Marjan Tomšič

UROKI POLNE LUNE

Vsebina

Sikamora

Dvojčici

Grofica Estera D. L. Reya

Marija Mati Solza

Srce

Omara

Plošča z reliefi

Plastična kirurgija

Leticia in močvara

Vrata

Anima

Meditacije

Brezno

Puščava sredi srca

Popek

Ženska in smrt

Prerokbe

Kosec koso brusi

Govorica dreves

Ne vem, da vem …

Amon-Ra

Mrzli ogenj zvezd

Otročiči in jagenjčki

Fanfare

Neznanec

Onafro, duša, duša!

Tavtologija!

Ali vidiš ta zrnca?

Blitzkrieg

Barajana

Inferno

Ženska z repom

Pekel, vice, nebesa

Vodja Volodja

Šalom

Utoma bataj

Prijatelj

Mali princ

Požiralnik

Ladónja

Tonko Bilko in signor Bogo

Obisk

Preden se žetev začne

Amen Črni Kamen

Imaginacija

Zlati koleščki

Kosec koso brusi

Možic

Konjski rep

Veter večnosti

Čube in prah

Nochia

Ljubi, ljubljeni moj!

Chavronova lobanja

Razbito zrcalo

Skrivnost v antracitu

Zapíki in skarabej

Osebna koda

Koda

Je treba bit furbast

Mravlje

Obiskovalca

Praznina

Homo digitalis

Vrata milosti

Zapisnik v verzih

Obsidian

Brumbole

Zlatolasi las

Rahela

Peroj in knjiga Usode

Sršeni

Sence

Darilo

Skrivnosti modrasov

Črna krogla

Omega in Omerza

Luniki

Lutkar

Ribe, Ana in kosir

Nagala baja

Brini, njaliči, bori

Na lepi modri Donavi

Nihil bene

Zeitgeist

Globoko spodaj

Prikazni ob cesti

Borovničeva mama

Ključ

Znamenja

Prstanec

Lunice

Zlate črke

Teta Božena

Starec in jezero

Brezčasni Čas

Mil Nejko

Whisky Laphroaig

Videti v temi

Žaba na mravljišču

Vonj po plinu

Vrtavka na cilindru

Nadzornik sanj

Istrijanščica

Portret

Sikamora

Tisto se mu je spet približalo, skušalo je prodreti v njegovo notranjost, prihajalo je kot glasba Saturnovih prstanov, torej kot glasba Smrti.

In ta glasba je postajala vedno močnejša. Ni se bližala samo njemu, temveč mnogim upornim dušam. Svobodnjakom.

Pa zanihaš v uporu, zmaješ z glavo, vstaneš, da bi ubežal, okrog srca čutiš tesnobo, fizično stisko, strah te grabi in omamlja, strah, ki narašča s približevanjem tistega. Cefra te na koščke, ki frlijo v votlost praznine. Občutek negotovosti, golota izpostavljenosti, labilnost. Ono pa preti in se vsesava v dušo. Hočeš zakričati, planiti iz sobe in nekaj, pač karkoli storil. Vidni svet: sonce in oblaki, ljudje, ceste, hiše in strehe, šumi in vonji, okusi in otipi … vse to izginja v meglo grozljive odsotnosti in neprepoznavnosti, tujosti. Bežiš in iščeš zavetje, kakršnokoli.

Kraj, kjer Órfano začasno živi, se imenuje Molo. To barakarsko naselje mu izpija dušo. Stisnjeno je med pobočji, ždi v močvirni dolinici, hiše so hišice, v njih neznani ljudje, ki so blazno daleč, čeprav jih čuti, sliši, voha, skoraj otipava na drugi strani stene. Tujci so, bolj tuji od najpopolnejšega tujstva. Zaprti v celice svojih sob opravljajo pomembne in manj pomembne družbene naloge, živijo drug mimo drugega. So delčki velikanskega stroja, sami zase nepomembni, morda to, morda kaj drugega. Tudi on, Órfano, je del tega tujstva.

Molo, to bedno naselje izgubljenih duš, so zgradili tako, da so z železnimi bogomolkami izruvali vinograde in oljke, podrli fige, lovorova drevesa, češnje in hruške, izruvali slive, zasuli plodne vodnjake in zabetonirali čas, ko so ponoči v to dolino priletavale kresničke in z njimi vsa pravljična bitja: vile, vilini, škrati in palčki, vragi in vražički, krstníki in štrólige, pa tudi strašni órkoti …

Včeraj je tam v hribih, daleč od naselja Molo, s svojim starim fičkom prehitel pogreb. Nekdo se je bil obesil. Kakšna muka v duši, ko se je peljal mimo krste. Pogrebcev mnogo. Pravijo, da je pokojnik zjutraj prišel na avtobusno postajo, čakal tam z drugimi delavci, potem pa kar šel, se vrnil v svojo hišo, se povzpel na podstrešje, naredil zanko in se z vrvjo od senene kope razpotegnil od zemlje do neba …

Skrb kot črn vran na rami, za vratom. Skrb kot razjarjeno mravljišče sivih vešč velikank.

Treba se bo prilagajati, prilagoditi. Se bo pač moral sprijazniti s tem ali pa umreti. Da ga je strah smrti, ve. Strah ga je krste, mrzle zemlje, samote, neskončne oddaljenosti. Še najbolj pa razpadanja.

Morda pa bi lahko ubežal? Toda kam? In kako? Ali lahko ubeži samemu sebi in svinčeni masi, v kateri miglja njegova dušica; trepetlika kakor elektronska nagrobna lučka. Baterije vzdržijo eno leto. Ali res? Ne vem, morda le pol leta ali pa nekaj let, stoletij, tisočletij. Sodobna elektronika ne pozna meja.

Tisti večer je srečal pokojnika, tega moža, ki se je bil obesil za tram na podstrešju svoje hiše – srečal ga je pred oštarijo. Prihajal je od cerkve, tam od cimitérja. Prepoznal ga je, vedel je, da je on. Pozdravil ga je, rekel: »Dober večer, Jordan!« Nič mu ni odgovoril, kar šel je mimo njega. Stopal je počasi, premišljeno, pravzaprav odsotno. Pol metra nad tlemi, nad makadamom ceste; tam je bila njegova nevidna pot. Še enkrat ga je pozdravil in potem še enkrat, zelo glasno. Ni se ozrl, kar šel je mimo, nekam dol. Očitno sta bila vsak v svojem svetu.

Ve, kam je bil namenjen. Šel je domov, v hišo, kjer so jokali njegovi najbližji: žena Mirella, hčerka Taja in sin Eduardo. Do jutranjega svita je bil z njimi. Ni se jih mogel dotakniti, niso ga slišali, ko se jim je opravičeval, jih prosil odpuščanja. Bridko, prebridko je jokal nad samim sabo. Zapeljala ga je Sikamora, blodna ženska, ki tava ponoči naokoli in lovi izgubljene duše. Ujame le tisto, ki je obtežena z grudami zemlje ali kamenja. Le ta ji ne more pobegniti.

Preden se je vrnil v svoj novi dom, v krsto na vaškem pokopališču, sta z ženo gledala, česar ni bilo možno videti le z dvema očesoma. Ona je gledala s tretjim očesom, on pa z votlinama svoje lobanje:

Iz vlažne zemlje, prekrite z vejicami, so prilezli metulji, pisano raznobarvni, pa tudi druge žuželke in črvi. Rekla sta si: Pomlad je, zdaj bo vse, kar se je zbudilo, primezelo na dan.

Potem sta zagledala jogija iz njune zakonske postelje. V njegovem je bila zelo globoka luknja in ob tej luknji so bili še drugi rovi. Iz vseh teh mnogih rovov so lezli ogrci in metulji. Iz ženinega jogija sta prilezli dve veliki in dolgi bibi, kot kači, toda ne! Bili sta bolj podobni gosenicam. Hitro sta lezli nekam proč. Pomislil je, da bi ju bilo treba ubiti. Lezli sta druga ob drugi. Kot da bi bili dvojčici, spojeni z nevidnimi nitkami sviloprejke.

On je rekel: »Ko bi to prej vedel!« In ona, njegova žena, je zaihtela: »Še sanjalo se mi ni, na kakšnih jogijih sva se ljubila!« In je še dodala: »Zato so bila najina ljubljenja zmerom tako bolna, grenka in polna sivega prahu.«

»Morala bi ju vreči skozi okno in ju tam na vrtu sežgati.«

»Ja, da bi zgorela vsa ta golazen!«

»Sikamorina zalega!«

»Ampak zdaj je prepozno. Ti si v drugem svetu in jaz tja ne morem. Če bi mogla, bi ti dala piti iz dojke sladko mleko tolažbe in pozabe. Pa ne morem, ljubi moj, pa ne morem …«

Tisto noč je žena v stari enciklopediji iskala ime Sikamora. Te pošasti ni našla, bila pa je tam narisana in opisana Mora. O njej je pisalo: To je mladenka, ki ima v sebi zlega duha. Ponoči gre iz nje in se spremeni v različne pojavne oblike. Blodi naokoli in napada ljudi v snu. Navadno se spremeni v kokoš ali pa v netopirja. Ko se Mora poroči, postane čarovnica. Ima moč, s katero lahko odpre vsaka vrata. V sobo zleze tudi skozi ključavnico ali razpoko v zidu. Potem pripleše do postelje in muči speče s pohotnim šepetanjem. Nagovarja jih, naj naredijo kaj grdega. Možem prišepetava, naj se ljubijo s svojimi hčerkami, pa čeprav so te še otroci. Ženam pa, naj dajo med kuhanjem hrane v lonce mušnico ali kako strupeno zel. Recimo liste oleandra, kajti strup, ki je v teh listih, sčasoma vzame možem voljo do življenja; posuši njihova telesa in luč veselja v njih ugaša kakor stenj sveče, ki mineva.

Da, strup oleandra. Celo psi, ki se igrajo s palico te rastline, zbolijo in umrejo. Oleander je inkarnacija temne strani ženske duše.

Dvojčici

Na sredino križišča je nekdo zmetal borove veje na velik kup. Bil je visok dva metra in pol in širok pet metrov. To je bil kup zelenih vej, pripravljen za majski kres. In to sredi najbolj prometnega križišča! V tem kupu je zagledal sedem belih ptic. Ždele so med vejami kot v gnezdu in bile tako lepe, tako snežno bele, kristalno svetlikave, da se ni mogel upreti skušnjavi, pa je ustavil avto, odprl šipo in jih dolgo opazoval z nemirom, ki je bil kakor sanjsko hrepenenje. Tedaj mu je tih glasek rekel, naj izstopi in si eno od teh ptic prisvoji; to pomeni, naj jo vzame, položi v avto in odpelje s seboj. Ta glasek, ki ga je spominjal na cingljanje mašnih zvončkov, mu je sporočal, da si ena od teh belih ptic želi iti z njim, želi biti njegova. Pa tega ni mogel verjeti. Zdelo se mu je nemogoče, da bi si pravljično lepa in snežno bleščeča ptica v resnici želela z njim. In to sedaj, to jutro, ko je hitel v službo; v prav zoprno službo v vzgojnem domu, kjer je bil zadolžen za dvanajst mladih zapornic. Vse so bile še dijakinje, torej še niso dopolnile osemnajst let. Kako bi torej naj bilo resnično, da si ena od teh angelskih ptic želi iti z njim, še več: želi biti njegova. Ker je v to močno dvomil, ni verjel cingljanju v svoji duši, ni stopil iz avta, ni vprašal ptic, katera bi šla z njim. Tega ni storil. Nejevoljno je zaprl okno, pritisnil na plin, zaokrožil kup borovih vej in se še zadnjič prav žalostno ozrl. Takrat se mu je prividilo, da so te bele ptice v resnici angeli, ki se bodo na tem kupu sredi najbolj prometnega mestnega križišča dali sežgati na kresni večer. Žrtvovali se bodo za dejanja, ki so jih storili ljudje, ko so z železnimi bogomolkami uničili dolino pravljičnih bitij. Torej bodo te bele ptice zgorele v zubljih, da se Božja jeza ne bi kakor divji plaz kamenja in skal znesla nad skrunilci zelene doline.

V vzgojnem domu, kjer si je trenutno služil svoj vsakdanji kruh, ga je čakalo presenečenje. To noč se je namreč dvema dekletoma zgodilo nekaj nenavadnega: ena se je spremenila v nuno, v usmiljenko Klariso, druga pa v prostitutko. Mladenki sta se zrasli, z mesom in s kostmi sta se spojili v siamski dvojčici. Bilo je grozljivo videti, kako sta se glavi zlepili, pa ramena, boki in noge. Goli sta ležali na pogradu in, za čuda, nista jokali ali kako drugače izražali strahu ali celo groze nad nenavadnim stanjem njunih teles, ampak sta se hihitali, kot da si pripovedujeta kake prav smešne zgodbe. Ta, ki se je spremenila v usmiljenko z imenom Klarisa, in ona, ki se je spremenila v prostitutko z imenom Bety, obe sta bili očitno srečni v tem združenju, v tej nenavadni enosti.

Órfano, tako je bilo ime vzgojitelju, ju je nekaj časa nemo opazoval, nato pa je šel po ojstro nabrušeno sekirco in jima rekel: »Žal mi je, toda moram opraviti svojo dolžnost.« Pa ju je začel ločevati. Zelo previdno, natančno in počasi je bolj rezal kot sekal mišice in kite in žile. Čudno pri tej njegovi mesarski operaciji je bilo to, da ni nobena krvavela. Kot da bi mesar na tnalu sekal meso, iz katerega je že zdavnaj odtekla kri. Ko ju je ločeval, sta se Klarisa in Bety še vedno hihitali. Tokrat je bil njun smeh podoben tistemu, ki nastaja med dvema ženskama, ko se žgečkljata, recimo po podplatih ali po rebrih in pod pazduhama.

Ločevanje zraščenih deklet je trajalo kake pol ure in Órfano je bil od napornega dela, predvsem pa od velike zbranosti pri tej operaciji, popolnoma moker. Pot mu je tekel po hrbtu in mu kapljal z brade. Najbrž tudi zato, ker ju ni smel popolnoma ločiti. Med njunima telesoma je moral pustiti komaj opazno srebrno nitko. V resnici ni bila srebrna, ampak je to bila nit sviloprejke; tenka, svetlíkava, iskreča. Gorje, če bi jo v trenutku nepazljivosti z ojstro sekirco presekal. Gorje, tako hudó gorje, tako velikanska krivda bi to bila, da bi se zaradi nje porušilo mesto in bi se ruševine tega mesta pogreznile v brezno. To bi se zaprlo, zaraslo z grmovjem in nihče ne bi nikoli mogel niti zaslutiti, da je na tisti gmajni oziroma planoti kdajkoli stalo mesto polovičnih ljudi.

»Zadeva je končana!« je oznanil mladenkama in ostalim varovankam, ki so stale okoli njega in obeh deklet. Rane, povzročene od ojstre sekirce, so se čudežno hitro zapirale in se vidno celile, zraščale v zdravo, mladostno kožo. Ni minilo niti deset minut, pa na golih telesih Klarise in Bety (njuni pravi imeni sta bili Marjetka in Sonja) že ni bilo več videti nobenih sledov. Hkrati s celjenjem ran sta se telesi kar sami odevali v spodnje perilo in nato še v zgornja oblačila.

»Tako, zadeva je zdaj prav zares ad acta!« je rekel Órfano in ukazal, naj se mladenke razidejo po celicah. On pa je šel v kopalnico, skrbno je opral ojstro sekiro in še bolj temeljito je opral svoje roke. Celo večnost jih je milil in spiral in v nekem trenutku se mu je zazdelo, da je kakor Poncij Pilat, ki si umiva roke, da bi s tem simboličnim dejanjem spral krivdo s sebe.

Grofica Estera D. L. Reya

Ali se Órfano res ne spominja, kako in kje je spoznal plemkinjo iz 17. stoletja? Menda se je kar pojavila pred njim. Ali se ni to zgodilo na filmskem festivalu v Pulju? Zdaj se bledo spominja (ali pa se mu tako le dozdeva?), da je mladenka enostavno stopila s platna, no, pač iz tistega filma, ki ga je naredil režiser E. W. Tschul. Za ta film so vsi v areni vedeli, da pravzaprav ni film, ampak da gre za trodimenzionalno projekcijo resničnega preteklega dogajanja. Za magičen trik časovnega preskoka. Nemškemu režiserju je namreč uspelo nekaj fantastičnega, nekaj, kar ni uspelo pred njim še nikomur. Naredil je film-resnico, »film v živo«, projekcijo trodimenzionalnega dogajanja na španskem dvoru v letu gospodovem 1617. Zato pa se je tudi lahko zgodilo, da je mlada, torej ta lepa plemkinja stopila iz tega živega filma, prišla k Órfanu, ga prijela za roko in ga odvedla iz arene.

Brez besed sta potem hodila dobro uro in pozno ponoči prispela na plažo nekega v globok sen potopljenega šotorišča. Tu sta se sprva približevala zelo sramežljivo; bežen dotik rok, nog, bokov med hojo … potem pa se mu je bližala vedno bolj pogumno in kar zgodilo se je, da ga je začela poljubljati in on njo, pa sta se telesi zlepili in sta se ljubila, toda ne prav strastno, ne prav divje, ampak fino in umirjeno, premišljeno, pravzaprav: domišljeno. Kot da gre za znanstven eksperiment. Namreč v tem smislu: kako bi se ljubila moški iz sedanjosti (torej moški s telesom) in ženska iz preteklosti (brez telesa, prisotna le s svojo dušo). Pri tem je bilo zanimivo to, da pri njem kljub orgazmu ni prišlo do izliva semena! In še to: med ljubljenjem so ju obstopili ljudje, ki so prišli iz vseh smeri, celo iz morske, in so glasno izražali svoje nestrinjanje s tem, kar sta počela. Godrnjali so, a nihče ni naredil nič konkretnega.

Plemkinja Estera D. L. Reya je takoj po njunem skupnem in istočasnem, dokaj bledem koitusu izginila kot jutranja meglica, ki se nabere okoli rumenih in belih ivanjščic, Marijinih solzic, perunik, jesenčka, zakasnelih narcis, potonik in drugih travniških rož tam okoli črnotske cerkvice Marije Matere Snežne.

