanima kot to, kar je v središču. V tem trenutku mu je bilo pomembno, da smo tu zbrani.

»Oče … Daj sedi, no,« sem mu rekel.

»Zato sva se domislila,« je nadaljevala Neža, na veliko veselje očeta, ki je to razumel kot dovoljenje za nadaljnje deljenje dobrot, »da bi organizirala zabavo pred koncem sveta, naslovljeno ‘Zabava za konec sveta’.«

Prvi se je do tega opredelil Lado.

»Jaz bom tukaj, ne verjamem pa ti niti besede,« je rekel Neži, ta pa se je nasmehnila in pokimala.

»Tudi prav,« je rekla.

Tilen ni še ničesar dojemal, počasi je odprl usta in zakrakal:

»Nekaj vam moram povedati,« je rekel.

Vsi smo ga pogledali. Tišina je trajala in trajala.

»Tilen?« sem rekel. Dolgo časa je bil tiho. Petja se je nemirno presedla.

»Zaspal je,« je rekla Vesna, nato pa pogledala Nežo in jo vprašala: »Kako si pa to slišala?«

»Pač sem,« je preprosto rekla Neža, tako kot je speljala že cel ta pogovor, brez argumentov, le z zelo močno vero v to, kar govori.

»Super si,« se je oglasila Petja.

»A mi ne verjameš?« jo je vprašala Neža in takoj sta se začeli gledati zelo previdno, kot dve mački, ki še nista čisto gotovi, katera je poscala kateri kot hiše.

»Ne, seveda ti verjamem,« je rekla. »Danes so ti … sporočili,« je rekla Petja in besedo »sporočili« povedala po zlogih in v zrak s prsti kot pes, ki popraska po vratih, narisala znak za narekovaje, »danes so ti torej sporočili, da bo v nedeljo, torej pojutrišnjem, konec sveta. Samo zanima me … a to z meteorjem, boleznijo, apokalipso, poplavo, slabo glasbo, kar tako …?« je Petja vrtala naprej.

Neža je z nespremenjenim nasmehom odgovorila: » Ne vem še,« je rekla. »Samo vem, da bo.«

»Aha,« je odgovorila Petja.

In potem sta se nekaj časa zelo čudno gledale, jaz pa sem si za trenutek obe predstavljal goli.

***

»Nehaj me tako gledati,« je rekla Petja.

»Kako?« sem vprašal.

»Raje mi povej, če boš res priredil zabavo za konec sveta?«

V kopalnici je postalo neprijetno vroče. V Petjinih očeh sem videl, da me nima namena spustiti.

»Glej,« sem ji rekel. »Neži ne verjamem niti besede. Ne vem pa, zakaj se tako sekiraš. Mogoče je nora … mogoče se hoče samo zabavati …«

»Zajebavati,« je rekla Petja in zavila z očmi.

»... zajebavati,« sem dodal. »Mogoče je pa res. Kaj pa vem. Imaš ti kako idejo oziroma dober argument, zakaj ne bi imeli te zabave? Se ti zdi, da moje življenje kam pelje, z zabavo ali brez?«

»Za to si si sam kriv,« je kujavo rekla.

»Na Nežo si jezna samo zato, ker ti gre na živce kot ženska,« sem rekel.

»Priznaj, da je čudna,« je rekla Petja, skoraj proseče.

»Ja, je,« sem odgovoril in še enkrat, kot že osemtisočkrat ta teden, skomignil in dodal: »Pa kaj.«

Petja je zavzdihnila. Nasmehnil sem se in jo pobožal po glavi.

»Itak pa ji nihče ne verjame,« sem rekel in odprl vrata kopalnice.

»Vesna ji,« je rekla Petja. »Pa jaz bi ji najraje tudi.«

»Ne verjamem ti,« sem odgovoril in še enkrat, tokrat zadnjič v tem dnevu, to sem si obljubil – skomignil.

***

V dnevni sobi je Tilen spet spal, Lado je jedel ostanke krompirja in piškotov, po očetovih bojnih krikih sem ugotovil, da z Ireno igrata vojno, Neža in Vesna pa sta sedeli na sedežni in Vesna je odprla vse svoje jezove in zalila Nežo z vprašanji. Gledal sem jo, kako se je mirno smehljala in odgovarjala. Občudoval sem to njeno lahkotnost laži.

Takrat je pozvonilo.

***

Breda je stala pred vrati, gledala vame s krvavimi očmi in se tresla.

»Ni ga,« je rekla in zajokala, tako iskreno, da sem v trenutku pozabil na to, da je v bistvu zoprna in da je ne maram.

»Koga ni?« sem vprašal.

»Tiho bodi, Božidar!!!« je zavpila in če je ne bi ujel, bi padla. Lahka kot trska se je sesedla v moje naročje. Globoko je dihala.

»Kulovca ni,« je rekla. »Mojega … prijatelja … iz zadnje hiše … šla sem še enkrat pogledat … nekaj je narobe …« je govorila, bolj sama zase kot meni.

Saj sem vedel, da sem zjutraj nekaj videl. Ne bi smel poslušati Neže.

»Vam bom pomagal,« sem rekel.

Breda se je hvaležno nasmehnila.

»Božidar noče,« je rekla. »Jaz pa sem vesela.«

In še enkrat: »Jaz pa sem vesela.«

In: »Nekdo je v hiši, ampak to ni on. Bog mi je priča.«

In še en dolg, hvaležen nasmeh.

***

Z Bredo sva stala pred Kulovčevo hišo in jo previdno opazovala.

»Ste že potrkali?« sem vprašal.

»In pozvonila,« je rekla. Še vedno se ni pomirila. Objel sem jo čez ramena in stisnila se je ob mene, z vsemi čudnimi vonjavami stare ženske vred.

»Poglej,« je naenkrat rekla in pokazala na okno. Drobcena, temna postava je za nekaj trenutkov stala tam, potem pa izginila.

»A razbijeva vrata?« sem jo vprašal.

»Bi bil tako prijazen?« je vrnila vprašanje.

Še enkrat sem potrkal in pozvonil ter počakal. Prislonil sem uho na vrata. Nekaj je bilo gotovo v hiši, razločno sem slišal drobne korake.

Zato sem brcnil v vrata. Noga me je zabolela. Vratom ni bilo nič.

»To so debela vrata,« je rekla Breda, ki je bila za trenutek v dobri stari koži in se ji je vse skupaj zdelo kot zgodba, o kateri bo lahko dolgo časa razpredala.

Sedel sem na tla, sezul čevelj in se drgnil po razbolelem gležnju. Pojma nisem imel, kako naj pridem v hišo.

»Kaj pa, če so ga pajki?« je rekla Breda in spet začela jokati.

»Dajte no,« sem rekel. »Saj pajki niso za vse krivi.«

»Skoraj za vse!!!« je še glasneje zatulila.

Vrata so se počasi začela odpirati. Skozi lino je pogledalo drobceno očesce. Previdno sem si obul čevelj in vstal.

»Živijo,« sem rekel. Vrata so se še malo bolj odprla. Zdaj sem razločno videl glavico drobnega fantiča, starega ravno dovolj za v osnovno šolo.

»Jani,« je zacvilila Breda. »To je njegov vnuk! On mora vedeti, kje je!«

»Jani?« sem vprašal in stegnil dlan.

Jani se je opogumil in do konca odprl vrata. Breda je zasopla. Bil je blaten in bled, z razmršenimi lasmi in begajočim pogledom. Še vedno ni prestopil praga, ampak je stal v temi veže, kot varuh nečesa mračnega.

Stegnil sem dlan in počepnil. Nekje sem prebral, da moraš pred otroci počepniti, da jim pokažeš, da jih spoštuješ. To je edina stvar, ki sem jo o otrocih vedel in upal sem, da bo delovala. Jani se ni premaknil, zbežal pa tudi ni.

»Kje imaš dedka?« sem ga vprašal. »Je notri?«

Odkimal je tako, da je najprej čisto malo zagugal glavico, nato pa sunkovito zamahnil z njo.

»Mogoče veš, kje je?« je vprašala Breda.

»Debelabababutara,« je zamomljal Jani.

»Kaj je rekel?« je vprašala Breda.

»Nič,« sem odgovoril. »Mir dajte. Jani … A veš, kje je dedi?«

Jani je pokimal in pogledal dlan, ki sem mu jo še vedno molil. Pomigal sem s prsti in se nasmehnil. Nasmehnil se je nazaj, nato pa zelo previdno in počasi stopil korak naprej in položil svojo peščico v mojo.

»Tebomodpeljal,« je rekel, tako hitro, da ga Breda spet ni razumela, jaz pa komaj.

»Dobro,« sem mu rekel. »Odpelji me.«

***

Bredo sva pustila na robu gozda.

»Ne grem noter,« je rekla. »Ne grem.« Sedla je na skalo, točno tisto, na kateri sva z Nežo zjutraj gledala pajke.

»Debelabababutara,« je Jani še enkrat rekel. Breda ga spet ni slišala, gledala je nekam v nebo in globoko dihala. Z roko v roki sva z Janijem stala pred gozdom in zdelo se je, da nihče od naju noče prvi na pot skozi ta tunel dreves.

»Jani … Kaj pa če bi še koga poklicala?« sem predlagal.

»Nikogarnikogarnikogar,« je rekel in me potegnil s tako silo, da sem moral teči, da sem mu lahko sledil. V trenutku, ko je nebo izginilo, je bil Jani tisti, ki je vodil, jaz pa sem le sledil. Tekel je, kot da je dan in samo zaupati sem mu moral, drugače ni šlo. Moje roke ni spustil niti za trenutek, tudi takrat ne, ko sem se spotaknil ob korenino in kolena namočil v smrdeče gozdno blato.

»Pridipridiptiček,« je rekel Jani in me vlekel dalje.

Ne vem, koliko časa sva hodila. Drevesa so se zgostila in v svoje krošnje sprejela temo, ki je v gozdu še posebej domača.

»Nič ne vidim, Jani,« sem rekel.

Dišalo je lepo, ampak hkrati je vse pritiskalo name. Ni bilo stropa, a v tistem trenutku je bilo nebo nekaj, kar lahko z lahkoto pade na človeka in ga za večno pokoplje. Začel sem globoko dihati in se potiti. Mali pa ni niti za trenutek prenehal, drobencljal je dalje, kot vsega vajeni stari potepuh, ki hodi po že dobro uhojeni poti.

»Pridipridinivečdaleč,« se je oglasil Jani, zdaj že v taki temi, da sem samo po cvilečem glasku in drobni dlani v moji vedel, da je še vedno ob meni.

Naenkrat se je ustavil in spet sem padel, a se nisem ustavil, počasi, a vztrajno sem drsel nekam v mrak.

»Pazipazi,« je rekel Jani.

Zapičil sem čevlje v blato in se ustavil. Nekaj časa sem potreboval, da sem spregledal. Tista tema pred mano je bila resnična.

»Jani … Tukaj je jama,« sem rekel.

»Jamajama,« je ponovil in se zasmejal, ker sem bil tako trapasto očiten.

Nekaj me je motilo, tam doli v temi. Jani je stopil čisto blizu mene in počepnil. Brado je naslonil na mojo ramo in plitko dihal, iz ust mu je hecno smrdelo.

»Vidišvidiš?« je rekel in pokazal nekam v temo.

»Nekaj vidim …« sem rekel in napel pogled. Potem je postalo vse jasno. Najbrž so ti trenutki v človeškem življenju, ko vidiš in ti je takoj jasno, kaj vidiš. Če bi bilo tako celo življenje, bi bilo precej lažje.

Meni je to uspelo le nocoj. V čudnem mraku, na robu jame, sem jasno videl skrivenčeno truplo starega človeka.

Jani se je zasmejal in rekel: »Žužka več ni.«

Nato me je objel in čutil sem, kako mu drobno srce z vso silo razbija.

Baukelj

Jaz sem Jani Kulovec in rad imam zlate ribice in ptičice. V moji mali napihnjeni čebulici naj bi si to izlagamislil, hkrati zlagal in izmislil, pa si nisem, o ne ne. Tudi zgodbice, ki jo bom zdajzdajzdaj povedal, si nisem.

O, ne.

***

Pri pouku smo nakrancljali pesmico, moja je talelele:

Baukelj črni se po hosti podi

iz ust mu po črnem smrdi

po črnih tačkah on hiti

s črnimi zobmi te raztrgati

Baukelj je črn kot pokrite oči

V rokah nabrušeno kost drži

iz oči pa slina mu visi

ko po črnih tačkah po hosti hiti

Ko sem šel lulat, jo je naskrivaj prebrala Zala Budala in povedala Markotu, ki me je po pouku brcnil brcnil brcnil, trikrat brcnil in mi rekel: »Ne bit čuden,« jaz pa sem zavpil JEBI SE in potem me je še enkrat brcnil in kako sem si takrat želel, da bi imel groznogrozno moč in bi ga kar ubil.

In ker Maretu nisem mogel nič, ker sem en majhen ptiček, sem si rekel, da bom pesmico prišparal za njegovo sestrico.

In sem jo lepo začičičičičivknil enkrat, ko smo bili na izletu. V avtobusu smo sedeli in se gledali, jaz sem gledal malo levo, malo desno in zagledal Maretovo sestro Tanjo, ki ima rit kot banjo, in sem ji lepo zapel tisto o Bauklju z mojimi kraguljčki v vratu sem zacicicicicicicingljal tisto pesmico ku-ku.

In ko se je Tanja, ki ima rit kot banja, zjokala in mi je učiteljica dala focelj po moji mali napihnjeni čebulici in sem, če povem res po pravici mici prasici, iz oči poslinil eno dve tri po licu in me je učičičiteljica vprašala, zakaj strašim Banjo, sem lepo povedal po pravici štirici, da sva z dedijem skupaj skovala z jezički in mojo malo napihnjeno čebulico in dedijevim velikim gubastim krompirjem (dedi ima namesto nosa čebulo, zato ima namesto glave krompir, preprepreprosto) in da ta pesmica ni čisto moja in da me je sram, ker sem se malo zlagal. A učiteljičičičičičičica je bila zelo začudena v tisti njeni debeli kolerabici babici, pa sploh ne zato, ker sem goljufal. Samo s tistimi učki mi je govorila kot z usteci, prav videl sem to, kar je mislila: »Čudn si.«

In je rekla, da naj starši pridejo v šolo. In bom spet dobil focelj po moji mali čebuličičičičičici. Potem so se mi na avtobusu smejali, jaz pa sem gledal skozi okno in naslonil čebulico na šipico, da mi je treslo solzne učke vrum vrum vrum. Naslednji dan v šoli me je Mare nalomil.

Saj bo prasico debelo učiteljico Baukelj požrl. In JEBI SE Mareta tudi. Odkar je Baukelj moj prijateljček metuljček cekinček potepinček cukerček pikijakob, se samo smehljam. Moji rumeni kosmati zobki se smehljajo za kosmate debele čičičičice in JEBI SE Marete. Če bo prišel. Če bo le prišel.

Naj vam povem vse?

Naj vam povem vse.

***

Na ulici Ivančka Modraščka moj dedek živi, blizu dreveščkov, na dvorišču je jeseni polno oreščkov, ker oreh mu hišico malo senči. Tam se je preselil, ko je babi zadnjič učke zaprla in smo upihnili pepepelnat plaplaplamen tam po travici dišeči pomladni zeleneči. Moji starši imajo radi mir ali tudi več mirov, ker jaz sem pač nemir in tudi več nemirov. Stalno čivkam in tekam, zato me imajo vsi zadosti. Poleti in med počitnicami jeseni in med počitnicami pomladi tako kak teden ali več tednov pri dedku preživim, blizu dreveščkov, v drobni hostici, kjer Baukelj živi. Ne želim si biti tukaj, lepše je doma, dedi je čuden, ko je buden in ko spi, pa tudi čudno po starih ljudeh smrdi. Ves dan je tiho in hodi okoli in gleda skozi okna, pa če sonček je ali dežek pere šipice. Včasih greva na sprehodek v mesto in tam v kak umazan avto s prstkom načičičičičičkam grde besedice v prahec strahec, če dedek ravno gleda stran. Saj doma nimam prijateljev, imam pa vsaj internet in igrice. Pri dediju pa še televizizija barv ne pozna, ta neumna škatlica. Še dobro torej, da v drobni hostici, med dreveščki, sprehod stran od dedkove hiške, Baukelj živi.

Dedek včasih ponoči, ko že dobrobobro spim, mojo sobo odpre in notri pokuka kot mali žužek, jaz pa se najprej prestrašim, nato pa odstrašim, ker dedek ni nevaren, samo zelo čuden žužek je. Oblečen je v vojaško uniformo in slina mu iz oči teče kot mali polži, ki so barvo od žalosti izgubili. Potem prižužklja do moje posteljice mice in ritko koščeno staro strupeno sede na kovter moje mehke perjanice in pogleda me s slinastimi učki barve plesnive mandarine in s starimi rjastimi grlastimi kraguljčki mi pove čudne budne finte: »Prišel je čas. Bova našla Bauklja?« vpraša.

»Kje?« čičičičičivknem.

»Ja, v hosti, kje!« zacinglja, kot da vsak ve, da hosta je kraj, kjer je Baukelj doma. In potem iz oči še več sline spusti in pove nekaj, česar res ne razumejo vsi, jaz pa, o, jaz pa.

Dedek pravi: »Baukelj po mojih sanjah straši.«

In jaz prikimam in ga objamem, da krc krc tok tok počijo njegove stare kosti. Po mojih sanjah včasih Mare straši. V mojih sanjah ima Mare velike, kosmate oči.

Obljubim mu, da Bauklja dobiva. Jutri zvečer? Jutri zvečer. Notri, med dreveščki, v hosti zlovešči, kjer Baukelj ves črn ves črn hiti.

***

Dedek ima pravo puško, jaz imam plastično puško, dedek ima pravo uniformo, jaz imam rjav pulover,

vseeno pa se skrivam za dreveščki in grmički in delam POK POK z usti POK POK in mahedram in klokotam kot puška dela POK POK puška dela pazi POK POK pazi POK POK POšššššš

»Ššššššššššššššššššššššššššššššššššššššš,« šušne dedek in si ustnice oslini, »šššššš, da te Baukelj ne sliši.«

Pa sem raje previden, ker Bauklja še ne poznam. V hosti črni je on doma in velike zobke ima, to mi je povedal moj dedek žužek. Drugega res ne vem, zato še bolj primem za ročaj puške, prav šprimem ga, še bolj se plazim po tleh, torej šplazim, in se trudim biti najbolj štiho kar se da.

Zdaj sva z dedkom res globoko v hosti. Jaz sem majhen in me je strah, sme me biti strah, zato se štisnem k žužku, ki me počohlja po glavi in pravi, da bo vse v redu.

»Strah me je,« rečem.

»Ti ne veš, kako je mene,« čivkne dedek zelo naglas, prav žnaglas. Hosta se štrese v njegovem glasu in tema je še bolj tema in strah je zdaj že pravi štrah. A Bauklja ta večer ni, čeprav ga čakava in čakava. Vmes se mi učki kar sami zapirajo, težki so ti učki kot sto tisoč milijonov milijard kamnov. Naenkrat pa se dreveščki začnejo hihitati. Pogledam naokoli. Dedka žužka ni. Dreveščki s svojimi lesenimi jezički regljajo Baukljevo pesmico. In res – izza drevesa počasi pristopica Baukelj in malce postane. Obrne glavico. Me pogleda. Spet obrne glavico. In kar naenkrat, HOP, je pri meni. Čisto blizu moje čebulice njegove črne, kosmate oči. Hočem zakričati, a moje malo čivkališče je pokvarjeno. Samo sapa pride ven, nič ne čivka, nič. A Baukelj se samo nasmehne. Bauklej reče, da ni nič hudega. Da mi bo pomagal, da povem, kar je zamolčano. Ne razumem Bauklja, razumem pa, da je prijazen. Nasmehnem se mu tudi jaz.

»Hej hoj,« šepepne dedek mi na uho.

Zaspančkal sem in če bi v šoli o tem pisal spis, bi napisal »Še dobro, da so vse to bile le sanje« in bi dobil oceno dve ali oceno minus tri zaradi ponavljanja besedbesed. Stresem se. Vame zre dvoje žužkovih gnilih mandarin. Bauklja ni. Greva spat domov, v ulico, kjer je že tako pozno, da razen ene, ki stalno gori, ni prižgane čisto nobene luči.

***

Naslednji večer je na sporedu moja najljubša oddaja in jo gledam in rečem dedku NE NE GREM NE NE GREM JEBI SE. Potem sam sebe focnem po čivkališču, ker tako umazano ne smejo peti iz čebulice taki mali ptički. V resnici me je strah. In dedek je vse bolj žužkast. V učkih mu čudnost brenči.

»Pa jutri,« reče dedek.

»Pa jutri,« ponovim za tem trapastim žužkom, da lahko mirno gledam naprej.

***

Pa jutri je že tu.

Sva še globlje v hosti črni in zdaj sva res čisto šama.

»Dedi, tiho je vse,« čivknem.

»Zato, ker je blizu,« zažužnja.

Dreveščka so okoli mene in pokimam jim, da bi bili prijatelji, v temi so dreveščka skrivenčene spake kake, ki stegujejo lesene ročice v nebo in vsakič gledam, če tam te ročice res so, če kakšna se mi ne ovije okoli mojega majčkenega pasu.

»Sedi k meni,« pravi dedek. »Nocoj bova čakala.«

In sva čakala toliko časa, da sem skoraj že zaspal. Vedno, ko sem dedku hotel čebuličico v naročje spraviti, me je odrinil. Težko je bilo gledati temo in poslušati pok POKljanje, samo daleč daleč so avtomobili vrum vrumali. Skozi krošnje je kdaj pokukala lunica.

»Čakava skupaj,« je rekel dedek. »Skupaj.«

In ko sem že hotel reči JEBI SE in biti objesten in se dreti, je začelo nekaj med dreveščki, tam v temi, tam po listju, nekaj šumeti.

»Dedi …« sem šepnil.

»Ja … On je,« je dedek prikimal. Čisto tiho je zakašljal in zaječal, ta stari žužek ta.

Lunica je skozi dreveščka ravno prav pokazala. Baukelj je hodil po rokah in nogah. Skakljal je kot mala srnica, ki jo vsak šumek ustraši. A imel je čebulico in nogice in rokice, kot jaz in ti. Čisto suh, čisto sam je bil, tam na listju. Skok, poskok. Malo se je ustavil in poduhal zrak. Spet skok, poskok. Hecen občutek je bil, ker sem vedel, da je jaz in ti ampak hkrati ni ne ti ne jaz. Po rokicah, po nogicah. Skok, poskok.

»Dedi …« sem šepnil.

Kot da bi me slišal, je Baukelj dvignil glavo. Na njej so zijale luknjice, ki so bile v resnici čivkališča z drobcenimi ustnicami in ostrimi zobmi. Nad njimi pa par ogromnih, črnih oči. Usteca je odpiral najprej ena, potem druga, pa ena, pa druga. Glava brez las se je srebrno svetila. Naslonil se je na dolgo, koščeno rokico in še enkrat povohal.

»Dedi …« sem zajokal.

»Šššš …« je rekel dedi. Tudi on je jokal in se tresel. Puška mu je skakljala po rokah.

Takrat me je Baukelj pogledal in svoje učke predstavil mojim. Hotel sem se obrniti, zbežati, zakričati, se škriti in nikoli več iz skrivališča oditi … samo … od Bauklja učki so zanimive reči. Tam notri sem videl mnogo stvari. Bil je štrah, veliko štrahu. In videl sem, da bi Baukelj rad mojo rokico. Ne za pojest, ampak tako, kot se primemo, ko gremo v koloni v šoli. Videl sem, da je Baukelj že dolgo, dolgo sam.

Kdor je sam sredi hostice sredi noči, kdor je sam in črn in čudno diši, ta si le in samo prijatelja želi.

Dedek je dvignil puško in jo prislonil na ramena. Jaz pa sem zakričal.

***

Hodila sva po poti in nisva rekla niti besede. Ko me je tako strah, ne čvekam več, ne čivkam in skačem, ne mahedram in blebečem. Ni več dreveščk, ampak so drevesa. Moja čebulica je glava. In v tej glavi me je strah. Upal sem, da bo kakšna luč svetila v kakšni hiši, vsaj tista, ki vedno sveti. Da ne bo vse tako temno. Pa ni. Čisto nobena.

V trenutku, ko je dedek zaprl vrata, me je našeškal. Zraven je jokal in čivkal in čivkal in jokal. Da sem mu vse uničil, da ga mogoče ne bo nikdar več našel. Govoril je neke stare stvari, neka stara imena in čudne reči, o nočnih pohodih in pokih puškic in črnih dnevih in umazanih srčkih in sanjah o teh groznih, groznih sanjah.

Da zaradi mene ne bo nikdar več spal, je rekel.

Jaz pa sem bil ves slinast po obrazu in hotel sem zavpiti JEBI SE, pa me je bilo res strah. Ko se je dedek utrudil in je samo še kašljal in nič več šeškal, sem stekel po stopnicah v sobo in se zavil v odejice.

Kaj me briga, če ne moreš pančkat, dedi. Vsaj meni pusti, da zaspim.

***

Ponoči nekaj zašumi in prepričan sem, da je stari žužek spet ob postelji. Takrat jih pa začutim, še preden jih vidim. Velike, črne oči.

Baukelj na okenski polici sedi in praska po šipi.

Najprej zacvilim in se pokrijem čez glavo, diham kot vlakec, ču ču ču. Mogoče so sanje, ki ostanejo, dokler oči ne odpreš.

Zapiram in odpiram. Zapiram in odpiram. Odgrnem se.

Baukelj je še vedno tu, na okenski polički marički in hoče, da pogledam ga. In stisnem svoje kosmate zobke in ga gledam in ga gledam. Njegovi črni očki ne zapustijo mojih. Polno drobnih ustnic se mu v nasmeh razleze. Kdor je na okenski polici sam, tako zelo dolgo sam, si le prijatelja želi.