Obsedel je na plaži in razmišljal, kako je bilo to sploh možno. Namreč to, da se je ljubil z žensko, ki je umrla pred stoletji in je torej že davno razpadla. Zgrozil se je: Kot da bi se ljubil z zemljo in prahom. S prahom. Prah si in v prah se povrneš! Občutek je bil skrajno neprijeten. Za hip se mu je zazdelo, da tudi on nima več telesa. In da so tudi vsi drugi brez njega in si le domišljajo, da ga imajo. Da gre torej za neke vrste fikcijo, v bistvu za prevaro. Kajti v celotnem vesolju sploh nič ne obstaja in vesolja (planetov, sonc, meglenic, galaksij …) dejansko sploh ni.

Marija Mati Solza

Na ravnem Žabjem polju stoji en beli, beli grad. Tu je kot otrok preživljal svoje prve dneve, tedne, mesece, leta.

V sanjah so bile še ene sanje in v teh še ene. Te zadnje so ga vrnile v grad njegovega otroštva. Blodil je po velikem dvorišču, zataval v mračen podhod in se spuščal po kamnitih stopnicah v drugi del gradu, tja, ker sta stala dva stolpiča, dva stožčasta možica. Na tleh so bile razmetane starinske fotografije, umetniške slike, revije in velike, velikanske knjige, polne fantastičnih podob.

Toda, čudo vražje! Vse okoli njega pa gola ženska in moška telesa, nesramno razgaljena. Kakor mrgolijo modrasi, gadi, črnice, belice in druge kače v urah vročega in soparnega julijskega parjenja, tako se je tam vse ovijalo, slinilo, valjalo, vrivalo, se potilo in mrenilo in si jemalo dovoljene in prepovedane sadove. Debelušna mati je držala na kolenih svoje dekletce, ji razpirala nogi in kupcem ponujala njeno rožnato razpočnico. Ob njej je stala njena druga hčerka, najstnica, ki se je z levico sladostrastno otipavala in drgnila med nogama, palec desnice pa je cuzala, kot da je duda ali krpica, pomočena v omamno šmarnico.

Vseh vrst golazni se je plazilo tam naokoli in se po žabje mehurilo, sluzilo, kvakalo in žmokalo.

Preskakoval je te mastne cmoke, čeprav ga je močno vleklo v vse te divje in nore Valpurgine razuzdanosti. Najbolj ga je vznemirila mladenka, ki je stala ob stari lipi in sramežljivo dvigala dolgo svileno krilo ter mu kazala snežno bele starinske spodnjice. Tam, kjer je bil skrit njen cvet, ta velike in ta male, močno nabrekle sramne ustnice njene lulike, tam je skozi židano belino pronicala kri. Ni vedel, ali je ta kri menstrualna ali pa je to kri nasilnega razdevičenja. Je pa odmevala (kakor da stoji v prazni grajski dvorani) in se v njem ritmično ponavljala beseda: lulika. Lulika, lul-lulika, lullka, luuulica … pa se je ta ponavljajoča beseda počasi, povsem neopazno spremenila v neko drugo besedo, ki se je tudi ponavljala in variirala. Ta beseda pa je bila: ljulka, ljulllka, ljulika, ljulkica, ljul-kkka … Pri zadnji variaciji je trojni »kkk« zazvenel kot pok, kot ukaz, kot oster zasek.

Razburkana kri ga je vlekla na te kupe žmokanja in mrenjenja. Toda, resnično: sluzenje, cmokanje, žmokanje … in vsa tista valjajoča se telesa, vse to se je v nekaj sekundah spremenilo v smetišče. Zasmrdelo je po gnilobi in razpadajočih truplih. Tedaj je za belim stolpičem zagledal hišico, ki se je ni spominjal iz svojega otroštva. Tam, kjer je stala, je bil v njegovem spominu grajski vrt z velikim, betonskim okroglim bazenom. Voda v tem zbiralniku je bila poleti temno zelena, mrenasta, kalna, smrdljiva, in kot je slišal govoriti lepo vrtnarico Greto: Ravno ta prava za zalivanje rož in zelenjave.

Zdaj pa je prav tam, na kraju betonskega vodnega zbiralnika, stala hišica, mičkena, skromna, pravljično lepa. Nenadoma pa je v njej izbruhnil ogenj. Plameni so izpahnili okna in buhnili iz notranjosti s tako silo, da je pri priči ožgalo bele lilije in modro vijolične perunike. Pomislil je na mladenko, ki je bila v času njegovega otroštva vrtnarica in je ljubeče skrbela za vrtnice in vse druge grajske rože. »Zdaj bo pa Greta, Gretica žalostna, prežalostna,« je odmislil kar tako, brez sočustvovanja. »Bo pač žalostna,« se je zahahljal in stekel mimo hišice, ki so jo plameni požirali od znotraj in že oblizovali od zunaj.

Čudno, ni se spomnil, da je bila ta kajžica nekoč njegova, njihova. V njej se je rodil mami Solzi. Tako so jo klicali, resnično. Marija Mati Solza. Imela je steklene oči, v katere ni bilo možno gledati. Enostavno ni bilo možno videti, kaj se v Mariji Solzi, Órfanovi mami, dogaja. Iz steklenih oči je namreč sijala tako močna luč, da je jemala vid. Zaslepila je vse in vsakogar.

»Čudno,« je razmišljal med tekom, »čudno, čudno. Bila je slepa, a je vseeno vse videla in vse vedela. Gledala je drugače kot mi, navadni ljudje. Gledala je s svetlobo, ki je sijala iz njene notranjosti skozi tiste njene slepe, steklene oči. S to svetlobo je tipala okoli sebe in svetloba se je vračala vanjo in je v njej ustvarjala slike tega, kar je bila otipala. Če pa je bilo tako, in resnično je bilo tako, potem ni bila slepa, tudi sirota ni bila. Bila je pač drugačna od vseh drugih ljudi v vasi in v gradu, v tistem gradu na ravnem Žabjem polju.«

Srce

Sredi tega polja so rasle visoke smreke. Bile so kakor otok, vse naokoli pa namesto morja – njive. Na sredini tega otoka je stal obelisk. Nagrobnik. V grobu sredi visokih smrek, na tem osamljenem otoku, je bilo pokopano srce grofa, ki so mu v Gradcu odsekali glavo. Preden so izvršili smrtno obsodbo, je smel grof, obtožen veleizdaje presvetlega cesarja, pisno izraziti svojo zadnjo željo. Na pergament je zapisal, naj mu izrežejo srce in ga pokopljejo sredi Žabjega polja. Okoli in okoli groba pa naj zasadijo smreke. Da bodo zrasle in njegovemu nesrečnemu srcu v vetrovnih nočeh in dnevih šumele uspavanko.

Na obelisku je pisalo v ostri gotici:

Iz roda v rod gre izdajstva pot;

iz roda v rod se pne ljubezni lok.

Ob nagrobniku je Órfano nekega dne, ko je bil še mulc in se je neskončno rad potepal po daljavah in širjavah, zagledal suhega možica s kozjo bradico. Stal je pred veliko marmorno skledo, nad katero so bile nameščene sesalne šobe. Vsakič, ko je kozji škrat z belo paličico udaril po skledi, se je iz nje dvignil belkast dim in šobe so ga takoj posrkale. Več kot je bilo te bele meglice, hitreje in močneje so jo šobe vsrkavale.

Órfano je gledal to čudo z odprtimi usti. Možic ga je ošvrknil z lisičjim pogledom, se zahehljal in ga vprašal:

»Ali te zanima, kaj delam?«

Deček je prikimal.

»Veš, kadar ni vetra, šobe posrkajo ves plin. Kadar pa piha, ga nekaj tudi uide in se potem plazi po tem širnem polju. To ni ravno dobro za smaragdne hroščke, ki priletijo sem prav iz Egipta. Koristi pa tem prekletim progastim hroščem, veš, tem koloradarjem iz prihodnosti. To pomeni, da jih zdaj še ni tu, a se bodo nekega dne pojavili v velikanskem številu in naredili nepopisno škodo. Saj se trudim, a kaj dosti ne morem pomagati.«

Órfano je vprašal:

»Od kod pa prihaja ta meglica? Skleda se izprazni, pa se spet kar tako napolni.«

Možic mu ni odgovoril na vprašanje, ampak je nadaljeval prejšnje razmišljanje. Rekel je, da so mu obljubili močnejše sesalnike, že davno da so mu to obljubili, a doslej jih še ni dobil. Zato tudi ni odgovoren za uhajanje dragocenega plina. »So pa na poti,« je momljal v svojo bradico. »Prihajajo z daljnega Siriusa. Vsak hip morajo prispeti.«

Potem se Órfano ni več zmenil za tega čudaka, ampak je spet, kot že tolikokrat prej, z velikim zanimanjem opazoval živali, ki jih je nekdo vklesal v obelisk. Na severni strani je bil medved, na južni kača, na zahodni kuščar, na vzhodni pa skarabej. Reliefne podobe so bile zares mojstrsko delo, kajti delovale so tako živo, kot da bodo vsak hip skočile oziroma se splazile z visokega stebra.

To noč se je dečku prav čudno sanjalo. Vedel je, da sanja; bil je na nenavaden način buden, a hkrati ves v teh sanjah. In dano mu je bilo vedeti, da ni star deset let, ampak da se nahaja v prihodnosti in je star štirideset let in sedem mesecev. Hodil je po bleščeče belem pesku, ki je škripal pod njegovimi čevlji. Škripal, kot da je zamrznjen sneg. Oziral se je, da bi ugotovil, kje hodi, na katerem kraju se sploh nahaja. Dolgo tega ni mogel ugotoviti in se je čutil precej izgubljenega, celo strah, ki ga sicer ni poznal, se je priplazil od nekod. Ko je že kazalo, da bo zlezel vanj, je končno zagledal obrise neke stavbe. Počasi se je luščila iz nevidnosti in se spreminjala v kapelico na njihovem pokopališču. No, kakor da bi bila tista kapelica. Skoraj takšna. Od nje so jo ločili vitki beli stebri, ki so stali pred vhodom. Podpirali so s starimi rimskimi korci pokrito preddverje.

»Pa ja,« si je v teh sanjah rekel deček, »saj to kapelico sem zgradil jaz. Nekoč, davno!«

Potem se je ozrl na belo steno. Tam je bila vgrajena sončna ura. Toda, zanimivo, časa ni kazalo sonce, ampak polna luna, ki je sijala na pročelje. In potem se je vse premešalo: sončna ura se je bliskovito menjavala z lunino in čas se je vrtel naprej in nazaj. Naprej in nazaj. To ga je zmedlo in zaželel si je, da bi se te moraste sanje končale; hotel je izstopiti. Preden se je zares zbudil, pa se je zgodilo tole: ura na steni kapelice se je začela spreminjati v saharski pesek in se sesuvati s pročelja. Pesek je drobno mrlel in se v tankem curku sipal dol na veliko škrlo. Tam je hitro nastajala peščena piramida. Ko se je pesek nehal sipati, pa so se vsa peščena zrnca spremenila v zlata in piramida je zažarela. Tisti hip se je izza nje pojavilo velikansko vzhajajoče sonce. To je bil bog Amon Ra.

Omara

Potem je prišla noč in zgodila se je omara. Omara je, kot vemo, neke vrste zaboj, ki omejuje večjo ali manjšo praznino. Vsekakor je praznina v primeru »omara« omejena s stranicami, vanjo pa lahko pogledaš ali vstopiš, če odpreš vrata.

Večkrat se mu je sanjalo, da je stal pred veliko, zelo visoko omaro in ga je bilo na smrt strah odpreti vrata te omare in pogledati, kaj se skriva v njej. Tako grozno in panično ga je bilo strah, da se je vselej prebudil in potem se dolgo ni mogel pomiriti. Nekaj je bilo v omari, nekaj, česar ni mogel videti in ne otipati, tudi zavohati ne. Vendar je bilo tam in mu kdo ve s čim grozilo.

Neke noči se je spet pojavil pred strašljivo omaro. Vendar to ni bila tista velika, grajsko razkošna, baročno okrancljana omara, ampak je bila čisto navadna omara, malo večja od njega in bila je široka kak dober meter. Tokrat se ni bal praznine. Videl je bil namreč, kaj so obesili v to omaro in kaj je zlezlo vanjo. Praznina tako ni bila več praznina v absolutnem smislu, saj se je z nečim napolnila oziroma dopolnila. V omari je bilo precej ženskih oblek in v njej sta se skrivali dve kači: ena velika in zelo strupena in še ena druga, manjša, brez strupnikov, torej le malo nevarna. Zato je odločno odprl vrata te omare in s hitrostjo munga jezno in drzno zgrabil strupeno kačo s palcem in kazalcem za vrat. Prijem je bil tako močan, da se kačja glava ni mogla premakniti, se je pa zato njeno telo v hipu zasvedralo okoli njegove roke, vse do ramena. Ona druga kača, nestrupena, je siknila: »Odščipni ji glavo!« In res, tako je tudi storil. Kot da bi bila njegov palec in kazalec jeklena, pač nekakšne klešče na vzvod; škrtnilo je in ta nevarni kači je odletela glava. Preden pa se je ločila od telesa, se je spretno zasukala in mu zasadili strupnika v blazino palca. Zaskelelo je, zapeklo, toda vedel je, da mu ta strup ne bo škodil, ker je z leti postal nanj imun. Hecno, a ne. Le kako more človek postati imun na strup indijske kobre?

Prišumeli so ljudje v oblekah iz prve polovice sedemnajstega stoletja in ga občudujoče gledali. Zanje je bil junak; le meščanu, za katerega so mu pozneje povedali, da je mestni pisar, se to ni zdelo nič takega.

Odščipnjena glava je na tleh še vedno odpirala gobec in iz strupnikov ji je kapljala smrt. Ostali del njenega telesa se je odvil z roke in compnil k odščipnjeni glavi. Tu se je začel nenavadno spreminjati. Iz sekunde v sekundo je bilo telo ubite kače bolj in bolj podobno mački z dolgimi, zelo poudarjenimi zadnjimi nogami. Bile so tako velike, da so že spominjale na zajčje. Glava strupene kače pa je izparela. Vsi so lepo videli, kako se je spremenila v meglico, ta pa se je počasi in po kačje odplazila nazaj v omaro. Neka dvorna dama, ki je nosila klobuk, okinčan s pavovim perjem, se je zvonko zasmejala in rekla prav na glas:

»Mačka ima sedem življenj, kače pa sploh ni možno ubiti. Lahko jo pribiješ na križ, lahko jo sesekljaš ali pa sežgeš – vselej se bo spremenila v Hudega duha in ta se bo že na kak način spet utelesil in živel v kačji hrbtenici novo življenje. Ja, tako pač je z nami, ženskami.«

Tega, kar je ta dama rekla prav nazadnje, ni razumel. Vprašal jo je: »Kaj to pomeni: … z nami, ženskami?« Pričakujoč odgovor se je obrnil k ljudem, a so izginili brez sledu.

Plošča z reliefi

Zagledal jih je na peščenem hribu, kjer so nekaj gradili. Zdaj to niso bili več meščani iz 17. stoletja, ampak fizični delavci iz sedanjosti: kopači, zidarji, klesarji, mizarji, izdelovalci nakita … Nekaj ga je močno povleklo k njim. Prišel je do velikega kupa izkopane zemlje in kamenja in začel strastno brskati po njem. Presenečen in zelo vznemirjen je v tem kupu odkrival ostanke sumerske civilizacije. Našel je rumene, slonovini podobne koščke stola, mize, počivalnega ležišča … Izbrskal je tudi marmorne kose in koščke. Od vznemirjenja se je kar tresel, kajti v teh okruških je prepoznaval stebre, arkade, kipe, vaze, mizice, oltarne kamnite lilije in še marsikaj drugega iz nekega svojega davnega, pozabljenega življenja.

Kopal je dalje in kmalu povlekel iz kupa marmorno črno ploščo. Ni bila cela, manjkala je dobra polovica. Zajelo ga je hudo vznemirjenje, kajti ta plošča, no, ta ostanek plošče mu je predstavljal pravo bogastvo, silen zaklad. Na plošči so bili še vedno lepo vidni reliefi; bile so tam drobne figurice, ki so prikazovale vsakdanja opravila Sumercev v mestu Ur. Rokodelci vseh vrst so tam klesali, svedrali, oblikovali lončene posode, kovali železo, vlivali zlato v mičkene kalupe, tkali in izdelovali vrvi … Kmetje pa so sejali, želi, okopavali, gonili živino k reki, vejali žito … Sužnji so kopali vodovodne jarke, gradili zapornice, kopali rudo, vlekli ogromne kamnite kocke. Svečenik na eni od teh plošč je povzdigoval kelih, iz katerega se je kadila meglica. Ob njem je na oltarni mizi ležal predmet, ki je sijal kot sonce.

Velikansko, nepojmljivo bogastvo se je skrivalo v najdeni plošči. In vedel je, čutil z vsem svojim bistvom, da se mu je to zgodilo po milosti Božji. Kajti, čudno, in to je bilo dejstvo: s to ploščo je lahko spet vzpostavil stik z bitji, ki so prišla na Zemljo iz daljnih ozvezdij. Nekoč je z njimi nekaj delal, nekaj gradil, nekaj sestavljal, nekaj dopolnjeval … in ko so odšla, se je z njimi pogovarjal tako, kot da bi bila še vedno prisotna na Zemlji in bi stala ob njem. Za te pogovore ni potreboval ničesar. Le zamižati je bilo treba in narediti premik v zavesti, pa jih je že zagledal in potem jim je govoril o tem, kaj se dogaja v mestu po njihovem odhodu in bitja so mu razlagala, kaj mora storiti, da se žito v silosih ne bo pokvarilo. Nujno je bilo namreč ohraniti te zaloge žita za čas, ko se bodo vrnila na Zemljo. To se bo zgodilo, ko njega že davno ne bo več v takratnem telesu. Njihova vrnitev pa se, tako so mu povedala, vsekakor ne bo zgodila, preden ne najde te plošče. Ko pa jo bo našel in prepoznal kot delo svojih rok (v tistih davnih časih je bil namreč po vsej deželi najbolj znan kamnosek in umetnik – kipar!), naj ve, da so njihove vesoljske ladje že na poti. In prav v tej plošči je bilo skrito stikalo, ki ga mora le obrniti, pa bo spet povezan z njimi.

Odločil se je, da bo to storil jutri, kajti dan, ko je odkril ploščo, ni bil primeren za tovrstne stike. Zato je odnesel ploščo k reki in jo tam skrbno umil. Potem jo je naslonil na skalo, da bi se posušila. Vrnil se je k reki, ki je tekla mimo rumenih peščin. Pokleknil je, sklonil glavo do tal in tiho molil:

»Gospod, zahvaljujem se ti za darove, ki mi jih daješ. Glej, manjši sem od zrna peska v tej puščavi in bolj nepomemben od včerajšnje sapice, a ti si se vseeno odločil, da se boš pogovarjal z mano in da boš na mojih ramenih zgradil stolp, višji od najvišje gore in višji od najvišjih oblakov. Kako bi ti torej ne izražal ljubezni. Glej, ljubi, ljubljeni! Če bi se ti zahvaljeval neprenehoma, sleherno milijardinko sekunde, se ti ne bi mogel zahvaliti za milost, ki mi jo poklanjaš.«

Tako se je zahvaljeval, reka pa je tekla proti jugu in ga nosila s sabo, resnično ga je nosila, čeprav je klečal na njenem bregu. Kako je bilo to mogoče, o tem ni upal razmišljati.

Plastična kirurgija

Reka ga je odložila pred kvadratasto, čisto belo stavbo, ki ni imela nobenih oken; le vhod z avtomatskimi, steklenimi, razpirajočimi se vrati. Napisal sem bil, da ga je tu odložila reka. Ni povsem jasno, ali je to res storila tista velika, hitro tekoča reka ali pa ga je pred kocko postavil breg te reke. Sicer pa to ni pomembno.

Stopil je proti vratom, ta so se razprla, in že je stal v polkrožni avli, kjer je pred rdečimi vrati čakalo kak ducat ljudi. Na vratih je bil Eskulapov simbol: palica, okoli katere se ovija kača. Pripis je povedal, kaj se dogaja za vrati: Plastična kirurgija.

»Torej čakajo na kirurga,« je odmislil Órfano in ni mu bilo jasno, zakaj se je med temi pacienti znašel tudi on. Že je hotel oditi, ko je njegovo pozornost pritegnilo nekaj zares nenavadnega. Vsi čakajoči so imeli kako posebno znamenje oziroma kak fantastičen izrastek. Enemu so se lasje spremenili v nazaj štrleči falus. Dolg je bil tri decimetre, njegov obseg pa je bil gotovo najmanj dvajset centimetrov. Penis je bil v erekciji. Ob tem pacientu sta stala dva moška srednjih let. Tudi njima so se lasje preoblikovali v nekaj mesenega, le da to ni bil falus, temveč za moško roko debela kita, ki ju je povezovala od zadaj. Spojena sta bila torej s tem dolgim, zelo pregibnim delom, s to kito, neke vrste žilo, podobno tankemu vratu. Stala sta tako, da sta si kazala hrbta. Sicer pa sta imela normalni glavi in normalna vratova.

Tam sta bila še deček in deklica, stara približno deset let. Spajala ju je kačasta in zelo žilava kita; svoj izvor je pri obeh imela v sončnem pletežu. Dolga je bila kak meter. To jima je omogočalo, da sta lahko stala drug ob drugem. Držala sta se za roki in jokala brez glasu. Solze so jima kar tekle po okamnelih licih. Preden pa so dosegle marmorna tla, so kar izginile. Niso se spremenile v paro, v dim ali kaj podobnega. Nič takega. Kar ni jih bilo več. Kot da bi padale v nevidno posodo.

In takrat je zagledal še tri moške, ki so stali za opisano skupinico. Vsi so imeli enak izrastek: lasje so se jim obrnili naprej, kakor da bi jih močna burja česala vse v isto smer. Spredaj, na čelu, pa so se postopno spreminjali v srebrnkaste, izjemno vitke prste. Iz konic nekaterih prstov so pršele električne iskre, iz konic drugih pa so sikale dolge, silno tanke nitke.

Ko je to videl, ga je obsedel strah. Začel se je otipavati, da bi ugotovil, ali ima tudi on kako deviacijo. In, resnično, odkril jo je; mišica desne roke, tista, ki se nahaja med komolcem in ramenom, se je napihnila v balonasto tvorbo in bila velika za dve nogometni žogi. Grozno preplašen jo je otipaval, takrat pa se je k njegovemu ušesu nagnil eden od mož s falusom na čelu in mu prijazno zašepetal na uho: »To bo najbrž četrti ali pa celo peti mesec, a ne? Vidim, da boste rodili kar močnega fanta. Ja, izredno zdrav in žilav je tale vaš otročiček. Čestitam!«

Drugi moški s falusnim čelom se je zahihital in rekel: »Ja, neverjetno, kako silna je človekova ustvarjalna Moč! Vidite, tudi moški lahko spočne, donosi in rodi. In to iz katerekoli svoje mišice. Če bi tale balonček nastal na vaši nogi, bi se pa rodila deklica, a ne. Nadkolenske so temnolase, podkolenske pa svetlolase. Saj sem vam rekel, a ne! Čudežna moč naše ustvarjalne biti!«

Strah v njem se je podeseteril. Zajecljal je: »Ampak zakaj čakamo pred vrati, kjer piše plastična kirurgija?!«

Vsi v čakalnici so se obrnili k njemu in nastala je mučna tišina. Trajala je neznansko dolgo. Molk je prekinil glas iz ozadja. Čisto tiho je pojasnjeval: »To so, na žalost, pač deviacije. Kakorkoli jih gledamo, preučujemo, jim iščemo vzporednice … so vendarle nedovoljeni plodovi človekove hiperaktivne ustvarjalnosti. Zato jih morajo kirurgi odstraniti in s pomočjo sodobne medicinske znanosti in tehnologije vzpostaviti normalno stanje stvari. Saj razumete, a ne?«

Panično je iskal vrata, da bi ušel tem norcem. Toda izhoda ni bilo nikjer. V aseptičnem prostoru so obstajala le vrata, ki so vodila v operacijsko dvorano. S stropa je zasijala kovinsko modrikasta, izredno hladna svetloba. V tej svetlobi je potem vse kar izginilo, tudi on se je spremenil v nič. Enostavno ni več obstajal.

Leticia in močvara

Iz niča, iz tega ne-obstajanja, se je prebudil v davno preteklost. Takratno življenje se je vrtelo z bliskovito naglico vse od rojstva do smrti. Vrtelo se je s takšno blazno hitrostjo, da mu je ostalo v spominu le to, da je bil v rimski vojski vojaški poveljnik in pozneje bogataš, lastnik velikega dvorca ob morju. Veselo se je tam pilo, jedlo, ljubilo in še na druge načine uživalo.

Bliskovito potekanje takratnega življenja, ta praspomin se je končal nekega avgustovskega dne, ko je po obilnem kosilu legel v murvino senco in zaspal. V tistih rimskih sanjah je podoživel trenutek iz otroštva, ki se bo šele zgodil v neki daljni prihodnosti. Dva tisoč let pozneje! V spominu je oživel en sam dan življenja, ki ga bo šele živel in ga je hkrati že odživel:

Neopisljivo lep sončen dan. Je deček, star tri leta in pol. Spomin je večdimenzionalen. To pomeni, da se tistega sončnega dne iz prihodnosti in hkrati preteklosti v resnici ne spominja, ampak ta sončni dan spet živi v vsej njegovi polnosti. Vse je stvarno, zdaj in tu! Barve, vonji, otipi, podobe … Veliko je modrine, svetloba v nalivih lije z neba, sreča je ocean, on v njem delfin. Harmonija, ki jo čuti, se stopnjuje v nirvano.

Iz tega nebeškega dne, ko se je dvatisočletna preteklost spojila s prihodnostjo in se je ta spet povezala s preteklostjo, je bil surovo vržen v minulost sedanjega zdaj in tu življenja. Bil je torej čas, ki je še vedno potekal. To, kar je potem moral podoživeti, je bilo banalno, vsakdanje, izredno zoprno.

Prišel je do masivnih vežnih vrat. Na zidu so bili gumbi zvoncev, mnogo jih je bilo. Pozvonil je, toda ne pri M. M.-ju, temveč pri imenu R. Prišel pa je M. M. in rekel, naj ga počaka, ker mora na stranišče.

Sédel je na kavč. Tam so bili tudi mnogi drugi. Bilo mu je zelo nerodno v njihovi druščini, čeprav ga nihče ni imel za mar. Potem se je scena spremenila. Okoli mize so sedeli možje, med njimi tudi M. M. Imeli so popolnoma bele obraze in igrali so poker. Tudi služkinja, ki je prinesla kavo, je imela bel obraz. Dano mu je bilo vedeti, da so ti ljudje brez čustev in predsodkov, da so oblastniki, ki imajo v svojih rokah Moč. Vojaško, politično in gospodarsko. Nazadnje je le vprašal M.-ja, kako kaže z njegovo službo. M. je rekel, da ne bo nič, ker bo to delo opravljal kar on sam, saj ima fakultetno izobrazbo in strokovni izpit. Bil je zelo presenečen. Rekel je: »Ampak G. mi je obljubil, da bom jaz dobil to delo!« Na to je M. odvrnil: »Ni mogoče!«

Vstal je in začel govoriti kot kak politični prekucuh. Med drugim je rekel tudi to: »Vaš sistem bo razpadel, ker je po svojem bistvu nehuman, je poln krivic, laži in neumnosti. Sposobnost, torej strokovnost državljanov sodite po njihovi partijski predanosti, vdanosti, slepi pokorščini. Razkrojili se boste kot mrtvo truplo. Vse, kar se vam danes zdi nepremagljivo, se bo sesulo v eni sami noči! Iz mogočnih oblastnikov se boste spremenili v zaničevane, prezir vzbujajoče kreature. Tako klavrno bedni boste, da ne bo možno do vas čutiti nobenega sočutja in usmiljenja!«

Nihče se ni zavzel zanj, razen nekega možica, ki je plašno menil, da ima morda ta človek, ta sanjalec vendarle prav. On pa jim je govoril, da je podobno delo, za katerega zdaj prosi, že opravljal pri mednarodnem speleološkem kongresu, da ima potrebno znanje, izkušnje. Nič ni pomagalo. Beli obrazi so ga ignorirali, sploh ga niso poslušali. Pomislil je na žalostno vrnitev v K. Takrat je silno zasovražil bele obraze in sklenil, da se bo boril proti njim do zadnjega dne in diha. Odšel je poln besa in želje po maščevanju.

Odhitel je k prijatelju F. S.-ju. Nad njima se je pojavilo letalo, krožilo je, izvajalo razne vragolije in se nazadnje spustilo na rumen travnik, kjer se je spremenilo v trimetrsko glasbilo, podobno trobenti. Zaslišala sta glas, ki je sporočal: »To glasbilo se imenuje Metatron.« Vedela sta, kaj pomeni tisto letalo in kaj njegova transformacija: pristala so bitja z drugega planeta. Trobenta se je obrnila proti njima in puhnila vanju nekakšen dim, meglico. Ko sta jo vdihnila, sta začela dojemati svet na božji način. Plesala sta po travniku in bila srečna, ker sta se čutila v kamnu, v travnih bilkah, v listu, v pticah, v krošnjah in koreninah dreves, v potoku, v reki, v dežju, v soncu, v srni, medvedu, volku, v hrupu in molku … Povsod sta bila, bila sta del vsega. Doživljanje tega izrednega stanja je bilo globoko, fantastično in je trajalo brez nehanja.

In potem je bil vojak. Desetar je ukazal: Na levo! Prikorakali so v klet, kjer je bila velika in zelo težka železna kletka. Tam so bili tudi vojaki diktatorja in zasužnjevalca Hituja. Komandant je ukazal, naj prinesejo iz kleti železno kletko. Štirje vojaki so jo komaj dvignili. Nekdo se je ponorčeval: »Bomo videli, če jo bo ON res dvignil nad glavo.« Zbral je vso svojo moč, jo zgrabil, si jo dal na glavo in lahkotno odkorakal. Kot da bi bila kletka iz papirja in ne iz debelega železja. Čutil je neznansko moč in bil ponosen, da to zmore. Vsi so se mu čudili in mu seveda tudi zavidali.

Noseč železno kletko je začutil vzporedno dimenzijo bivanja in dojel, da je strupena in zelo nevarna. Dano mu je bilo vedeti, da je tej dimenziji, v kateri je on trenutno živel (in nosil železno kletko na glavi, kot da je kurje peresce …) diametralno nasprotna, da je neke vrste antimaterija. Že en miligram tistega sveta bi deloval na ta svet kot tisoč atomskih eksplozij.

In tako se je zaradi prejšnjega uvida znašel onstran; to pomeni v posmrtnem življenju, na drugem planetu, pri drugih bitjih. Rekli so mu, da se njihovemu načinu bivanja reče Leticia. Naročil je nekomu, ki je stal ob njem in ki ga je dobro poznal, naj to sporoči prijateljem, ker se on ne bo mogel več vrniti. Prestopil je mejo med življenjem in smrtjo in vrnitev ni več možna! Leticia se je v njegovem budnem spominu spremenila v Levitacijo, v Lelito, Lolito, Lilito in Leonido; v mladenko, ki je virtuozno igrala Griegovo Drugo suito, opus 55: Ugrabitev, Arabski ples in Solvejgina pesem.

Med njenim igranjem mu je maestro Wolfgang Amadeus Mozart razlagal: »Najvišja inteligenca obstaja izven Orfanorije, v zraku. To je Božja inteligenca. Višja (ali tudi nižja) kot je temperatura, hitreje in bolj natančno potekajo miselne operacije. Makrointeligenca biva v prostoru, nekako visi v njem. Človekov razum je v primerjavi z opisanim le mikroskopsko majčken delček te nepojmljive ogromnosti. Glede najvišje oziroma najnižje temperature: obe omogočata Božjo inteligenco, toda ona pri visoki temperaturi je diametralno nasprotna tej v najnižji. Razumeš, o čem ti govorim? Nekako tako kot plus in minus.«

Kimal je, a v resnici ni imel pojma, o čem mu govori maestro. Izgubljal se je v močvirni pokrajini, polni blata, ilovice in »mrtvih straž«. Zrak je bil prenasičen s tropsko vlago, pot je curljal z njegovega golega telesa. Na otočku sredi bujnega zelenja je zagledal deklico, ki ga je vabila k sebi. Zabredel je v smrdeče blato in se skobacal k njej. Rekla mu je: »Saj vem, da si pacek, ampak jaz sem večja packa od tebe. Tu živim že stoletja in, glej, ta močvara tu naokoli je polna takih, kot si ti. Pogreznili so se na dno. Čez pet tisoč dvesto let jih bodo potegnili ven in se čudili, ker jim bo koren lečen še vedno stal. Ti pa, le kaj čakaš? Ali ne vidiš in ne čutiš, da sem voljna, pripravljena, da sem po tebi oča-ded pohotno hrepeneča …«

Pokleknil je k njenemu debeluškastemu telesu, dvignil ji je krilce in ji potegnil rožnate hlačke dol. Prikazala se je njena razpočnica. Velika, mesnata, še neobraščena. Nenavadna orhideja! Zunanji listi so bili odebeljeni in rozasti, med njimi pa se je rdečilo in nabrekalo ter mehurilo nekaj, kar ga je spominjalo na žabji mren. Sredica je žlobudrala, se kačasto premikala in razpirala, postajala je vedno bolj podobna sesalni šobi ogromnega lignja.

»Imaš ključ?« ga je iznenada vprašala.

Čisto je pozabil nanj. Visel mu je okoli vratu. To je bil velik ključ od starih hišnih vrat. Starinski.

»In kaj naj naredim z njim?« je vprašal.

»Pa saj te veš!« se je zahihitala in razkrečila noge. Takoj je vedel, kaj mora storiti. Grobo je porinil ključ v njeno vagino in ga obrnil. Zastokala je, glasno jecnila.

»Še enkrat obrni, je dvakrat zaklenjeno,« je rekla in ustnici sta se ji spačili v jok.

In potem se je zgodilo. Z bliskovito naglico ga je vsrkalo v sluzavo mesnatost nenasitne vagine in že je bil na dnu močvare, v strašni temi je goltal blato in se dušil ter padal v agonijo. Tako je tam umrl in zgodilo se bo, kot je napovedalo dekletce: iz globin nenasitnega močvirja ga bodo potegnili čez pet tisoč dvesto let. Za tisti čas in tiste ljudi bo to velikansko presenečenje, kajti njegovo telo bo skoraj povsem ohranjeno in njegov penis bo še vedno v polni erekciji. Prav takšen bo, kot bodo penisi mnogih drugih Nesrečnikov.

Vrata

Še vedno je na glavi nosil železno kletko in užival v obvladovanju njene teže. Nenadoma pa, in to takrat, ko je bil na višku svoje virtuoznosti, se je železna kletka, težka nekaj ton, spremenila v stekleno in že je bil ujet med šestimi presojnimi stenami. Toda, čudno, ni bil sam. Z njim je bil še nekdo, ki ga je poznal od nekod, iz nekega davno minulega časa. Ni mu vedel imena, ni vedel, od kod prihaja in kam je namenjen in kaj mu sploh pomeni. Ni vedel, ali sta prijatelja, brata, dvojnika ali kaj drugega. Bil je enostavno tam, ujet v stekleno kletko skupaj z njim. In ta tujec (ali pa morda njegov dvojnik?) mu je predlagal z glasom, ki je odražal vseenost, nekakšno naveličanost: »Zakaj pa ne bi razbila teh prekletih steklenih sten? Saj to vendar lahko storiva. Kdo nama lahko prepreči, da jih ne raztreščiva?« Strinjal se je, pa sta začela tolči po steklenih stenah s pestmi, butala sta vanje z glavo, se zaletavala s celim telesom, udarjala z okovanimi čevlji – toda stene se niso razbile, le čudno so odzvanjale. Kakor da bi bile zvonovi ali celo bronaste krogle.

Obsedela sta na tleh in zadihano lovila sapo. Potem sta skušala dognati, kaj je za temi stenami. Pritiskala sta obraza na steklo in buljila v svinčeno sivino. Za stenami je bila le ta sivina; sivo siva, sivo modrikasta. Kakor kakšna nepredirna megla. Nobene pokrajine ni bilo, nobenega drevesa, niti trave ne. Le obupna sivina, skozi katero pogled ni mogel prodreti.

Tedaj pa se je v njem porodila ideja, kako bi lahko razbila stene in ušla. Rekel je: »Vrata!« Oni drugi se je zdrznil: »Kakšna vrata?« In, resnično, tam so bila vrata. V eni od steklenih sten so bila masivna vrata iz trde hrastovine. Že prej so bila tam, le da jih, čudno, nista imela za mar. Zdaj pa je rekel on, kakor da je pogruntal nekaj zares genialnega: »Snemiva ta vrata in z njimi bova lahko razbila steklene stene!« Oni drugi je zamomljal: »No ja, lahko poskusiva.« Pa sta snela vrata in se z njimi zaletavala v stene, kakor da so vrata oblegovalni oven.