Ko odprem okno, ga je malo strah. Pomignem mu proti posteljici. Spet se zasmeji, z usti in očmi, ter se odrine z dolgimi, suhimi nogicami. Na njih ima črne čeveljce, čisto take kot ljudje. In oblečen je v umazano haljo, ki zelo smrdi. Če ne bi imel črnih oči in toliko ust, bi bil res zelo suh jaz ali ti.

Sedem poleg njega, previdno, počasi. Pobeša glavo, kot da ga je sram. Sloni na dolgih rokicah in komolčki mu štrlijo kot suhe vejice. Vetrček skozi okno se sprehodi po sobi in Baukelj se strese. Tudi njega zebe. Mene tudi zebe. Baukelj se nasmehne. Zahihitam se. Smešen je. Pokaže mi vse jezičke, ki šinejo iz vseh ustec kot kačice račice. Še bolj se zahithitam.

»Povej mi kaj,« mu rečem.

Usta začne odpirati čisto počasi. A ko enkrat začne, se ne ustavi. Baukelj mi je povedal vse. Čisto vse.

***

Pa jutri je že spet tu.

Zjutraj je žužku staremu žal in spekel mi je jajčka. Cel dan se je obnašal lepo in mi pustil, da gledam televizijo. Zvečer je gledal skozi okno, spet oblečen v vojaško obleko. Pocukam ga za rokico: »Dedi, pojdiva po Bauklja. Tokrat bom tiho.« Lepo ga pogledam s svojimi veliki očmi.

Žužek misli, da sem mu odpustil in je tako srečen, da se poslini po celem obrazu. Objemčka mi da in ljubčka dva. Opraviči opraviči opraviči se trikrat.

Odpraviva se, vsak s svojo puško in luna je res visoko na nebu. Hodim pred dedkom, ker sem pogumen. Ker zdaj vem več, kot ve žužek. Topotam po tleh kot vojaček hlaček in dedek se šmeje in šmeje, ker takega lušnega vnučka ima. Takega, ki žužnja in brblja in čivka in teka. In ve več od njega. Le tega dedek ne ve. Ne ne.

Ko prideva v hosto, se izgubim. Seveda ne ponesreči, ampak zelo zanalašč, prav žanalašč. Skrijem se žužku za drevo in ko me začne klicati, vem, da je nasedel. Čisto potiho stečem naprej in ga pokličem.

»Dedek …«

Obrne tiste stare kosti, me pokliče in mi sledi. Skozi hosto drobencljam in se mu skrivam za drevesi, žužek pa vse bolj hrope in sope in joče. Vsake toliko kak krikec spustim, da je vse bolj groznogrozno.

»Ne vzemi ga …« ga slišim vpiti. Vem, da se slini po tistem starem krompirju. Nič mi ni hudo. Zdaj bo videl, kako je biti res našeškan.

»Dedek …«

»Ne vzemi ga …«

Zelo na glas po listju z nogo zašumim. Dedek se obrne in se spotakne, pade. Bi se smejal, pa ne smem. Obljubil sem.

»Dedek …« zaječim.

Počasi se dedek pobere in vsaka kost mu pok pok pokne. Dvigne pogled. Pomaham mu. Stojim na robu luknje, črne kot Baukljeve oči. Nekaj časa ga še gledam, ko stari žužek ne ve, kaj naj naredi.

»Nočem več sanjati!!!« zakriči.

Nato počepnem in se naredim, kot da padel sem notri. Udarim z rokicami po tleh in zakričim in moj krikec sreča žužkov krikec, ki iz njegovih starih zvončkov zadoni. Čisto tiho splazim se za drevo in gledam, kako dedek počasi proti luknji se plazi in žalostno žužnja. Nad luknjo se dvigne in zaruli kot hudobni volk in sedem kozličkov, teman stari posušeni drevešček, drobčkana vejica, čisto sama v temi.

»Zakaj njega …« žužnja dedek, »zakaj njega … zaradi vsega tega, kar je bilo … nisem bil samo jaz … bilo nas je mnogo … delali smo, kot so nam rekli … je to kazen … je to kazen?!« tuli in ruli in s peščicami po zraku tolče. Izza drugega drevesa, čisto blizu mene, Baukelj pokuka. Nasmehne se in proti dedku z glavico kosmato pomigne. Pokimam in mu pokažem prstek palček, da razumem. Čisto tiho splazim se do dedka in pustim, da še zadnjič zatarna. Ko se stegne, da pogledal bi v luknjo, ga porinem.

Dedek pade, tup, tup … tiho, tiho … tup!!! naredi. Dedka žužka več ni.

A ko se ozrem, tudi Baukelj nič več za dreveščkom ne čepi. V hosti črni, v črni noči, na črnem listju in s črnim srčkom sem čisto sam.

***

Potreboval sem dolgčas, da sem prišel nazaj do vasi in potem še v uličičičičičico. Ta večer so prižgane luči. Ko hodim po cestici, se še dodatne prižgejo. Morda so lučke slišale, da nekaj kriči, in so se prižgale pogledati, kaj se godi. Vseeno mi je. Zdaj je Baukelj moj prijatelj. On lahko ugasne vse, kar gori.

In res. Skozi okno svoje sobice sem videl, kako so se lučke počasi ugašale. Nekaj ljudi je prej prišlo na travico pred hišico in kazalo proti hostici. Nato so odkimali s čebulicami in šli nazaj. Ena lučka se ugasne. Druga lučka se ugasne. Samo še dve gorita. Katera lučka bo prej? Katera lučka, dame in gospodje. Lučka ena je lepa lučka, lučka dva je malo manj lepa lučka. Obe sta lučki. Katera lučka?! Katera?!

TRI ŠTIRI ZDAJ!!!

Čakam čakam čakam. Čakam. Prva se ugasne. Čestitam lučka številka DVE, ti si zmagovalka! In takoj zatem še ta ugasne.

Ulico je spet poljubčkala tema.

***

Že skoraj jutro je, a Bauklja še vedno ni.

Takrat, ko sva čivkala skupaj, mi je povedal različne stvari. Da se dedka boji. In da ima rad sladoled in se rad sprehaja in se rad igra. Povedal mi je, da išče prijatelja, ker v hostici črni le dedek straši. Imel sem bratce, je rekel, pa so umrčkali. Imel sem dneve, je rekel, zdaj imam noči. Imel sem mame, sestre, ljubezni, igrače, njive, doline, trave, drevesa, zrak, nebo, oblake, krave, ovce, kladiva, knjige, avtomobile, konje, roke, noge, pljuča, jetra, vranico, srce, imel sem vse, potem pa sem v neki noči izgubil jutro, izgubil oči, skozi luknjo v vratu mi je tekla kri, hodil sem po listju in naenkrat nisem bil več, čepela sem in jokala, ko so mi strigli lase, nato nisem bila več, mislil sem, da grem do brata na obisk, pa nisem bil več in čez stotine noči, črnih noči, tulečih duš okoli mene, sem postal to, kar sem zdaj, z vsemi očmi, z vsemi usti, z vsemi lasmi, škornji, plašči, strahovi, ljubezni vseh ljudi, ki so ležali poleg mene, samo jaz sem ostal in zdaj hočem nekoga, ki se bo z mano igral, je rekel, nekoga, ki bo vedel, zakaj se je vse to zgodilo, ki je sprejel odločitev, tega iščem, tega se bo vedno iskalo, pa se ga ne bo nikdar našlo, ker če se ni nihče odločil, se je manj zgodilo, se je manj las zapletlo med listje in manj kože ostalo na lubju drevesa, ki sem ga objemala, jaz pa sem videl, nato pa sem padal in padal in zdaj, ko ne padam več, hočem nekoga, da se bo z mano igral, ker tisti, ki jim ni bilo dano imeti niti imena niti spomina na njih, so otroci, rojeni v odločitvi, ki ni od nikogar, je rekel Baukelj, in takih otrok je po svetu polno in kot vsi otroci iščejo nekoga, da bi se z njimi igral. Jaz pa sem verjel, da bo Baukelj moj le, če se ne bo več bal. Dedek je stari žužek, njega več ni. Baukelj pa je tu, da JEBI SE Marete in ostale zveri prepodi. Če bi dedka žužka pustil, bi mi bilo slabše. Zdaj mi bo bolje. Verjamem v to, da mi bo bolje. Naredil sem nekaj, zaradi česar je moj srček črn in že celo noč jokam in stokam in pokam. Ampak verjamem, da bo zdaj vse drugače. Da mi bo boljše v življenju, je rekel Baukelj. Veliko stvari je rekel, ki jih nisem razumel. Nekaj o starih grehih, ki pokajo v nočeh, ki pokajo mojemu dedku žužku v glavi in dokler bodo pokali, bo Bauklja strah. Naredil sem to, da ga ne bo več. Da bo prišel k meni in da bo vse drugače.

Čakam, da se Baukelj vrne.

Jutro je že. Daj, pridi. Da bo bolje. Daj. Pridi.

7

Pot iz gozda je bila kot plavanje v mori, z zrakom tako gostim in črnim, da me je dušil z vsakim vdihom. Nisem vedel, kje sem in če ne bi imel Janija, bi sedel na tla, se zjokal in upal, da se bo kdaj sploh zdanilo. Včasih sem tacal po suhem, v najbolj nepričakovanem trenutku pa se mi je čevelj pogreznil v blato, iz katerega sem ga komaj potegnil. Pred mano ni bilo ničesar, vsaj videl nisem, ampak čutil pa – veje so me opraskale po obrazu in žuželke so se mi zapletale v lase. Jani pa je bil kot mali tovornjaček, samo brzel je naprej in nekaj momljal. Ni se lepil le zrak, lepilo se je tudi to, kar sem vdihnil in z vsakim korakom sem bil težji, kot bi mi pljuča zalivala gosta tema. Mislil sem že obupati, ko se je Jani končno ustavil.

»Agavidiš?« je šepnil in se stisnil k meni.

Videl nisem popolnoma ničesar. To, da sem lahko vsaj malo dihal, je pomenilo, da nisem pod vodo. Drugega nisem vedel.

»Ne,« sem rekel.

Nekaj se je premaknilo in ne vem, kako sem lahko to videl, saj je bilo še temnejše od teme same. In smrdelo je, tako zelo smrdelo.

»Nekajjeobljubilinpotemniteganaredil,« je šepnil Jani. Tisto, kar je obljubilo, se je premikalo. Močno sem stisnil Janijevo dlan.

»Boliboli,« je zašepetal.

»Če pride, teci stran, jaz ga bom pa ustavil,« sem rekel. In upal, da se ne bom poscal v hlače.

»Ahtitrapastižužek,« mi je rekel Jani, tako naglas, da je zabučalo kot v koncertni dvorani. »Slabovestima. Neboprišel.«

Bil je trenutek, ko sem lahko razmišljal o vsem, čeprav je bil tako zelo kratek. Upal sem, da bom zbral pogum in se nastavil pred otroka, če bo treba … Bal sem se, da ga ne bom. Ampak Jani me je nekako pomiril.

»Neboprišel,« je rekel.

Takrat sem se odločil, da bom naredil, kar je treba, in stopil sem korak naprej. Kot da bi se nekaj odtrgalo, je tisto temnejše od teme izginilo, kakor hitro je prišlo, Jani pa je nadaljeval z gotovimi koraki, kot da se ni nič zgodilo. Dihal sem lažje. Samo da sem nekaj naredil … je bilo vse lažje. Po nekaj minutah se je Jani ustavil.

»Debelababastarabajsa,« je rekel.

»Misliš Bredo?« sem vprašal.

In jo zagledal, kako stoji na robu gozda in previdno zre vanj kot v prepad.

***

»Modrelučkemodrebučke,« je rekel Jani in me gledal in se smehljal. Še vedno ni izpustil moje dlani.

Ko sem Bredi povedal, kaj sem videl, sem bil pripravljen in jo ujel, ko je padla skupaj. Z Janijem sva ji pomagala do Kulovčeve hiše, kjer smo sedli za mizo v temačni kuhinji, Jani pa je hotel gledati televizijo in me še vedno držati za roko, zato smo se preselili na sedežno. Breda ni jokala.

»Saj ni nič,« je govorila. »To ni nič res,« je rekla.

»Resres,« je rekel Jani in strmel v televizijo.

Nič ga nisem spraševal, kajti vse je bilo jasno. Z dedkom sta šla na sprehod v gozd in stari je padel. Bil sem vesel, da je mali našel pot nazaj. Breda še vedno ni razumela, kaj točno se je zgodilo, zato sem ji obnovil celotno zgodbo.

»Resres,« je potrdil Jani in dalje strmel v televizijo.

Bredin obraz se je počasi spremenil. Kimala je in premikala ustnice, kot da si sama obnavlja zgodbo. Nato me je prijela za roko in zelo počasi, zelo tiho rekla:

»Bova poklicala policijo. Dajva.«

Modre lučke, modre bučke, sem pomisli.

***

Večer je s svojo temno palico izbeckal marsikoga. Pred hišo starega Kulovca so se v zadnjih vzdihljajih petka zbrali skoraj vsi, ki živijo na ulici Ivana Modrasa in skupaj smo gledali policiste, ki so opravljali svojo dolžnost in vlekli rumene trakove sem ter tja. Pripeljala sta se dva novinarska kombija in drobna novinarka je z mikrofonom v roki drobila okoli in spraševala ljudi o Kulovcu.

»Bil je dober človek, res dober človek.« − Suzana, Borutova žena

»Bil je dober človek, res dober človek.« − Tilen, ki Kulovca sploh poznal ni

»Nisem ga poznal in dajte mi mir.« − Lado

»Ste vedeli, da sem včasih šla čez ulico in so me vsi pozdravljali. Ne samo čez ulico, čez mesto! Spomnim se, pred tridesetimi leti …« − Breda

»Mate kak tablet za glavo?« – Tilen

»Tole bomo izrezali.« − novinarka

Ko je prišla do mene, sem samo odmahnil z roko. Molila je vame mikrofon kot kosmato liziko, ki so jo napadle glivice. Kamera mi je z lučjo nad objektivom svetila v glavo kot nem, vsevedni spraševalec. Ker nisem vedel, kaj bi, sem nekaj časa kašljal v mikrofon, dokler ni bilo novinarki nerodno in je odšla snemat kadre gozda.

Neža je priložnost izkoristila za to, da jih je povabila na zabavo ob koncu sveta. Smukala se je med sosedi in vsakega posebej vljudno in z nasmehom obdelala.

»Prav … konec sveta bo?« je prestrašeno vprašala Borutova žena Suzana, on pa je stal poleg nje in bliskal s pogledi proti meni. Na skrivaj sem mu pokazal iztegnjen palec in veselo se je nasmehnil. V tem trenutku sem bil res ponosen, da mi je zaupal pajka. Videl sem, koliko mu to pomeni.

Po malega Janija so prišli starši v velikem avtomobilu. Ko sta starša izstopila, se mu nista pognala v objem. Tudi Jani je stal ob meni in me držal za roko ter se pretvarjal, da je vse v redu, čeprav je pogled še posebej očitno usmeril čim bolj nikamor.

Janijev oče, majhen in čokat možicelj, se je pogovarjal s policisti, Janijeva mama pa se nama je počasi približevala, kot da sva pobegla psa, ki renče v kotu kažeta zobe.

»Jani …« je rekla in počepnila. Mene ni niti pogledala. V obraz je bila zabuhla od joka. Jani je spustil mojo roko in odkorakal mimo nje, mimo policistov, mimo Lada, Vesne in njene mame Mojce, mimo kot zid bledega Tilna in še vedno neprijetno mirne Brede, okoli Boruta in njegove Suzane, in odprl zadnja vrata avtomobila.

»Počitnicjekonec,« je rekel, se skobacal na zadnje sedeže in zaloputnil.

Mama je še vedno čepela pred mano. Podal sem ji roko in ji pomagal vstati. Za trenutek sem na njenem obrazu videl, kako zelo jo je to prizadelo. Njen mož se nama je približal in jo prijel za ramo. Žalost je izginila, kar naenkrat je bila uradna in hladna, kot da je ni ravnokar lasten sin postavil na neprijetno mesto.

»Hvala,« mi je rekla in mi stisnila roko, ki je bila čudno papirnata na dotik. Ko jo je umaknila, je na tla padlo sto evrov. Možakar mi je še pokimal, nato pa sta sedla v avto in se odpeljala. Ko sem gledal za njimi, se mi je zdelo, da ob hišah teka neka črna postava, po vseh štirih, kot zelo deformiran, zelo hiter človek, ampak večer je bil predolg, da bi si lahko še zaupal. Policistu sem moral pokazati pot do trupla in dati neko izjavo, iz katere je nastala precej bizarna zgodbica. Povedal sem, da me je Jani odvlekel skozi gozd in da je bilo temno in da sva zelo hitro hodila. V izjavi pa je pisalo približno takole:

»Ko sem se sprehajal po gozdu, sem naletel na jamo. Pogledal sem v jamo in videl, da je v jami telo. Zelo sem se prestrašil, saj teles v jamah nisem vajen, zato sem gozd zapustil in poklical policijo. Z mano je bil Jani Kulovec, ki je bil zelo prestrašen.«

»Bo v redu?« je vprašal policist.

»Super,« sem odgovoril.

»Glej, denar za alkohol,« je rekla Neža in pobrala bankovec, ki je ves ta čas ležal na tleh, na ušesa pa mi je šepnila: »Z vsemi sem se dogovorila. Vsi pridejo.«

»Konec sveta je najpomembnejša zadeva, a ne da?« sem vprašal.

»Seveda,« je rekla in se namuznila.

»Ampak zakaj … če po njem ni ničesar več?«

»Saj ravno zato,« je rekla in me poljubila na nos.

»Jaz sem tudi povabljen?« je nekdo rekel, tako blizu mene, da mi je bilo neprijetno, še preden sem ga videl. Gregor mi je stal za ramenom, kadil in gledal vame, kot da je ta dan le vsakdan, kot da ni včerajšnjega prespal v zaporu, najhuje pa je bilo, da me je gledal tako, kot da sva neka čudna prijatelja.

»Seveda,« je veselo rekla Neža in že je ni več nič zanimalo, sploh ni opazila, da sem skoraj primrznil na asfalt, začela se je pomenkovati s Suzano, ki jo je poslušala bolj na pol, saj so vsi gledali le Gregorja.

Gregor pa je gledal le mene.

»Vsi so povabljeni,« sem tiho rekel.

Gregor je povlekel iz cigarete s tako silo, da je za trenutek ves zažarel. Končno je odlepil pogled in ga usmeril nekam čez ramo. Vedel sem, koga gleda, vendar se nisem hotel obrniti. Bolje se mi je zdelo, da se niti z najmanjšim premikom ne vtaknem v to.

»Pridi Lado, greva,« je rekla Vesna izza mojega hrbta.

»Ne boš pozdravila očita?« se je oglasila Mojca.

»Raje crknem,« je rekla Vesna in slišal sem korake, kako se oddaljujejo, gledal pa Gregorja, ki niti za trenutek ni spremenil izraza na obrazu. Poln je bil nekega medlega zanimanja, kot da gleda popoldanski program nacionalne televizije.

»Odločila se je, hčerka,« je rekel Gregor in pokimal, da si je potrdil. »Pridi, Mojca, greva,« je rekel, me pogledal in dodal: »Se vidimo.«

»Se vidimo,« sem odgovoril.

Z Mojco sta počasi hodila po ulici in se držala za roko. Počakal sem, dokler ju nisem videl več. Neža se je pojavila poleg mene in me poljubila na lice. Prijel sem jo za roko in odpravila sva se domov. Tudi ostali sosedje so se po drugem šoku večera počasi porazgubili in samo še Breda je stala ob policijskem avtomobilu, strmela v hišo starega Kulovca in si potihem prepevala.

***

Pred spanjem sem si zaželel cigarete in na terasi našel Vesno, kako je sedela na tleh in neutolažljivo jokala. Poleg nje je sedel Lado in jo držal za ramo. Prisedel sem.

»Ubogi Kulovec,« je hlipala Vesna. »Jaz sem tako žalostna, nobenemu drugemu ni žal.«

»Niso ga poznali,« sem rekel. »Nismo ga poznali.«

Vesna je zajokala še glasneje. Lado me je pogledal in skomignil.

»Pojdi noter,« mu je rekla Vesna. Brez besed je vstal in šel.

»Rada sem z njim, ker je tako, kot bi bila sama, samo dolgčas mi ni,« mi je rekla. Zdaj se je že vsaj malo pomirila, brisala si je nos v rokave jakne in me gledala z zabuhlimi očmi.

»Potem si žalostna le zaradi Kulovca?« sem jo vprašal.

»Bi morala biti zaradi česa drugega?« je rekla in v trenutku je naredila špago, tako kot takrat v garaži. Počakal sem, da se je raztegnila in začela spet normalno dihati.

»Nočem vedeti,« je rekla. »Nočem vedeti, kaj je z njim, kaj je z mamo. Ker če sem tukaj in če bo čez dva dni konec sveta, mi ni treba vedeti.«

»Saj veš, da ne bo konca sveta,« sem rekel.

»Za Kulovca ga je bilo še prej konec. Nikoli ne moremo vedeti tega. Zakaj moramo vsi umreti???« je zatulila in spet so jo zalile solze. Razmišljal sem, da me bo kmalu preveč zeblo, a se je Vesna kar naenkrat pomirila.

»Dovolj je bilo,« je rekla in vstala.

»Česa?« sem vprašal.

»Žalovanja,« je rekla. »Saj je bil star in zelo tečen. Nikoli ni pozdravljal na ulici. Jebiga, takle mamo,« je rekla in skomignila.

»Si se pa hitro odločila,« sem ji rekel.

»Dokler se še lahko, se pač bom,« je rekla in zavpila: »Lado! Lubčka bi!«

Stekla je v hišo, a se je vseeno ustavila in gledala v svoje okno, kot da razmišlja, kaj se skriva prav tam, kjer živi, kjer bi moralo biti vse v najlepšem redu. Jaz pa sem še enega pokadil.

»Hej,« me je nekdo poklical. Na oknu zgornjega nadstropja na hodniku je bila Neža in mi mahala.

***

V sobi sva se z Nežo začela poljubljati, a sva takoj zaspala. Sredi noči sem se zbudil in prižgal računalnik ter preveril sporočila. Mama mi je napisala:

»Jutri ob 10h v kavarni.«

Stopil sem do okna in takoj videl izdajalsko rdečo lučko pred sosedovo hišo. Nekaj minut sem potreboval, da sem razločil Gregorja, ki je nepremično strmel v smer naše hiše, samo roka se mu je premikala od ust do pasu in zažarelo je, od ust do pasu in zažarelo je. Zagrnil sem rolete in pogledal na uro. Šest zjutraj. Odkril sem, da se da na facebooku igrati poker, zato sem ga igral. Ko se je Neža čez nekaj ur zbudila, sem imel že sto tisoč virtualnih žetonov.

»Kaj delaš?« me je zaspano vprašala in stegnila blede roke, dolge kot antene, da so ji sklepi počili.

»V mesto bom šel,« sem rekel. »Sam. Ti pa pripravi, kar potrebuješ.«

Nekaj časa je bila tiho in si okoli prstov ovijala lase. Nato me je pogledala in vprašala:

»A avto rabiš?«

***

V mesto sem hodil počasi, utrujen, z bolečim gležnjem. Moji gostje so bili še vedno nastanjeni v dnevni sobi, ki je bila vse bolj videti kot zadnje zatočišče človeka, vsa razmetana in zatohla. Spomnil sem se, da očeta ni bilo pred hišo Kulovca. Celo Irena je prišla pogledat te modrelučkemodrebučke, ki so izdajalsko krožile po fasadah hiš v globoki noči in se skrivala pred Jocem, ki je zdolgočaseno postopal naokoli in se pretvarjal, da mu je vseeno, ker je svojo ženo vrgel iz hiše. In seveda Gregor in njegov lepljivi pogled. A tudi ko sem prišel domov in šel spat, se oče ni potikal naokoli.

Preden sem šel v mesto, sem obiskal Bredo. Dolgo časa sem zvonil in trkal, in ko je odprla, me je sicer pogledala in se nasmehnila, ampak njen pogled je šel skozme, kot da sem zrak.

»Breda,« sem rekel. »Boste prišli na zabavo za konec sveta?«

Pokimala je.

»Breda? A veste, kaj vas sprašujem?« sem poskusil.

Spet je pokimala, čisto počasi, z nasmehom.

»So vam všeč rožnate žirafe s krili?« sem vprašal.

Takoj je pokimala, tokrat najbolj zagreto.

»Zdaj pa grem,« je rekla in zaprla vrata. Odločil sem se, da pridem ponjo. Ne sme biti sama. Nočem, da je sama.

***

Zgodilo se mi je, da sem tik pred mestom za trenutek obupal. Sedel sem na pločnik in prekrižal noge, ker špage, tako kot takrat Vesna v garaži in na terasi, nisem mogel narediti. Čez nekaj minut sem vstal in bil petnajst minut pred deseto v kavarni. Mesto je imelo len utrip sobotnega dopoldneva in jutro je bilo hladno in dokaj neizprosno. Iz ust se mi je kadilo. Ura je bila enajst, ko je prišel Robi s Simono pod roko.

»Kaj piješ?« je rekel in hitro dodal: »Sem slišal, da je tastar v jarek fuknil. Revež bogi.«

Pokimal sem in skomignil, prvič v tem dnevu.

»Pivo,« sem rekel. Robi je pomignil natakarju, ki je skoraj priletel do mene, tako zelo se je podvizal.

»Čakaš koga? Lahko prisedeva?« je vprašal.

Ja, mamo. Ne smeta.

»Ne,« sem rekel. »Kar prisedita.«

Robi in Simona sta bila srečna. Povabil sem ju na zabavo za konec sveta.

»A je to kej od tistih hare krišen?« je previdno vprašal Robi in za trenutek sem mislil, da bom spet pretekel pol mesta zaradi neumnosti, ki jo pripravljam.

»Ne,« sem rekel. »Pač … Zaradi dejstva. Da bo. Konec. Em … sveta.«

S tem je bil zadovoljen. Plačal mi je še eno pivo in s Simono sta se poslovila.