In uspelo jima je. Ena od sten se je z zvokom, ki ga je spominjal na lomljenje ledu, raztreščila. Hotel je, da bi vsako stranico razbila do kraja, lepo natančno in sistematično. Oni drugi, ta njegov sozapornik, pa je trdil, da je dovolj, če steklena stena samo poči. Govoril je: »Če se v njej prikaže razpoka, je že dovolj. Saj je sploh ni treba povsem raztreščiti. Zakaj bi morala biti tako zelo vestna in ne bi smela pustiti v steni niti koščka stekla?«

Njuno prerekanje se je končalo z razdejanjem. Ko so bile vse stene razbite, tudi spodnja in stropna, sta zbežala v veliko sivino. Kar tekla sta po nevidni poti in se, kakor da bi predrla opno, znašla v pusti kraški pokrajini. Bežala sta med velikimi kupi kamenja, se prebijala skozi trnje in hitela mimo krvavo rdečih grmov ruja. Za njima so drveli vojaki v sivih uniformah in kričali, naj se ustavita, sicer bodo streljali. Ker sta še vedno bežala, so ju obsuli s svinčenkami. Kakor razjarjene ose so jima sikale okoli glav in teles. »Vodnjak!« je zakričal oni drugi. Pred njima se je pojavila kraška šterna. Pognala sta se na kamnit rob. Preden sta skočila v globino, mu je oni drugi hitro zašepetal v uho: »V spodnjem svetu, kjer sva zdaj, obstaja še en spodnji svet. Skočila bova vanj in ušla onim tepcem!«

In potem sta padala. Svetloba dneva je hitro zamirala in kmalu sta padala v popolni temi. Padala, padala neskončno dolgo.

Anima

Potem je naredilo »klik«, tema je izginila, izginil je tudi njegov sozapornik oziroma zdaj ubežnik, on pa se je znašel v pisarni lokalnega dopisništva osrednjega časopisa Lorella. Sedel je za teleprinterjem in tipkal vest o pojavu mikroskopsko majhnih hroščkov, ki so se v obliki megličastih cunj že tri dni prav po polžje spuščali iz vesolja na Zemljo. Sredi tipkanja vesti je za sabo, na svoji desni strani, začutil prisotnost nečesa ogromnega, močnega in raztezajočega. Nehal je tipkati in skušal prepoznati to čudežno prisotnost »nečesa«. Napolnjevalo je prostor, bilo je presojno, bilo je kakor nevidni plin in se je vedno bolj širilo. Še bolj se je zbral, da bi identificiral to, kar je vstopilo in se začelo raztezati. Zaprl je oči in še malo, pa bi mu uspelo razvozlati uganko; dojeti, razumeti, kaj je to, kar je vstopilo in se začelo razlivati. Takrat pa se je za njegovim hrbtom oglasila Darja. Vprašala ga je, kje bi dobila podatke o tekočih kristalih.

Darja je bila študentka in je na dopisništvu delala kot praktikantka. Bila je izjemna ženska, ena od tistih, ki jih v celem življenju, trajajočem recimo osemdeset let, srečaš le enkrat. To so bitja, ki prav razkošno izžarevajo vodno svetlobo. Ta pa je sinonim za ženskost, ki je morje, v katerem se koplje sonce. Sonce podnevi, polna luna ponoči.

Istega dne popoldne so snemali orfanorski film z naslovom Spodaj. Bili so na gozdni jasi. V. in njegovo dekle sta se pripravljala, da odigrata prizor posilstva. Takrat je začutil, nekako v sebi zagledal, da se je pojavilo na njegovem domu, na stezici, ki vodi do vhoda v hišo, »nekaj«, kar je zelo nevarno, kar ogroža njegove bližnje, njegovo družino in da je tisto lahko prišlo tja samo zato, ker je pristal na snemanje posilstva; ker ga je kot avtor scenarija in hkrati kot režiser vključil v ta film.

Kljub opozorilu, ki ga je sprejela njegova duša in ga posredovala zavesti, se je tisto posilstvo na gozdni jasi odigralo. Bilo je takole: Mladenka J. se je pojavila na jasi in se preplašeno obračala okoli sebe, begala je sem in tja. Iskala je pravo pot, smer, kajti izgubila se je v gozdu. Tedaj se je pred njo pojavil zaraščeni V., jo surovo napadel, strgal z nje, ki je skušala ubežati nasilniku, bluzo, krilo in črne hlačke. Nedrčka ni nosila. Preden se je to zgodilo, pa sta se divje in zagrizeno borila na resasti travi; se valjala, grizla in kričala. Potem jo je on ukleščil in surovo prodrl vanjo. Resnično se je to zgodilo, kajti igra je razvnela oba in sta pač šla do konca, čeprav scenarij tega ni predvideval.

Zvečer mu je žena povedala, da je ob tistem času, ko so oni snemali posilstvo (čas sta določila s pogovorom), njihova velika psica nenadoma planila in začela besno lajati proti vhodu na vrt. Tam pa ni bilo nikogar, tudi nobene živali ni bilo ne v vrtu in ne pred njim, na makadamski cesti. Le praznina, v kateri pa je ona, njegova žena, tako se ji je zazdelo, za drobec sekunde zagledala senco, podobno sivemu plašču, ki vihra v divjem vetru.

Tisti dan si je zapisal v dnevnik tole vprašanje: »Posilstvo, nasilje. Ali je nenaravna smrt kake osebe posilstvo nečesa nad človekom, njegovim telesom in duhom?«

Meditacije

Skozi usta ljudi lahko govorijo drugi ljudje ali sile, ki hočejo kaj doseči. Rečeš nekaj, kar se ti ne zdi bistveno, za drugega človeka pa ima lahko usoden pomen in usodne posledice, ker je bilo izrečeno v zanj usodnem križišču časa in prostora … in je našlo odmev v njegovem osebnem vesolju.

Slika mora biti živa in samosvoja; le kot takšna lahko biva sama po sebi. Slika se spreminja, kot se spreminja vse živo. Odvisno, iz katerega zornega kota jo gledaš.

Kozmična razsežnost v slikah? Ne vem, če gre za kozmičnost. Gre za prostor, ki ga skušamo v sliki realizirati, tudi preseči. Prostor in čas, oboje je relativno. Zato se ti včasih zazdi, ko gledaš sliko, da je prostor omejen, takoj nato pa pregraja izgine in prostor je neskončen, kar pomeni, da prostora ni. Svet se odpira, širi, nikjer se ne začne in ne konča. To je večnost, pojem večnosti.

Ta beseda: večnost! »Likovno prikazati večnost, to bi najbrž rad dosegel,« je govoril slikar J. S. »Lahko gledaš na platno in bolj ko strmiš vanj, bolj se širijo okviri. Nazadnje izginejo. Notri si. Ko si notri, razumeš marsikaj, česar se z besedami ne da povedati. Misli odpovedo, ker so misli samo besede, besed pa je omejeno število. Resnica pa ima neskončno pojavnih oblik, neskončno dogajanj, bivanj, plasti, projekcij, eksistenc in vsega tega …«

Misel? Kako nastane misel? Če gledam to tvojo sliko, se mi zdi, da ponazarja rojstvo ideje. Najprej je bil NIČ. Ampak tudi nič ni samo nič. Nič je nekaj, kar je izven sedanje sposobnosti našega dojemanja in pojmovanja. Torej NIČ. Potem nastane nekaj, kar je svetloba. Ali je svetloba začetek, embrio ideje? In potem nastaja Ideja. Raste. Če bi videli, česar se ne da videti, bi bilo vse skupaj podobno svetlobnim nitim, nekakšnim silnicam. Ko ideja dozori, je žareča, silno svetla točka. Izžareva energijo in v človekovih možganih nastajajo prve, zelo blede besede. Besede se združujejo, povezujejo v logično zaporedje, in tako nastane misel. Je to misel? Misel, ki je ustvarjalna? Misel, ki se hoče opredmetiti? Arhitekti, ki delajo načrte, logika, ki pomeni red; red, ki pomeni disciplino. Nastaja struktura, ki ima točno določene črte, ploskve, prostorske razsežnosti. Barve so očarljiva magična svetloba te strukture. In misel gradi. Vedno više in vedno bolj dovršeno. Približuje se popolnosti, absolutumu. Porajanje Božjega? Torej tega, kar je skladno, harmonično, končno. Čista Lepota? Struktura v prostoru, ki je večnost? V večnosti, ki je kozmos? V praznem, ki je nič. Struktura, ki biva. Do kod? In kaj bi se zgodilo, če bi vzel črno kredo in silovito prečrtal strukturo?

To seveda ni resnica, resnica o umetnosti, kajti resnica ima neskončno obrazov in jo je nemogoče ujeti, si jo prilastiti in jo razkazovati drugim. Resnica je eden od najbolj izmuzljivih pojavov na tem svetu. Je kakor jegulja, ki jo je možno ujeti le na en način. Magični prijem, ki jeguljo uklešči, poznajo ribiči. Pa še to le tisti, ki lovijo brez mreže. Ki lovijo jegulje.

Ali je že kdo razvozlal skrivnost mreže? S kvadratki prepletena ploskev, ki lahko poljudno spreminja svojo obliko in s tem razsežnost, plitvino ali globino. Lahko se tudi zvije v rolo in prostor se strne. Lahko pa v raztegnjeni mreži nastanejo luknje, skozi katere uhaja prostor in z njim tudi čas. Eni mojstri tkejo mreže, drugi mojstri z njimi lovijo Svobodo mnogih bitij. Mrežo sestavljajo kvadratki, mreža izvzame ali omeji delček brezprostorja. Vanj se ujamejo ribe, rakci, tudi človek, srce, duša. Iz večnosti in brezmejnosti, ujeta v mrežo, duša sestopi v lažno večnost in lažno brezmejnost. Vse do osvoboditve iz mreže se tega ne zaveda. Živi v iluziji brezprostorja in brezčasja. V slepilu, v prevari in samoprevari. Vidiš, kako usodna zna biti katerakoli mreža!

Brezno

Pod velikim, prastarim hrastom v Dolini milosti je doživel preboj v četrto dimenzijo. Zgodilo se je takole: Iskal je izgubljenega nadangela Gabriela. Rekli so mu, da je stal še leta 1633 pred vhodom v cerkev Marije Snežne. Po napadu Turkov pa je izginil. Domnevali so, da so ga divjaki razbili in ležijo kosi kamnitega kipa na ostankih obzidja ali pa, da so ga odnesli v dolino in vrgli v eno od kraških jam. Prosili so Órfana, naj ga poišče. Rekli so mu: »Ti imaš dar iskanja in najdenja. Prepričani smo, da ti bo uspelo.«

Že nekaj dni je blodil okoli cerkvice in iskal izginulega nadangela. Ni ga našel v kupih kamenja, med ostanki obrambnega obzidja. Tudi v nobeni od jam, ki jih je bil preiskal, ga ni bilo. Utrujen je sredi junijske pripeke sédel pod prastari hrast, se naslonil na njegovo deblo, zaprl oči in zaspal. Preden se je zbudil, še v polsnu, pa se je znašel na dnu globokega brezna. Visoko zgoraj, najmanj sto metrov nad njim, se je svetlikalo nebo. Ni vedel, kako je padel v brezno ali kako je vanj zašel. Povsem jasno pa mu je bilo, da mora priti ven, kajti nadangela Gabriela mora najti, najti za vsako ceno. K sreči je bilo brezno ozko, tako da se je lahko vzpenjal na plezalni način, ki ga uporabljajo jamarji, ko se prebijajo iz kaminov. S hrbtom se je oprl na en del stene, z nogami na nasprotni del, z rokama si je pomagal pri vzponu. Šlo je počasi, mukoma. Ozrl se je k svetlobi daleč nad sabo in takrat je v njem vzplamtelo neznosno hrepenenje po luči. Potem se je nekaj premaknilo v njem in začutil je, kako se kar dviga, ne da bi se trudil, ne da bi plezal. Kot da se je spremenil v balon, napolnjen s helijem. Drsel je gor, gor, vedno boj gor. Hkrati z dviganjem njegovega telesa se je večala svetloba, ki je označevala konec brezna. Opazil je, da svetloba, kateri se je bližal, ni navadna svetloba. Bila je azurno modra in srebrno bleščeča in imela je tak sijaj, kakršnega v življenju še ni videl. Bila je živa, spominjala ga je na ionsko mrlenje v starih elektronkah. Vsekakor je bila ta svetloba drugačna od vseh znanih svetlob. Bila je otipljiva, tekoča kot voda in takšna, kakršne ni možno videti z očmi.

Še malo, pa je že zdrsnil iz vodnjaka in se znašel v svetu neprestano se spreminjajoče svetlobne pokrajine. Valovila je in se čudežno spreminjala. Bilo je neopisno lepo in nekaj mu je reklo, da je zdaj na Poljanah večnosti.

Daleč pred njim je na enem od hitro spreminjajočih se svetlobnih valov stal angel, ki je bil narejen iz prav takšne, valujoče svetlobe. Brezmejno hrepeneč se je pognal proti njemu, pa ga je tisto svetlobno bitje ustavilo z gromkim glasom: »Órfano, ni še prišel tvoj čas. Vrni se na Zemljo!«

Ko je to rekel, je začel padati v vodnjak. Padal je in padal, padal … in potem se je prebudil pod starim hrastom. Omotičen se je spominjal doživetega in hrepenenje po svetu, ki ga je spoznal, v katerem je še malo prej bival, je bilo neznosno. Tako zelo razžarjeno, da se je zvil v položaj fetusa in bridko zajokal.

Ni smel ostati v svetu žive svetlobe, ukazana mu je bila vrnitev v svet materije in telesa. Zdaj je seveda tudi vedel, da nadangela Gabriela ni možno najti v dolini, ki obkroža cerkvico Marije Snežne in da ga ni možno najti nikjer na tem svetu. Torej ga nihče ni razbil na koščke, ki bi se naj skrivali med ostanki keltskega obzidja, in ga tudi nihče ni vrgel v nobeno brezno. On je tam, izven časa in prostora. Morda je pred stoletji res stal, spremenjen v kip, pred tisto samotno cerkvico. Morda je odšel, ker so se ljudje spremenili ali pa, ker je nekdo naredil kaj zelo grdega in svetloba, iz katere je bil stkan, ni več mogla obstajati na tem mestu. Morda. Lahko pa je bil vzrok njegovega izginotja nekaj, česar ne moremo razumeti, ker smo pač še otroci, naivni in neuki.

Puščava sredi srca

Naslednjega dne ga je obiskal neznan moški, ki je pripeljal s sabo do pasu hromo starko. Starka je sedela na tleh in če je hotel kam stopiti, je moral preko njenih hromih nog. To je bilo čudno. Kamorkoli se je obrnil, povsod so ga ovirale njene hrome noge. Kot da bi se bliskoma premaknile tja, kamor je želel stopiti. To se je dogajalo v nekem skoraj neprepoznavnem kraju; kot da bi bilo doma, tukaj, v Orfaniji in hkrati še nekje drugje. Moški ga je v obupni stiski prosil, če bi nekam zapeljal njega in starko. Rekel je: »Nekam.« Ni hotel povedati, kam. Na vsa prigovarjanja, naj vendar pove, kam ju naj zapelje, je molčal.

Tedaj se je pojavila v zraku čudna rastlina; bila je breztežna, plula je sem in tja. Skoncentriral se je nanjo in ji nastavil obe dlani. Mehko je pristala na njih. V globoki zbranosti se je sklonil in jo pobožno poljubil. V ustih je začutil konca obeh drobcenih stebelc. Potem je to rastlino vzel v roke njegov sin. V njegovih rokah je izginila, spremenila se je v bakren vrč. V ta vrč je tekla voda, na njem pa so bili vzorci: kvadratki in v njih številka 11.

V nenadni jezi, ki je izbruhnila kot gejzir, je Órfanov sin zagnal vrč na tla. Skotalil se je v kot. Takrat se je v Órfanu pojavila strašna prerokba: »Kdor ga bo prijel, bo umrl.« Prijela ga je njegova hčerka Marta.

Ko se je to končalo, se je spet pojavil moški in njegova hroma starka. Končno je mož povedal, kam bi ju naj Órfano peljal. Rekel je: »V Mostar, prosim!«

Grozno se je razjezil, češ kako more biti tako nesramen in zahtevati od njega, da ga pelje tako daleč?! »Nikakor ne, za nobeno ceno ne!« je kričal in se razburjal.

Bog Usode mu je namreč prikril skrivnost tega potovanja. Če bi se vdal, če bi bil voljan, ljubeč, pripravljen pomagati, storiti uslugo moškemu in hromi starki, in bi ju brez nerganja in negodovanja odpeljal v Mostar, zdaj in takoj, bi s tem dejanjem preprečil veliko tragedijo, ki je prizadela to mesto kmalu zatem. In, kar je neizmerno pomembno: znameniti mostarski most, simbol združevanja nasprotij, ne bi bil nikoli porušen.

Ko se mu je skrivnost tega nenavadnega potovanja razkrila, se je zavedel svoje krivde. Ta je bila v samoljubju, v gromozanskem poveličevanju samega sebe, v namišljeni veličini in pomembnosti, torej v puščavi sredi njegovega srca, kjer ni rasla niti ena bilka, kjer torej ni bilo ne življenja in ne ljubezni.

Popek

Rečeno mu je bilo: »Umrl boš hitro, nenadoma, brez bolečin.« In, resnično, tako se je zgodilo: Postal je utrujen in zaspan. Legel je na posteljo, misleč, da bo malo zadremal. Si malo spočil. Pa je umrl.

Bil je torej mrtev. Ob njem, ob njegovi duši ali ob tem, kar je bil po smrti telesa, je stal NEKDO. Bil je neviden, vendar ga je umrli jasno zaznaval in tudi slišal. Ta, ki je stal ob njem, mu je rekel: »Tu nas je več kot na zemlji in pod zemljo. Menhir je star 550 let. Piros je star 650 let. In je nekdo, ki jih ima 850. Imenuje se Enoh. Pa še eden je, ta ima 950 let. Njegovo ime je Naohim. Včasih je bil Naohim res zanimiv. Zdaj pa je že star, ni več tak, kot je bil.«

Potem mu je glas Neznanca pripovedoval, kako je tu, kamor je bil prispel po smrti svojega telesa. Kar je govoril, je pravkar umrli sproti doživljal. Torej ni slišal besed, ampak je bil to, kar so predstavljale besede ali misli. Nevidni ga je poučeval: »Eno gre v drugo. Ta plast v ono, tretja v četrto, sedma v deveto in tako dalje. Vse se pretaka, gre skozi. Se požira. Da, enostavno se požira, ampak to ni nič hudega. Se pač požira. Lahko gre skozi tebe, pa to nič ne pomeni. Črv te lahko prevrta, ampak to ni nič takega. Je pač tako. Drsi, se pretaka, preliva, izmenjava, odnaša, prinaša, se pregrinja, vjeda, odkriva, prekriva. Večno spreminjanje, veš, večno valovanje, vrtenje, zavijanje, odvijanje, privijanje. Kar je bilo globoko spodaj, se dvigne v višine; dno morja postane vrh najvišje gore. In potem se ta vrh nekega dne spet pogrezne, zemlja se razpre, ga požre, stopì v lavo in je lava. Brbota, se peni, pritiska in čaka, da se nekega dne požene gor in brizgne v nebo. Saj sem ti bil rekel, nič takega, nič novega. Le večno spreminjanje. Izmenjava molekul, atomov, delcev atomov. Vidiš, tale atom selena, ki se vrti pred tabo, je bil že v več milijardah živih bitij: v rastlinah, v žuželkah, v živalih, seveda tudi v človeku. Nekoč je bil sestavni del pomembnega sporočila, ki se je v glavi svetega Abrahama sestavilo takrat, ko … no, in tako dalje in tako dalje. Nič ni samo po sebi tragično in nič samo po sebi veselo. Je le tako, kot pač je, je pač tako, da se vse pretaka, razliva, vpija, izhlapeva, dviga, pada, leze, išče, skače, se izvija, previja … No ja, pa saj zdaj sam veš, kako je tu, kjer ni smrti, ampak je le večno trajanje. Podoživljal si, bil si ogenj, voda, zemlja, zrak, duša in vse obenem. Zato veš, kako je tu, kjer ni ne začetka in ne konca.«

Vse to je doživel po smrti. Nič neugodja ali česa takega. Vse se je pač enostavno dogajalo samo po sebi. Ko bi moral prodreti še globlje v te enostavne skrivnosti, se mu je pa vseeno malo uprlo …

Pa je vprašal neznanca, če so v tem svetu tudi ženske. Ta se je zasmejal in rekel: »Ja, seveda so. Le da so malo drugačne.«

»Kako drugačne?«

»Glej in se čudi,« je rekel Nevidni.

Takrat se je pred njim pojavila žena nekega njegovega zemeljskega prijatelja. Bila je v žametnih indigo modrih hlačah. Barva teh hlač se je hitro spreminjala. Že naslednji hip je bila karminasto rdeča, nato baržunasto zelena … in kar naenkrat je imela ta ženska namesto hlač kratko krilo. Pripognila se je, da bi pomagala neki živalci, ki se je ujela na medenem listu. In zagledal je njeno spolovilo, ki pa je bilo povsem drugačno kot pri ženskah iz njegovega prejšnjega življenja. Bilo je kot velik, vijoličasto rdeč popek. Čudovite, skrivnostne, nezemeljske barve! Še nikoli videne. Barve so se neprestano prepletale in so žarele fluorescenčno. Popek je bil rahlo nabrekel, fantastično lep, privlačen. Bil je velik dva do tri decimetre. Njegovo ime je bilo Miranda. Tako mu je bilo dano vedeti. To ni bilo ime ženske, ampak ime njenega popka, ki je rasel tam, kjer imajo zemeljske ženske razpočnico, torej svoje spolovilo.

Ni in ni se ga mogel nagledati. Tedaj mu je rekel Nevidni: »Če boš gledal njen popek še pol minute, bo zanosila in ti boš oče otroka, ki bo vzcvetel iz njenega popka; kot roža, kot rastlina, prečudežno lepa. Ali si to res želiš?«

Zdrznil se je in se hitro obrnil proč. Res ni želel biti oče neki roži. Le kako bi naj bil oče in kaj bi naj kot oče počel v tem življenju, ki se je komaj začenjalo.

Odšel je preko brvi na drugo stran reke. Tam se je raztopil v srebrnkasti megli. In izginil.

Ženska in smrt

Z Marijo Gabrovo sta nekaj iskala v zemlji; nekaj zelo starega, nekakšno arheološko stvar. To se je dogajalo pri izviru prastare vode. Tam, kjer je ta voda prinašala na dan pipice, bronaste zaponke, uhane, zapestnice, v jantar ujete mušice, bakrene novce, tudi zlatnike, pa kratka bodala in puščice, narejene iz črnega obsidiana, in koščke lobanj (morda tudi vrčev?), pa okrogle, ovalne, do visokega sijaja zglajene kamne; talismane, zaščitne kamne. Večinoma so bili črni in temno zeleni. Praljudje so jih nosili v mošnjičkih iz jelenove kože; ko pa jim je pretila resna nevarnost, so držali svoj talisman v pesti, ga trdo stiskali in verjeli, da jim bo pomagal:

Nad silami teme

ta kamen

koščice velikanov tre!

Kopal je precej časa in Marija je že obupovala. Toda on je vedel, da je tisto zakopano prav tu, na tem mestu, in da torej mora najti, kar išče. S pestjo desne roke je udaril po kockasti grudi zemlje. In tedaj sta zagledala čuden predmet. Bil je spolzek, svetlikal se je od mokrote. Spoznala sta, da je to pravzaprav človeška noga od prstov do podkolena. Izdelana je bila iz posebne, neznane, sivkasto-modre kovine, neuničljive, nerjaveče. Na njej je bila vgravirana smrt (okostnjak) in ob smrti je stala lepa, gola ženska. Čudil se je, zakaj spet smrt. Ta se mu je namreč zadnje čase kar naprej prikazovala z mnogoterimi obrazi.

Vedela sta, da je najdba izrednega pomena, da skriva v sebi nekaj globljega, pomenljivo skrivnostnega. In da je le simbol tega, kar se je že zgodilo, kar se dogaja in kar se lahko spet zgodi, če ne bosta prisluhnila pticam, volkovom, lisicam, zajcem, medvedom, miški … pa hroščem, metuljem, kresničkam, lazarjem v deževnih nočeh in čebelam, ko cvetijo češnje. In predvsem rastlinam!

Od vseh živih bitij so se mu zdele rastline najbolj pomembne. Mnoge skrivnosti so vtkane v njihove cvetove, v liste, stebla, v korenine, v vonje, v semena, v avre. Rastline žarijo v živih barvah in če le hočejo, nam s svojimi telepatskimi močmi in sposobnostmi sporočajo, kako naj tečemo, hodimo, se plazimo … skozi neskončne vijuge labirinta. Vsa narava namreč sprejema in oddaja sporočila. Med njimi so tudi pravočasna opozorila na nevarnost, na možnost, da se napaka iz prejšnjih davnih časov ponovi; ne sicer v takratni obliki in vsebini, pač pa v podobni, vendar istoznačni.

Krošnje dreves se pogovarjajo z zvezdami. Sprejemajo in oddajajo pomembna sporočila.

In zaslišala sta glas, ki je pogrmeval nad hribi. Mogočno je oznanjal: »Prihaja velik, črn oblak. Rojeval bo slepe, gluhe, neme in strašno krute otroke!«

Prerokbe

V velikem obmorskem mestu je iskal nekoga, ki bi mu popravil pralni stroj. Govoril je s posrednikom, ta je poznal mojstra za tovrstna popravila. Priporočili so ga največjemu strokovnjaku, vendar ni nič zaleglo. Sam se je moral odpeljati v središče mesta, a ga ni našel. Telefonirali so mu, pa ni razumel, o čem mu govorijo. Mojster je bil vedno znova nedosegljiv. Nazadnje je stal pred njim v njegovi delavnici, a je bil vseeno »nedosegljiv«.

Ko se je po tolikih neuspehih odločil, da se vrne iz središča mesta na periferijo, kjer je bil pustil svoj avto, se je odločil za avtobus in ne za taksi, kot je sprva načrtoval. Z mnogimi potniki je čakal na postaji in videli so, kako je pripeljal lokalnik; za njim je divje tekel mišičast moški z dvema psoma. Potem je ta isti moški kar naenkrat mirno čakal skupaj z njim in drugimi na postajališču. Psov ni bilo z njim. Kdo ve, kam sta izginila. Sta morda postala nevidna? Moški je namreč še vedno držal v roki povodca in kovinska nagobčnika.

Končno je pripeljal avtobus številka XVIII; to je bil tisti, ki je vozil potnike na obrobje mesta. Vstopali smo. Ob vhodu sta kot strogi čuvajki stali tršati kondukterki, mlajša in starejša. Ni imel lir, samo nekaj kovancev iz prvega stoletja po Kristusu. Panično je brskal po žepih in iznenada odkril 50.000 dinarjev, in to v enem bankovcu. Prosil je mladenko, ki se je pojavila ob njem, če mu posodi nekaj lir. Ta je že brskala po svoji torbici, ko se je obrnil k starejši kondukterki in jo ogovori: »Ali lahko plačam z dinarji?« Vprašanje je izrekel z jezikovno popačenim stavkom; malo po slovensko, malo po nemško in še malo po italijansko. (Ist es möglich, da jaz pagare con dinarji?) Odgovorila mu je lepo po domače, da lahko plača v dinarjih. Začudil se je, da govori tako lepo slovensko in zazdelo se mu je, da pozna ta dialekt. Bil mu je od nekod zelo znan; kot da je ta glas in to narečje že nekoč slišal. Je bila to morda tista ženska, ki jo jo pred leti peljal iz Lipice proti Vipavi? Na pult je položil drobiž: pet kovancev po en dinar in potem je štel še orehove lupine, kot da bi bile dinarji. Pomislil je, da bi moral imeti tudi jedrca in ne samo lupine. Nenadoma je zagledal na kupčku čisto nov bankovec za pet dinarjev, ki ga je tja položila njegova mlada spremljevalka. Nevidna! Resnično, bila je nevidna, a ves čas prisotna. Ni vedel, da ga spremlja in bdi nad vsakim njegovim korakom tudi zdaj, v tem velikem mestu. Močno jo je čutil ob sebi in hvaležno se ji je nasmehnil.

Pozorno je opazoval sprevodnico. Bila je stara ženska, imela je dolge črno sive lase, zguban obraz in bila je slepa na eno oko. Delovala je kot ciganka, kot utelešenje zle Usode. In res, kar naenkrat je postala ta sprevodnica vedeževalka. Izpod pulta je potegnila kartonasto škatlo, v kateri je skrivala tarot karte. Na slepo jih je prelistavala in v nekem trenutku hitro porinila vmes kovinsko ploščico, ki je zaustavila nadaljnje listanje. In potem je izrekla prerokbi:

Prva njena prerokba je bila nenavadno videnje in čutenje nekega stanja oziroma razmerja. Rekla je: »Marija vas silno ljubi, obožuje. Med vama je globoko duhovno razmerje.« Tega se je zelo razveselil.

Sledila je druga prerokba. Potegnila je SMRT. To je bila črna smrt na KRIŽU. Črno telo je spominjalo na katranasto, dehidrirano, nekako skrčeno mumijo.

Dih mu je zastal, s tesnobnim glasom je vprašal: »Kdo bo umrl?«

Pogledala je katranasto mumijo (smrt) od blizu, kot da bi bila kratkovidna. Pogledala jo je nekam v bok. Pri tem se je z glavo smrti na križu dotikala njegovega čela. Strah je hušknil v njegovo srce in ga za hip ustavil.

Ni povedala, kdo bo umrl, samo to je rekla: »Se moreš upirati?«

S tesnobo, ki mu je jemala moč presoje, je mislil na tiho vdajo. Bila je to vdanost v usodo.

To prerokbo je nekako izsilil; prosil je namreč vedeževalko, naj mu še enkrat prerokuje. Sama tega ne bi bila storila!

In zato je sledila še tretja prerokba.

Iz škatle je potegnila čudno stvar. Bila je iz motnega stekla, silno stara, ob robovih že nekoliko okrušena. Spominjala je na kos masivnega stekla, ki ga je morje dolgo kotalilo med kamni na obali. Obrusilo je vse ostre robove, vsa nevarna rezila, zaoblilo je steklo v mlečno motnjavo. Skulptura ga je spominjala na človekovo stopalo; prvi del, tisti s prsti, je bil nenavadno širok in ploščat, drugi del, petni in zadebeljeni, pa se je uvihaval navzgor. To bi naj bil torej del pete in gležnja.

Vprašala ga je:

»Veš, kaj je to?«

Obotavljaje je rekel: »Steklo … kristal …«

Nič mu odgovorila. Tista stvar je bila zares podobna stopalu z nakazanim gležnjem.

Takoj zatem ga je preplavilo olajšanje, občutek rešitve, blaženost, stik z Bogom, sreča; uničen je bil strah pred smrtjo.

Pozneje, ko je že stopil iz avtobusa in šel po ulici proti prostoru, kjer je bil pustil svoj avto, sta ga ustavili dve mladi ženski; spominjali sta ga na policistki ali cariničarki. Pokazali sta mu 16-milimetrski film. Filmski trak je bil dolg le kakega pol metra. Na njem je videl prizore iz starih časov; konec 18. stoletja in začetek 19. stoletja. Na koncu filma so bili posnetki vedeževalke iz avtobusa. Takoj je tema ženskama začel pripovedovati, kako je srečal vedeževalko, kaj mu je rekla, skratka, vse jima je povedal. Potem mu je ena dala znamke, ki so bile iztrgane v obliki trikotnikov in kvadratov. Pomislil je: Le kaj naj s temi italijanskimi znamkami? In potem je druga rekla prvi, naj mu da še denar. Ta je začela metati na mizo velikanske bankovce, med njimi dva črna, dolga tri decimetre. Vprašal ju je, zakaj mu dajeta denar. Bilo je 320.000 lir. Pomislil je, da bo njegova žena vesela tega denarja. In vprašal je ženski, ali bo to, kar je povedal, škodilo vedeževalki. Rekli sta, da ne, vendar da se ta ženska le preveč ukvarja s takimi nevarnimi posli.

V njunem glasu je bilo skrito obsojanje in tam je bila tudi grožnja.

Potem je prišel na trg, do ploščadi, kjer je pustil avto. Tu sta ga čakali žena in hčerki. Sedel je za volan. V zadnjem žepu je imel denar, ki mu ga je dala ena od mlajših žensk. Carinik je stal na drugi strani vrat, na ženini, in bal se je, da bo opazil njegov napihnjeni žep. Vendar ni nič rekel.

Žena mu je prišepnila: »Sadika meniškega hrasta velikana je v prtljažniku, lahko se odpeljemo. Tisti denar, ki ga imaš pri sebi, sploh ni vprašljiv. Toda ta sadika, ta pa je, in še kako!«

Presenečen se je obrnil k njej in ji rekel: »Ali kako?! Hrast sem vendar že davno posadil! Izkopal sem dva metra in pol globoko jamo, tri dni sem jo kopal. Vsadil sem hrast silno močno in zrasel je lep, visok, košat, črno zelen, zdrav, rodoviten, darežljiv, senčen … V njegovi krošnji gnezdijo vse ptice te uboge, od vampirjev izsesane dežele. Pa kako to, da tega ne veš? Saj spiš pod njegovo krošnjo, tja se zatekaš, ko priletijo krvosesi. Kako torej moreš govoriti, da imava v prtljažniku sadiko tega istega hrasta?«

Molčala je in gledala proč.

Ko so se hoteli odpeljati s trga, pa je opazil, da je to nemogoče. Trg je bil pravzaprav dobra dva metra dvignjena ploščad, s katere so vodile le ozke stopnice. Ob njih pa je bil le meter širok strm klanček za mopediste. In kar naenkrat so bili vsi štirje na mopedu. Močno se je bal, otovorjen z vso družino, se spustiti po drsni in zelo strmi betonski potki na glavno cesto. Potem pa je le tvegal in na veliko začudenje so zavore odlično delovale. Varno so se spustili na glavno ulico in se na ubornem, puhajočem in grčečem mopedu odpeljali domov, v vasico Sinje kope.

Ko so se ustavili pred svojo hišo, jih je tam že čakal sosed Mario. Rekel je: »Nihče ti ni hotel popraviti pralnega stroja, pa sem to reč kar sam zvaril.«

Velik železen in luknjast valj je bil še žareč, ko ga je montiral v ohišje pralnega stroja. To je storil tako, da je razbeljeni valj kar z golim trebuhom porinil noter, v ohišje. Ustrašili so se, kajti bili so prepričani, da mu bo do mesa ožgal trebuh. Toda Mario se je gromko zasmejal, pokazal na svoj trebuh in rekel: »To smo pa mi, mojstri. Pač znanje, a ne. Če bi bil še enkrat bolj vroč, mi ne bi naredil škode. No, ali se kaj vidi, tu, na trebuhu? Nič. Hja, tako pač je s temi stvarmi. Ampak pralni stroj pa imaš zdaj le popravljen, a ne, in ti ne bo treba še enkrat prosjačit v ono prekleto mesto. Če ti nihče ni hotel pomagati, pa sem ti jaz.«

Ko je bilo vse to za njimi, je stopil pred ogledalo in se zgrozil. Imel je popolnoma sive lase. Pa si je rekel bolj grenko, a vendar samotolažilno: »Saj ni čudno; po vsem tem, kar sem prestal …«

Kosec koso brusi

Pred cerkvico Marije Snežne sta z nekom (ki je najbrž bil skušnjavec, torej repatec!) našla školjki podoben kamen, velik za dve dlani in pol. Ta, ki je bil z njim, ga je pregovarjal, naj kamen odpre, da bosta videla, kaj je notri. Bil je zelo nasilen v tej svoji želji. Oba sta čutila, da je v kamniti »školjki« velika skrivnost. Hotela sta jo razkriti, toda nek glas mu je šepetal, da tega ne smeta, ker še ni dozorel čas za razkritje; ker je preuranjeno in se bo nekaj, kar spi v školjki, poškodovalo, rodilo prezgodaj in se bo tako dogodila velika škoda njima in temu bitju … Ni hotel prisluhniti notranjemu glasu. Radovednost in želja po posedovanju nečesa nadnaravnega, to je bilo močnejše.

Vzel je odvijač in zasekal v kamen. S prsti je nato prodrl v razpoko in ga razpolovil. V njem je bila zvita snežno bela kača. Z nohti, ki jih je zarinil v razpoko, jo je ranil. Kača se je začela počasi, silno počasi prebujati in odvijati; kot da bi se ji to dogajalo po dolgem, večtisočletnem snu. Zagledal je podolgovato glavo, nos z rožičkom, dve nazaj položeni dolgi tipalki. Njena glava ga je spominjala na kitajskega zmaja.