Ura je bila pol enih. Mame ni bilo od nikoder. Poskusil sem jo še enkrat poklicati, za vsak slučaj, kar tako. Ta številka še vedno ni obstajala.

***

Ko sem prišel pred hišo, je bilo kot v pravljični deželi.

Nad vhodom je visel napis, bel trak papirja, na katerem je z živo rdečimi črkami pisalo:

ZABAVA ZA KONEC SEVTA

Vesna je stala pred njim in me navdušeno gledala.

»Jaz sem ga nardila,« je rekla.

»Zelo lepo,« sem odgovoril.

»Kaj je narobe s tabo?« je vprašala in z očmi zavrtala vame.

»Nič,« sem se zlagal.

V tistem trenutku je ven prišel Lado in moji problemi so bili pozabljeni. Vrgla se mu je v naročje in skupaj sta gledala napis. Preden sem stopil v hišo, sem še rekel:

»Narobe si črkovala.«

***

V sobi sem še enkrat preveril na facebooku. Mama ni ničesar napisala.

»Zakaj te ni bilo?« sem ji napisal in stisnil gumb »send«.

Pajek je bil še vedno pred oknom. V mrežo je ujel nekaj velikega in nisem hotel razmišljati, kaj točno bo imel za večerjo. S prstom sem ga pobožal po zadku in zdel se je zadovoljen. Ter večji. Precej večji.

»Zdaj si že črna grda žoga za odbojko,« sem mu rekel in ga čohal.

Le kaj bom z njim, ko zraste?

***

Nežo sem srečal v kuhinji. Pri pripravi narezkov sta ji pomagala Irena in oče, ki je bil videti zadovoljen, morda je bil le bolj počasen kot ponavadi. Vsi smo se v en glas strinjali, da je res grozno to, kar se je zgodilo z ubogim Kulovcem. Stopil sem do pulta in pomagal rezati salamo.

»In … Kako kaj mama?« je vprašal oče.

Skomignil sem z rameni. Drugi skomig danes.

»Saj sem vedel, da jo boš poskusil najti,« je rekel oče. »Tudi jaz vem, da je na naših internetih.«

»In … A je s tem kaj narobe?« sem ga vprašal.

»Ne,« je rekel in tudi on skomignil.

Nekaj časa sva pripravljala vsak svoj narezek.

»Še kadiš?« me je naenkrat vprašal.

Prikimal sem.

***

Stala sva na terasi, jaz prav nalašč na tisti plošči, na katero sem padel na rit, ko me stari ni hotel spustiti notri. Bil sem ravno prav jezen nad spomini, da sem ga vprašal kar naravnost:

»Si kdaj tepel mamo?«

»Ne bodi zmešan,« je takoj odgovoril in kadil. »To sem rekel Gregorju, da sem ga malo pomiril. Da se je počutil heroja in da ni še naprej pizdarij delal. Saj veš, da sem vedno znal z ljudmi. To imaš po meni.«

»Predvsem si vedno znal organizirati življenja drugih,« sem rekel.

Iz žepa je potegnil rumen listek in mi ga podal. Bil sem res utrujen teh njegovih igric. Kot da je vse, kar se dogaja okoli njega, nepomembno in obstajajo samo te igrice z medvedki in listki, vse to, s čimer si na silo osmišlja življenje. Zavzdihnil sem in pogleda, kaj piše na listku. Bil je prazen.

»In?« sem vprašal.

»Čas je, da sam kaj napišeš gor,« je odgovoril, se nasmehnil in vrgel cigareto na tla, nato pa me objel. Tokrat sem mu vrnil objem in stala sva tam na terasi, pred hišo je histerično žužnjala Vesna in popravljala napis, Lado pa jo je miril s svojim monotonim glasom, notri se je žvenket posode mešal s pogovorom med Nežo in Ireno. Oče mi je dihal v uho s čudnim, neenakomernim hropenjem.

»Je vse v redu?« sem ga vprašal, ko sva se razklenila.

»Ne skrbi zame,« je rekel. »Raje povej, kaj je s tabo.«

Skomignil sem, tretjič.

»Pojma nimam, kaj naj,« sem rekel.

»Službo si najdi,« je takoj predlagal in mi kar sam iz žepa vzel škatlico, izvlekel cigareto in si jo prižgal.

»Bom,« sem rekel. »In potem?«

Tokrat je skomignil on.

»Nič,« je rekel. »Punco si najdi, zaljubi se vanjo. Potem se bosta poročila, ali pa tudi ne, pa imela otroke, ali pa tudi ne, poglej recimo Ireno in Joca. Ukvarjaj se s športom, kaj preberi in poglej kak film. Ohrani stare prijatelje in praznujte okrogle rojstne dneve skupaj. Si neumen, al kaj?« je rekel in se hropeče zasmejal. »Živi, pička ti materina!« je zavpil in podkrepil stavek s pestjo, ki jo je dvignil visoko v zrak.

Že dolgo časa ga nisem slišal s takim užitkom zakleti. Zamišljeno je potegnil iz cigarete in nadaljeval, tišje in bolj umirjeno: »Lahko pa tudi ne. Lahko si najdeš nekaj, za kar misliš, da je več. Lahko najdeš smisel. Lahko si bos in umazan ali pa zelo bogat in dobro obut. Lahko verjameš v nekaj tako močno, da temu posvetiš življenje. Morda se odseliš in živiš povsod, le doma ne. Mnogo je možnosti,« je rekel in strmel proti nebu.

»Ni res,« sem rekel.

»Eh,« je zarenčal in odmahnil z roko.

»Ni res!« sem še enkrat rekel. Pogledal me je. »Vse si povedal, ker itak vse veš. Vi, stari bedaki, ste nam itak vzeli vse možnosti. Saj ste že vse poskusili. Vse vojne, vse sisteme in življenje v dvoje. In?«

»In?« je vprašal oče.

»In vse je šlo v kurac!« sem zavpil. »Vse!«

»Kaj, recimo?« je vprašal.

»Ekonomija,« sem rekel.

»Recimo,« je rekel oče.

»Ideologija. Ko so se stvari rojevale, se je še dalo verjeti v njih.«

»Pa je to krivda mene ali idej?« je vprašal oče.

»Vse je en in isti kurac,« sem rekel, potegnil iz cigarete s tako silo, da se mi je zavrtelo v glavi in pogledal tega mojega debelega fotra, ki je tam stal in me čudno gledal: »To je ta problem. Krivi ste pa vi, tastari. Naučili nas niste nobenih vrednot, ker je zgodovina že dovolj dolga, da smo lahko sami pogruntali, da se vse ponavlja. Da se nič ne da naučiti. Ne moremo več verjeti nobenemu. Nočemo verjeti. Edino, kar nam je res kristalno jasno je to, da je itak vseeno, v kaj verjameš in za kaj se zavzameš. Na koncu se vse izkaže za navaden in en in isti …«

»... kurac,« mi je pomagal oče.

Pokimal sem.

»Težke besede, sine,« je rekel.

Skomignil sem.

»Potem mi pa povej, zakaj še vedno vse to počnemo?« je vprašal.

»Kaj pa vem,« sem rekel. »Ker je lušno. Najbrž.«

»Ta tvoja rdečka,« je rekel oče in se nasmehnil. »In ta njen konec sveta. Vsem je všeč ta ideja. Zakaj misliš?«

»Ne vem,« sem rekel. »Zebe me. Greva lahko notri?«

»Ne zaradi konca sveta samega,« je rekel oče. »Ampak zato, da se lahko končno upravičeno vprašaš, zakaj sploh vztrajaš tu, kjer vztrajaš. In kaj bi bilo, če jutri tega ne bi bilo.«

»In … Zakaj ti?« sem ga vprašal. »Zakaj vztrajaš?«

Nasmehnil se je.

»Da sem ti lahko to povedal,« je preprosto rekel. »Pomembno je, da vsaj poskusiš vedeti, kaj bo jutri. Jaz se trudim. Mogoče je pa to tista … moja stvar.«

»Pa ti je mama vseeno pobegnila s tistim zidarjem,« sem bleknil.

Ta večer in v tem trenutku, ko sva se končno pogovarjala kot oče in sin, kot dva človeka, ne pa kot debeli norec z gumijastimi medvedki in njegov zdolgočaseni, brezvezni sinko, bi ga najbrž lahko vprašal marsikaj. Ampak s tem stavkom sem pogovor zaključil. Oče ni bil videti ne jezen ne žalosten, samo nasmehnil se je, komaj vidno, in skomignil, ta skomig, ki me je tako spominjal name in ki sem ga na njem videl tolikokrat.

»Zanjo nisem imel listka,« je rekel.

Preden sem se lahko odzval je izza očetovega telesa pokukal Tilen in mi pomahal.

»Rabim te,« je rekel.

Še preden sem lahko odprl usta, se je oče že spremenil v dobrega starega norca in med mrmranjem o formaciji in falangi odšel v hišo. Tilen je z rokami v žepih naredil nekaj korakov proti meni in me s krvavimi očmi pogledal kot povožena srna.

»Daj mi povej,« je rekel. »Kaj si misliš o meni?«

Skomignil sem, četrtič ali petič, kaj pa vem.

»V redu si,« sem rekel.

»Če bi tu ostal … Če ne bi šel delat … Mislim, študirat nazaj. Bi bil še vedno tak do mene, kot si zdaj?« je vprašal, tako zelo resen, da si ni upal niti pomežikniti.

Zavzdihnil sem.

»Če boš pijan in neumen, te ne bo nihče maral,« sem mu rekel. »Drugače pa – ja, seveda. Zakaj?«

V že tako prepolnem večeru izpovedi in objemov me je objel še Tilen. Bil je dosti šibkejši in predvsem je bolj zaudarjal od očeta, a objem je bil res iskren, čeprav nisem razumel ne enega ne drugega. Potem se je Tilen obrnil in odkorakal. Ostal sem sam na terasi. Skozi okno me je gledala Neža in mi pomahala. Nasmehnil sem se in ji pomahal nazaj. Še enkrat je pomahala. Še enkrat sem pomahal. Nato je odprla okno in zavpila: »Kreten, oče te rabi, da mu pomagaš popraviti lijak!«

***

V kopalnici zgornjega nadstropja je puščalo tako zelo, da je nekaj vode že steklo na hodnik. Oče je kot nasedli kit ležal pod lijakom in ga popravljal. Legel sem poleg njega na tla, v vodo, in pustil, da me je močila in treznila. Začel sem hitreje dihati in gledal sem v strop, kjer je svetila bleda žarnica, ter poslušal enakomerno škripanje očetovega ključa.

»Evo, sem,« je rekel. »Pomagaj mi vstati.«

Pomagal sem mu, da se je z veliko sopenja in potenja postavil na noge.

»Zakaj si me poklical, če si lahko vse sam naredil?« sem vprašal.

»Da ti dam malo smisla,« je rekel in odčofotal iz kopalnice.

***

V sobi sem se preoblekel, preveril, kako je s pajkom (bil je še malo večji in kokonov ni bilo več, očitno je že pojedel večerjo). Ko sem prišel dol, je bilo vse pripravljeno.

Na mizi je bil narezek, na pultu pa ogromno pijače.

»Nič več denarja ni ostalo od tvoje nagrade za truplo,« je rekla Neža, ko je prišla do mene kot ponosna gospodarica doma. Brezdomci so že sedeli na sedežni in kramljali. Iz radia je prijetno pršela neobremenjujoča glasba. Pojavil se je oče z ogromnim flomastrom v rokah. Na veliko začudenje vseh je prijel omaro s steklovino in jo z vso močjo potegnil, da se je nevarno zagugala. Tilen, Lado in jaz smo mu priskočili na pomoč, da jo je umaknil. Pred nami je zazijala bleda stena s sivim okvirjem, kjer je bila še pred nekaj trenutki omara.

»To je zdaj tabla,« je rekel oče in pogledal naokoli, če ima res vso pozornost sobe. Snel je pokrovček s flomastra, ga vtaknil v usta in na steno z velikimi črkami napisal:

STVAR, KI JO BOM NAREDIL, PREDEN BO JUTRI KONEC SVETA:

»To je naslov projekta,« je zamomljal s pokrovčkom v ustih, globoko zavzdihnil, nato pa napisal v svoji hecni pisavi:

Seksal ! – Stari oziroma foter oziroma najraje oče

Vsi so se zarežali. Irena se je oglasila iz kuhinje:

»To lahko uredimo.«

Občinstvo je zarjulo od navdušenja, oče pa me je gledal in se smehljal. V njegovem pogledu je bilo nekaj tako hecnega, da bi ga v tistem trenutku najraje prijel za roko in se spremenil nazaj v fantka, ki mu je včasih sedel na velikem trebuhu in se mu je to zdelo res smešno. A prehitela me je Irena, ki ga je z glasnim navijanjem sobe odvlekla po stopnicah. Navijanje ni prenehalo, dokler se vrata spalnice niso s treskom zaprla. Tilen je stopil do radia in ga privil do konca, tako so basi tolkli po glavi kot pnevmatično kladivo. Petja je pobrala flomaster s tal in stopila do stene.

»Jaz sem na vrsti,« je rekla.

Na mizi je bilo vse pripravljeno, plastični kozarčki za alkohol, narezki, ki bodo že čez nekaj ur suhi, kruh, ki je suh že zdaj, pa občinstvo, ki čaka, da bo v eni noči doživelo vse štiri letne čase. V vsem tem hrupu sem slišal, da je nekdo pobutal in hkrati pozvonil po vhodnih vratih.

»Grem jaz,« je zavzdihnila Petja in vrgla flomaster na tla.

»Jaz grem pa po Bredo,« sem rekel.

Zabava za konec sveta se je začela.

Vodni kamen

Nič, kaj naj, šla sem odpret vrata, če se že vse vrti okoli te rdečelase prekle, naj pa še Petjo malo pošljejo delat, za kaj drugega tako ni, bom pa goste sprejemala, saj ne, da sem narezala kislih kumaric za prehranit celo prusko armado in saj ne, da sem se zraven smehljala in se lepo pogovarjala z Nežo in tisto Ireno, iz katere se nikoli ne neha kadit, in saj ne, da sem poskusila čim bolje prenašati tega čudnega fotra, ki me je vmes celo prisilil, da sem se šla vojno z gumijastimi medvedki, saj ne, da sem ves ta čas razmišljala o tem, zakaj sem pustila Erika na zabavi in kako sem lahko taka prasica in kje je in kaj dela in če me kaj pogreša in se spraševala, če jaz pogrešam njega, ali je res tako, kot sem si rekla, da ga ne pogrešam in da ga ne bom nikoli več pogrešala, ker takrat, ko ga ni bilo, takrat, ko je obstajala možnost, da ga nikdar več ne bo, ko je kar naenkrat izginil z zabave in ni nihče vedel, kje je, da ga je mogoče gozd vzel in ga ne bo vrnil in bom jaz šla domov in bom pretakala solze in jih pretakala toliko časa, dokler ne bo v redu s pretakanjem prenehati, in si bom lahko končno spet začela urejati življenje tako, kot sem si želela, samo z eno zgodbo več, zgodbo o nesrečni ljubezni, hah, mogoče sem si pa le to želela in o tem razmišljala, vmes, ko sem rezala kisle kumarice, pa tudi prej, ko sem ležala ob njem in poslušala njegovo smrčanje, ko smo sedeli na kosilu z njegovim fotrom, ki je dober obrtnik in se zelo rad šali in sem se seveda smejala njegovim šalam, čeprav najbolj na svetu sovražim šale o tem, kako žena moža z valarjem pričaka, ko pride s kurbarije domov in poplakne s šnopcem iz flaše, ki jo ima skrito v garaži, ker žena takoj verjame tistemu, kar lahko zavoha, haha, zavoha, ja gospod Terček, reci mi Franci, no, vam bom pa rekla Franci, ha ha ha, kako je prijetno v tej gostilni s krompirjem in rižem v kepicah in okroglimi drobnimi korenčki kot bobki zelo bolnega zajca, za šankom pa me gledajo vsi v rit, ko grem scat, ja ja, pa saj, da ne bo pomote, hodila sem že s težkimi intelektualci in spoznavala njihove starše, ki so vsi po vrsti veliko kadili in pili rdeče vino in je stari poskušal pretkano jebati v glavo ženo za mizo in stvar ni izpadla veliko bolje kot tu v tej gostilni, samo priimek je bil bolj za na zvonec v apartmaju v centru Ljubljane, pa kaka besedna igra je bila vmes, samo strup se je pretakal s tanko stisnjenimi ustnicami, brez kepic in moknate omake in nismo bili do komolcih v goveji juhi, ampak je bil zrezek na postelji iz rukole (mame so bile ponavadi vegetarijanke in so očetu pojedle rukolo in potem je oče rekel: »Vzemi mi bistvo, draga, saj to počneš že celo življenje«, ha ha, vljudnosti nasmeh s stisnjenimi ustnicami, hn hn hn) in si na koncu stisnili roke in se razšli, heh, saj mi je mama rekla, da naj se ne pritožujem, če se svaljkam okoli teh Ljubljančanov, naj si najdem fanta iz našega kraja, pa sem si, čisto prvi je bil pravzaprav moj gostitelj, točno ta, ki je privlekel to trapasto Nežo, točno ta, na katerega sem bila v tem trenutku tako zelo ljubosumna, kajti prvega ne pozabiš nikoli, zaradi njega sem zdaj malo tudi taka, kot sem, zaradi njega imam ta občutek, da ni nič na svetu resnično in vredno, da bi se ob tem ustavil, vlekel me je skozi svoje sanjarije, dokler nisem stopila dol in upala, da bo iztiril, on pa se je peljal naprej in gledal v nebo, ne da bi pomislil, kakšen je občutek, ko obmiruješ, samo za trenutek, čeprav bo to zanikal, rekel bo, da živi dolgočasno in prazno življenje, ampak ravno tega mu nisem mogla nikoli dopovedati, da je življenje pač večino časa tako in da je to to, da drugače ne gre, zato pa sem si po vseh tistih art-trapcih našla tega Erika, ki je bil po svoje pameten in me je imel rad in me je znal tako pofukati, da si nisem upala naslednji dan hoditi dlje kot od kopalnice do postelje, ki je postal tako zelo domač že prvi teden, da sem imela občutek, kot da ga poznam od otroštva in to je bil lep občutek, ni mi bilo treba praskati po njem in vleči ven tistega, kar mi je vedno prinesel na pladnju, ko sem zaspala ob njem, sem imela občutek, da se bom zbudila v nekaj varnega, pa kaj, če je rekel, da sovraži potovanja in da bi pobil vse pajke in da bi se rad cerkveno poročil, pa kaj, če sem mu včasih preprosto prenehala razlagati določene stvari, ker sem vedela, da jih ne bo razumel, vse to sem pričakovala in dobila celo manj slabih stvari, saj je znal biti neverjetno nežen in nasploh je bil tako zelo dober, ko je imel čas zame, in vedela sem, ne, prepričana sem bila, da sem se pravilno odločila, in ko je omenil otroka, se nisem ustrašila, niti za trenutek nisem pomislila, da delam napako, ne, in dogovorila sva se, da bom prenehala jemati kontracepcijske, ampak

jih nisem

in sem si mislila, da morda pa le potrebujem nekaj časa, da razmislim, ampak bolj ko sem razmišljala, bolj sem ugotavljala, da ne potrebujem časa, da to sploh ni to, ta čas in napačna in pravilna odločitev, ugotovila sem, heh, da je problem že v odločitvi sami, da vsaka odločitev prinese svojevrstno pot, ampak da brez odločitev preprosto ne gre, ampak v teh časih, ko se lahko odločiš za karkoli, ko so se pred tabo že vsi odločili za vse, v mislih prepotuješ vsako odločitev s silovito hitrostjo in se na koncu zaletiš v zid in umreš, pa naj bo tip umetnik, zidar, politik, naj bo to morda ženska, naj bo to samsko življenje z mačkami, naj bo to potovanje po svetu, naj bo žalost ali veselje, naj pada sneg ali sveti sonce ali piha jebeni tornado, mogoče pa samo zaprte oči in pot v neznano, ampak tudi pot v neznano je zelo dobro, zelo znano tlakovana in, v tem je bil problem,

oprosti, Erik, res oprosti, ker sem te na zabavi vsega obtolčenega in pijanega pustila in ti rekla, da nisem zaljubljena vate, da sem to ugotovila zdaj, ko bi te skoraj izgubila, res oprosti

ampak s tem, ko sem te skoraj izgubila, sem izgubila kompas v življenju in bolj živo se nisem počutila še nikoli. Odločitev se je naenkrat spremenila in občutila sem negotovost, strah, žalost. Čudovito je bilo. Ena najlepših stvari, ki so se mi kdajkoli zgodile.

In zdaj je tu, Erik, ves buškast in opraskan po obrazu. Pred vrati, ki sem jih odprla in pričakovala kako staro babo iz ulice. Naš gostitelj se je zrinil mimo in rekel »Čau, Erik, lepo te je videti,« in je seveda pozabil, da sem mu sploh karkoli povedala, on je šel po Bredo in bilo mu je vseeno, da se mi je srce v tem trenutku raztreščilo v prsnem košu in so se koščki stekla zapičili v moja pljuča in zdaj diham kot najbolj ubogo prehlajeno ščene na svetu, Erik pa me gleda, tako zelo gleda, da začnem jokati.

»Grem lahko naprej?« vpraša in tudi on je na robu solz.

»Kako si vedel, da sem tukaj?« ga vprašam.

»Saj smo tako majhni, da bi lahko pozvonil na vsako hišo, pa bi te zelo kmalu našel. Daj, greva,« reče. »Greva na pijačo, da se pogovoriva,« še doda.

In hočem reči da, seveda, greva in vidim, kako se pogovarjava in kako me prime za roko in se poljubiva in potem, ko je vse v redu, spet postane srečen in mi začne razlagati o službi in o tem, kako se mu zdi kaj zanimivo, recimo na motorju, ali pa na računalniku, nekaj, kar brni in ropota, to mi je všeč in zato se smejem in potem res preneham jemati kontracepcijske in res sem noseča in dam ji ime ali Gaja ali pa Gal, on pa reče, da ne bi imel teh modernih imen in ji ali mu dam kaj manj modernega oziroma sodobnega, samo Erik itak ne pozna razlike med pojmoma in v tem trenutku, ko ugotovim, da mu ne bom nikoli mogla razložiti te razlike, temu butastemu obrtniku, neham razmišljati, se ustavim, preprečim, da se zaletim v zid.

»Greva?« reče Erik.

»Ne,« rečem jaz. »Pridi naprej. Za pit je ful. In za jest.«

In grem.

***

Že kako uro je, odkar je Erik prišel in še vedno se ni premaknil s sedežne.

Okoli njega so se v vse večjem številu nabirali ljudje, heh, Neži je dejansko uspelo, prišli so vsi iz ulice, očitno je ta konec sveta dobra tema za žur, saj, glede na to, da se dandanes napijemo za vsako pasjo procesijo, je edino lepo in pravilno, da si privoščimo tudi za konec sveta, pa čeprav nihče ni prepričan, da bo, v bistvu vsi vemo, da Neža laže, najbolj najbrž to ve ona, ampak saj ni pomembno verjeti, ker smo pač sprejeli odločitev, da v nedeljo ne bo več ničesar, saj vemo, kako je to, saj smo gledali filme, saj poznamo katastrofe, poznamo dileme, vsak se je že kdaj to vprašal in hkrati, ker čisto zares ne verjamemo, ni potrebno, da počnemo bistvene stvari, da smo z ljudmi, ki jih ljubimo, da razmišljamo o tem, če je bilo naše življenje kaj vredno, da se morda vprašamo kaj, kar zazveni neprijetno, ne, ni potrebe, ker dandanes čisto nihče čisto zares v čisto nič ne verjame, no, stare babe verjamejo v višje sile, pa kaj, nekdo verjame v karmo, spet tretji v denar, saj vera je, vernikov bo vedno dovolj, ampak ko si čisto sam, veš, dobro veš, da je vse, o čemer so nas učili, bilo zanikano, da bo vse enkrat zanikano, kar pa bo potrjeno, bo nekdo dvomil in tako so nam, skozi zgodovino, končno in dokončno, ubili odločitev s tem, da so nam jo zelo dobro, zelo natančno razložili in nam pustili, heh, kaj pa vem, morda vero, morda res, ampak kdo pa še dandanes verjame, kdo je tako naiven, da verjame, da bo res drugače z Erikom, da pa bova mogoče živela v svetu, kjer se bo dalo še kaj spoznati in še kaj doživeti, ja, naivno in neumno, kaj pa to, kar nama zdaj dogaja, bi rekel Erik, kaj pa vse to, kar je »taku zelu lepu tukej zdej« in rekla bi mu, ja, seveda, saj se strinjam, saj je lepo, ampak zakaj pa so potem vsi ljudje tukaj, zakaj so prišli na zabavo za konec sveta, povej mi, mogoče zato, ker res vedo iz filmov in iz knjig in iz verovanj in si predstavljajo, kako bo, ampak hej, dragi Erik, ti, ki zdaj sediš in se delaš, da me ne gledaš in da nisi žalosten in da se imaš fajn, dragi Erik, v resnici nihče čisto točno ne ve, kako bo, če sploh bo in splača se dvomiti, če se kaj splača, se splača dvomiti v konec sveta, saj veš, Erik, ljudje ne živimo, ker nas je strah, da bo enkrat konec, ampak ker nas je strah, da bomo do konca prehodili pot teh stokrat predrkanih in stokrat prespanih in stokrat napisanih odločitev, ki jo vsak, ki ima vsaj nekaj v glavi,

prehodi tudi z zaprtimi očmi.

Hu. Moram malo počivati.

Šla sem do Lada, ki je sedel za mizo in praznil eno pivo za drugim, ter ga vprašala:

»Zakaj si na tej zabavi?«

»Ker se rad zabavam,« mi je odgovoril. V tem stavku so bile cele štiri besede in vedela sem, da ga moram pustiti nekaj časa pri miru, da se spet napolni.