Nenadoma se je kača bliskovito sprožila in ga vsekala v prst. Začutil je bolečino in strah. Klical je na pomoč. Prst je otopel; postajal je vedno bolj debel in vijoličast. Oziral se je, da bi pokazal poškodbo onemu drugemu, ki je še malo prej stal ob njem. Toda ni ga bilo več, izginil je kot blisk. Silno preplašen si je ogledoval poškodbo in zaznaval, kako strup jezne bele kače prodira vanj, vedno globlje in hitreje. Pomislil je, koliko časa mu še ostane. Bo njegova agonija trajala nekaj minut, ur, dni? Tednov gotovo ne, to je vedel.

Postalo mu je žal, ker je poslušal Neznanca in ker je bila njegova radovednost neučakana. Kajti dano mu je bilo vedeti, da bi mu bela kača, če bi se prebudila v pravem času, v času po dozoritvi, prinesla zasluženo in neomajno slavo ter čast. Tako bo pa moral umreti, in to v silnih mukah. Umrla bo tudi bela kača, kajti rodila se je nekaj let prezgodaj. Oba bosta spremenjena v prah in pozabo.

Jokal je in se poslavljal od sveta. Presijali so ga vijoličasti žarki in začel se je razblinjati v nevidnost. Preden se je spremenil v prah prahu, se je za drobec sekunde pojavil v severnonemški pokrajini Haarz. Tu mu je bilo dano zadnje sporočilo, ki se je glasilo takole: »Marija je dala, Marija bo vzela.« Ko je poslušal glas, podoben žuborenju gorskega potočka, so se na nebu dogajala videnja. Najprej so se pojavili dvojni trikotniki: en trikotnik je bil obrnjen navzgor, drugi navzdol. Nista se sekala; z osnovnima stranicama sta se trikotnika le dotikala. Torej je videl rombe. Spojeni trikotniki so bili bleščeče modri, v njih se je pojavljal napis v hebrejščini: »Kakor zgoraj, tako spodaj!« In: »Kakor spodaj, tako zgoraj.« Napis je žarel kot zlato. Pravzaprav je spominjal na nebo ob sončnem zahodu.

Nato se je pojavilo pet rombov, ki so se prekrivali. Dvojni trikotniki so bili ozki, visoki. Trikotnik zgoraj in, čudno, skregano z razumom: spodaj je bil obrnjen ta isti (torej zgornji) trikotnik! Forme niso bile geometrično natančne. Spominjale so na delo otroških rok. Rombi so bili podobni igli magnetnega kompasa. Bili so v treh barvah: najmočnejša je bila barva morja, nato barva razpršenega zlatega prahu in še prelepa smaragdno zelena barva. Ta se je pojavljala in izginjala; imel je občutek, kakor da je pod modro in zlato povsod ta zelena barva, pa jo oni dve le pregrinjata oziroma skušata prekriti.

Nazadnje so se vsi trikotniki spojili v peterokrako zvezdo. Vsak krak je bil drugačne barve oziroma v drugačnem odtenku treh osnovnih barv: modre, zlate in zelene. Peterokotnik, ki so ga tvorili kraki, pa je bil sonce. Iz njega je sijala zvezdna svetloba na vse strani z dolgimi, silno razpršenimi žarki. Ta sij je bil tako močan, da je bilo še komaj možno videti posamezne krake zvezde.

Tedaj je zaslišal spet tisti glas, ki ga je spominjal na žuborenje bistrega potočka.

»To je pentagram. V tem znamenju si bil rojen in to je tvoja najmočnejša zaščita. Ne pozabi, da sonce sije skozi sredico zvezde, skozi peterokotnik. Če mu prišteješ krake, dobiš število deset: 5 + 5. To je popolno število, ki poje brez nehanja: »Dopolnjeno je, dopolnjeno, dopolnjeno!«

Ko boš videl, da se ljudje sramujejo peterokrake zvezde, ko ji bodo sekali krake, ker se je bodo bali in sramovali, vedi, da je nastopil čas večera. Namreč v tem smislu: ljudem se bo omračil um in ne bodo več ločili med dobrim in slabim, pa bodo imeli slabo za dobro in dobro za slabo. To bo čas razpadanja in čas, ko se bodo že odpirala oniksova vrata pekla. Preden se bodo odprla na stežaj, se bodo na nebu pojavila znamenja konca vseh časov. Takrat pridejo na zemljo poslednji angeli milosti.

In potem je podoživel prihodnost:

Bodičasto grmovje, za njim stoji Neznanec. Vse naokoli veliki kupi starega železja. Razmetani so po prelepi, samotno zeleni planoti. Nad njim se pojavi lebdeče, panje sivo telo, podobno elipsi. Iz njega prihajajo pozdravi v obliki likov: razpotegnjena, zelo elegantna elipsa; nato se pojavi križ in potem še polmesec z zvezdo. Vse to prekrije nenaden, silovit peščeni vihar. Pojavil se je tako hitro, da se ni utegnil skriti niti ne zagrniti v burnus, ki ga je ves čas držal lepo zvitega pod pazduho. Preden ga je vihar zakril in odpihnil, se je spomnil prijatelja Lazarja iz K., ki so ga pokopali, zavitega v belo rjuho. Ob njegovi bridki smrti so mu namreč razbojniki ukradli vse, kar je imel na sebi: platnene hlače, dolgo srajco, škornje in biserni pas. Tudi kosir, ki je bil zataknjen za ta pas in je imel v svoj obod vrezanih dvanajst lunic in prav toliko zvezdic, so mu bili ukradli.

Na dan pogreba ubogega Lazarja (7. februarja 1976) je potres v Gvatemali požrl dvajset tisoč življenj. Preden se je to zgodilo, je dolgo opazoval nenavaden nebesni pojav. Videl je žareče sonce, ki ga je obdajal ogromen senčen (nekoliko zatemnjen) krog. V tem krogu so gorela tri sonca: eno je bilo nad pravim soncem, drugi dve pa levo in desno in, tako je sklepal, moralo je obstajati še četrto nepravo sonce, kajti videl je le dobro polovico zasenčenega kroga; drugi del tega kroga se je skrival za obzorjem. Lažna sonca so žarela tako močno, da so ga slepila. V njih je kakor v snu videval astralna telesa angelov z dolgimi krili in kosami v rokah. Videl je kose, vendar mu je bilo dano vedeti, da to v resnici niso kose, ampak posebni instrumenti, s katerimi angeli hkrati ubijajo ljudi in vsa druga bitja in jih na drugem svetu, ki je temu diametralno nasproten, spet utelesijo. Torej bo smrt na zemlji hkratno rojstvo v nekem drugem času in prostoru.

Ko je opazoval dogajanje na nebu, je stal pred vrati pokopališča, ki je imelo daleč naokoli najbolj čudovito alejo črnih cipres. Stale so tesno druga ob drugi, levo in desno ob poti, ki je vodila od vhoda do mrliške vežice. Ciprese so bile visoke, vitke. Iznenada pa niso bile več ciprese, ampak ogromni, črni plameni sveč. Te so bile potopljene v zemljo, globoko noter so segala njihova bela telesa; zunaj, na nivoju grobov, so bili le stenji, ki so zagrobno plameneli v jasno julijsko nebo.

Ko se je oziral v nebo in hkrati za svoj hrbet, sta se podobi združevali: štiri sonca zgoraj (pravo in tri prividna), na zemlji pa aleja vitkih črnih cipres. Tedaj je zaslišal glas, ki mu je govoril z močjo zvonov in je prihajal z vseh strani neba:

»Manjka še pet minut do dvanajstih! Še pet minut, pet minut, pet minut … pet pedi, pet pedi, pet pedi!«

Zvonovi so se kotalili čez sušno, od vročine izžeto pokrajino, za njimi pa so tekali, tako se mu je vsaj prisluhnilo, zvoki, ki jih je nek glasek takole poimenoval: »No ja, saj veš, saj jih poznaš. Imenujejo se: ko kosec koso brusi.«

Govorica dreves

Skrival se je v kostanjevi krošnji pred gradom grofa in kneza Ivana Erazma Tattenbacha – Ravenštajnskega in njegove žene Ane Tereze Forgače. (Poznal je tudi nekatere grofove znance: grofa Breunerja, grofa Stubengerja, barona Jöchlingena, Kllersperga …)

Ko je bil Órfano še deček, se je zatekal v kostanjeve krošnje grajskega drevoreda. V njih je presanjaril veliko ur; tu se je skrival pred svetom, ki ga ni razumel, ki ga ni sprejemal; skrival se je pred krušno mamo, ki mu je zvijala hrbtenico z znanjem oblikovalcev – mojstrov bonsaj drevesc. Sem se je zatekal tudi pred krivičnimi in nasilnimi sovrstniki. Z občutljivo deško dušo in s sanjami, ki so bile že takrat sanje meniha – eremita, skritega v njegovem srcu, jim enostavno ni bil kos. Zato je mnoge popoldneve preždel v krošnjah in se tam pogovarjal s škorci, vrabci, liščki, sinicami, ščinkavci, srakami, smrdokavrami in drugimi pticami.

Nekoč je bil spet v eni od krošenj ljubljenih kostanjev. Naenkrat se je začela skupina dreves, ki so tvorila grajsko alejo, premikati. Ta visoka in večno nema bitja so se izkoreninila in začela hoditi proti ribnikom v daljavi. Hitreje in hitreje so se premikala, potem pa je opazil, da več ne hodijo, tudi ne tečejo več, ampak drsijo nad travniki in pisanimi mejícami. Še malo, pa so že bila više od grajskega turna, in še so se dvigala. Kot kakšna stotnija čudnih stvorov, z bujno razvejanimi koreninami spodaj in s košatimi, cvetočimi krošnjami zgoraj, so plula nad polji, travniki, ribniki in širnimi gozdovi. Ko so bila že zelo visoko, že skoraj blizu oblakov, se je drevo, na katerem je čepel in se oprijemal vej, začelo majati. Kot da bi plesalo ali kot da bi ga gugala sem in tja neka nevidna roka. Morda čuden veter južnik, ki se je vrtinčasto mešal s severnikom.

Ker je bil prepričan, da se veje ne morejo zlomiti, se je opogumil in se začel norčavo guncati in nagibati vedno globlje nad praznino pod sabo. Ko je bil že čisto brezskrben in je popolnoma zaupal drevesni krošnji in se je najbolj drzno gugal sem in tja, takrat so veje iznenada počile. Vztrepetal je v grozi: »Pa menda ja ne?!« (Češ, kaj se bo res zgodilo, da bom padel dol?) Bil je zbran do skrajnosti, napet kot vrv, s katero dvigajo majsko smreko, in uspelo mu je, da se je nekako vendarle obdržal v krošnji.

Takrat je zaslišal nekoga, ki je nekomu govoril zelo zelo zaupno: »Od trenutka, ko so počile veje, se Órfano ne spominja ničesar več. Ne ve, kako je prišel na drevo in ne spominja se, da je letel z drevesi visoko nad polji, ribniki in gozdovi. Tudi tega se ne bo spominjal, kako so se drevesa vrnila v alejo, kako so se spet zakoreninila in kako je on prišel dol iz svoje krošnje. Vse mu bo torej brisano, izbrisano. Ampak od tega trenutka dalje razume govorico dreves – razkrila se mu je torej velika skrivnost.«

In videli so ga, kako se previdno spušča z drevesa na prašna tla grajske aleje. Órfano, kratkohlačnik, begavi in preplašeni zajec je varno pristal na dvorišču, pod omamno dišečo grajsko lipo. Kača belouška, ki je se je plazila pod napuščem (tja gor je zlezla po bršljanu), mu je sikajoč razlagala:

»Hej, dobro me poslušaj! Govorila ti bom o hipnotični sugestiji, o umetnosti sugeriranja. Ta proces pri večini ljudi ni zavesten, poteka tik pod pragom zavesti. Da je nekdo uspešno opravil sugestijo in jo je drugi človek sprejel in izvršil, se tega »človek-oddajnik« zave šele po opravljenem dejanju onega drugega. Sugestija poteka tik pod površjem zavesti. Zapomni si: tik pod površjem, torej izven kontrole tistega, ki oddaja sugestijo in tudi tistega, ki jo sprejema. V obeh osebkih je proces v glavnem nezaveden. In zato toliko bolj močan, vi bi rekli: uspešen. Zavestna sugestija je najmanj osemdeset odstotkov slabša od te, o kateri sem ti govorila. No, so pa tudi izjeme, toda teh je malo.«

Druga belouška, ki se je plazila v bližini njegovih nog, vendar tako, da je ni mogel videti (skrivala se je pod skladovnico hrastovih polen), pa mu je govorila o neki drugi skrivnosti: »Ko sem bila zvita v klobčič in sem čepela na tistem kamnu in so hodili mimo mene ljudje, sem jim zelo spretno kradla energijo, a oni tega še opazili niso. Iz njih je preskakovala name v obliki isker in kot las tankih bliskov. Oni pa se tega sploh niso zavedali. Seveda, če bi me kateri od njih zagledal, bi bilo pa čarovnije v hipu konec. Pred njihovim besom bi me rešil le hiter umik v luknjo. Jo vidiš? Tamle ob zidu je in noter se lahko skrijem. Vendar moram biti dovolj hitra, saj razumeš.«

Na tem mestu in v tem trenutku se je pojavila nepravilnost. Čas se je spiralno zasukal navzven in v prihodnost, ukrivil se je tudi prostor; lipa, grajsko dvorišče, vse je izginilo in pojavila se je delovna sobica v nekem neznanem kraju. Morje je moralo biti blizu, kajti vonjal je slanost, jod in ribe. Glas, ki je šepetaje lezel iz skritih zvočnikov, mu je pretil:

»Prej ali slej te bomo zrinili v kot. Omara za obleke, fotografije, pribor za fotografiranje, delovna miza, copati, fotelj, naslonjači, preproga, knjižne police, lestenec, kopalna kad, hladilnik, pomivalno korito, ščetka za zobe, tvoja žena, da, tudi tvoja žena in celo tvoj pes, pa kljuka na vratih, predvsem pa ključ, ključi od stanovanja in od fička … vse, čisto vse postaja transmisija naše politike. Politike! Če se ne boš vdal, če ne boš postal popolnoma vodljiv in nor na denar, te bomo izrinili, stisnili, sprešali, te naredili nepomembnega v socialnem, kulturnem in političnem smislu. Pretimo ti torej s popolnim izobčenjem! Pretimo ti z uničenjem tvojega dela, tvoje družine, tvojih sanj … tudi s smrtjo tvojih otrok, tvoje žene, sestre, prijatelja, prijateljice, nazadnje seveda tudi s smrtjo tvoje osebe; prometna nesreča ali nenadna blaznost, obsedenost s perverznimi cunjicami, zahtevami, kriki, piski, vrinki, vbodi, ognjenimi jeziki …

Molitev je bila edina obramba pred nasilniki. Órfano si je hitro momljal v brado:

Kristaliziram v zapredku

sviloprejke,

globoko spodaj, prav na dnu,

postajam diamant.

Mir, rimi, mir.

V miru mirte in jasmina.

Mitra na belem konju,

v galopu avreole

naših belih sanj.

Državna zastava, ki jo je veter divje cefral na vrhu cerkvenega turna, je pokala kako kmetov bič. Ostro, zasekano, boleče. Proti večeru je prihrumel grozovit piš, sunek vetra je bil kakor udarce z mačeto; drog se je hrešče prelomil, podivjani duh severnega vetra je dvignil odtrgano zastavo in kos droga, na katerem je še vedno frfotala, frfljala … in je vse to nosil preko streh, beneških dimnikov in svetilnika in ko je sredi zaliva izgubil zalet in moč, je scefrana zastava s kosom droga padla v besne valove. Ti so jo potem vso noč gnali proti obali in jo ob slutnji svita odložili na katranastih čereh.

Ne vem, da vem …

Oriana Kačata je imela zanimivo predavanje v novi predavalnici fakultete za mejne znanosti. Órfano je sedel v zadnji klopi in se trudil, da bi si čim več zapisal. To je bilo precej naporno, kajti dan je bil soparen, vroč in je silil ljudi v dremavost. Iz zapiskov povzemam le nekaj drobcev:

»Dragi slušatelji, gotovo veste, da podzavest shrani v svoj spomin vse, kar registrirajo naša znana in še bolj neznana čutila. Problem je, kako doseči prenos pomembnih informacij iz nezavednega megaspomina v vsakdanjo zavest, torej v praktično delovanje. Če bi nam to uspelo, bi se lahko izognili marsikateri nezgodi, lahko bi marsikaj vedeli (bi nam bilo uzaveščeno) in v skladu s tem znanjem bi potem delovali, in to naše delovanje bi bilo usklajeno z zakoni Vesolja.

Zvezo med nezavedno, lahko rečemo tudi nedostopno zakladnico podatkov in vsakdanjo zavestjo pa lahko dosežemo le, če se odpremo, če postanemo mehki, če znamo prisluhniti zelo šibkim impulzom iz nezavednega kozmosa, ki ga vsakdo, pozor!, ki ga Slehernik nosi v sebi, a se tega zavedo le redki med nami.

Notranje videnje raste in se odpira počasi in postopno. Začenjamo z majhnimi dejanji. Nadaljevali bomo, dokler ne dosežemo najvišje točke! Zdaj že sprejemamo misli drugih, kajne? Obvladamo sugestijo. Demon se prebuja varno, mirno, postopno. Koncentracija psihične energije. Moč. Mir. Notranja trdnost. Ni strahu, ni tesnobe. Žive slike se uresničujejo. Obrambni krog postaja vedno močnejši. Razumemo skrivna sporočila. Cilj, usmerjena energija, načrtno delovanje. Odpiranje kozmične inteligence. Seveda je to le shematičen prikaz, sam dogodek pa je po svojem bistvu vendarle neke vrste čudež.

Silicijevi kristali so posrednik, notranja zbranost pa ojačevalec. Nikotin preprečuje pretočnost informacij, tako tudi alkohol, podobno kofein. Gibanje, dosti gibanja v naravi! Telesni napori sploh. Vsrkavanje energije iz neskončnega prostorja. Pranajama. Vztrajnost in sistematičnost!

Prvi primer:

F. S.-ju se je vsiljevala beseda levitacija, od časa do časa pa je vanj dokaj nasilno vdrla beseda »mrtva«. Po kosilu je legel, ker je čutil silno utrujenost, izčrpanost. Zaspal je za kakih dvajset minut. Ko je potem šel v službo, so ga na ulici pričakale ženske. Histerično so mu govorile, naj pokliče rešilni avto, ker je pri A. V. pravkar umrla neka ženska. Tekel je do avta in se zapeljal na policijo, da bi priklicali rešilca. Od tam so ga napotili k zdravnikom v mestno ambulanto. Pripeljal je dr. M. Z.-ja in njegovega asistenta. Ženska je bila res mrtva. Zadela jo je kap.

Še en primer: F. S. je mukoma spravljal tehtnico Narave v ravnotežje, T. Š. pa jo je nasilno rušil. F. S. je kot rojen medij umirjal Š.-jevo uničevalno slo, ki je kar prekipevala, bruhala kot vulkan. Zapijala sta se v gostilni Hobotnica. T. Š. je norel. Govoril je, da bo premaknil kilometrske sloje pod njima in da bo porušil mesta, vasi, skalne vrhove visokih gora. Ker je besen, ker to pač enostavno mora storiti! Zmlel bo to prekleto narcisoidno civilizacijo, ki je kriva za množična grobišča ptic, sesalcev in drugih zemeljskih bitij. To je zločinska civilizacija, ki jo je treba na vsak način in z vsemi sredstvi ustaviti! Sprešati. Zmleti v prah. Ne v poper, ampak v brezvezni prah, ki mu je odvzet celo sicer povsod prisoten praspomin! Gobice in sto-riti!

Ko je F. S. prišel domov … komaj je vstopil, že se je hiša zatresla. Močan potres je zajel severno Italijo, Slovenijo in Hrvaško. Njegovemu sinu se je tik pred tem sanjalo, da je vtaknil palico v luknjo na vrhu skalnega hriba San Marco. Skala, v katero je bil vtaknil palico, se je prevrnila in pokopala vasi pod sabo. Potem se je vse vrtelo in odvrtelo v panično grozo.

Nekaj dni pred tem, po ogledu filma Blišč in beda Hollywooda: pred kinom je F. S.-ja čakal čuden človek in ga spraševal, če je on pisal o kozah, ki jih baje nekdo goji v Istri. Zagotavljal mu je, da on nikakor ni pisal o teh kozah. »Koza-hudič, satanizem!« je govoril s prižnice pater N. Neznanje, ideološka zaslepljenost, neumnost – kajti koze so seveda le sinonim za vitalno jedro planeta, za magmo, ki se vrti v obratni smeri kot planet in tako ustvarja zaščitno moč, torej magnetizem tega planetarnega bitja. O gojenju koz pa F. S. res ni pisal.

Noč pred potresom: na vrhu hriba San Marco, tik pod skalami, je F. S.-jev sin zagledal lučko, ki je trepetala: kot da bi se vrtela, kot da bi bil tam zgoraj lebdeči plamenček. V tem videnju je bilo nekaj črnega, težkega. Bila je napoved katastrofalnega potresa. Je tako, dragi slušatelji?! Saj veste, o čem vam govorim, kajne. Govorim o znamenjih, ki se neprestano pojavljajo in o znanju, ki nam omogoči pravilno dešifrirati ta znamenja. Če nam to uspe, jih beremo kot odprto knjigo. To je seveda le ena od skrivnosti prekognicije.

Amon-Ra

Sanjalo se mu je o formuli C2H7N. To je bil odgovor na vprašanje, ki si ga je bil v pisni obliki zastavil pred spanjem: Katera snov utrjuje živčni sistem?

Prosil je sestro, ki je bila kemik, naj mu pove, kaj pomeni ta formula. Telefoniral ji je, v sanjah, ne v budnosti! Rekla mu je, da tudi ona ne ve, ampak da bo pogledala v knjige in mu sporočila. Čez nekaj tednov (še vedno v sanjah!) je dobil pismo, v katerem je pisalo:

C2H7N je etilamin; je lažji od vode, gostota: 0,7057. Z vodo se meša, je pekočega okusa, gori, je strupen. Uporabljajo ga kot strup proti podganam …

Ko je prebral sestrino pismo, se je zbudil in mirno obležal, da mu premik roke ali kakega drugega dela telesa ne bi zbrisal sanjskega spomina. Ko je vse, kar se mu je bilo sanjalo, obnovil in prenesel v budni spomin, se je začel krohotati. Prav na glas si je govoril: Seveda, pa jasno! Ta snov te fenta in potem nimaš več nobenih problemov z živci. Ne bluziš več, se ne treseš, v trebuhu te več ne zvija, ne grabi te panika, nimaš več prisluhov, ni te več strah in ne čutiš tesnobe, desnica te več ne skeli, in, kar je najbolj pomembno: nobenih blodnih sanj več, nobenih takih norih sanj, iz katerih se ne moreš prebuditi, čeprav veš, da sanjaš. In nobene groze več, ko v sanjah odpiraš omaro, pa si prepričan, tako čutiš, da je notri nekaj, nekaj pošastno strašljivega in smrtno nevarnega.

Kako enostavno! Popiješ ta strup, in vsi problemi z živci izginejo ko Kafka. Kafka? Od kod pa se je vzel zdaj ta Franz Kafka: Der Prozess, Das Schloss, Ein Landarzt, Das Urteil, in vse drugo? Kako mičkena razlika! Ena sama črka, no, en sam glas. K se naj spremeni v R. KafRa! Kaf-ra. Amon Ra.

Mrzli ogenj zvezd

Po teh sanjah se je zgodilo nekaj izredno zanimivega. H. in še nek moški sta kopala jamo pred mostičkom čez potok, tam poleg avtobusne postaje, natančno: ob poštnem nabiralniku. Zelo globoko sta kopala. Kopala sta, da bi izkopala neko njuno skrivnost. H. ni hotela Órfanu izdati, kaj je to za ena, samo njuna skrivnost. In potem se je zgodilo, da nista našla tega, kar sta si tako želela, ampak sta izkopala bodalo v nožnici, ukrivljeno. Rekel jima je, nor od navdušenja, naj mu ga dasta. H. je rekla, da ga naj kar vzame, ker to itak ni tisto, kar sta onadva iskala. In mu je oni moški izročil to, kar sta bila izgrebla.

Potegnil je rezilo iz nožnice. Bil je prastar žrtveni nož! Na rezilu, ki se je svetilo kot ogledalo (bilo je iz niklja oziroma iz neke nerjaveče kovine), so se pojavili madeži krvi, ki so se spremenili v figure iz egipčanskih časov: Boginja Nut z razširjenimi krili. Izida in Neftis varujeta v središču piramide največje skrivnosti. Na štirislojnem akumulatorju kozmične energije, na tem stebru torej varujeta simbol vesoljne svetlobe: sončev (zvezdni) kolut. Horus v dvorani Razsodbe tehta srce preminulega faraonovega visokega služabnika. Pomaga mu Anubis. Resnica pa stoji ob strani in budno pazi, da ne bi prišlo do napake. Pisar Tot zapiše, kar mu narekuje Ona. Kača Apep napada duše mrtvih, brani jih Resnica. Skarabej kotrlja ogromno rumeno kroglo preko žarečega neba.

Órfano ves iz sebe spoznava, da je to prastari žrtveni nož. In to njegov nož, kajti on je bil tisti, ki je pred tisočletji opravljal žrtvovanje nedolžnih, da bi tako pomirili besne Afrite, demone neskončnih peščenih valov.

Otročiči in jagenjčki

Vtakne rezilo nazaj v nožnico in že leti zelo visoko nad zemljo. Spodaj je neko veliko mesto. Med hišami in ulicami se plazijo meglice. Potem leti nad Izolo, Koprom, Piranom. Bolj pluje kot leti. Nad mesti je le nekaj manjših oblakov, ki pa se umikajo. Tedaj zagleda na nebu znamenje, ki drvi čez svod kot raketa. Podobno je spiralno zviti kači z dvojnim repom. Presojno, tanko, čipkasto fino. Opazuje ta nebesni pojav in jasno čuti in ve, da je to Božje znamenje. Z vso gotovostjo tudi ve, da se ta hip uresničuje to, kar je ljudem govoril desetletja dolgo, pa mu niso verjeli. Globoko dojeta misel, spoznanje: In vendar je res! Imel je prav, čeprav mu nihče ni verjel.

Začuti veliko notranjo moč. Ne da bi se je dotaknil, vrže v zrak načičkano žensko in jo popolnoma obvlada, jo razgali in poniža pred celim svetom. Resnica o njenih zlorabah, lažeh, prevarah, zločinih in vsem drugem je zdaj nedvoumno izpričana. Ljudje ne morejo verjeti temu, kar gledajo. Govorijo si: Tisoče in tisoče let nam je lagala, mi pa smo ji sveto verjeli! Kača, vlačuga, gnusoba nad gnusobami! Prekleta, tisočkrat zavržena! Pa toliko ljudi je bilo trpinčenih in umorjenih zaradi tvojih laži in spletk! Reke krvi, jezera smrtnih srag, tolmuni neopisljivih bolečin. Morja krikov nedolžnih, na križe in grmade obsojenih. Otročiči in jagenjčki vstajajo od mrtvih in bridko jočejo. Nepregledna množica v belih srajčkah; to so neštete priče Njenih zločinov.

Zdaj se končno razgalja skrivnost, da to ni bila ena sama ženska, ta gnusoba, pohotnica, prevarantka. V njej je bilo osem manjših babnic, babur. Luščijo se iz te, največje; kakor babuške lezejo izpod njenega široko napihnjenega krila.

Podstavek? Kaj je s tem podstavkom?

Nekaj mu govori, naj si dobro ogleda temelj, na katerem so bile varno umeščene babure ženščure štafure. Gleda, gleda, gleda in počasi se mu lušči iz megle pošast. Da, to je ta podstavek. Hudič ali kaj? Satan, ali … Tako grozna je ta žival, ta zver, da je ne more gledati. Ima toliko rok, kolikor je babur, vlačug, teh gnusob. Roke držijo biče, ki hočejo še kar naprej udrihati, še krotiti, še mučiti, še poniževati, še zvijati, upogibati, mrcvariti … a so bolj in bolj brez moči. Nazadnje se biči povesijo, obvisijo v brezmočnih prstih kakor umazane, scefrane cunje. Potem vse izgine. Babure, ta žival, ta zver, njeni biči, njeni mučilni izumi, vse izgine.

Fanfare

Mine mnogo časa, ko se ne zgodi nič zanimivega, nič pomembnega. Visi v praznini, brezvoljen, prazen kot balon, iz katerega je ušel helij. Po nekaj tednih brezvetrja pa je Órfano spet v formi, spet je poln moči in samozavesti. V takem stanju sreča divjega, krvoločnega psa. Pravzaprav to ni pes, ampak volk s tremi glavami. Kerber. Pošasten pes z repom od zmaja in kačjimi glavami na hrbtu. Vsi bežijo pred njim, se zapirajo v hiše, v kleti, v železne kletke. Torej tja, kjer bi morala biti ta žival. Potem pride Órfano in se sploh ne zaveda, kako nevarna je ta žival. Prepričan je, in to absolutno prepričan, da je troglavi pes njegov prijatelj. Ker ne dvomi, niti malo ne, niti za las ne, se zgodi čudež. Kerber, ki je raztrgal že mnogo ljudi, maha z repom in se mu dobrika. Priteče k njemu in mu liže roko. Igrata se kot razposajena pobalina. Ljudje gledajo skozi okna za zaprtimi, zapahnjenimi vrati in se čudijo, ne morejo verjeti svojim očem. Órfano in troglavi pes se igrata, se valjata po tleh in skačeta kot dva norčka. Potem leže ta krvoločna žival k Órfanu, položi glave na tace in zaspi ob njem kot navaden, ukročen pes.

Ljudje pa še vedno ne verjamejo svojim očem, buljijo skozi šipe in ne upajo na ulico. Órfano pije pivo, se smehlja in žgečklja hudo zver za ušesi. Kače na hrbtu zveri ne sikajo, ne napadajo, ampak spijo. Spomni se nekega mesta iz Evangelijev, in sicer tistega, ko pravi Jezus moškemu, ki je bil še malo prej slep in hoče zdaj iz hvaležnosti pred njim klečati in ga objemati okoli kolen in mu poljubljati roko: »Nisem te ozdravil jaz, ozdravila te je tvoja vera.« In ljudje zaslišijo v svojih glavah duhovnika, ki med mašo zapoje z lepim, zvenečim baritonom: »Skrivnost vere!« To slišijo, a ničesar ne razumejo. Mislijo, da se jim meša od prestanega strahu.

In potem je Kerber izginil. Toda to, kar bi mu lahko storil ta čuvaj mrtvih, mu je potem z zvijačo storil nekdo drug.

Órfano in njegovi so takrat stanovali v kletnih prostorih velike hiše na ulici ne vem že katere brigade Osvoboditeljev. Tam je bilo več družin revežev, veliko ljudi. Nekdo ga je prišel poklicat. Rekel je: »Órfano, išče te tvoj oče!« Šel je po hodniku in zavil nekam na desno. Nenadoma plane nanj zamaskiran neznanec in ga ustreli. Strel je oster, jedek, zadiši po jeklu in smodniku. Strel je resničen, ni iz kakih njegovih blodnih sanj. Zgrabi neznanca za roko in hoče preprečiti, da bi ta še streljal, vendar je oni drugi močnejši. Zvije mu roko za hrbet in strelja vanj od zadaj. Smrtno ranjen se Órfano zamaje proti zemlji. V njem kriči eno samo, veliko in boleče vprašanje: »Zakaj?!« (Zakaj, o, le zakaj si to storil?!) Ruši se proti tlom, mukoma ujame ravnotežje, poklekne in se nato s čelom dotakne zemlje. Joče. Med jokom se prebudi v novo življenje. Ozre se in vidi na tleh svoje prejšnje telo. Ležalo je tam in močno krvavelo. Naj bo kar tam, si je rekel, saj ga ne rabim več. Zdaj imam novo telo, lepše, in ni več moško, ampak žensko. Vedno sem si želel biti ženska, kajti ta ima mnogo več možnosti, da preživi. Celemu svetu vlada s svojo praznino. No, s svojo vagino, ki je pravzaprav, če dobro premisliš, cev, ki je znotraj prazna. Torej gre res za neke vrste praznino, za tunel, ki se hoče kar naprej polniti. Vse stori, da bi se napolnil z mesom in krvjo. Ampak ne v tunelu, temveč na njegovem koncu; pač tam, kjer se praznina napihne v veliko praznino, v balon, v okroglo prostornino, v blagoslovljeno Maternico.

Kako se to dogaja in kaj se za vsem tem skriva, mu je bilo razodeto v enem od njegovih lucidnih, no, morda tudi hecno butastih prividov. Bil je v maternici, ampak ne sam. Tam je bilo še mnogo drugih. V izredno svečanem razpoloženju, že kar v nekakšni sveti zamaknjenosti so pričakovali prihod Nekoga. Ta Nekdo je bil imenitna oseba, bil je kakor en kralj ali predsednik države. To so vedeli, tako so čutili. Gledali so proti vratom, se pravi proti edinemu vhodu in izhodu iz velike maternice. Iz te ogromne, okrogle dvorane. Prihod neznanca so naznanile fanfare, vsi so se postavili v strumno držo in se pripravili, da slovesno, kar se da slovesno sprejmejo visokega gosta. In potem je škrlatna zavesa vzvalovila in skozi vhod je vstopila, se pravzaprav nekako bliskoma prikazala glava resno se smejočega Penisa. Pokukala je noter, za hip obstala, kakor da se čudi, potem pa se prav tako iznenada umaknila.

Njegov prihod, njegov prodor v to svetišče so vsi sprejemali kot čudež, kot nekaj nepojmljivo veličastnega, enkratnega; kot milost božjo, kot razsvetljenje, kot veličasten uvid v skrivnost Božjega Stvarstva in Stvarjenja. Dogajanje je bilo na moč podobno temu, kar ljudje čutijo ob sveti maši, ko pričakujejo prihod Najsvetejšega, njegov dotik, njegovo veličastno prisotnost. In vsi so vedeli, da je to Resnica in edini pravi čudež, in ne ono, kar se sicer govori in pričakuje. Slišali so pridigarja, ki jim je govoril: »To je, ljubi moji, svetóst življenja! Tako vstanemo, vstajamo od mrtvih v novo, v nova življenja.«

Neznanec

Ko je to govoril, ga je prekinil glas, ki je prihajal hkrati od vseh strani, tudi s stropa in s tal. Ta moški glas je kar naprej ponavljal isto besedo: Akceleracija! Akceleracija!

Spraševal se je: Atomski pospeševalniki? Betatroni, alfatroni, ciklotroni …?

Med ugibanjem je zaslišal šepet, ki je prihajal od znotraj, kot iz sredice njegovih možganov. ‘Ne gre samo za tovrstne pospeševalnike, ampak tudi za one druge, za tiste zadeve, ki so v vsakem človeku in ki se morajo pospešiti, ker se približujemo koncu vseh časov, pa je treba dopolniti, kar je ostalo nedopolnjeno. In ono je bilo vsa stoletja v primanjkljaju, zato je treba zdaj, v času, ki se hitro izteka, nadoknaditi, kar je bilo prejšnje čase merjeno in odmerjeno le po kapljicah. Vidiš, to mora zdaj teči v curku: močno, mogočno, silovito!’

Tistega dne je pisalo v časopisu: Danes, 9. septembra, je umrl Mao Zedong … Naslednji dan (leto 1976) pa sta trčili potniški letali štirideset kilometrov južno od Zagreba v višini deset tisoč metrov; 176 mrtvih, raztreščenih v radiju 12 km od središča trčenja. Upanje pa je ostalo. To je bila Vesna (boginja pomladi), ki je čudežno preživela v repu letala.

Razumel je, da je bila ta nesreča posledica akceleracije. ‘Zdaj se vse to začenja, komaj začenja. Jezus, kaj bo še iz vsega tega?’ ga je srhljivo spreletelo. Vedel je, da se akceleracija s časom kubira in ne zmanjšuje. To pomeni, da bo prišel dan, ko človekov biološki, psihološki in intelektualni potencial ne bo več dohajal zahtev in hitrosti pospeševalnikov. Takrat se bodo stvari začele lomiti, bolj in bolj, dokler ne bodo ušle kontroli in se bo vse začelo dogajati mimo človeka in njegove volje, želja in sanj.* Svet se bo takrat rušil, podiral kot domine, a hkrati se bo že gradil novi, pač tam nekje v človeku nedoumljivih razsežnostih in globinah.**

* Sporočilo št. 1: Koagulacija – strjevanje, sesedanje, zgoščanje, izločanje snovi iz koloidnih raztopin.