Erik ni bil več sam na sedežni, na vsaki strani sta sedela fant in punca s transparenti v rokah, na katerih je pisalo

TUDI ČE BO KONEC SVETA, IME OSTAJA

in

KONEC SVETA, KONEC NEKE DOBE

Pretvarjal se je, da se pogovarja malo z enim, malo z drugim. Na steni, ki jo je gostiteljev oče pripravil za pisanje, je bilo napisanih že kar nekaj stvari, nekdo, recimo, je dvakrat napisal FUKAT, nekdo drug pa trikrat FUKAT V USTA.

»Imaš mogoče ti flomaster?« je nekaj zakrakalo za mano in bila je tista stara Breda, kar pomeni, da je nekje tu tudi gostitelj, in zlagala sem se ji, da ima flomaster Erik, vidite, ja, tisti lep fant na sedežni, kar do njega pojdite, ja, in je šla, jaz pa sem šla v kuhinjo, kjer je bil res on. Ležal je na tleh, na ploščicah, med pultom in pomivalnim strojem, prav tam, na tleh, Neža pa si je nežno in z občutkom brisala čevelj vanj. Pogledala sta me, kot da se ne dogaja nič posebej nevsakdanjega.

»Zdravo,« sem rekla.

Pokimala sta.

»Te lahko malo zmotim?« sem mu rekla.

Umaknila sva se na teraso in si prižgala vsak svojega, heh, kaditi sem začela zaradi njega, v srednji šoli, ko je bilo to obvezno za druženje, ker kdo bi se sploh samo pogovarjal in se družil, treba je bilo piti, kaditi in vpiti, pa smo, kar smo, in …

»Petja,« je rekel. »Nehaj žužnjati in povej, kaj te muči.«

Pa sem mu povedala. O Eriku in o vsem, kar se Erika tiče in kar se tiče mene in kar se tiče naju, kar tam, na terasi, med zabavo za konec sveta in bobnečimi šipami na oknih.

»Takrat si mi rekel,« sem rekla, »da si zaljubljen vame, pa sem ti rekla, da je tvoj problem v tem, da se ne moreš odločiti.«

»Ja … Se spominjam,« je rekel. »A grem lahko noter? Rad bi bil bolj pijan, kot sem.«

»Ne, samo še malo,« sem rekla. »No … Jaz se tudi ne morem odločiti. Mogoče sva pa res za skupaj. Ker se ne moreva. In zato sem tudi jaz zaljubljena vate. Sem se tako odločila,« sem mu rekla.

»Nisi,« je odgovoril in me pobožal s smrdljivo dlanjo po teh ogabnih čikih smrdljivo in bila sem tako zelo jezna, da se ga hotela ugrizniti, potem pa sem postala preveč žalostna.

»Verjamem, da se ne moreš odločiti. Tudi jaz se ne morem. Zato pa potrebuješ ob sebi nekoga, ki se lahko. Daj … Ne znam ti povedat,« je rekel.

»Seveda ne znaš, ker nisi nikoli znal,« sem mu pojasnila.

Nasmehnil se je in pokimal.

»Rad te imam,« je rekel. »Zdaj bom pa pijan.«

»Pojdi, kreten,« sem odgovorila in se nasmehnila.

Ko je odšel, sem kar malo kadila naprej, kar filter sem vlekla in dim me je pekel kot sam vrag, ampak sem še kar vztrajala, ker sem se tako odločila in potem sem si rekla, da je morda res čas, da kakšno rečem z Erikom, ker sem bila ravno prav pijana in čustveno razrvana in tudi potrebna, seveda, pa se bo vse uredilo, a ne da se bo

no, pa se ni,

kajti ko sem stopila v dnevno sobo, je bilo večina gostov zbranih v polkrogu, na tleh pa sta se ravsala Erik in Tilen, kot bika, ki jima je nekdo preščipnil jajca med vrata in ju nato naščuval enega na drugega, ravsala sta se v pijanosti in z neko strastjo in v tem trenutku mi je to postalo zelozelo všeč, tako zelo, da sem se vrgla vmes in začela vreščati, da sta kretena in da naj takoj nehata, drugače bom znorela, Erik me je ubogal in se umaknil, Tilen pa je bil sploh srečen, ker je imel že razbito ustnico in je bil že na pogled na kar nekaj negativnih potenc šibkejši od Erika in se je samo pobral, povešenega pogleda in ritensko, kar mi je bilo čudno, ponavadi je do konca sikal in pihal in težil, zato sem izpod čela pogledala Erika, ki mi je takoj pojasnil:

»On me je porinil. Ta tvoj debilni frend. Zaradi njega sem padel.«

***

Zaprla sva se v gostiteljevo sobo, kjer je laptop lepo šumel in brnel in jaz sem skočila na Erika in ga strastno poljubila, ker je bil tako zelo možat, ko se je tepel in bil ves tak, kot je on lahko, potem pa sem se takoj odtrgala in mu rekla: »Ne morem biti več skupaj s tabo. Ker mi je dolgčas.«

»Pa rekla si, da ti je ravno to všeč,« je rekel in me gledal tako, da sem točno vedela, da mu ne bom mogla nikoli nikoli

nikoli

razložiti, v čem je štos, zakaj sem se umaknila, zakaj se bom umaknila, zakaj me tako gledaš, Erik, nehaj me tako gledat, tako res ne gre več naprej.

»Prav,« je rekel. »Se bom pa ubil. Si to pričakovala? To hočeš slišat?«

»Daj no,« sem rekla.

In so se mu spremenile oči, temu Eriku, temu tipu, za katerega je bila kakršnakoli deviacija smrtni greh, ki me ni niti v rit hotel nategnit, ker rit za to pač ni, ker ne bo šel na izlet nikamor ven iz države, ker ima tu vse, kar potrebuje

»Ker si ti tisto, kar potrebujem,« mi je nekoč rekel

in točno ta Erik je v tem trenutku mislil resno, na pretepenem, oguljenem obrazu se mu je narisal strah pred neznanim, stopil je na vlak, na katerem se še ni nikdar peljal in tisti zid, v katerega je do zdaj peljal s tako hitrostjo, se je umaknil, čudno, na njegovem obrazu je bila negotovost, kot da ga skrbi prihodnost, a se hoče ubiti, hah, ni to hecno, in seveda sem rekla NE NE ERIK NE NORI KAJ TI JE, ampak jaz sem največja prasica na svetu, jaz sem umazana kuzla, nisem vredna, da bi me taista kuzla poscala, jaz sem mu dejansko pustila, hotela sem mu pustiti, v tistem trenutku, ker to je bil dogodek, to je bila njegova odločitev, ki bi meni prinesla nekaj, česar do sedaj še nisem nikoli, nikdar, nikoli, nikdar občutila, pizda, mogoče bi njemu prinesla nekaj, ta odločitev, nekaj, kar potrebuje, da bi bil meni spet zanimiv, kaj pa vem, to se je vse dogajalo tako zelo hitro, tako zelo čudno, Erik je kot v neki megli, kot malo zabrisan, kot malo zamolkel, stopil do okna in ga odprl in poznala sem ta njegov korak, korak gotovosti v to, kam gre, korak, ko gre menjat gumo ali ko me iz kopalnice nese v posteljo, korak, s kakršnim je korakal skozi življenje vse do sedaj in tudi zdaj in seveda sem rekla ERIK NE NE NE NORI KAJ TI JE ampak najbrž je tudi on vedel, da ne mislim resno pa tudi sama nisem vedela, kaj sploh mislim, mogoče mi je pa ugajalo, da bi to storil zame, mogoče pa res, ERIK NE NE NE NORI KAJ TI JE

no, mogoče pa, Erik, če bi res to naredil, pizda, to bi bilo zanimivo

in ko je odprl okno, je prestrašeno odskočil, namesto da bi skočil, ta visoki in dolgi Erik je zarjul kot na glasilkah bolna punčka in vame, naravnost v obraz, je skočilo nekaj, kar je bilo kot žoga, črn madež, ki pa je bil kosmat in mu je nekaj raslo iz telesa, nekaj dolgega in tankega, nekaj, kar je smrdelo po crkovini in odneslo me je, zapela sem v mizo in jo prevrnila, padla sem na hrbet in kot da mi črna, umazana voda zaliva nos in pljuča in ERIK ERIK PROSIM ERIK bi vpila, če bi lahko, pa nisem, ne v tem trenutku, ki je bil dolg kot vsi ponedeljki v vrsti, a luč je bila tu, kar naenkrat, kot da bi kdo snel pokrovček z objektiva in nad mano je bil Erik, v roki je držal gromozanskega pajka, ki mi ga je snel z obraza in z vso silo ga je zalučal ob steno, da je počilo, kot bi lubenica padla na tla in črna, debela packa, se je pocedila po steni, kot solza zelo slabega človeka, črna solza na poti do tal, kjer se je ustavila, se zatresla in

obmirovala

Erik mi je pomagal vstati.

»Si v redu?« je vprašal.

»Veš, da jih je prepovedano ubijat?« sem zašepetala.

»Vem,« je rekel. »Ampak … strah me je bilo zate.«

In potem se ga videla, kako je najprej hotel umreti, nato pa je še ubijal zame in to vse zame, v tem kratkem trenutku, nekaj, česar človek ne doživi celo življenje in kar od drugega človeka ne moreš pričakovati, nikoli in nikdar ne moreš pričakovati, ne smeš pričakovati, nekaj, česar ni v naši naravi, nekaj, kar je bistvo človeka, mi je ta fant, ki me ima rad, pokazal v hipu, v nečem, kar je minilo, še preden se je dobro začelo in tako je

ubil

ubil vse, kar bi lahko doživela, za kar je vredno, da sva skupaj, dosegel je steno, zaletel se je vanjo in polomljen in krvav pokleknil pred mano, glej, Petja, vse bi storil zate in jaz sem rekla, da, vse si storil zame, zdaj pa ni nič več, čisto nič več, na kar je vredno čakati.

»Bolna si,« mi je rekel.

Pogledala sem ga.

»Ne …« sem rekla. »Ne morem verjeti, da si to naredil zame. Kako … lepo,« sem šepnila.

»Vidim ti na obrazu,« je rekel Erik in stopil korak nazaj od mene, v gnusu, kot da gleda v tisto kosmato črno solzo, ne pa v žensko, za katero je bil pripravljen

umreti in ubijati

»Vidim ti na obrazu,« je ponovil. »Kar … dolgčas ti je,« je rekel in oči so se mu v nejeveri boleče razširile in zmotila sem se, Erik je lahko razumel, ne da bi mu to razložila, v tistem trenutku je razumel

mene

in v trenutku, ko je to izrekel, je odtopotal iz sobe in jaz sem stekla za njim, čez hodnik, kjer je nekdo ležal na tleh, po stopnicah, na katerih sta se dva mečkala, čez dnevno sobo, po kateri se je podivjano plesalo in vse do vhodnih vrat, ki jih je odprl in skozi njih odkorakal tako, da sem vedela, da se ne bo obrnil in da je spoznal to, kar bi moral spoznati, da sem prasica kuzla, da sem vse najslabše, kar je možno, da se nabere v človeku, da sem filter za vodni kamen zla

kako neumna primerjava, ampak po svoje mi je všeč, ne, ne smem, zdaj žalujem

in sem se sesedla ob steno in zajokala, pa ne zato, ker sem izgubila človeka, ki je bil zame pripravljen umreti in ubijati, ampak zato, ker nisem bila žalostna, ker sem ga izgubila.

Do mene je prišel Tilen z zatečeno ustnico in rekel:

»Jaz sem Vitez.«

»Jebi se,« sem rekla in hlipala dalje.

»Izgubil sem službo,« je naenkrat rekel. »Sploh ne študiram v tujini. Vsem sem se lagal. Zdaj pa nimam več kam,« je rekel in mi pomagal, da sem vstala. Vedno je bil lušen, ta Tilen, ampak v tem trenutku je bilo še nekaj zelo posebnega na njem, nekaj tako privlačnega, da se nisem mogla upreti in sem ga kar prijela za mednožje, on pa je rahlo javknil in v trenutku otrdel, pa sem ga vprašala:

»Zakaj si porinil Erika?«

»Ker bi me lahko izdal,« je rekel Tilen.

»Potem si navaden, pokvarjen pes,« sem mu rekla.

»Ja,« je rekel. »In tudi potreben sem tako.«

»Greva fukat?« sem vprašala.

Prikimal je. Prijela sem ga za roko in ga odvlekla čez hodnik, čez dnevno sobo, nato sva plesala in plesala in se lizala in lizala, v Tilna sem hotela in sem, res sem, preselila vse, kar sem v tistem trenutku čutila do Tilna, do sveta, do sebe, glej, steklenice se meče v steno, pa dajmo še mi, konec sveta, nekdo se dere, da je konec sveta, nekdo je padel po tleh, glej, malo se tepejo, potem sem stopila kar do Neže in ji rekla, da je lažniva prasica in jo klofnila in ona je klofnila mene in potem sva se objeli in rekla sem ji, da je moja najboljša prijateljica, zdaj pa grem, oprosti, ker sem te klofnila, Tilen, kje si, Tilen, o, Tilen, primi me med nogami, kar tukaj me primi, ja kje pa, ne, ne greva v kopalnico, sredi sobe, ja, samo ta trenutek naj bo, samo to, kar je, ne kar bo, ne kar je bilo, jebi se Erik, jebite se vsi, končno sem tu in nikjer drugje traja in traja in traja in traja

nikjer drugje

kjer pa sem obstala, kajti ni bilo več glasbe, gorela je tista luč, ki na zabavi nikoli ne pomeni nič dobrega, dnevna luč, luč dnevne sobe in nihče ni plesal, vsi so stali in gledali na stopnišče, kjer je stal gostitelj, tako zelo žalosten in tako zelo drugačen kot sem ga vajena, z nekim ciljem v očeh, z nečim, kar ga je delalo

živega, ne pa vodni kamen kot si ti, prasica kuzla

in gostitelj nas je vse pogledal, a nobenega posebej, bil je odločen in rekel je, glasno in brez dvoma, da misli resno:

»Zabave je konec. Pojdite domov. Vsi.«

8

Erika sem samo pozdravil in šel mimo, kajti če bi v tistem trenutku stopil med njega in Petjo, bi me preklalo na pol. Vseeno pa sem počakal toliko časa, da sem videl, da ga je povabila noter. Morda bo vse v redu.

***

Na kratki poti do Brede sem malo božal mačke, ki so se previdno nabirale okoli naše hiše in se mi smukale med nogami. Ulica je bila že večinoma v temi in pred Bredinimi vrati sem se ustavil in enega pokadil, da spravim glavo v red. Iz teme so se, ovite v hihitanje, pojavile neke čudne najstnice s še bolj čudnimi najstniki pod rokami in eden izmed njih me je krakajoče vprašal:

»Kje je tle fešta za zvonec lesa?«

Pomignil sem proti naši hiši. Po nekaj korakih so zagledali napis nad vrati in padli v histeričen krohot.

»Rekel si zvonec lesa, v resnici pa je konec sveta!!!« Ta štos tisočletja jih je resnično zabaval.

Nekdo v hiši je dal glasbo bolj nazaj in zdaj smo bili res središče ulice, razsvetljeni kot sindikalni izlet kresnic, šipe so ječale, ko je glasba butala ob njih in nekdo je bruhal čez okno, na srečo na travo, s terase se je dvigal oblak dima in neko dekle je teklo okoli hiše, nekdo drugi pa jo je lovil, ko pa je stopil v bruhanje, se je ona ustavila, da se mu je smejala, on jo je tako ujel, potem pa sta se malo šlatala. Ljudem ponudiš tematsko zabavo, dobiš pa tole.

Po ulici se je pripeljal novinarski kombi in se ustavil pred mano. Vrata so se odprla in mala novinarka je priskakljala do mene in pokazala na hišo.

»Lahko naredim reportažo?« je vprašala.

»Ne,« sem odgovoril. »O pokojniku ni zadosti zgodbe?«

Skomignila je. »Padel je v jamo,« je rekla. »Itak pa si želim na zunanjo politično redakcijo. Tole delam samo začasno.«

»Potem pa v tujino?« sem vprašal.

Spet je skomignila. Skomignil sem nazaj. Nasmehnila se je, sedla v kombi in se odpeljala.

***

Ko sem prišel do Brede, sem bil prepričan, da bom porabil za cel večer energije v razlaganju, zakaj sem sploh tu. A Breda je bila že pred vrati, vsa nadišavljena in urejena, z modro barvo na laseh.

»Greva?« je rekla in se zasanjano zavrtela, kot revmatična Pepelka.

Vedel sem, da bi me njeno obnašanje moralo skrbeti, ampak po svoje se mi je zdela tako srečno zmešana dosti boljša kot ponavadi. Prijel sem jo pod roko.

»Greva,« sem ji odgovoril in se priklonil.

***

V hiši so se letni časi začeli počasi menjavati. Najstnice, ki so prišle, so že plesale, njihovi tipčki pa so še zbirali pogum. Eden izmed njih je prišel mimo mene s stolom, dvignjenim visoko nad glavo.

»Oprosti, ker motim,« sem rekel.

»Ja, hitro povej,« mi je rekel.

»Kaj nameravaš s stolom?« sem ga vprašal.

»Čez zaprto okno ga bom vrgel,« mi je prijazno pojasnil.

»Lahko vprašam zakaj?« sem se pozanimal.

»Ker je konec sveta in je to moja želja. Saj sem jo na zid napisal,« mi je razložil.

»Glede na to, da živim v hiši, bi te prosil, da tega ne storiš,« sem rekel.

Nejevoljno je pokimal in odložil stol, na katerega je takoj sedla Breda.

»Priden fant,« je rekla. Bila je nadvse navdušena nad steno, na katero so ljudje pisali svoje želje ob koncu sveta.

Nekaj fantov se je opogumilo in začeli so stoje potresavati v ritmu glasbe. Nekdo je ugasnil še zadnjo luč in nastopila je poltema, zavetnica sramežljivih.

»Pomlad je prišla zgodaj,« sem zamrmral.

Breda je že našla mizo z narezki in veselo žvečila, zato sem šel v kuhinjo, do Neže, poleg katere je stal Tilen in ji na vso moč najedal.

»Daj, spokaj,« sem mu rekel in spokal je, preden pa je zaloputnil vrata, je vseeno zarjul: »Obrisala si svoje čudovite čeveljce v moje ranjeno srce!!!«

Neža me je pogledala in skomignila.

»Očitno je pozabil, da me je še pred kratkim milo prosil za analni seks, seveda ne s temi besedami,« mi je razložila.

»Možno,« sem rekel. »Kako pa to zgleda, če si ženska obriše podplate vate?«

»Lezi,« je rekla Neža.

In sem legel, na hladne in že precej lepljive ploščice, ona pa je svoje smešne črne čeveljce nežno obrisala ob moj pulover.

»Malo me vzburja,« sem priznal.

V kuhinjo je vstopila Petja, ki je bila vsa nasršena, tako da je poskakovala na mestu kot tiste igračke, ki jih naviješ in nato v tvojo zabavo šklepečejo.

»Rabim te,« je rekla.

Pogledal sem Nežo, ki je sicer malo zavihala nos, a rekla ni ničesar.

***

S Petjo sva kadila na terasi in spraševala me je nekaj o smislu življenja, Eriku in o tem, če sem še vedno zaljubljen vanjo, jaz pa sem mislil na Nežo in postajal vse bolj potreben. Pivo se je lepo uleglo in noč na predvečer konca sveta je bila sveža in čista, zelo topla za pozno jesen, kot da nam je bilo naklonjeno uživati, preden nas bo scvrlo.

»Takrat si mi rekel, da se ne moreš odločiti,« sem ujel.

»Spomnim se, ja,« sem ji rekel, ker je res nisem poslušal in se niti približno nisem spominjal. »A grem lahko pit noter?«

»Niti približno,« je rekla. »Ker … tole ti povem, bebec. Tudi jaz se ne morem odločiti. Mogoče sva pa res za skupaj, ker tega ne znava. In zato sem tudi jaz zaljubljena vate, evo. Sem se tako odločila,« mi je rekla.

»Nisi,« sem ji odgovoril in jo pobožal, ampak v bistvu sem ji hotel povedati, da jaz nisem zaljubljen vanjo. Da je imela takrat pred čajnico prav in da me je le trenutek premamil, tako kot me je dobila Neža in sem ji pomagal prirediti to zabavo, tako kot me dobi vsak, ki se lahko za trenutek odloči namesto mene.

»Verjamem, da se ne moreš odločiti,« sem ji rekel. »Tudi meni to ne gre. Zato pa potrebuješ ob sebi Erika, ki se edini lahko namesto tebe. To so take vrste ljudje. Daj … Ne znam ti povedat,« sem zamomljal, kajti Petja je bila res v zagonu in taki pogovori z njo lahko zavzamejo cel večer.

»Seveda ne znaš, ker nisi nikoli znal, bebec,« mi je rekla in zazdelo se mi je, da me sploh ni slišala, kot da bi se zavestno odločila, da ne bo poslušala o odločitvah.

»Rad te imam,« sem ji rekel. »Zdaj pa grem bit pijan.«

»Pojdi, kreten,« je odgovorila in se obrnila stran.

***

Notri je bil pravi čas za čudne stvari. Erik, mimo katerega sem šel ravno takrat, ko mu je Petja odprla in se pretvarjal, da je vse v redu, je sedel na sedežni in ni skrival, kako žalosten je. Levo in desno od njega so bili tisti čudni mladinci, ki so visoko držali transparente za preimenovanje ulice. Šel sem do ene skupine in vprašal:

»V kaj pa bi preimenovali … če bi?«

Malo, mozoljavo punče me je grdo pogledalo.

»Mi smo proti,« je rekla.

»Aham,« sem odgovoril in šel do druge skupine ter ponovil vprašanje.

»Še ne vem,« je rekel visok, mozoljast tip. »V karkoli,« je rekla njegova spremljevalka.

»Ko rečeš Karkoli,« sem vprašal, »si to predstavljaš napisano z malo ali veliko začetnico?«

Pogledala sta me zelo čudno in počutil sem se nelagodno, zato sem raje našel Lada, ki je bil v nekem čudnem, zaupnem pogovoru z Vesno.

»Kaj delata?« sem vprašal in prisedel.

»Pravi, da bova pobegnila,« je rekla Vesna. Lado je vstal in me prijel za ramo.

»Greva nekam,« je rekel.

***

Pred hišo sva pokadila cigareto in Lado je bil tiho, ampak ne tako, kot je vedno. Stal je blizu mene in kdaj pa kdaj me je pogledal in se malo nasmehnil, nato pa spet potonil nekam, strmeč v Vesnino hišo. Ko je pokadil do konca, me je pogledal in mi rekel:

»Hvala, da si bil sam z mano.«

Zajel sem sapo, da bi mu odgovoril, a me je prekinil: »Na sprehod grem,« je rekel. Gledal sem za njim, kako se je s počasnim korakom zibal po ulici.

***

V hiši je bila jesen že zelo blizu. Glasba je postala tako slaba, da se je že splačalo poslušati besedila. Nekaj me je zagrabilo za gleženj. Na tleh je ležalo bitje z lasmi kot steklena volna in sajastimi očmi.

»Zakaj je Barbara taka prasicaaaaa?!« je to nekaj zarjulo in se me še bolj oklenilo, tako da sem kar malo stal tam, dokler je niso zelo podobno histerične prijateljice zvlekle na sedežno.

Na steni so se množili napisi za konec sveta. Med drugim je pisalo:

PREIMENOVALI BI ULICO

NE BI JE PREIMENOVALI (kar je nekdo prečrtal in poleg napisal – PEDRI)

s čisto majhnimi črkami pa je bilo nakracljano:

šla bi skupaj z njim v jamo

S pogledom sem poiskal Bredo. Zdaj je sedela ob Eriku in mu nekaj razlagala, on pa se niti pretvarjal ni, da jo posluša, ampak je zijal v Tilna, ki mu tudi ni ostal dolžan. Takoj sem vedel, da se taka dva kalibra ne gledata kar tako. Erik je vstal, stara Breda pa je še kar naprej razlagala naslonjalu kavča. Tilen je obstal sredi plesišča in naredil previden, a trden korak proti njemu. Erik je ponovil vajo. Zdaj sta bila tako blizu, da situacija ni mogla biti nič drugega kot čudna.

»Ne vem, zakaj se mi zdi, da te moram prositi, da pljuneš vame,« je zamišljeno, a glasno rekel Erik. Občinstvo v sobi je obmirovalo v pričakovanju.

»Ne bom,« je rekel Tilen.

»Meni ne bo noben govoru …« je začel Erik, potem pa so se mu oči razširile in zaplapolal je z nosnicami.

»Zdaj se spomnim!« je zarjul in se na veliko veselje vseh prisotnih pognal na Tilna, zvalila sta se po tleh, gledalci pa so sklenili krog okoli njiju.

»Hej,« je rekla Neža.

Sploh nisem videl, kdaj je prišla. Bila je tako blizu mene, da se nisem upal premakniti.

»Kaj … A te je strah, da me boš prepodil?« je rekla in me poljubila na lice.

»Skala?« sem vprašal.

»Skala,« je rekla.

***

Pred hišo starega Kulovca je bilo še vedno parkirano policijsko vozilo, na katerem je slonel policist in kadil. Pokimal sem mu in pokimal mi je nazaj.

Ko sva z Nežo že nekaj časa gledala v nebo, ki je bilo tokrat tako črno kot pajki, sem končno rekel:

»No. Zdaj mi pa povej. V čem je fora?«

Zahihitala se je.

»Kaj je s tem koncem sveta? Kdo sploh si? Od kod si?« sem jo vprašal.

Pobožala me je po glavi in me poljubila, tokrat na usta.

»Ni lepo, da je tako, kot je?« je rekla. »Da nihče ne ve, kaj bo jutri … Da je tvoj oče tako zadovoljen … Da so vsi zadovoljni. Da sva midva zadovoljna. Če ni prihodnosti,« je rekla in me pogledala, »takrat tudi skrbi ni.«

»Kaj pa vem … Lahko, da je to globoko, lahko pa, da je zelo neumno,« sem rekel.

»No, pa mi ti povej,« je načela, kar malo užaljena, »Pojma nimaš, kaj bi rad naredil iz svojega življenja? A? Pojma nimaš. Družiš se s samimi izgubljenci, ki so samo tvoje variacije, da ste lahko skupaj … izgubljeni. Potem pa pride nekdo, čisto nekdo drug … torej jaz,« se je nasmehnila, »in vam pove nekaj, kar je dokončno, in čeprav ne verjamete, v bistvu to sprejmete. To smo mi,« je rekla in se mi vse bolj bližala, tako da sem lahko čutil njeno dihanje na mojem vratu. »To smo mi, mi mladi, kot bi rekli stari. V tem svetu, ki je izkoristil že vse svoje laži in zdaj stoji gol pred nami, v nemilosti, nam pa je tako vseeno, da ga niti ne pokrijemo niti ne gledamo. Samo vzamemo tisto, kar je na pladnju in upamo, da je resnično … Če pa ni, pa tudi nič za to.«

Bila je tako blizu, da bi jo lahko prijel za joško in sem pač jo in začela je dihati malo bolj globoko, kar me je neizmerno veselilo.

»Kaj torej … Tole je zadnje dejanje? Jutri … bo torej konec?« sem vprašal in to samo zato, ker sem imel občutek, da moram še nekaj vprašati.

»Ne sprašuj, nič ti ni treba več spraševati, če me enkrat držiš za joško, butec,« mi je rekla in zvalila sva se s skale. Bilo je zelo mrzlo, kratko in po svoje boleče, ker me je zmrznjena trava pikala v rit, ampak počutil sem se tako, kot je Neža prej govorila.

Jutri je bil le pojem, preteklost je bila hec, prihodnost pa nekaj, čemur se smejim. Še vedno sem bil izgubljen, ampak malo manj.

Če bo tako celo življenje, pa bo. Zakaj pa ne.

***

Ko sva se vrnila, sva pred hišo srečala Robija in Simono, ki sta strmela v napis nad vrati.

»Zabava za konec sve … sevta,« je Robi zelo počasi prebral.

»Zmotili so se,« sem rekel in mu stisnil roko ter pokimal Simoni, ki je imela sveže depilirane brke. Ko smo vstopili v hišo, je bila jesen že na koncu in zima pred vrati. Tilen je begal naokoli s posodo na glavi, Erika in Petje ni bilo nikjer videti, Vesna in Lado sta se kot podivjana mečkala na kavču. Z Robijem sva šla po pijačo in ko sva nazdravila, me je prijel za ramo in rekel: »Stari … če boš kdajkoli karkoli rabil … ti samo pokliči.« Pokimal sem.

Glasba je že presegla vse meje in nekaj, kar ne bi trezen nihče poslušal, je izzvalo splošno navdušenje. Zanimivo mi je bilo, koliko ljudi sploh poznal nisem. Nekaj deklet sem prepoznal kot Vesnine prijateljice, ki so bile najglasnejše in najbolj pijane, v veliko veselje neznanih najstnikov s puhom pod nosom, ki so se poskušali na vsak način drgniti obnje. Nekdo je razbil kozarec in vsi so mu ploskali. Eden izmed glasnikov novega imena ulice je poskusil plesati na sedežni, pa je padel in zlomil mizico. Vsi so ploskali, spet. Bilo je res hecno, kako zelo običajna zabava je bila, kljub temu da je bil njen namen jasen. Vedel sem, da Neži ni nihče verjel. Nisem pa verjel, da je res vse na tem svetu tako zelo jasno, da se niti zamisliti ni treba. Zabava za konec sveta je pač kot vsaka druga zabava.

»Oprostite, gospod.«

Dekletce je stalo pred mano in me previdno opazovalo.

»Ena hoče skočiti skozi okno,« je reklo.

***

»Nima smisla, itak bo konec sveta!!!«

Na hodniku smo imeli lepo, veliko okno, skozi katerega je prej že nekdo bruhal, tokrat pa se tisto slamnato bitje, ki se je prej oklepalo mojega gležnja, odločilo narediti samomor. Njeni prijatelji so stali v polkrogu okoli nje, ona pa je pred odprtim oknom stala z eno nogo na okenski polici in se s tragičnim izrazom kopala v pozornosti.

»Če kdo stopi blizu, se bom vrgla!« je zavpila.

V nekaj hitrih korakih sem bil čisto blizu nje.

»Živijo,« sem rekel.

»Ne poskušaj me ustaviti,« je rekla in solze so po poti pobrale maskaro in ji narisale črne proge po obrazu.

»Saj te ne bom,« sem rekel. »Jutri bo itak konec sveta, pa tudi če ga ne bo, bo vse isto. Nikoli se ne boš mogla odločiti, če se pa boš, boš vedno vedela, da si odločila napačno. Zdaj pa crkni, če se ti to zdi.«

Nekaj časa me je gledala, nato pa bruhnila v jok in stekla mimo mene v objem ene izmed prijateljic, ki me je zgroženo pogledala in rekla: »Kreten!!!«

»Gremo dol,« sem rekel.

***

Bela stena je bila že na drobno popisana s črnim flomastrom. Nekateri heroji so šli čez mejo in začeli risati razne živali s penisi tudi tam, kjer ne bi bilo treba. Odločil sem se, da je dovolj.

»Robi, a pomagaš?« sem vprašal.

Zvlekla sva omaro na njeno staro mesto in prekrila napise.

Samomorilska najstnica je prišla do mene in me pocukala za rokav.

»Nekaj sem še hotela napisati,« je rekla.

»Ti dovolim, da napišeš na steno zraven,« sem rekel.

Gledal sem jo, kako je z velikimi črkami čez steno, kjer smo imeli lepo polico s keramičnim angelčkom in plastičnim jabolkom, napisala »BARBARA JE PRASICA!«

Zaslišal se je huronski krik »TI SI PRASICAAAAA!!!« in nekaj enakovredno čupastega se je pognalo na avtorico napisa, ki je padla po tleh in na veliko navdušenje prisotnih se je lasanje pričelo.

Odločil sem se, da najdem Nežo. Na terasi sem namesto nje našel Bredo.

***

Stala je kot vrtni palček z rokami v žepu starinskih hlač in se mi smehljala.

»Kako ste?« sem jo vprašal.

»Preglasni ste zame, mladi,« je rekla.

»Mislim … kako ste glede Kulovca?« sem vprašal.

»Ah,« je rekla. »Nekdo ga mora pokopati. To bom jaz. Potem pa … bomo videli,« je dodala.

Z Bredo ni bilo nič drugače. Ni bila ne bolj nora ne bolj normalna kot prej.

»Zakaj ste tako mirni?« sem vprašal.

»Ljubček, ni prvi, ki ga bom pokopala,« je rekla. »Upam pa, da je zadnji.«

Nato se je spet zavrtela, ostarela, dobesedno plavolasa princesa brez konja in princa.

»Zakaj ste pa potem napisali, da bi bili radi z njim v jami?« sem vprašal.

»No … Saj nisem nič rekla, v kateri jami,« je rekla, nekako navihano in sproščeno, kot da se pogovarjava o raznih drobnih vsakdanjostih. »Nisem se še odločila, ali bom zraven moža ali pa zraven Kulovca,« je skomignila. »Samo še zato potrebujem čas.«

S prstom me je krcnila po nosu, nato pa pokazala na kuhinjsko okno.

»Borut ti maha,« je rekla.

***

Borut je bil res v kuhinji, ves napet, kot da se skriva pred nekom.

»Zdravo,« me je pozdravil in zaletelo se mu je, tako da je padel v hrupen kašelj, ki ga je poskušal utišati, ampak ni mu uspelo najbolje, tako da je ves zaripel in napihnjen kot žaba begal gor in dol ob pultu. Ko se je pomiril, se mi je najprej opravičil:

»Ne … ne bi te smel motiti na zabavi za … no, konec sveta,« je razložil. »Ampak Suzana mi je rekla, da morava iti, zaradi otrok … Ja, hvala za povabilo … no, ja, in sem mislil …«

Spet je zakašljal in spet se mu je zaletelo. Ko je hotel spregovoriti, sem dvignil roko in ga utišal.

»Ga hočeš videti?« sem vprašal.

Previdno je pokimal.

***

Mimo naju sta po stopnicah odbrzela Erik in Petja in skoraj podrla ob steni mečkajoča se Lada in Vesno, za katera sem upal, da se ne bosta slekla, dokler ne bosta na samem. Borut je prestrašeno gledal okoli sebe in hkrati poskušal dajati vtis mirnega in trdnega človeka, zato je takoj postal tarča smeha zdaj že zelo pijanih najstnic, ki niso več plesale, ampak so njihove še bolj naklane vrstnike uporabljale za plesni drog.

»Borut!« je zavpila Suzana. »Kaj se greš?«

»Pokazat mu grem nekaj,« sem rekel.

»Pokazat mi gre nekaj,« je rekel Borut.

Suzana je samo pokimala. Vedel sem, da ve. Mogoče ne ravno to, kaj greva pogledat, ampak gotovo ve, da njen mož misli na vse kaj drugega kot na njo.

»Obljubi mi, da boš prišel domov,« je rekla, s tako tihim glasom, da sem ji moral zadnje besede prebrati iz ustnic.

Borut je prikimal in se trudil nasmehniti.

»Ne trudi se,« je rekla. »Samo pridi.«

In je šla.

Na hodniku sva našla spečega Joca, Ireninega moža. Sploh nisem vedel, da je tu. Nekajkrat sem ga ruknil, dokler ni zarenčal in zaklel. Obrnil sem ga na bok. Pred oči mi je priplavala slika mojega očeta in Irene v spalnici.

»Daj, greva v sobo, čim prej,« sem rekel in se nekajkrat s prsti podrgnil po čelu, kot da bi lahko izpral ta miselni madež.

Res sva šla v sobo. Borut je kriknil, še preden sem kaj videl. In ko sem videl, nisem imel časa niti odpreti ust.

Borutova pest mi jih je zaprla in padel sem po tleh.

***

»Saj … Mogoče je pa to najbolje,« je rekel Borut. Tresel se je tako zelo, da se ga nisem upal dotakniti. Sedela sva ob steni in gledala v tla, stran od črnega madeža, od negibnega pajkovega trupelca. Nisva prižgala luči. Luč bi pokazala preveč.

Takoj po udarcu se mi je Borut opravičil in me pobral, nato pa se je zjokal. Iz srca, glasno in z veliko solz in smrklja, kot majhen otrok. Pridružil sem se mu, samo brez smrklja. Ne vem … Najbolj me je žalostilo to, da sem bil sposoben nekomu povzročiti tako bolečino. Nisem vedel, kaj se je zgodilo s pajkom. Pojma nisem imel, kdo bi to naredil. Samo … počutil sem se krivega. Samo jaz, nihče drug. Meni je zaupal nekaj, kar mu je pomenilo vse. In to sem Borutu tudi povedal.

»Drugi vedno ubijejo tisto, kar je le in samo tvoje,« je rekel Borut, z neko sprijaznenostjo, ki me je bolela … hotel sem, da bi bil jezen name, hotel sem celo, da me še enkrat udari v razbolelo čeljust in oteklo ustnico. A kakor hitro je Borut prenehal jokati, tako hitro se je tudi odločil. Vstal je in rekel:

»Hvala. Vseeno. To je res zabava za konec sveta.«

»Pa saj imaš družino,« sem mu rekel, še vedno sedeč ob steni, ves moker po licih in z bolečo glavo. »A ti res nič ne pomeni?«

»Vse mi pomeni,« mi je odgovoril.

»In … zakaj … torej?« sem zajecljal.

»Saj ne vem,« je rekel. »Mogoče sem tako žalosten ravno zato, ker vem, da ne bi bil nikoli tako žalosten, če bi umrl kakšen od mojih otrok,« je tiho rekel in pobesil pogled, dolgo je potreboval, da ga je spet dvignil.

»Saj bi te vprašal, če razumeš,« je šepnil, »pa vem, da ne. Nihče me ne razume. In prav je tako. Ne zaslužim si, da bi me razumeli.«

S počasnimi, težkimi koraki je zapustil sobo. Gledal sem v praznino odprtih vrat, v hodnik, poslušal zamolklo bobnenje basov iz dnevne sobe, teh nekaj dolgih trenutkov, ko si pustil na cedilu sočloveka in se ti ta občutek useda nekam globoko, tam, kjer so pljuča in kjer je srce, malo ga gre v želodec, nato potuje po nogah kot vojska mravelj, ne, vojska medvedkov, ki koraka za vse, ki smo ujeti v tej trapasti igri tega večera, za Lada in Vesno in njuno pohlepno iskanje v drugem tistega, kar sama pri sebi nista, samouničevalni Tilen, ki lahko živi le na pozornosti drugih, pa naj ga ljubijo ali sovražijo, za vse nepovabljene mladce in mladenke, prihajajočo generacijo, ki ne da ne verjame več v prihodnost, ampak je ta pojem izbrisala iz svojega besednjaka, za Nežo, ki ji je v življenju tako dolgčas, da jo samo misel na njega konec oživi in seveda za očeta, ki kupi vse, kar se mu zdi, da lahko nadzoruje, ker je njegovo lastno življenje že davno tega iztirilo.

In zame, ki bi jim moral vse to povedati in jih fukniti iz bajte, preden mi jo uničijo. Namesto tega pa sem vstal in šel iz sobe, z vsakim korakom je bas bolj razbijal, z vsakim korakom so glasovi bolj rezali, stopnico po stopnico, dokler nisem prišel do dnevne sobe, prijel prvo steklenico na mizi, jo v nekaj požirkih spraznil in vrgel ob tla, da se je na drobno razletela. Za trenutek, skoraj krajši od zaznave, je vse utihnilo. Nato pa je zabava izbruhnila z novo močjo, vsi jezovi človeškega so se podrli in jaz sem se prepustil toku, da me je nesel nesel nesel.

***

Suzana je hodila po stropu z majavim korakom. Tudi omara je visela s stropa in Tilen je visel s stropa, pa mu ni padla posoda z glave.

»Ni gaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaa,« je zategnila Suzana,

»Aaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaaag in,« sem zavpil nazaj.

»Otroke sem kar doma pustila, Borut moj, tebe pa ni, pička ti materina,« je rekla in začela plesati po stropu, pijana Suzana, Anazus anajip.

»Ko ga jebe!!!« je zavpila.

»Ko ga jebe,« je zarjulo nekaj pod mano in zavibriral sem.

»Robi?« sem vprašal.

»Imaš dosti?« je pobaralo tisto pod mano.

Prikimal sem in ugotovil, da imam glavo neverjetno težko. Še enkrat sem poskusil pokimati.

»Dobro, ker si težak kot pajkov drek,« je rekel Robi in me spustil. Zdaj so spet vsi hodili po tleh, ki je bila tlakovana s črepinjami, stene pa so bile polne abstraktnih fresk alkoholne pijače. Prijel sem najbližjo steklenico in jo vrgel v steno, nato pa splezal na sedežno in se vrgel na tla kot bi se vrgel v bazen. Potem sem malo obležal, ker sem začutil, da potrebujem počitek po tem napornem lebdenju s pomočjo Robijevih močnih rok.

»Konec sveta!!!« sem zarjul.

Nad mano se je prikazala Neža in rdeči lasje so se ji vrtinčili okoli glave, ko je majala z njo v gesti NEODOBRAVANJA, kar sem si v glavi napisal z VELIKIMI ČRKAMI.

»Me NEODOBRAVAŠ?« sem jo vprašal.

»Kljub temu da bo konec, bi lahko ohranil malo olike,« je rekla. Do nje je prišla Petja in nekaj ji je rekla. Neža jo je klofnila. Petja jo je klofnila nazaj. Nato sta se objeli.

»Lubčka si dajta!!!« sem zarjul.

V vidno polje se mi je narisala Irena. Njen obraz ni bil zgrožen ne zaskrbljen, ampak nekaj tako čudnega je bilo na njem, da me je izstrelilo pokonci.

»Kaj je?« sem vprašal.

»Oče,« je rekla in v očeh so se ji nabrale solze.

***

Mislil sem, da je Joc. Da jo je dobil z očetom v postelji in je bilo vse narobe. Seveda. Kdo pa drug.

Ampak Joc je še vedno spal na boku, točno tako, kot sem ga obrnil, sredi hodnika. Irena je zavila mimo njega in v nekaj korakih, ki so se mi zdeli tako zelo dolgi, šla v spalnico.

Oče je ležal na postelji, pokrit. Velik trebuh je bil kot gora. Nepremičen. Čakal sem, da se premakne. Da se izboči in vboči, da naredi tako, kot sem vajen, kot sem bil vajen od nekdaj. Suh je bil, mi je razlagala mama. Potem pa se je zredil. Jaz se ga vedno spomnim s tem trebuhom. Včasih sem sedel na njem in se spuščal in dvigal, spuščal in dvigal.

»Zakaj se ne spušča in dviga?« sem vprašal.

»Ko sva prišla v spalnico,« je rekla Irena, »se je nasmehnil in se mi zahvalil za dober začetek zabave, nato pa me prosil, če mu pomagam obleči pižamo. Potem je legel in v trenutku zaspal, jaz pa sem zaspala poleg njega. Ko sem se zbudila, sem se nekaj časa pogovarjala, ker sem mislila, da me posluša. Potem pa …«

Cela se je zgrbila in stresla, nato pa me je hotela objeti.

»A si ga oživljala?« sem jo vprašal in jo odrinil, da je zaječala.

Spet je začela jokati in prijel sem jo za koščena ramena in stresel s tako silo, da mi je skoraj razpadla v rokah.

»A si ga oživljala?!« sem zavpil.

»Neeeeeeeeeeeee,« je zatulila in smrkelj se ji je pocedil iz kljukastega nosa.

»Koliko časa je tako?!« sem vprašal.

»Ne vem … Pojma nimam!!!« je zavpila

Iz žepa sem izvlekel mobilni telefon.

»Pokliči rešilca,« sem rekel in ji ga podal. »Jaz pa grem zaključiti zabavo.«

***

Ko sem stal tam na stopnicah in rekel nekaj preprostih besed, so vsi razumeli, da gre zares. Nihče ni nič vprašal, samo glasba je prenehala in hiša je bila naenkrat spet tako velika, kot je v resnici. Prižgale so se luči, tiste prave luči, in osvetlile razdejanje, razbito kavno mizico, popisano steno, raztreščene kozarce, polito preprogo, s čiki ožgano sedežno, na kateri je komirala zelo mlada najstnica in smrčala, na kateri sta se objemala Lado in Vesna in me gledala, vsi so me gledali. In če se ne bi v tistem trenutku nekaj premaknilo, bi znorel. Videl sem se, kako primem tisto omaro, ki jo je še pred nekaj urami moj oče vlekel po dnevni sobi, kako zbrcam prvo malo tečno babnico, ki mi pride na pot, kako Ladu na glavi razbijem steklenico, kako padem na kolena in kričim, tako glasno, da mi nekaj poči v grlu in bruhnem kri po vseh teh debilih, ki so mi kot zelo objestne mravlje razdejali dom.

Ampak nisem. Robi, za katerega sploh nisem vedel, da stoji poleg mene, je zarjul:

»Veeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeen!!!«

To so razumeli in so šli. Nekateri hitreje, drugi počasneje. Breda je prišla do mene in mi je stisnila roko.

»Zelo lepo sem se imela,« je rekla.

»Hvala,« sem odgovoril.

Po stopnicah se je zelo počasi primajal zelo pijani Joc in me prijel za ramo.

»Kar imej jo,« je zamomljal. »Meni je itak vseeno«

Pijane najstnice so najbolj pijano najstnico naložile prek ramen in jo odnesle skozi vrata, Joc pa je odlomastil za njimi. Na sedežni je tako ostala Petja, ki ji je Tilen sedel na kolenih, za mizo je sedela Simona, Neža pa je kukala iz kuhinje. Robi me je prijel za ramena.

»Kaj je narobe, stari?« je vprašal.

Sedel sem na stopnice in hotel reči, hotel izreči. Pa nisem mogel.

»Najprej bi malo samo sedel,« sem raje rekel. »Samo sedel,« sem ponovil.

***

Ko je prišel rešilec, sem še vedno sedel in nisem rekel ničesar. Irena je razložila situacijo in punce so jokale, fantje pa stali in poskušali biti resni in odgovorni. Jaz pa sem sedel.

Sedel sem, ko je zdravnik prišel do mene in povedal, da je jasno, da je oče mrtev in da je imel težave s srcem.

»Ste vedeli, da jih je imel?« me je vprašal.

Nič nisem rekel, samo odkimal sem.

»Poznam neke privat pogrebnike …« je začela Irena in pokimal sem. Podpisal sem mrliški list. Prišli so pogrebniki. Moral sem se umakniti in umaknil sem se, v kuhinjo, kjer je bila Neža, ki ni vedela, kaj naj. Ko je odprla usta, sem spregovoril.

»Samo tiho bodi,« sem ji rekel.

Nekaj je zabobnelo, tam v dnevni sobi, nekaj glasov je zaklelo. Robi je zavpil: »Kreteni, padel vam je, pička vam materina!«

Jaz pa sem se nasmehnil. To bi bilo očetu všeč, ta padec. O tem bi veliko razlagal, ko bi nas mučil sredi noči. V kuhinjo je pogledala Irena.

»Sprašujejo …« je začela.

»Upepeliti,« sem rekel.

Pokimala je in izginila. Pogledal sem Nežo.

»Me boš počakala?«

Pokimala je.

Preden sem šel, sem jo še enkrat pogledal. Kadila je in strmela skozi okno. Bilo ji je dokaj vseeno, kar je po svoje čisto razumljivo. Ženska, ki jo edino misel na konec sveta naredi živo, ne bo objokovala konca nečesa tako majhnega.

***

Pred hišo sem gledal črn avto, ki je peljal v temo tisto, kar je bil moj oče. Vsi so imeli neko strašno potrebo, da so me trepljali po ramenih. Ulica se je počasi zbirala. Breda je bila prva, ki je prišla. Še vedno je bila lepo oblečena.

»Res je bila lepa zabava,« mi je rekla.

»Hvala,« sem odgovoril.

Suzana, Borutova žena, je pridrobencljala do mene. Obraz je imela zabuhel kot breskev.

»Žal mi je …« je začela.

»Hvala,« sem odgovoril. »Ne vem, kje je Borut.«

Najprej je samo razširila oči in odprla usta, kot da bi me rada še nekaj vprašala in gotovo si je želela, želela si je pogovarjati le in samo o tem, kje bi Borut lahko bil, ampak potem je le zaprla usta in samo pokimala in odšla.

»Robi,« sem rekel. Robi se je presenetljivo hitro narisal pred mano.

»Karkoli, stari,« je rekel.

»Greva na špricar,« sem rekel. »Ampak ne z avtom.«

»V redu, stari,« je rekel. »Tvojega avta itak ni. A veš to?«

»Ne. Ampak me ne zanima,« sem odgovoril.

***

Lahko bi si izbral koga drugega. Morda Tilna, s katerim sva bila prijatelja od nekdaj, čeprav ga v resnici niti nisem imel tako zelo rad. Lahko bi rekel Petji, ki bi gotovo govorila in jokala in me božala in mi dopovedovala in tako zelo nudila oporo. Najraje bi rekel Ladu, ampak njega ni bilo, kar naenkrat je izginil, kot mu je v navadi. Morda bi lahko prosil Nežo, ampak slutil sem, da to ni po njenem okusu, da je ta večer presegel tisto, za kar ga je hotela imeti.

Zato sem prosil Robija. Ker je najbolj preprosto rekel, da mi bo pomagal, če bom rabil. Ker sem vedel, da ne bo veliko govoril, ampak da bova predvsem veliko pila. In ker sem hotel stran od tu, od histerične, kadeče Irene in od domnevnega konca sveta, od vseh teh obrazov in tistega mrtvega pajka in te ulice, teh luči v oknih in teh hiš, teh polnih, pa praznih, pa skrivajočih, pa odkritih hiš, vsega tega, kar naj bi delalo moje življenje, vsega tega, kar v tem trenutku nisem ne cenil ne preziral, ampak preprosto nisem hotel biti tam.

V tem trenutku nisem hotel imeti doma. Tako mi je bilo najlažje. Ker, za trenutek, za droben, ampak grdo, temno čudovit trenutek, se je zdelo, da brez doma tudi ničesar izgubil nisem.

***

»Saj … uf … saj … uf … lahko … uf … greva … uf … bolj … uf … počasi … uf.«

»Ne …uf …ni …uf …treba …uf.«

Hotel sem, da pretečeva tisto pot, kot sva jo takrat z Ladom. Skozi vse mesto, po mostu in tistih lučkah, ki so me preganjale v fantazijah. Zdaj so bile mirne in so čepele na svojih podstavkih, mušice pa so se kot krošnje nabirale okoli njih. Zrak je bil hladen in v pljučih me je rezal kot živčne britvice. Ko sva bila tam, kjer nam je tista ženska ustavila, na magistrali, ob gozdu s pajki, sem padel na kolena in bruhal.

»Nehava?« je rekel Robi, se držal za kolena in sopel.

»Ne,« sem rekel. »Na špricar greva.«

In tekla sva dalje, vse do njegovega doma, v nabito polno gostilno, ker je očitno nekdo praznoval rojstni dan. Pil sem, še preden sem dobro vstopil not. Robi ni rekel ničesar, samo pil je z mano. Ko je bil dan že nekaj ur na sporedu, so naju vrgli ven. Robi je poklical Simono in prišla naju je iskat. V avtomobilu me je poskusila tolažiti, jaz pa sem se pretvarjal, da dremam. Pred hišo je Robi izstopil skupaj z mano in me objel.

»Samo naspim se, pa te pridem pogledat,« je rekel in pogledal naokoli. »Glej, tista tvoja baba,« je zarotniško šepnil in pokazal na Nežo, ki je stala pred hišo poleg nekega avtomobila, ki ga nisem poznal.

»Pah,« je Robi pihnil. »Nedelja je, svet je pa še vedno tu. Prasica lažniva.«

Potem je pogledal mene in postalo mu je žal.

»Saj razumeš,« je rekel.

Pokimal sem. Dal mi je roko, nato pa sedel v avto in odpeljala sta se. Pred hišo je bilo popolno razdejanje. Travnik je bil poln kupčkov bruhanja in očitno je tistemu mulcu uspelo zabrisati stol skozi okno, ker je polomljenih nog ležal na terasi. Mačke so se pasle na ostankih hrane in predle. Fasada je bila polita z vinom in letak za konec »sevta« so raztrgali na pol, tako da je bingljal ob vratih kot zelo ponesrečen obok. Nisem bil jezen. To sem pričakoval in po svoje želel. Nekaj, kar vnese razdejanje v moj svet, ki si ga sam ne znam razburkati. Nepričakovano pa se je zgodilo to, kar se je. Poskusil sem skomigniti, pa se mi je za trenutek zdelo, da sem pozabil, kako se to stori. Neža me je zagledala in počasi, s koraki dekletca, ki je naredilo nekaj slabega, prišla do mene.

»Grem,« je rekla in pomignila proti avtomobilu. »Poklicala sem fotra, da me je prišel iskat.«

»Kaj je s svetom?« sem vprašal. »Še vedno je tu.«

»Saj mi menda nisi verjel,« je rekla. »Pač … dolgčas mi je bilo. Tako je vsaj malo zanimivo. Če ljudi prepričaš v svoj prav. Hvala za zabavo,« je rekla. »In sorry za fotra. Ampak stvari so preveč resne zame. Moram se učit. Sem na težkem faksu.«

»Zakaj pa … to vse?« sem rekel in zaokrožil z glavo.

»Kaj pa naj,« je odgovorila Neža. »Se ti zdi, da nas kdo sploh resno jemlje?«

»Je važno?« sem vprašal.

Nasmehnila se je in spet je bilo, kot bi se mi steklo zdrobilo v glavi, kot bi me nebo dokončno pritisnilo ob tla in jaz sem se vdal, res sem se vdal, temu trapastemu življenju, ki mi vsak korak na novo obrne v čudno smer, jaz pa pač korakam, ker so mi rekli, da se koraka.

»Ni važno,« se je strinjala Neža. »Ampak dokler je moje življenje takšno, kakršno je, si bom izmislila vse, da bi bilo drugačno. Samo … tale smrt … tole je bilo preresno.«

»To je tudi življenje,« sem ji rekel.

»Vem,« je odgovorila. »Ampak – ko ga jebe. Raje imam konec sveta, če vem, da se bom v resnici zjutraj zbudila doma, na toplem.«

To je to, sem pomislil. Konec sveta je super, če le nima konca.

»Čau,« je rekla.

»Ej, še to …« sem začel in obrnila se je, kar malo nestrpno, kot da sem se s koncem sveta končal tudi jaz in to, kar sva imela.

»Kako si vedela, kje je Erik … takrat, na zabavi, da leži v tisti grapi?« sem vprašal.

»Videla sem tistega kretena Tilna, da ga je porinil,« je rekla. »Zdaj lahko povem, ker je magija mimo. Ne sprašuj, zakaj nisem šla pomagat. Pač nisem.«

Ker če bi šla, bi lahko bilo preresno. Tako pa si si izmislila nekaj, da je bilo drugače, bolj zanimivo, manj resnično, sem hotel reči, pa sem raje samo pokimal. Pokimala mi je nazaj in šla.

Saj, najbrž ji je bilo malo žal. Tik preden je sedla v avto, me je pogledala in mi pomahala, jaz pa sem se spomnil tistih las in skale in prstov, ki so me z vsakim dotikom kot naelektrili, peg, ki sem se jih potrudil šteti, pa sem z užitkom obupal in vsega tega, kar sva imela. Neža je bila moj konec sveta, ki je minil, ostalo pa je to, kar je.

»Edino prav,« sem si rekel. »Kam bi pa prišli, če bi kdaj dejansko vedeli, kaj nas čaka.«

In sem si odgovoril, kar sam: »Točno tja, kamor bi hoteli.«

Pa sem počakal, nato pa si odgovoril tudi na to: »Kako zelo bi nam bilo dolgčas.«

***

Ko sem vstopil v dnevno sobo, je bilo vse mokro.

»Cev v kopalnici je razneslo,« je rekla Petja. Sedela je Tilnu na kolenih, on pa je dremal.

»Pojdita domov,« sem rekel.

Petja je zbudila Tilna, ki se je komaj postavil na noge.

»Skupaj bova živela,« je rekla Petja in dodala: »Hodiva.«

»Zakaj?« sem vprašal.

»Ker nobeden od naju ničesar ne ve,« je rekla. »On ne ve, kaj bo zdaj, ko je izgubil službo. Jaz pa … nič ne vem.«

Nasmehnila se je.

»Ti si vedno preveč vedel,« je rekla. »Šele zdaj to vem.«

»Jaz vem,« sem ji rekel. »Vem, da si želim biti sam.«

Petja je prijela Tilna pod roke in šla sta, potem pa je Petja prišla nazaj in me objela in poljubila, nato pa zares šla in ostal sem sam. Vode je bilo vse več in na njej in v njej je plavala raznovrstna svinjarija, od ogorkov do napol prebavljenih koščkov hrane. Nekaj velikega in črnega je plulo v lagodnem ritmu, se malo vrtinčilo, obmirovalo, trenutek za tem pa začelo pot pod kuhinjsko mizo. Legel sem na sedežno in začutil, da me zmanjkuje. Nisem hotel poklicati vodovodarja. Všeč mi je bil ta vesoljni potop v ladji, katero so zapustile vse živali, razen gospodarja.

»Sem novodobni Noe,« sem si glasno rekel. »Vse živali sem nagnal ven, ampak na koncu bom edini, ki se bo utopil.«

Prevedel sem si: »Hotel si poskrbeti zase, pa nisi vedel, kako. Zdaj boš moral. Zdaj ti ne preostane nič drugega. Trudil si se poskrbeti za druge, pa nisi znal. Borutu si ubil pajka. Za očeta si nisi vzel niti minute. Zdaj se utapljaš, ker si to zaslužiš.«

Razmišljal sem, če sem sploh kaj povedal. Poskusil sem še enkrat. In še enkrat. Razmišljal sem in razmišljal. Potem sem vse opustil. Hišo mi poplavlja. Umrl mi je oče. Čas je, da si najdem službo in začnem živeti. To so tri točke. To je vse. Vse ostalo je nekaj, kar je lahko, kar bo, kar nikoli ne bo.

Kam pa bi prišli, če bi dejansko vedeli, kaj nas čaka?

Točno tja, kamor bi si želeli.

Kako zelo bi nam bilo dolgčas.

Tik preden bi potonil v spanec, me je zbudil zvonec. Odprl sem, mokrih nogavic in oči.

»Oprosti,« je rekla Suzana. »Otroka sprašujeta, kje je Borut.«

Nisem pustil, da bi karkoli obviselo v zraku, bila je na robu solz in prijel sem jo za roke, takoj sem jo prijel in ji takoj rekel: »Pridi.«

***

Na skali sva sedela dobre pol ure, preden se je na nebu prikazala prva črna pika.

»Veš, kaj je to?« sem rekel Suzani. Pokimala je. Malo sem še gledal skupaj z njo, drobne, čudno premikajoče se pike. Suzana se je pomirila. Mogoče sem pa edino njej dal nekaj, kar ni odgovor in je ravno zato nekaj vredno. Posedel sem z njo še nekaj časa, nato pa zelo počasi in z zelo mrzlimi nogami odšel proti domu.

Pred hišo je bil parkiran avto, na katerem je pisalo:

VODOVODARSTVO SLAVKO GRUM s.p.

Za logotip je Slavko imel pipo z očmi, iz katere je kapljala voda, ki pa je bila kot jezik, ki ga pipa hudomušno kaže.

V dnevni sobi me je čakala Irena.

»Jaz sem ga poklicala,« je rekla in si prižigala cigareto.

»Eno imaš že v roki,« sem ji rekel.

»Vem,« je odgovorila. »Za vsak slučaj.«

»Lahko si tukaj, dokler se stvari ne uredijo,« sem ji rekel. Hvaležno je pokimala.

»Spat grem,« sem rekel.

»Prav,« je odgovorila.

Na vrhu stopnic sem se obrnil in jo vprašal: »Mogoče veš, kje je moj avto?«

Skomignila je. In ko sem videl ta skomig, prvi v tem jutru, na tej do nedavnega še tuji ženski, in ugotovil, da ga na očetu ne bom videl nikdar več, sem se sesedel na tla, v smrdljivo mlakužo, in se zjokal.

Mir

Mojemu prijatelju sem se zahvalil, da je bil sam z mano. Ni razumel. Mislil je, da sem govoril o tem trenutku, o kajenju cigarete med hrupno zabavo pred hišo, jaz pa sem govoril o množici trenutkov, vseh, ki sva jih kadarkoli doživela. Lahko bi rekel, da sem se poslovil od njega, na neki način, čeprav nikoli ne veš, kaj se lahko zgodi. Zdel pa se mi je edini človek, ki je bil tega vreden. Rekel sem mu, da grem na sprehod, potem pa sem šel do Vesnine hiše in potrkal po garažnih vratih. Nekaj časa sem stal. Nato sem potrkal še enkrat. Še malo počakal. Vrata so se počasi začela dvigovati.

***

Pobutala je po vratih, lepih, rjavih, starih. Petdeset let starih, zagotovo.

Drobne razpokice in kovina, tako lepo ukrivljena v obliki grozda, tam, kjer je kljuka. Kupil sem jih od čokatega vinogradnika, smešnega možakarčka z brki. Spomnim se dneva, bilo je nekaj let nazaj, takrat, ko sem se odselil od doma in si kupil tole malo parcelo, kjer sem preživel ves svoj prosti čas. Seveda sem določene urice in dneve porabil za to, da sem se družil z ostalimi. Že itak so me imeli za čudnega. Nisem smel biti prečuden. Če sem bil z njimi, je bilo vse v redu, pa naj sem bil še tako tih in miren. Če me ne bi bilo, bi kaj vprašali. Tisti, od katerega sem se poslovil, je spraševal preveč.

Zdaj me kar nekaj časa ne bo. To je bilo v načrtu. Vse je v redu. Iz zabave sva se pobrala takoj, ko je gostitelj izvedel tisto sceno na stopnicah. Ven. Vsi ven. Jaz sem ji zašepetal na uho: »Imam ključe, greva se vozit.« Bila je za. Nihče ni opazil, da sva se odpeljala. In zdaj sva tu.

»Lado?«

Nisem ji odgovoril. Spominjal sem se tistega dne, ko sem kupil to, kjer sva zdaj. Nikoli nisem veliko govoril, ker sem s tem izgubljal energijo za to, kar sem videl. Če zaprem oči, znam opisati vrata v take podrobnosti, da jih nariše brezroki slepec. Vsako brazdo v njih sem preučil, v dnevih, ko bi moral biti doma ali pa na faksu. Bil pa sem tu, čisto na koncu makadamske ceste, ki se že zažre globoko v gozd in človek misli, da ni več ničesar, pa se pred njim, če je le malo vztrajen, odpre jasa, na kateri stoji moja drobna zidanica. Do danes sem bil v njej le jaz in možakarček z brki, ki mi je pripeljal vrata, do katerih sem v tem trenutku stopil in obrnil ogromen ključ. Vesna se je prerinila skoznje in me igrivo boksnila v ramo.

»Bedak,« je rekla. »Ne delaj več tega. Živčna sem, če sem zaklenjena.« Naredila je špago, kar tam, na mrzlih ploščicah terase pred vrati, in se raztegnila. Očitno jo je to pomirjalo. Nato je vstala in me objela. »S tabo sem šla za vsak slučaj, če bi bil res konec sveta. S tabo mi je fajn,« je rekla. Stopila je na teraso in globoko vdihnila.

»Kak faking lep razgled,« je zašepetala.

Nič nisem rekel, ker sem ga poznal, čisto vsako drevo in vsako potko med drevesi, kjer je bil mir še tisti pravi. Narava ni stvar, ki jo je človek najbolj uničil. Mir je ta, ki tako zelo trpi zaradi nas. Ko mi je Vesna pripovedovala o tem, kako je pri njej doma, sem se zelo dobro spomnil, kako je pri nas. Naša vrata, naša srca, naše duše … Vse je bilo vedno na stežaj odprto. Ne vem, če se spomnim dneva, ko smo bili sami. Razlog je bil preprost – v trenutku, ko je zadnji gost odšel, sta se mama in oče na smrt skregala. Zato smo polnili hišo s tisočerimi drobnarijami, od živih pa do raznih bedarij, ki so proizvajale hrup.

Moj najboljši prijatelj ne ve, kaj bi z življenjem. Jaz pa. Mir bi. Samo še nekoga sem moral najti, ki me bo razumel.

»Moram poklicati mamo,« je rekla Vesna. »Skrbelo jo bo.«

Priskakljala je do mene in me poljubila.

»Ne,« sem rekel, jo prijel za rame in pogledal v oči. »Nikogar ne boš poklicala.«

***

V garaži je stal Gregor s cigareto v ustih in me gledal z nasmeškom, ki me je zelo jezil.

»Ti si pa fant od moje tamale,« je rekel.

»Mhm,« sem odvril. »Lahko vstopim?«

Prikimal je. Cel večer sem ga opazoval, kako se je približeval hiši, ampak poguma, da bi prišel na zabavo, ni zbral. Stal je pred vrati in kadil, nato je prišel malo pokukat čez okno, pa spet nazaj, do garaže, kjer se je očitno počutil dobro. Vesna mi je povedala, da ima njen foter probleme z odločitvami. Taki tipi so mi šli vedno na živce. Ne sme biti več del njenega življenja, za to moram poskrbeti.

»Mi date eno cigareto?« sem prosil.

Brez besed mi jo je podal, prižgal sem in kadila sva. Čez čas je rekel:

»Ti je všeč barva avtomobila?«

»Ja,« sem rekel.

»Jaz sem jo izbral,« je pojasnil.

»Zdaj se bova pogovorila,« sem odvrnil in izza pasu potegnil pištolo ter jo usmeril v Gregorja.

***

Ko sem staršem povedal, da odhajam, jih je zelo prizadelo. Mama se je plazila po tleh in me grabila za gležnje.

»Ne,« je hlipala. »Ne.«

Oče je sedel za mizo in s pestjo tolkel po njej v čudnem ritmu. Strmel je predse in momljal.

»Grem,« sem ponovil in mama je zasadila nohte v moja meča. Sicer me je bolelo, ampak nisem nič rekel Trudil sem se, da bi govoril čim manj. Tega sem se naučil tu, doma. Mama je našim gostom na stežaj odpirala vrata v to, kar naj bi bilo samo naše. Za mizo so sedele, ona, pa Franja, Betka in Rezka, kot tri kokoške iz risanke, samo z globljimi, prekajenimi glasovi in rumenimi prstki namesto rumenih kljunov, zavite v krone cigaretnega dima.

Ko sem v ponedeljek prišel domov iz šole, so bile tam. Stopil sem v malo vežo iz četrtega nadstropja bloka in odložil torbo ter si začel razvezovati čevlje. Ker je bilo stanovanje tako majhno, sem bil takojšnja tarča maminih prijateljic, ki so me lahko videle naravnost iz kuhinje.

»Prve mokre sanje si imel, sem slišala,« je zamomljala Betka.

Pokimal sem in šel v svojo sobo.

Ko sem v torek prišel iz šole, je Franja zakokodakala, še preden sem dobro odprl vrata: »Ne želi si, da bi bil po očetu, vsaj ne v postelji!!!«

In zahrople so od smeha, mama najglasneje, čeprav sem gledal stran, sem videl ta njen obraz, zmečkan v eno samo veliko gubo sreče nad nesrečno drugega, pa čeprav je bil ta drugi moj oče. Po pravici − tudi če je bila ona, ni bilo nič hudega.

Ko sem v sredo prišel iz šole, so bile tišje kot ponavadi, a je Rezka vseeno zahropla: »Pridi objet mamo, ker je tako zelo bolna.« Glas se ji je zlomil in zahlipala je. Sočutja je bilo v zraku še več kot dima, čeprav sta enako smrdela. Šel sem v svojo sobo.

Ko sem v četrtek prišel iz šole, so bile spet bolj nasmejane in glasne. Tokrat sem uspel zbežati, preden sem dobil vprašanje. Tako so šli mimo moji popoldnevi. Zvečer, pred spanjem, sem ponavadi šel po kozarec vode ali mleka v kuhinjo. Tokrat je bil tam oče s svojimi prijatelji, ki so počeli zelo podobne reči kot mama in njene kokoši, le brez kave, ampak s pivom.

»Tvoja mama je res prasica,« mi je rekel debeli Fredi in srknil iz steklenice. Oče je pokimal namesto mene in mi pomežiknil. Poskusil sem mu pomežikniti nazaj, pa nisem znal najbolje. Šel sem spat.

Ob nedeljah smo bili običajno sami. Sedel sem za mizo in se igral s kozarcem, v katerem je bil sok res lepe barve. Rumene, oranžna pa se je prelivala, če sem ga pravilno obrnil proti soncu. Lahko pa, da je bilo obratno. Samo lepo je bilo, to pa. Oče je sedel nasproti mene in isto počel s steklenico piva. Mama je kuhala, s hrbtom obrnjena proti nama. Srknil sem sok in zelo je bil dober. Spet sem ga malo obrnil proti soncu in lepo mi je bilo. Oče je sukal dno steklenice po mizi kot kovanec, ki ga frcneš in nato zažvenketa v zadnjih izdihljajih, samo v počasnem posnetku. Ni gledal ne steklenice ne mene ne mize, ampak nekaj, česar ni bilo. Mama je trkala s kuhalnico ob posodo. Še malo soka sem srknil in res je bil dober. Razmišljal sem, kakšen bi bil z belim kruhom, če bi ga recimo natrgal v sok, tako kot ga natrgam v mleko. Oče je še malo sukal steklenico. Tišina, mešana z drobnimi šumi, je bila zelo prijetna. In ko je mama vrgla krožnik ob steno, me to ni presenetilo. Vedel sem, da ta čudoviti mir ne more trajati.

»Jaz ne morem več!!!« je zavpila in iz pulta z enim zamahom potegnila vse, kar bi moralo biti na nedeljski mizi, solato, krompir, meso, vse. Nato je v glasnem tuljenju odbesnela iz kuhinje, oče pa je z velikim užitkom kričal nanjo in ji sledil, prej pa je seveda zabrisal steklenico piva v okno in oboje razbil. Jaz sem še vedno srkal sok. Ko je prišla policija, je mama ni hotela spustiti – ne v stanovanje, ampak iz kuhinje. Pripravila je kavo in piškote in oba z očetom sta razložila celotno zgodbo, dokler ni policaj zelo milo prosil, če lahko gre in da ne bo nič kaznoval, samo opozorilo, ampak da se mu res mudi nazaj na delo.

»Jaz pa sem ravno pivo odprl,« je rekel oče in se nasmehnil. Mamo je držal za pas. Ko je policaj končno odšel, sta se poljubila in šla v spalnico.

Naslednji dan, ko sem prišel iz šole, kokoši ni bilo. Za mizo je z mamo sedel visok, temen možakar s štrlečimi ušesi in prijaznim nasmehom.

»Ladek … to je Rahim,« je rekla mama. »Živel bo v tvoji sobi. Potrebujemo denar, on pa potrebuje posteljo.«

Prikimal sem. Rahim je živel pri nas nekaj let. Ko je prišel domov, je spil kavo z mamo, in ko je spil kavo z mamo, je prišel oče in odprl pivo in je spil pivo še z očetom. To je bilo srečno in lepo obdobje. Mama in oče sta imela nekoga, ki je zelo rad poslušal, najbrž zato, ker sploh ni dobro razumel, kaj sta mu razlagala. Rahim se je večino časa le smehljal in govoril: »To je več zelo povabljivo.«

Ko je Rahim odšel, sem bil že skoraj na koncu srednje šole. Mama in oče sta se spet začela prepirati. Na nek lepljiv majski večer ji je oče prisolil klofuto. Oba sta bila šokirana in nekaj časa sta se gledala v tišini (jaz sem reševal domačo nalogo za kuhinjsko mizo in sem bil tiho, kot vedno), najbrž sta razmišljala, kako bi se en drugemu opravičila, kako bi se pogovorila, ampak to je bil le majcen trenutek. Mama je stekla iz stanovanja in začela zvoniti pri sosedih in jim razlagati, kaj se je zgodilo, oče pa je po mobitelu poklical Fredija in mu razložil situacijo. Tako sta imela novo igrico. Nikoli ni šlo dlje od ene klofute, še ta je bila bolj simbolična. Pomemben je bil dogodek.

»Grem,« sem torej rekel, zadnjič in najglasneje, ko sem končal srednjo šolo. »Grem.«

Od takrat naprej ju nisem več videl. Živel sem v študentu v Ljubljani, delal kot nor, da sem kaj zaslužil, med vsakim prostim dnevom pa sem si postavljal vikend, tu, kamor nihče ne pride, ker ne zasluti tega miru, ki sem ga zaslutil jaz. Za to moraš imeti talent. Predvsem pa moraš ceniti to, česar nikoli nisi imel.

***

Zdaj imam orodje v rokah, s katerim si bom kupil košček miru, ki ga potrebujem za svoj načrt. Gregor je obstal, iz ust mu je visel čik in dim se mu je valil v oči, ves se je solzil, ampak premakniti se ni upal, škilasto je strmel v pištolo, naperjeno v njegovo glavo.

»Naj sprejmem eno odločitev namesto vas, a lahko?« sem ga vprašal.

Zelo previdno je prikimal.

»Pištolo bom odnesel s sabo,« sem pojasnil. »Vi boste pa dali mir vaši hčerki. Če se boste tega držali, je ne bom predal policiji. Če pa vas vidim kje blizu mene in nje, pa vas bom ustrelil. Ne kličite policije. Vam je jasno?«

Prikimal je.

»Vam je jasno?«

Prikimal je, čeprav sem vedel, da v tem trenutku ne razume, kaj bi sploh potreboval policijo, še posebej on. Kmalu bo razumel. Pokimal sem mu in šel iz garaže. Pištolo sem spravil za pas in ga gledal, kako je zaprl garažna vrata. Strl sem urok odločitve. Če se človek ne nauči postaviti zase, v takih situacijah vedno pogori.

***

Potipal sem se za pasom, kot da bi se rad še enkrat prepričal, če je pištola še vedno tam. Vesna mi jo je dala, ko je videla, da je njen oče nazaj, ko sva se vračala od uličnega zborovanja pri starem Kulovcu. Rekla je, da jo je spravila, ko je videla, da je prišla policija. Hotela je poskrbeti za očeta, da se mu ne bi kaj zgodilo. Odločila se je namesto njega, ampak žal napačno. Zato pa sem jaz tu. Tega ne bo več ponovila. Držal sem jo za ramena in jo gledal v oči, pred temi starimi vrati in v tem miru, ki me je prijetno objemal.

»Lado,« je rekla Vesna. »Poklicala bom mamo. Kaj ti je?«

Spustil sem njena ramena in globoko vdihnil. Všeč mi je bila, ko se je trudila biti odločna.

»Pridi z mano,« sem ji rekel.

***

Peljal sem jo v gozd, s prijateljevim avtomobilom, katerega ključe mi je dala Neža, ko je prišla z nakupov.

»Mi daš ključe?« sem jo vprašal.

In dala mi jih je, ženska, ki ji je bilo najbolj vseeno na svetu. Moj prijatelj je mislil, da sem to jaz. Pa ni res. Jaz točno vem, kaj si želim. Celo življenje sem bil obkrožen z jamrajočimi debili, ki so hoteli v življenju to, kar bi lahko vedno imeli, če bi le znali utihniti. Pa niso. Če bi le znali biti sami. Pa niso. Pri nas ne šteješ, če nisi označen skozi druge. Če te ne tolažijo, ne znaš biti žalosten. Brez smeha drugega ne veš, kaj je veselje. In te neskončne debate o tem, kaj je kdo mislil … Zakaj me ima rad? Zakaj me nima? Kaj si ta misli o meni, slabo, dobro? Se ti zdi, da sta za skupaj? Sem se odločil za pravilen študij? A je ta kava premrzla? Vedno sem bil tiho, ker me res ni zanimalo, igral sem samo tiste osnovne igrice, da nisem izpadel čuden. Skozi življenje se hodi s hrbtom, obteženim z nepomembnostmi, ki te slej ko prej pokopljejo. Nič ne šteje. Samo mir. To, kar na koncu ostane, ko si sam. Ker sam tudi ostaneš. Vesno sem vzel s sabo, ker sem vedel, da je taka kot jaz. Samo še spoznati bo morala to. V družbi drugih ne prideš do tega. Šele ko ceniš samoto, jo začneš zares ljubiti. Ljudje se preveč ukvarjajo z drugimi, ker so najtežje sami s sabo. Ampak zaspiš vedno le in samo s tem, kar imaš v glavi. V sebi. Jaz sem se odločil, da bom zaspal z lahkoto.

***

Z Vesno sva se peljala po zaraščenih gozdnih poteh in uspelo ji je pozabiti na moje prej izrečene besede, začela je vriskati in uživati, ko sva poskakovala in so veje neusmiljeno bičale ubogi avto.

»Kam pa greva?« je vreščala in se krohotala.

»Ne vem!!!« sem zavreščal nazaj, divje vrtel volan in se smejal skupaj z njo. Bila je taka, kot ta pot, po kateri sva drvela. Jaz bom prvi, ki bo vozil po njej. Jaz jo bom naučil, kaj pomeni biti sam. Ker ko enkrat potrebuješ druge zato, da lahko obstajaš – takrat je prepozno.

Ustavil sem avto in ji pomežiknil. Zahihitala se je in skočila ven ter začela poskakovati, tako kot takrat, ko sem jo prvič videl.

»Kako … (poskok) … zelo (poskok) … faking (poskok) … luškana (poskok) … hostica (poskok) …«

Avto sem dal v nevtralno brzino in preveril, če je ročna spuščena. Vesna je odprla vrata.

»Pridi, da ti dam ljubčka,« je rekla.

Podala mi je roko in me potegnila ven. Gledala me je zaljubljeno in lepo, tako zelo, da je preslišala šumenje gum po podrasti, dokler ni bilo že prepozno. Avto se je odpeljal v brezno, ki sem ga že zelo natančno preiskal in ugotovil, da je najbolj primerno.

Vesna je zavreščala, ko je zaškripalo. Stara, rdeča kišta je najprej z nosom najprej malo potonila v temo, kot da hoče preizkusiti, če je varno, nato pa se pognala v brezno, s škripanjem pločevine in pokanjem šip, za sabo pa je pustila oblak prahu. Vesna je še enkrat zavpila in stekla na rob brezna, kot da bi lahko kaj naredila, nato pa je začela gledati naokoli, panično se je vrtela na mestu in solze so ji lile po licih.

Nikogar ni, sem pomislil. Nikogar, da bi se nanj lahko obrnil. To je moja prva lekcija.

Rekel pa sem ji: »Greva peš.«

»Mobitel sem imela v avtu,« je rekla in zdaj je res jokala, kot majhen otrok, ki ostane čisto sam in ga nihče ne sliši. Prva lekcija se je uspešno nadaljevala.

»Tudi jaz sem ga imel v avtu,« sem ji rekel.

***

Bil je večer, ko sva našla pot, ki naju je pripeljala do zidanice. Vesna je bila blatna, utrujena in zelo tiha. Na začetku, ko sva hodila, je govorila in govorila, opisovala je padec avtomobila, glasno se je spraševala, kaj bo na to rekel njen sosed, saj je bil le njegov avto, potem je kar malo opisovala zabavo, se še malo zjokala in hotela, da ji povem, kako bom rešil to situacijo, jaz pa sem bil tiho in sem se le smehljal ter jo držal za roko, ker je čas, da se navadi, da neha spraševati in da se umakne, kjer so vsi odgovori, kjer odgovori sploh niso potrebni – vase. Kmalu je nastopila histerija, ko je začela tuliti zaradi mame in zaradi očeta, razložila mi je vse, da ga sumijo umora, da ne ve, komu naj verjame, da ga ima vseeno še vedno rada … Šla je čez svojo življenjsko zgodbo, jaz pa sem bil tiho in sem se le smehljal ter jo držal za roko.

***

Stal sem na terasi in gledal v dolino, Vesna pa je jokala poleg mene.

»Zakaj me nočeš objeti?« je tulila.

»Pojdi spat,« sem ji rekel. »Jutri bova vse rešila.«

Zaenkrat je bil v zidanici le en prostor, kjer je bilo vse. Imela bo za jesti, imela bo stranišče in najpomembnejšo stvar – sebe.

Peljal sem jo do postelje in jo s poljubi pomiril ter ji obljubil, da se bom jaz pogovoril z njeno mamo. Sedel sem ob njej in jo držal za roke, dokler ni zaspala. Potihem sem šel ven in zaprl vrata ter obrnil ključ, ta velik, starinski ključ v teh lepih, petdeset let starih vratih.

Ko se bo Vesna zjutraj zbudila, bom tiho. Tiho bom toliko časa, dokler ne bo tudi ona tiho. Naredila si ne bo nič, ker sem iz kleti umaknil vse predmete, ki bi lahko bili nevarni. To, da se bo izučila tihote, lahko traja nekaj dni, tednov, mesecev. Čas in zaloge hrane imam. Gregorja sem se vsaj za nekaj časa znebil. Vse sem pripravil. Počasi se bo naučila tega, kar bi ji lahko povedal, ampak če bi ji povedal, ne bi razumela. Sodobni svet je ubil samost. Ubil je to, da si lahko ponosen samotar. Smo izumirajoča vrsta, ki je zaničevana s strani televizijskih programov, kjer je smrt intimnosti vrednota. Nikjer več ni lepo to, da sta dva človeka skupaj kot eno, da sta tiho in da razumeta vsak migljaj, ki ga kdo drug stori. Moji prijatelji jokajo in tarnajo, varajo se in tepejo, ne vedo, kaj naj počno, kaj jih v resnici moti na tistem, ki ga naj bi imeli radi … Ampak to zato, ker nimajo več sebe. Ker jih je ta svet ubil. Ker je prepovedal, da samega sebe kaj vprašaš. Ker to, da si z nekom skupaj in tiho, preprosto ni več moderno. Le čudno.

Ko se bo Vesna zjutraj zbudila, bo vpila in kričala. Jaz tega ne bom slišal. V vseh teh letih sem se naučil, kako biti sam, pa čeprav v resnici nisi. Če bi se kdaj šalil, bi rekel, da je to način zahodnjaške meditacije. Ampak jaz se ne šalim. Jaz jo učim.

Ko jo bom to naučil, jo bom spustil in bo lahko šla kamorkoli. A če se bo pravilno naučila, si ne bo v resnici želela nikamor.

Ker ko se bo našla, ne bo nikdar več sama.

Kako lep večer je. Kako tih. Miren.

9

Zibal sem se in gledal v popackano steno pred sabo in se trudil, da bi bil čim bolj prazen.

»Kaj delaš?« me je vprašala Irena.

»Hodim po parketu in si predstavljam, da sem na razburljivi pustolovščini,« sem ji odgovoril.

Parket se je zaradi vode dvignil po celi hiši in normalna hoja ni prišla v poštev. Vsak preboj v kopalnico ali pa le do televizorja je pomenil nevarnost padca. »In čakam Robija,« sem še dodal. »Pomagal mi bo, da sprazniva omare.«

***

Mami sem na facebook napisal, da je oče umrl. Ni odgovorila. Nato sem pošiljal sporočila prijateljem, ki jih je imela. Nekateri niso odgovorili, tisti pa, ki so, so rekli, da so jo dodali kar tako in da je sploh ne poznajo. Dolgo časa sem strmel v njeno fotografijo na profilu, edino, ki je še obstajala. Ko sem začel pospravljati po spalnici, sem ugotovil, da v omari, kjer so včasih bili albumi, ni ničesar več.

Minil je teden od zabave. Jutri bo očetov pogreb. Lada in Vesne še vedno ni. Policisti so me zelo natančno izprašali, ampak lepo sem jim povedal, da ničesar ne vem. Sumil sem, da ima izginotje avtomobila nekaj v zvezi z njima, ampak bil sem raje tiho. Verjamem, da jima je lepo. Rad verjamem v take stvari. Videl sem Gregorja, kako se pogovarja z njimi. Bil je ves ponižen in kimajoč. Mojca je stala poleg njega in ga držala za roko.

Našel sem si službo, takoj naslednji dan. Ljudje mojega poklica so dokaj iskani. Zdaj imam osemurni delavnik.

Tilen in Petja sta se preselila nekam blizu Bovca. Petja je čisto srečna, ker sta v bistvu tako nesrečna in izgubljena.

»To je to,« je rekla, ko sta se prišla poslovit. »To je življenje.«

Objela me je, poljubila in gledal sem za njima, kako se peljeta in zavijata z ulice Ivana Modrasa.

***

Ko sem šel v mesto urediti neke stvari glede očetovega pogreba, sem srečal Katarino. Spomnil sem se je še iz srednje šole. Vedno mi je bila simpatična, ampak nič več kot to. Dogovorila sva se za pijačo. Ko sem prišel domov, mi je že brnel telefon. Poslala mi je sms, da je res vesela, da sva se dogovorila za pijačo. Pisal sem ji nazaj, da sem tudi jaz vesel, da sva se dogovorila za pijačo.

»Kdaj pa pride Robi?« je vprašala Irena. Pozvonilo je, ravno ko sem ujel popolno ravnotežje na krivulji parketa.

»Tu je,« sem rekel.

***

Robi me je najprej veliko trepljal, govoril pa je bolj malo. Spila sva nekaj špricarjev, nato pa začela. Najprej sva spraznila omare in pred hišo naredila veliko gomilo iz cunj, ki so bolj spominjale na šotorska krila. Sosedje so kukali izza zaves. Stara Breda je bila spet neurejena in vohljajoča. Pricepetala je zraven in rekla: »Glejta, da bosta odnesla na Rdeči križ. Niso vsi tako srečni kot vidva. No, tvoj oče gotovo ni bil,« je pomignila. »Kje je pa mama? A je prišla nazaj?«

»Crkni, stara,« je zarenčal Robi.

»Saj nameravam, samo odločila se še nisem,« je z nasmehom rekla Breda in stala točno tam, do večera, ko sva končno vse znosila. Omare so bile prazne.

»To je to,« je rekel Robi.

Sedel sem na posteljo in podrgnil po rjuhi, da sem poravnal drobne vijugice, ki so se nabrale. Robi se je tiho umaknil in ostal sem sam. Prijel sem rjuho in jo privzdignil. Predstavljal sem si, da se naenkrat napolni, kot v kaki pravljici, in da pod njo zraste oče in mi pove nekaj tako trapastega, da bom spet jezen naj. Kako zelo bi bil rad jezen nanj.

Preden sem vstal, sem med jogijem in leseno stranico postelje opazil nekaj rumenega. Ven sem povlekel listek, na katerem je pisalo:

»Kupi mi cigarete, vojska je pogorela na bojišču.«

Z veliko muko sem dvignil jogi in ga prevalil na tla. Leseno dno postelje je bilo prekrito z rumenimi listki. Počepnil sem, nato pa zakopal roke v njih. Prijetno so me rezali po koži. Nekajkrat sem pomešal, kot da sem na loteriji, potem pa sem izvlekel enega in ga prebral. Pisalo je:

»Naredi ji otroka. Ta je tega vredna.«

Pobrskal sem še malo in odkril enega, na katerem je pisalo:

»Pusti jo. Ni vredna.«

Robi je pogledal v spalnico.

»Malo časa mi daj,« sem mu rekel.

***

Iz listkov sem na tleh sestavil različne življenjske zgodbe.

Začele so se s kupovanjem medvedkov, cigaret in »naj si vzamem minuto časa«. Potem je šlo dalje. »Čestitam za službo,« je pisalo na enem.

»Čestitam za sina,« je pisalo na drugem.

»Čestitam za hčerko,« je pisalo na tretjem.

»Pusti to pivo pri miru. To je moje pivo.«

»Ločitev ni konec sveta. Druga je za vogalom.«

»Rad sem te imel, te imam in te bom, kjerkoli bom.«

Oče je na listke spravil vsako možnost mojega življenja. Več kot uro sem potreboval, da sem sestavil vsaj približno popolno sliko. Vse pa je vodilo v en sam listek, ki edini ni bil rumen, ampak navaden, bel, na pol prepognjen list A4 formata. Na njem je pisalo:

»Oprosti za listke. Ampak strah me je, da se brez njih ne boš nikoli odločil. Tako pa jih imaš, da te vedno spominjajo, kaj vse lahko. Verjemi mi, da vem, kaj pišem. Nekaj pa sem le dal čez. Tvoj oče.«

Listke sem pobral in jih spravil v omaro, tisto, kjer so bile včasih družinske fotografije. Jogi sem postavil nazaj. Nato sem stal tam, v prazni spalnici in razmišljal, kakšno gesto bi lahko naredil.

»Robi,« sem zaklical.

Robi je takoj prišel, kot da je čakal pred vrati.

»Povej,« je rekel.

»Nauči me salutirati,« sem ga prosil.

In sva salutirala. Gubicam na rjuhi, stari, težki omari, strešnem oknu, tišini, očetu, listkom.

»Dobro,« sem rekel. »Še nekaj je.«

***

V očetovi delovni sobi sem previdno podrl vse vojske, ki jih je imel. Robija sem prosil, da je skupaj z mano požvečil nekaj gumijastih medvedkov, pokadil par cigaret in odprla sva najbolj prašno, najstarejšo buteljko. Potem sem vse skupaj spravil v plastične vreče in jih odnesel ven, poleg kupa cunj.

»To je to,« sem rekel.

»Greva tečt?« je vprašal Robi. Prijel me je za ramo.

»Ne,« sem rekel. »Nekaj sem se spomnil.«

***

Z Robijem sva odmaknila omaro in odkrila steno, kjer je pisalo:

STVAR, KI JO BOM NAREDIL, PREDEN BO JUTRI KONEC SVETA

»Huh, točno,« je rekel Robi. »Bi jo prebelila?«

Odkimal sem: »Hvala za vse,« sem mu rekel.

Objel me je s svojimi rokami kot hrastovimi debli, nato pa odšel. Vzel sem list papirja, počepnil ob steno in prepisal vse, kar je gor pisalo. Izpustil sem psovke in razne slike genitalij, vseeno pa je bilo presenetljivo veliko želja. Čudno, kajti oče je nameril, da bodo želje na steni take, ki so uresničljive na predvečer konca sveta. A z drobnimi in velikimi, ravnimi in krivimi, tiskanimi in pisanimi črkami, so bile večinoma napisane želje, ki nas spremljajo skozi celo življenje.

»Boš kavo?«

Irena je stala za mano in me opazovala.

»Živiš tako, kot si hotela?« sem vprašal.

»Ne,« je takoj odgovorila.

»Zakaj?«

»Ker sem naredila nekaj, za kar mi bo celo življenje žal,« je rekla. »In potem sem živela tako, da nisem naredila ničesar več. In zdaj sem nič,« je tiho rekla. »Boš kavo?« je še enkrat vprašala.

Prepisal sem še zadnjo željo, prepognil listek in ga dal v žep.

»Nekaj časa me ne bo,« sem rekel. »Boš skrbela za hišo? Lahko živiš tu.«

Pokimala je. Čik ji je kot žalosten črv visel na ustnici. Objel sem jo in se zapletel v njene prekajene lase.

»Če se mama kdaj oglasi, ji povej, da pridem nazaj,« sem rekel. Spet je samo pokimala. Šel sem pred hišo in postal, nato pa pogledal po ulici, gor in dol, gor in dol.

Zdaj Irena živi nasproti Joca. Gledala se bosta lahko, ne da bi se obiskovala. Hiša gleda hišo in si želi, da bi si lahko izpraskala oči. Iz Bredine hiše se ponoči vidi hišo starega Kulovca. Iz zadnjega nadstropja Borutove hiše bo lahko Suzana gledala proti gozdu in razmišljala, če je tokrat dokončno šel. Mojca in Gregor bosta čakala Vesno in kdo ve, s čim v resnici živi Gregor. Najbrž pa bodo vsi razmišljali, če so se odločili pravilno. Dokončno so postali del njihovih hiš, kajti nog ne potrebujejo več. Okna žarijo pozno v noč in v jutru se zagrnejo, razen takrat, ko je res potrebno kaj videti. Drugače pa je lažje ostati noter, v sobi, v sobah, hodnikih, jedilnicah, kuhinjah, kleteh, kopalnicah ter kabinetih in v glavi metati kovanec, ki pristane enkrat tako, drugič drugače.

Prav je, da sem se poročila z njim. Čudovite otroke imava.

Želim si, da ga ne bi nikoli spoznala.

Zdaj sem končno svobodna.

Le kaj dela zdaj, ko me ni?

Vesna je bila itak nesrečna.

Jaz sem nesrečna brez nje.

Če bi hiše imele roke, bi jih v tistih trenutkih stegovale ene proti drugim, da bi pokljali sklepi in se oči solzile, ampak hiše nimajo oči, imajo samo okna, ki jih zagrneš, in luči, ki jih ugasneš, in cesto, ki vodi mimo njih, in zdaj jaz hodim po njej, ker sem se, vsaj v tem trenutku, za nekaj odločil, ne pa tako kot hiše, ki se ne bodo nikoli odločile, ker nimajo ne rok ne nog ne misli ne srca, ampak so obsojene na nas, ki to imamo, pa nočemo uporabiti in mi smo obsojeni na njih, ker se da v hišah tako lepo skriti. V taki ulici, v taki deželi, v takih čudovitih časih, kot je naš – zakaj bi se sploh odločili, če je dan in po dnevu vedno noč in če se luč ugasne, ko mi tako želimo?

Še enkrat sem potipal, če imam vse, kar potrebujem. Denarnica in bančni račun, na katerem je denar od očetovega zavarovanja. Popravilo hiše sem že plačal, tako da ne bo problema.

Črn avto je počasi pripeljal proti meni in se ustavil. Na strehi je imel privezan pralni stroj. Bil mi je nenavadno znan. Zadnja šipa se je počasi odprla.

»Žužek,« je nekdo zamomljal.

Vame je z nasmeškom zijal mali Jani in mi pokazal jezik. Pokimal sem mami, ki je sedela na sovoznikovem sedežu in pokazal Janiju jezik nazaj.

»Se boste preselili v dedkovo hišo?« sem vprašal.

»Sebomosebomosebomo« je rekel Jani. Poleg njega je sedel še en fant njegove starosti, ki mi je pokazal sredinca, ko sem mu pokimal.

»Kdo je pa ta simpatični mladenič? Tvoj brat?« sem vprašal.

»TojejebiseMare,« je rekel Jani. »Mojprijatelj. Jutrimubompokazalgozd.«

Jani se je zresnil in mi zarotniško pomežiknil.

»Jutrijutri,« je tiho rekel.

Nasmehnil sem se in ga pobožal po glavi. Jani mi je še enkrat pokazal jezik, nato pa zaprl šipo in avto se je odpeljal.

***

Hodil sem po dolgi ulici, ki se je na koncu razcepila v našo. Avto z ljubljansko registracijo je počasi peljal do mene, tako zelo počasi, da sem vedel, da nekaj hoče. Ustavil sem se. Ustavil se je poleg mene in voznik je počasi odprl šipo. Radio je imel tako naglas in ozvočenje tako slabo, da se je vse treslo. Na sovoznikovem sedežu je imel šopek rož, tako ogromen, da ga je moral pripeti z varnostnim pasom. Nekaj časa sva se gledala. Bil je Irenine starosti, z zelo begajočim pogledom.

»Dober dan,« sem pozdravil.

Mislil sem, da ne bo nič odgovoril. Gledal me je, kot da ima vse v krču, telo in možgane. Naposled se je oddahnil, pihnil je zrak skozi nos, da je zažvižgalo in z ustnicami iztisnil smehljaj.

»Prvi si spregovoril, prvi,« je rekel. »Razumem.«

»Jaz pa ne,« sem rekel. »A koga iščete?«

»Sem jo že našel, našel,« je rekel in pokazal proti ulici.

»Koga pa?« sem vprašal.

»Golo žensko,« je rekel, nato pa se popravil: »Ireno, Ireno,« je rekel.

»Veste, kje je njena hiša?« sem vprašal.

Prikimal je.

»Pozvonite na tisti nasproti. Tam je več ni. Prav?«

Spet je prikimal in se mi nasmehnil, zaprl okno in odpeljal. Gledal sem za njim, kako je zavijal v ulico Ivana Modrasa.

Preden sem dokončno šel, sem še enkrat preveril.

Listek. Listek imam.

Pa sem šel.

Listki

Njen odhod ni bil najhujši. Najhuje je bilo to, da nanj nisem bil pripravljen. Nekega večera je preprosto ni bilo. Vzela je nujne stvari in albume s fotografijami. Ko sem jo klical, ni bila dosegljiva. Vprašal sem Bredo, ki je rekla, da ni videla ničesar. Verjel sem ji, ker ona drugače pove vse. Klical sem v službo. Rekli so, da je že pred časom dala odpoved. Policije nisem klical, ker sem kljub vsemu spoštoval njeno odločitev. Nisem pa vedel, kaj naj rečem sinu. Da sem izgubil mamo? Da je človek, ki je imel življenje zgrajeno do popolnosti, na koncu izgubil nekaj, kar mu je bilo najbližje?

Lepo nam je bilo. Vsaj mislil sem tako. Vse sem omogočil in vse sem naredil točno tako, kot je treba. Če so me premagale odvisnosti, sem jih krotil s tem, da sem šel v sobo in se spopadel z njimi, na bojišču, kot pravi gospod. Šele ko se je sin vrnil, sem mu pokazal to orodje. Morda bo pa kaj odnesel od njega. Morda jo je pa to motilo. Vedno je govorila, da ne more tako živeti. Da je vsak jutri z mano isti temu, kar je bilo včeraj.

»Ni res,« sem ji poskusil razložiti. »Točno vem, kaj bo jutri. Ne bo isto kot včeraj.«

Začela je jokati in vpiti name, da ne razumem. Odkar smo se preselili in je sin šel, je bilo še slabše. Jaz sem točno vedel, kaj hočem. Ona je bila tista, ki je vsak dan vedela vse manj.

»Pa saj si že nekaj stara,« sem ji rekel. »Kako ne veš? Saj je jasno, kam greva v življenju.«

»Ne razumeš,« je rekla.

Začela se me je izogibati. Če sem stopil v kak prostor, je ona iz njega odšla. Nisem razumel, kaj je lahko narobe, če je vse v redu.

»Si si življenje predstavljala drugače?« sem jo vprašal.

Odkimala je.

»Kaj pa potem?«

Ni mi znala razložiti.

In ko je odšla, ko je izginila, se je dan sinovega prihoda nezadržno bližal. Postopal sem po hiši in si v delovni sobi končno uredil vojsko do potankosti, tako, kot mi ni ona nikdar dovolila. Želel sem, da bi se igrala vojno z mano, pa sem se moral boriti sam s sabo. To borbo človek tudi največkrat izgubi.

V časopisu sem bral o tem, da je že vsa mlada generacija na internetu. In da na tej strani facebook … da tu je pa vsak gor. In sem si vzel nekaj časa, izbrskal edino njeno fotografijo, ki je ni vzela, ker sem jo imel spravljeno jaz, in jo nesel v fotografski studio, da so mi jo spravili na računalnik. Tako sem ustvaril njen profil. Če bi me sin kdaj kaj preveč vprašal, bi mu to pokazal. Za zdaj. Kajti enkrat mu bom povedal. Rekel mu bom:

»Sin, izgubil sem mamo kot človek izgubi ključe, pa čeprav sem imel življenje tako zelo dobro nastavljeno, da sem bil prepričan, da ne bo nikdar iztirilo.«

Listki so bili stvar, na katero sem bil zelo ponosen. To je nekaj, kar je bistveno. Pisal sem jih že v času, ko sem študiral. Lepil sem si jih po mali sobici in vedno vedel, kaj me čaka, kaj me teži, kaj je glavno, da postorim, česa se ne smem bati, kaj me veseli. Njej se je to zdelo zabavno, takrat, ko me je obiskovala in se smejala mojim štosom. Takrat, dolgo časa nazaj.

Vedno sem si napisal vse o ljudeh, ki sem jih spoznal. Poskusil sem izluščiti tisto, kar jih dela to, kar so. Zato sem vedel, da moram Bredi reči, da je mama pobegnila s tistim zidarjem. Na zidarja sem se spomnil, ker sem videl tisto njeno rdečo, smešno fasado. Računal sem na to, da bo Breda povedala mojemu sinu in s tem odprla vprašanje, a hkrati stvar olajšala. So stvari, na katere človek lahko računa, pa čeprav je to nož v hrbet. Le z neznanim nimaš kaj početi.

Zato sem sinu napisal življenje. Vedno je bil izgubljen, po mami, ki je mislila, da je jutri nekaj, kar šele pride.

»Jutri je vedno tu,« sem ji dopovedoval. »Če le veš, kaj boš z njim.«

Ta misel ji ni bila všeč. In sin je bil po njej. Ko je prišel domov, je imel pogled, ki sem ga tako dobro poznal. Segal je naprej, divjal je z njim in vedel sem, da se ne bo znal ustaviti. Ampak življenje je vendar tako preprosto. So samo bistvene stvari, ki jih moraš prehoditi, kot količki, ki jih prevozi smučar. Vse ostalo je odprto za interpretacijo. Najdeš si službo, najdeš si punco, se poročiš, imaš otroke, zgradiš hišo. Vmes je pa, kar je. No, lahko je tudi drugače, zakaj pa ne. Sinu sem ponudil le eno opcijo, ker sem vedel, da si drugačnih ne bo znal najti. Drugačne je težko najti.

Vse dokler ni prišla tista rdečelasa in predlagala zabavo za konec sveta. Hah, sem pomislil. Res dober štos. Kaj pa bo, če bo jutri konec sveta? Jaz, ki sem vedno vedel, kaj mi bo prinesel jutri, sem bil presenečen in sem se začel spraševati … Smešno, res. In videl sem, da se je sin tudi začel. Da razmišlja o tem, kaj bo. Kako bo. To je prav. Edino z razmišljanjem prideš do bistva. Nisem ga naravnost vprašal, ker to ne deluje pri takih ljudeh, kot je on. Nisem ga vprašal:

»Kaj bi storil, če bi bilo jutri konec sveta?«

Ker … kaj pa je sploh odgovor na to? Heh. Taki, kot sem jaz, točno vemo, kaj bomo jutri. Taki, kot so moj sin, nikoli ne vedo niti tega, kaj bodo v naslednji minuti. A ne jaz ne moj sin ne znava odgovoriti na vprašanje o koncu sveta. To vedno preseneti. Saj obstajajo stvari, ki bi jih rad. Nekaj, kar si morda želiš bolj kot vse, kar te je bilo vedno strah storiti. Ampak – če to izpolniš, če to resnično narediš … A ni potem res konec sveta tisti, ki sledi? Ta vprašanja so zame preveč. Zato pa imam listke. In svojo vojsko. Le s popolno kontrolo lahko življenje urediš tako, da teče po tvoje. In na koncu vseeno izgubiš svoje bistvo, kot ključe vrat, za katera do takrat sploh nisi vedel, kako zelo nujno potrebuješ tisto, kar je za njimi. Tega mu ne morem nikoli priznati. Če bi mu kdaj povedal, da ne vem, kje je mama, bi to pomenilo, da ne znam živeti. In če ne znam živeti jaz … Kako bo potem živel on?

Preden sem zaspal, sem pogledal Ireno in se ji nasmehnil. Saj je lepa ženska, ampak še vedno pogrešam tisto, ki sem jo pustil, da me preseneti, edina stvar, ki je nisem znal napisati. Zdaj ne bo ničesar več, kar bi me lahko iztirilo. Za vsak slučaj sem pred dnevi napisal na listke vse, kar se lahko sinu zgodi. Tako sem mu pustil na izbiro življenje, kakršnega hoče živeti. Ampak še vedno ga ima pred sabo. In jaz mu bom stal ob strani. Vso pot.

Lahko noč, Irena.

10

Preden sem šel na avtobusno postajo, sem šel na pokopališče in prižgal dve svečki. Eno za očeta, eno pa za Kulovca. Ob njegovem grobu se je pojavil nov nagrobnik, njegov sivi dvojček. Na njem je pisalo:

»Breda, Kulovčeva prijateljica.«

Vgraviran je bil tudi datum rojstva in prostor za datum smrti.

»Takole sem si naredila,« je rekla Breda, ki se je pojavila za mano. Lase si je še enkrat pobarvala in oblečena je bila v spran, a ličen rdeč kostim.

»Potem ste se odločili?« sem vprašal.

»O, ne,« je rekla. »Obe parceli imam kupljeni.«

»Kdaj se pa boste odločili?« sem vprašal.

Skrivnostno se mi je nasmehnila.

»Mogoče se mi pa ne bo treba,« je rekla. »Zdaj raje razmišljam o tem. Obema sem prinesla enak šopek, a veš to?«

»Lepo,« sem rekel.

Breda me je objela, nato pa sem odšel in jo pustil pod drevesi, rdečo piko, ki se je manjšala in manjšala, dokler ni bila velika kot plamenčki sveč, posejanih med grobovi.

***

Na avtobusno postajo sem prišel utrujen in prezebel.

»Do kod?« me je vprašala ženska za okencem.

»Ni važno,« sem zamomljal, tako kot v filmih, ko ni važno, ko se pelje in pelje po sončnem dnevu vse do zaključne špice.

»Potem vam bom dala najdražjo,« je rekla.

»Dajte tako, da bo pot čim daljša,« sem predlagal.

***

Vreme se je spreminjalo. Deževalo je takrat, ko sem čakal naslednji avtobus na postaji. Vsaj tako se mi je zdelo. V žepu sem imel listek z željami za konec sveta. Vsak kilometer, vsako bežeče drevo, postanki v nekih majhnih krajih, kjer so se vkrcale stare ženske z brki, pa kup zelo mladih, ki so nabijali glasbo na mobitelu, vsak postanek je bolj smrdelo, vreme je mešalo sivo s sivo in rezultat je bil precej siv, jaz pa sem bral tiste želje, bral sem jih in bral in vse bolj ugotavljal, da nimam z njimi kaj početi.

Vse trenutke bi preživel z družino.

Bil bi v postelji z Ivano.

Napil bi se in razbil celo mesto

Povedal bi mami, da je prasica

Pokosil bi pred hišo, da ne bi Jezus na neurejeno prišel

Vozil bi se z motorjem brez čelade s polno hitrostjo po avtocesti.

Rada bi bila pokopana skupaj z njim. S kom? Še ne vem.

Plesala bi po dežju (zakaj sem si sploh to prepisal?)

Strmel bi v nebo

Vsem bi povedal, da jih imam rad

Sabini bi rekel, da mi je žal

Ko so ljudje soočeni s tem, da kmalu ne bo več ničesar, začnejo reševati svet in lastno vest, pa čeprav že dan za tem ne bo nič več štelo. V tem pogledu je bil moj oče absolutni zmagovalec. Zavedal se je, da konec sveta pomeni le skrajšanje. Nekaj listkov, ki bodo ostali nenalepljeni. Vse ostalo je navadno sprenevedanje, ki daje človeku misliti, da je kaj več od hodeče in misleče negotovosti. Hotel sem odpreti okno in spustiti listek, da bi ga odpihnilo, kot odpihne listke v filmih, in potem sledi zaključna špica. Okna se ni dalo odpreti. Listek z željami sem strgal na koščke in jih spravil v žep.

***

Kjerkoli sem izstopil, se je ponavljalo. Nikamor si resnično nisem želel iti, nikjer si nisem želel ostati. Morda bi moral v tujino, sem pomislil. Pa nisem in sem se peljal dalje. Postaja za postajo in umazani bari s pijanci in mladino, ki pije kavo z mlekom, tisti pogumni pa pijejo pivo in ne vidijo zrcala, ki jim ga starci za sosednjo mizo držijo. Na postaji kakih trideset kilometrov iz Ljubljane sem mislil, da sem spoznal sopotnico in morebitno avanturo, pa je izstopila že čez pol ure in se izkazala za grozljivo dolgočasno sogovornico. Vozil sem se, dokler sem se lahko. Dolgo časa sem sedel na neki postaji, kjer sem moral prestopiti in takrat mi je zazvonil mobitel, na zaslonu se je izpisalo »Petja.«

»Halo?« sem se oglasil.

Na drugi strani pa niti glasu, samo plitko dihanje.

»Petja?« sem vprašal.

»Ja,« je rekla. In spet je bila tiho. V ta »ja« je skrila nekaj, kar sem dobro poznal iz časov najinega druženja. Notri je bil zaklenjen strah in negotovost, ves tisti gost in lepljiv trenutek, v katerega se tako rada ujame in tako težko izpleza.

»Kje si?« sem rekel.

»V Robidišču,« je odgovorila.

Kupil sem si karto za Robidišče in čakal sem na edini avtobus, ki vozi do tega mesta. Kar bi morala biti pustolovščina, ki odpira obzorja, se je izkazalo za nekaj, česar preprosto ne znam izkoristiti.

Ali pa nočem.

***

Izstopil sem, avtobus je odpeljal. Nekaj časa sem mižal in upal, da bo kaj posebnega, ko bom odprl oči. Pa ni bilo.

Robidišče je imelo lep most in eno samo avtobusno postajo, še tisto staro, rumeno, z luknjo čez steno in ravno strehico. Pod njo sta se pred dežjem skrivala Petja in Tilen. Prisedel sem, Petja me je pogledala in me objela, z vso silo se je prižela ob mene, kot da sem rešilni čoln, ona pa je skoraj utopljena. Nato je njen objem popustil in nekaj časa me je gledala, jaz sem gledal njo in počasi se je vanjo spet naselila tista negotovost, ko je ugotovila, da moja prisotnost v bistvu ne reši ničesar, da sem spustil sapo in sem samo še neuporabna guma, ki počasi tone. Samo trije smo namesto dveh.

»Tilen ne more dobiti nove službe,« je rekla in se nasmehnila. »A ni to lepo? Vsak najin naslednji korak je neznan. Popolnoma svobodna sva,« je rekla. »Odločila sva se, da greva od tukaj. Vse, kar imava, imava s sabo. Ni zanimivo, da smo na koncu tukaj? Tako slučajno, ampak tako zelo polno simbolizma … Vsi se iščemo,« je rekla z glasom, ki se je silil biti kar se da živahen in učen. Pokimal sem in jo pobožal po laseh.

Tilen je imel v rokah plakat, šeleshamer, na kakršne smo v osnovni šoli delali referate. Držal ga je ob sebi, kot da je ljubosumen nanj in mi samo pokimal. Pokimal sem mu nazaj.

Vas je bila ob cesti nekaj sto metrov dalje, da so bile hiše le raznobarvne pike, posute po dežni zavesi. Naravnost pred nami je bila ogromna, ravna površina, v katero so se zarezovale njive, nekatere rjave in dolgočasne, druge neobrite, s strnišči koruze.

»Zdaj bi lahko tekla,« je rekla Petja, »tekla skozi te njive, po dežju in vreščala v nebo od veselja.« Glas se ji je tresel. Bila je na robu joka. Tilen je sedel poleg nje, sključen kot stoletnik, in plitko dihal. Deževalo je še malo bolj vztrajno kot nekaj minut prej in bližajoči se večer je za roko privlekel mračno nebo, v katerega bi Petja tako rada vpila.

»Glej,« je spregovoril Tilen in pokazal gor.

»Kaj?« sem vprašal.

Spustil je roko in zavzdihnil.

»Mislil sem, da sem nekaj videl,« je rekel.

»Enkrat se mi je sanjalo, da sem letela,« je rekla Petja, strmela je naravnost predse, ustnica ji je poskakovala, z nepremičnimi, steklenimi očmi je rezala meglo, ki se je vztrajno nabirala.

Na cesti se je najprej narisala ena luč, ki se je počasi razdvojila in razdalja med njima se je počasi večala.

»Avtobus,« sem rekel.

»A gremo gor?« je vprašal Tilen.

»Lahko pa gremo v Robidišče in tam prespimo, a se zavedaš tega?« je rekla Petja, še vedno strmeč predse.

»Lahko gremo kamorkoli,« je ponovila misel. »Lahko smo karkoli.«

Avtobus je ustavil. Tema je že padla nanj in ni se videlo ne kdo ga vozi ne če se kdo vozi z njim. Stal je nekaj minut, nato pa je odpeljal.

»Lahko bi šla gor, pa nisem,« je rekla Petja.

»Si v redu?« jo je vprašal Tilen.

»Daj mir, Erik,« mu je zabrusila.

Tilen je odprl usta, nato pa utihnil in začel strmeti v isto smer kot ona in oči so se mu počasi steklenile. Zdaj je deževalo in videli nismo ničesar več. Vas je izginila v debelih kapljah, ki jih je megla omehčala in se skrila v temo, tako da razen šumenja razbitih kapelj ni bilo slišati ničesar, videti pa sploh ne.

»Pa ti? Si v redu?« me je vprašala Petja. Še preden sem ji lahko odgovoril, je pogledala stran, ker vprašanje sploh ni bilo namenjeno meni, bilo je samo nekaj, za kar je imela še moči, preden je zakopala obraz v dlani in zajokala, predirljiv zvok obupa, ki se je zarezal v nevihto. Tilen jo je hotel objeti čez ramo, pa ga je odrinila. Pogledal me je in skomignil. Skomignil sem nazaj.

»Nas ne bo nobeden jebal,« je rekel.

Nasmehnil sem se in pokimal. Iz žepa sem potegnil mobitel, ga obrnil proti sebi in se fotografiral. Pred očmi mi je nekaj časa plesal madež bliskavice kot radioaktivni metulj.

Petja je poleg sebe imela torbico. Odprl sem zadrgo enega izmed stranskih žepov in iz njega potegnil svinčnik. Iz žepa sem povlekel polno malih, strganih listkov, ki so včasih bili velik list želja. Razmišljal sem, kaj naj napišem. Petja se je pomirila in dovolila Tilnu, da jo je objel čez rame.

»Je to moj svinčnik?« je rekla.

»Ja,« sem rekel, »samo malo počakaj.«

Na listek sem napisal: »Vrni Petji svinčnik.«

Petji sem vrnil svinčnik, ki ga je vzela in spravila v torbico. Nasmehnil sem se ji. Nasmehnila se je nazaj. Listek sem spravil v žep in se počutil bolje.

Epilog

Ne počutiš se ne varnega ne prestrašenega. Vsak trenutek se ti zdi, da se ne boš mogel obdržati, da bo razklenil noge, da je vse tako krhko, da boš padel gotovi smrti nasproti. Potem zapiha veter, ki ga premakne po nebu kot ptičje pero in ti hočeš krikniti, a trenutek je že mimo in spet je vse mirno. Ulica Ivana Modrasa je že izginila in zdaj sem nad prvo vasjo, ki je ne poznam. Dolgo časa sem potreboval, da me je eden izmed njih vzel s sabo. V gozdu sem bil nekaj dni, skrival sem se pred policijo, ki me je iskala, pred ženinim tarnanjem, pred otroki, ki se ne zavedajo, ampak čutijo, da mi je za njih vseeno. Ko so me vsaj malo prenehali iskati, sem navezal stik. Težko je dobiti njihovo zaupanje. Iskal sem mrtve ptice in jih nosil na kup, da so se približali in so jih pojedli, ulovil sem jim tri mačke. Ko sem se jih lahko dotaknil in pobožal po črnih zadkih, sem bil njihov. Jasno jim je bilo, kaj hočem. Še nekaj dni je minilo in spal sem pri vhodu njihovega brloga, kjer je kdaj pa kdaj toplo zapihalo. Neke noči, tik pred jutrom, sem šel z njimi na travnik, široko zajedo sredi hoste, polno črnih, osmeronogih bitji. Prvi je spustil mrežo in se dvignil brez mene. Gledal sem, kako ga odnaša, sunkovito, počasi, sunkovito, vse višje, vse do nerazpoznavnosti. Naslednji je počakal, da sem se ga prijel. Bilo je težko, ampak vzletela sva.

In zdaj sem tukaj. Tako visoko, da sem za ostale le črna pika, nekaj, kar je tako lahko spregledati. Spet je zapihalo. Zdaj sva nad gozdom, ki mu ne vidim konca. Zaprem oči. Pustim, da je le ta trenutek tu. Trajal bo. Ali pa je že minil.

Nataša Kramberger: DOLGOMETRAŽNA VERIŽICA IN PAJKI NA HAJKI

Ta knjiga je nastajala pod delovnim naslovom Srčkano, kar sem prebrala v nekem časopisu z veliko fotografijo, ampak zdaj, v teh piarovskih časih, ekskluzivni viri itak niso važni, važne so ekskluzivne informacije in mastni naslovi, zatorej: nič-nič Srčkano, s čimer je Nejc Gazvoda pri svojem tretjem romanu in peti knjigi manj luštkan, a bolj izrecen, kolikor si pač lahko izrecen z naslovom V petek so sporočili, da bo v nedeljo konec sveta. Knjiga, ki je po mojem najbolj domišljena in spolirana od vseh Gazvodovih, nas potunka v zaprti interval med začetkom z diplomo in napovedanim koncem s katastrofo, vmes pa marširajo moderna ulica z novogradnjami in partizanskim imenom, črna dolenjska hosta, še bolj črni pajki in čudni čudni biseri.

Biseri, ja, kako pa naj človek drugače reče tipom, ki z vinskimi zamaški bombardirajo haribo medvedke, po temnih ulicah sprehajajo zobne ščetke in se ob romantičnih večerih gonijo s pajkovo senco. Knjiga se mi zato zdi kakor verižica, na katero so nanizani »Gazvodovi biseri« (to je zdaj že skoraj literarna kategorija), biseri zavoženega človeštva in njihove finte, njihove duhamoreče grinte, znucane kombineže, zakompleksane preže in množica slabih vesti. Roman je zrežiran in zapakiran na filmski način – kamera vstopa v hiše in niše –, ustvarjena dolgometražna verižica pa nam od časa do časa špijonsko zadrgne dušo in vrat.

Naporno je biti del sveta, o katerem niti razmišljati nočeš, kaj šele, da bi ga živel.

Naporno je mogoče res prava beseda po takšnem voajerskem romanju od čumnate do čumnate (hiše v knjigi so sicer prostorne in svetle, a duše v njih so čumnatno zakrknjene), svet, o katerem niti razmišljati nočemo, kaj šele, da bi ga živeli, plane na nas v devetih poglavjih, in mika me, da bi jim rekla kalvarija, še posebej, ker se na koncu celo zgodi svojevrstno vnebovzetje. Glavni pripovedovalec je sveži diplomiranec, pravilno edukirani član družbe, ki ne ve, kje mu je oče izgubil mamo; mladenič je obični zblojenec brez haska, kar omogoča, da je osrednji subjekt v romanu pravzaprav Ulica Ivana Modrasa s svojimi hišami, ki bi se dosti raje dotikale med sabo, kot pa se dotikajo njeni ljudje.

To dejstvo je pripravno za strukturni dodatek, da vsakemu poglavju sledi zgodba z lastnim naslovom in lastnim prvoosebnim pripovedovalcem. Domislica me spominja na filmski zoom, ki uperi objektiv naravnost med štiri stene teh naših »bisernih razvalin« ter bralcu izostri ključne »biserne momente«. Perspektive se menjavajo, kadri pretakajo, časi gredo iz sedanjosti v preteklost, nadstropja pa vedno bolj v klet. Kot da ta literarna kamera izvaja nekakšno psihoanalizo v zgodbah, ki se ponavadi začnejo, ko so bili biseri še majčkeni biserčki z majčkenimi glavicami in malo pametjo, končajo pa z umorom, pretepi v stilu MENENEBONOBENJEBAL / MEČMAMPIZDAVAMMATERINA ali pa vsaj z ločitvijo.

Končni seštevek je svet v malem oz. ulica, za katero bi bilo res najbolje, da ji spremenimo ime ali pa se vsaj spomnimo, zakaj že smo ji to ime nadeli. Ivan Skvarč – Modras je bil narodni heroj in borec, na tej cesti pa je malokdo general svojega bojišča.

»Ti si raven kot karton in globok kot pljunek.«

In kakšni so šele šanki! Pivo je bedno in iz čistega obupa zmešano z vsem živim, debate zvodenele ali kisle, v gostilnah pa salutirata dve sorti šaljivcev, pri čemer prva ne razume heca, druga ga pa mora, ker drugače letijo batine. Nejc Gazvoda je edini, ki ima v tem romanu smisel za humor, eh, recimo raje ironijo, še posebej, ko piše o štorastih odnosih med puncami in fanti (»Če hočeš kdaj seksat, kar pridi.«), od časa do časa se mu izmuznejo mali hecni vrinki, male groteskne primere, kar pa v splošni modrasasti atmosferi dobi prav obešenjaški učinek, hihihihih, ah, zdaj se boš smejala.

Gre za to, da je situacija opasna, humorja ni, ker ni »kontakta«, zdaj pa ti obesi dobrovoljni listek na hladilnik, če je to edina komunikacija, ki jo furaš s sinom. Zafurano, skratka, do Robidišča, najbolj zahodne slovenske vasi, in naprej. Tukaj pač ni nikakršne vere v prihodnost, najmlajši Gazvodov biserček, Jani Kulovec, metuljček cekinček cukerček pikijakob, je največji kriminalec, ki svojega dedka zabriše v jamo kot malo grbasto gosenico, tup, tup!!! naredi, dedka žužka več ni, puklasti deda se zlije s šumo, rogom in nedolžnimi dušami, ki javkajo s stotimi usti, stotimi luknjicami, in je v njih štrah, dosti štrahu.

Ravno zgodba Baukelj po mojem najbolj nazorno pokaže tezo romana, torej kakšna mineštra nastane, ko se v enem piskru znajdejo upor malih ljudi (pri čemer so mali ljudje pravzaprav otroci, ki jih imajo vsi zadosti, ker so nemir in tudi več nemirov in stalno čivkajo in tekajo), otroci, rojeni v odločitvi, ki ni od nikogar (ponavadi vsi tako rečejo, pa bom jaz tudi), ter staroselci, ki še vedno ne živijo tako, kot da je danes danes. Vedno je samo preteklost in prihodnost. Stari grehi, zaradi katerih se težje zaspi. In strah, kaj bo. Seveda potem nihče ne razume, kaj je lahko narobe, če je vse v redu, in vse, kar ostane, je teve daljinec, ki ustrežljivo menjava programe, zap-zap, novinarka pa reče: Tole bomo izrezali.

»Saj so socialne službe, a niso?«

»Res, lep štedilnik imamo.«

Pa saj si na koncu vsak najde svoje rešitve. Eni imajo listke ali moderne štedilnike, drugi zidanice v Gorjancih ali dvojne nagrobnike, spet tretji imajo party za konec sveta. Jasno je, da so v času, ko čisto nihče čisto zares v čisto nič ne verjame, te rešitve bolj usekane od Fritzla, ampak kaj, saj smo gledali filme, saj poznamo katastrofe, poznamo dileme, tukaj bi težko dodali še kaj pametnega.

Ta spremna beseda res ne želi secirati besedila od začetka do konca, niti ga umeščati v okvire po meri in beri, rada pa bi rekla, da je Nejc Gazvoda tokrat premislil svoj roman; odločil se je zanj in ga z vsemi finesami galantno speljal od prologa do epiloga, ga razmontiral in sestavil, poiskal vzroke, posledice in z njimi tudi opravil, prvič sploh se je naslonil na povsem specifično, a široko družbeno zaledje (kdor hoče, lahko med vrsticami najde metafore za skoraj vse razprave trenutnega slovenskega vsakdana), se poigral s strahovi pred drugačnostjo, s prstom pokazal na obsedenost s preteklostjo (te se je doslej skoraj bogaboječe izogibal), nekje vmes celo vehementno zapisal, da nam bo Baukelj pomagal povedati, kar je bilo zamolčano, v glavnem, nič več zblefirane generacije ipsilon v sterilnem medmrežju, pač pa, hm, malo več čisto prave krvi, malo več mesa, gozdov, vojaške časti, več snega, medgeneracijskih odnosov, malo več ulice in čisto malo facebooka.

Na kratko, ta roman se mi zdi pika na i dosedanji Gazvodovi ustvarjalnosti, vsi njegovi biseri pa so tukaj tako dodelani, da le stežka vidim, kam še bi jih lahko speljal v prihodnje.

»A se ni vaša sestra k pajkom preselila?«

Ker je ravno priložnost, še zapišem, da bi bil najbrž zdaj pravi trenutek, da tega dotičnega pisatelja z letnico rojstva 1985 nehamo oglaševati kot nekakšnega alfa sesalca nove generacije, ki razturi in odpira duri, Nejc Gazvoda je Nejc Gazvoda in pika, po petih knjigah je lahko sam svoj gospod, generacija osemdesetih pa naj ostane kilava besedna zveza, ki ne funkcionira niti kot trženjski larifari, kaj šele kot resna literarna oznaka. Ta stvar preprosto ne obstaja, pri avtorjih, rojenih po letu 1980, ne vidim nobenih resnih vsebinskih podobnosti, nobene resne poetične povezave, in roko na srce se tudi vsi spisi, napisani o tem fenomenu, končajo z ugotovitvijo, da smiselnih ugotovitev pravzaprav ni.

Kar obstaja, je potencialna energija (pri fiziki, kolikor se spomnim, smo imeli še kinetično in lastno in potencialna mi je bila od vseh najljubša), kar je pravzaprav nič, ampak bi lahko bilo ogromno že v naslednjem trenutku, je energija, ki jo ima telo zaradi lege v polju sil, in kadar se telo premakne v nasprotni smeri sile, ki deluje nanj, se potencialna energija še poveča. Stvar, ki me pri tej novi generaciji (pa so tukaj vmes tudi osebki, pardon, rojeni nekje v poznih poznih sedemdesetih, haha) čudi in navdušuje, je odpornost na »slovenske sile težnosti«, rada verjamem, da so novi avtorji med vsemi v tem malem ustvarjalnem prostoru bolj samozavestni, a manj prevzetni, bolj medsebojno iskreni, a manj ritolizni, dosti bolj trženi, a na srečo še bolj trženjsko brezbrižni.

Kadar torej prodajamo generacijo osemdesetih, prodajamo ta potencial, kar se le stežka obnese, potencialna energija namreč koristi zgolj vpletenim telesom, za druge pa je nič v celofanu, in kako sijajno bi bilo, ko bi ta »generacija« res na veke vekov delovala kot kolektiv, ne na vsebinski ravni, pač pa na ravni akcije in ustvarjalne spodbude, skratka, kot dobro naoljena mašina, ki ve, kaj bi rada in kam gre. V takšnem primeru res lahko razturi in podkuri, vsepovsod, kjerkoli, da ponovim, na veke vekov, hihihihih, ah, zdaj se boste smejali, a zakaj ne.

Za ta visokoleteči konec si sposodim najbolj izrazito metaforo v zadnji knjigi Nejca Gazvode, torej pajke, ki so lahko obenem vse črno, kar ima neka hosta, vse drugačno, kar ima neka ulica, a tudi vse nepredvidljivo, vse ljubeče, vse svobodno, divje in leteče. Pajki na hajki. Slej ko prej se bo tudi z naše ulice nekaj dvignilo v nebo … In dišalo bo kot vrtovi poleti.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Aleš Čar:

IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

Beletrina, 1997

Cena: 7,90 €

Glavna oseba Čarovega romanesknega prvenca je oče Faus, ki ga iz njegovega bolj ali manj mirnega duhovniškega življenja iztrga skrivnostna femme fatale Nasja, ki povzroča pri otopelih prebivalcih zaspanega mesteca v kotlini hkrati zanimanje in odpor. Avtor prikaže bogato galerijo mojstrsko in plastično izoblikovanih figur.

Goran Vojnović:

ČEFURJI RAUS!

Beletrina, 2008

Cena: 9,90 €

Vojnovićev roman v enciklopedični maniri ustvarja pejsaž urbanega okolja, kjer iz natlačenih stanovanj dehti sarma, ritem diktirajo narodnjaki. Mešanica nogometnih prenosov ter južnjaške govorice je del obvezne atmosfere. Najbolj razvpiti roman zadnjih let v Sloveniji.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

301. Virginia Woolf MED DEJANJI

302. Ilma Rakusa MORJE MODRO MOJE

303. Zorko Simčič POSLEDNJI DESETI BRATJE

304. Franz Kafka DNEVNIK 1915–1923, POPOTNI DNEVNIKI

305. Stendhal MEDENKA

306. Roberto Bolaño DIVJI DETEKTIVI

307. Gorazd Kocijančič PRIMOŽ TRUBAR ZAPUŠČA LJUBLJANO

308. Milan Kleč TROJKE

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-311.2(0.034.2)

821.163.6.09Gazvoda N.(0.034.2)

GAZVODA, Nejc

V petek so sporočili, da bo v nedeljo konec sveta [Elektronski

vir] / Nejc Gazvoda ; spremna beseda Nataša Kramberger. - El.

knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2012. - (Knjižna zbirka

Beletrina)

Način dostopa (URL): www.zalozba.org

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-441-1 (ePUB)

259817984

Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

spremna beseda Nataša Kramberger

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Jezikovni pregled

Katja Križnik

Korekture

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izhajanje knjižne zbirke Beletrina podpira Javna agencija za knjigo RS.

Ljubljana 2012