** Sporočilo št. 2: Namibija – neznana dežela! Zibelka novega začetka. (Namibija je afriška dežela ob Južni Rodeziji.)

Človeku se niti ne sanja, kako hitro lahko pride do radikalne, včasih tudi usodne spremembe. Nekaj takega se je zgodilo, ko je iz Órfanove glave odšla zagonetka, imenovana akceleracija. Zgodilo se je v noči tistega dne, natančno ob enajsti uri in sedemintrideset minut. Zabliskalo se je in Órfanov Dvojnik je začel veselo oznanjati: »Atatürk, prišla je raketa! Prišli so pote!« Pred hišo je res pristala raketa, ki pa je Órfano sprva ni videl. Vedel pa je, da jo je pripeljal njegov prijatelj, imenovan Neznanec. Kmalu nato so vstopile tri ženske, stare kot zemlja; nagubana siva koža je kakor hrastova skorja pokrivala njihove roke, noge, vrat, obraz, čelo … Oči so pričale o tisoč in tisočletni starosti, o teži življenjskih izkušen, o globinah zemlje, morij, oceanov, vulkanskih jezer in o višinah gora, o neštetih poteh, ki so jih prehodile v silovitih neurjih, v mrazu, vetru, suši in neznosni pripeki. Doživele in preživele so nešteta rojstva in prav tako neštete smrti. Bile so posekane, s koreninami izruvane, vržene na grmade peklenskih ognjev, a so, sam bog ve kako, preživele, znova vzklile, zrasle in bile spet mogočne, v nebo segajoče pesmi, poeme, slavospevi življenju, rojevanju in umiranju.

Órfanu so se zdele na moč podobne čarovnicam, tako po svoji zunanjosti kot tudi notranjosti. Moč, ki je utripala v njih, tlela v njihovih petah in dlaneh, gorela v bočnih školjkah in jim žarela iz oči, fluorescenčno sijala iz razmršenih, dolgih las – je bila pravzaprav moč Zemlje. Moč tega planeta, na katerem so živele in rojevale stoletja, tisočletja …

Zmrazila ga je slutnja, ki se je kot kresnica in takoj nato kot plamen prižgala v njem: »Prišle so pome! Prav zares so prišle pome!«

In, resnično: ena od njih ga je stisnila k sebi, kot to stori mati s svojim otrokom. In on se je stisnil k njej in čutil globoko ganjenost, na jok mu je šlo od sreče, da je končno premagal nek nesmiseln odpor in se končno popolnoma predal (vdal, zaupal …) tej ženski, tem ženskam.

Alma, Almira, Alta; mladenka, žena srednjih let, žena v letih zrelosti in srednje ter nato pozne starosti je rekla drugim praženskam: »Stisnila sem ga k sebi, da bi preverila, če še čuti kaj odpora do nas. In res je; hvala Vsemogočnemu, odpora ni več.«

Potem so mu pokazale, kaj se skriva v raketi, s katero bodo leteli v druga ozvezdja. V raketi – tako obliko je imelo plovilo, gledano od zunaj; od znotraj pa je bilo to isto plovilo velikanska dojka, polna neznanih in sila čudnih naprav, ki so se svetlikale od magnetne naelektrenosti in brnele kot kak transformator. Órfanu se je pravzaprav zdelo, da šumijo kot trepetlika in kot razkošno košata lipa v pomladnem vetru.

Potniki v tem prostoru so bile gole ženske vseh starosti, okrog njih pa je bilo polno konjev. Konji vseh ras in velikosti. Večinoma so stali in hrzali, kazali zobe, se nekako hihitali. Drugi so hodili sem in tja ali pa tekali svoj zasanjani kas. Órfano je bil neznansko presenečen in glasno je rekel samemu sebi: »No, vidiš, to je torej ta skrivnost! In to je vse!«

Ginjenost ga je čisto prevzela. Bil je neizmerno vesel, da se je to končno zgodilo. Do Neznanca, ki ga je dobro poznal, saj sta v življenju veliko prijateljevala, je čutil globoko naklonjenost, pripadnost in hvaležnost, ker mu je pomagal premagati razdiralno energijo nevere, sumničenj in vseh mogočih strahov in ga je tako končno pripeljal na cilj. Pravil mu je Neznanec. Tako ga je najbrž poimenoval zato, ker se mu je včasih zdel sila skrivnosten, v duhu oddaljen, zelo zelo nezemeljski. Predstavljal mu je nerazrešljivo uganko.

Onafro, duša, duša!

Pikanje, sikanje, jedkanje, podtalno in zlonamerno sugeriranje: Zgini v klozet, skoči v luknjo, crkni v dreku!

Šel je po radensko, se vrnil. Spet zajedanje, objedanje, praskanje, grizenje, nategovanje, sumničenje, podtikanje, steničje živciranje. Se dolgo brzdal, potem pobesnel. Razbil dozo za razvijanje filmov, iskal ključ kot brez uma. Ključ od izhoda, ključ od avta. Da bi z amijem planil na cesto, zdivjal, pritiskal plin do daske in nazadnje z vso odločnostjo naredil vsemu temu sranju enkrat za vselej konec, konec!

In se res zabije v betonski zid, se tam najprej splošči, sfašira v pašto, nato pa raztrešči, in je potem enkrat za vselej konec kislinskega jedkanja kože, mesa, kosti in še najbolj možganov. Kajti ta hudičevka, ta žveplena kislina ostrih besed, hudobnih, ubijalskih izstrelkov in špricanj kačje sline … vse to se mora vendar enkrat nehat, za vsako ceno nehat!

Pa izreče kot britev ostro spoznanje, ki je tudi obsodba s trdoto korunda: »Zakaj projiciraš v mojega dvojnika vse najslabše? Da je lagal, kradel, vlamljal, posiljeval deklice, ovohaval psicam češplje, se z njimi onegavil, iskal svojemu penisu prijatelja, soborca, družabnika, pa nečistoval s kurbicami, s kobilicami, muhami, pajki in debelimi kačurami, ki so imele podobo pršic, in vse drugo?! Zakaj to sugeriraš?! Zakaj to hočeš!? Zakaj to izsiljuješ? Moj dvojnik je v resnici zlat fant! Čist in nedolžen. Solza, kristal, diamant!

Na vratih se je prikazal dvojnik, torej ta, o katerem je ona govorila vse najslabše. V katerega je hotela napeljati kloako celega naselja. Prikazal se je tam, mu zažvižgal in pomignil: »Órfano, pridi, hitro!« To je naredil tako, kot da se on, Órfano, ne bi pravkar zagrizeno spopadal s kačo klopotačo, se z njo boril na življenje in smrt, in to zaradi njega, dvojnika. Ne, on se je obnašal, kot da vsega tega sploh ni bilo in ga je še vedno vabil k sebi, v svojo sobo. In, čudež, v hipu je pozabil na jedkanje, sikanje, izpodkopavanje temeljev, slinjenje, prskanje … in je šel v dvojnikovo sobo povsem miren, takšen, kot da se malo prej ni klal na dvoje, na troje.

Na mizi v dvojnikovi sobi je čakal nanj pisalni stroj, velik, takšen, kot ga imajo v ta pravih pisarnah. Z valjem, dolgim skoraj pol metra. Zastrmel se je v ta vele pisalni stroj, buljil je vanj, kot da se v njem skriva nekakšna žival, živalca, morda célo gnezdo skarabejev ali pa le navadnih koloradskih hroščev, v najslabšem primeru gnezdišče smrdljivcev … Tedaj so črke kar same začele udarjati po papirju. Kar tako, same od sebe, iznenada. Stopil je k stroju in čutil strah, napetost. Napisalo se je sporočilo. Precej dolgo in brez napak. Toda takoj, ko je prebral napisano, je že bil v svoji sobi in se je tam skušal spomniti, kaj mu je bil natipkal tisti veliki pisalni stroj. Strašno se je trudil, da bi se spomnil, da bi prebral, da bi vedel, kajti čutil je, da je bilo sporočilo, ki se je kar samo izpisalo, zanj zelo pomembno, življenjsko pomembno. Mučil se je in mrcvaril, vrtal, glodal v spomin, toda spomnil se je le dveh črk: N in M. Potem se je to, kar je bila napisala ona vele makina pojavilo pred njim na listu papirja. Toda črke so bile tako slabotne, da se jih enostavno ni dalo prepoznati. Sporočilo je bilo komaj vidno; kot da je peta ali šesta kopija, in to s slabim, že čisto znucanim kopirnim papirjem. Vrnil se je v dvojnikovo sobo. Tam je bil le tisti veliki tipkalni stroj. Lista v njem ni bilo več. Ko se ga je dotaknil, se je valj hitro obrnil in skočil v začetni položaj.

Takoj nato mu je nekaj obrnilo glavo in soočil se je s svojo podobo v ogledalu, ki je bilo obešeno tam, kjer je še malo prej visel plakat: reklama za jahanje ponijev. V spodnjem koncu levo je opazil veliko črno liso. Zabuljil se je tja in v grozi spoznaval, da se zrcalo razkraja, da premaz na zadnji strani nekako drsi navzdol. Pomislil je: Če ogledalo razpada, potem se mora s stekla na drugi strani cediti živo srebro. In je stopil za ogledalo ter pogledal na tla: tja je res kapljalo nekaj mokrega. Zrcalni premaz se je cunjasto luščil in povešal. To, kar se je tam dogajalo, ga je spominjalo na nekoč videno fotografijo mrliča, ki je že bil v stanju sluzastega razlezovanja, dolvisenja, kapljanja smrdečih razpadlin in celo slišnega mehurjenja in prdenja.

»O, ti moj Bog!« zastoka Órfano. »Torej to je to. Jezus, ko bi le vedel, čigavo je to truplo! Moje ali njeno? Morda pa je skupno? V enem telesu dve telesi, obe v razpadanju?«

Ni mogel več gledati tega, kar se bo prej ali slej zgodilo njemu ali njej. No, obema. Ni mogel in – bašta! Zatulil je in zbežal iz te preklete sobe in iz hiše, poln gnusa. Zunaj je izbruhal vse, kar je pojedel v zadnjih desetih urah. Nato je šel v kopalnico, se umil, si izpral ustno votlino, in ko se je dvignil nad snežno belo školjko, je v straniščnem zrcalu zagledal svojega dvojnika. Milo se mu je smehljal, celo pomahal mu je. Órfano se je kislo nasmehnil in mu nakazal gib, ki bi naj bil njegov odgovor, njegov pozdrav temu tipu v straniščnem špeglu. Zdaj je dvojnik odprl usta in mu sladko rekel:

»Dobiva se na oni strani. Takoj ko boš zaspal, me pokliči, da se dogovoriva za kraj srečanja. Pokazati ti moram, kaj je v resnici napisala tisti stara pisarniška makina. Ne pozabi, pridi!«

Órfano se je takoj nato preoblikoval v srebrno kroglo, ki je strastno vsrkavala energijo. Tisto energijo, v katero je vse potopljeno (tudi planeti, sonca, galaksije …) in v kateri vse plava kot ribe v vodi – a te energije kljub temu nihče ne vidi, ne otipa, niti ne zasluti.

Naslednji dan je zgodaj zjutraj pil tigrov čaj. Ko je nato bral časopis, je slišal, da nekdo zunaj na vrtu ropota z železnimi vratci. To je slišal v »drugem nivoju«; to pomeni, da pojav ni prodrl do njegove budne zavesti, je torej ni predramil in se on tega dogajanja ni zavedel. Ko je pozneje šel ven, so bila železna vratca ograje zapahnjena navzkrižno, kar se prej še nikoli ni zgodilo. Táko zapiranje je ne samo nesmiselno, temveč tudi težko, ker je treba vratca močno riniti na drugo stran in jih tam z železno zapiralko zaskočiti, fiksirati. Vse to zahteva precejšnjo energijo. Če bi bil zunaj človek, ki bi se mučil z železnimi vratci, bi ga pes Arber videl in bi lajal. Bil pa je čisto tiho. Zato je Órfano domneval, da je prišlo do pojava, ki se po Jungu imenuje eksteriorizacija psihične energije. Zakaj se je to zgodilo in s kakšnim namenom, tega ni vedel. Mozgal je, skušal razumeti, in ko je tako napenjal svoj zaspani um, se je iznenada spomnil sporočila, ki ga je napisal veliki pisalni stroj. Najprej se je tam z velikimi črkami izpisalo: ONAFRO, DUŠA, DUŠA!

Nato je sledil drugi del sporočila, napisan z navadnimi črkami, in to v obliki pesmi:

Ko po viharju mir zajame ladje,

se v spokojnosti noči razleže žalovanje;

skelet orkana zruši se na zemljo črno,

od življenja silnega ne ostane celo niti zrno.

Pod tem sporočilom, pravzaprav pesmijo, je stal pripis, ki je dal vedeti, kdo je avtor napisanega: Apel Sko Acij Išče Sod.

Tavtologija!

Nebo na jugozahodu, v smeri proti Sečovljam in Piranu, je potemnelo. Zgodila se je nesreča z neko zelo strupeno in gorljivo snovjo. Od tam se je valil gost, črn dim. Tla so bila že pokrita s sajami. Komaj so dihali in ljudje so cepali po tleh kot s strupom pošpricane muhe, in tam tresoč se in zevajoč kot ribe na suhem hitro umirali.

Med umirajočimi je bil tudi on, Órfano. Ko se mu je to dogajalo, je nekako stopil iz sebe in z natančnostjo in neprizadetostjo znanstvenika zapisoval stanja umirajočih. Ta so bila, kot sem že povedal, identična s stanji, ki jih doživljajo ribe potem, ko jih potegnejo iz vode in razsujejo po ograjeni palubi. Ni bilo prijetno, prej strašljivo, pravzaprav po resnici povedano: grozno. Ljudje-ribe so se dušili. Natančno tako, kot da bi jim kdo poveznil na glave polivinilaste vrečke in jim jih zadrgnil okoli vratov, nepredušno. Sprva so še imeli nekaj zraka, nekaj kisika. Ko pa so ga porabili in se je v vrečah nabral le izdihani dioksid in drugi ostanki pljučnega izgorevanja, je nastopila agonija. Krči so bili siloviti, strašno trgajoči. Telo, milijarde celic tega telesa, so zahtevale kisik, blazno in odločno so terjale od glave, od njihovega komandnega centra, naj jim ga priskrbi. Agonija se je hitro stopnjevala. Bolečine, ki jih je registrirala glava, no, pač določeni celični sklopi v centrali, so bile pošastne. Pljuča so drgetala, telesa so se besno premetavala, glava je butala ob tla, suvala nazaj in naprej, levo in desno. V nekaj minutah pa je ljudi-ribe zajela omotica. Krči, ki so zvijali in lomili kosti, so uplahnili in zavest se je prelivala v nova, še nikoli doživeta stanja. Strah, stopnjevan do pekla, se je umikal vedno bolj prodirajoči blaženosti. Zaslišali so glasbo, ki je bila nezemeljsko sladka, tolažilna, zibajoča.

Nekaj sekund pozneje so že hodili visoko, opirajoč se na hodulje. Te so rasle, postajale vedno višje, oni pa so se vzpenjali med oblake. Opazili so, da so postale hodulje prekratke in da z njimi več ne dosežejo tal. Potem so se nekaj časa dotikali samo višjih stvari v naravi. Órfano se je spominjal širokega zidu iz opek in visokih, terasastih polic, polnih cvetja. Takoj nato pa je že letel nad pokrajino, brez hodulj. Moral je biti zelo zelo visoko, kajti pod sabo je razpoznaval le obrise hribov in polj. Pokrajina pod njimi je bila srebrno bela. Malo ga je bilo strah, da bi padel. Ampak samo malo.

In ko je bil tako visoko zgoraj, je od tam opazoval silno neurje nekje v središču Jugoslavije. Od Zagreba do Beograda in še bolj južno. Strahoten vihar je lomil vse, kar je dosegel. Videl je poplave, ki so spominjale na mala morja. Zlomljeni električni drogovi. Porušene hiše. Cela mesta, potopljena v kalne globine … Vse je bilo črno vijoličasto.

Ob njem se je tedaj pojavil Dvojnik in mu rekel kar tako, mimogrede, kot da vse to ni nič nenavadnega: »Apokaliptično, a ne. Toda, povej mi, ali si razvozlal enigmo? Mislim na tisto sporočilo, ki ti ga je natipkal pisalni stroj. Si prebral? In če si, ali razumeš, kaj ti sporoča? To, kar pa zdajle vidiš, to se bo zgodilo po veliki vojni, po rušilnem potresu in pretresu sveta. Po dogodkih, ki bodo raztrgali tudi tvojo domovino na koščke. Po tistem, ko se bodo polja, gozdovi, parki, da, tudi mestni parki, spremenili v svetlikajoča in grozo daleč naokoli pršeča grobišča. Ne pozabi: zgodilo se bo po veliki norosti, ki bo zastrupila ozračje in ga napolnila z delci scefranih duš. Prav ti najmanjši dušni delci bodo potem povzročili vse te apokaliptične suše, požare, poplave in potrese. Vendar, ne pozabi: poplavam, sušam, velikim požarom, in spet poplavam, sušam, požarom … sledijo potresi. No, saj veš, saj se vendar spominjaš! In Bog bo dovolil hitro menjavanje obdobij visokih temperatur in hudega mraza. In vse bo trpelo: človek, živali, rastline, voda, kamenje in zemlja. Ljudje se bodo pred naraslimi vodami zatekli v hribe, a ti jih bodo stresli s sebe, ko bo prišlo obdobje vulkanov in se bodo, kot je že bilo davno zapisano, sporočeno: valile gore na druge gore, gorovja na gorovja.«

V zavest mu vdirajo kletve in misli, nabite z razdiralno močjo, z besno agresivnostjo. »Udariti! Pretepsti! Zaklati, ustreliti, zastrupiti! Razstreliti! Ubiti! U-biti! Biti U!«

Órfano sprejme ukaz za korekturo svoje plovbe: »Ostrino imaš na nepravem mestu. Izostri, povečaj koncentracijo tam, kjer jo nujno potrebuješ!« Ko mu to uspe, zasliši nekoga, ki se hihita in mu sporoča z glasom komedijanta: 21. oktobra 1976. Zjutraj, takoj po prebujenju: Tavtologija! V slovarju prebere razlago: Gr. thauma, thaumatos – tavmatologija: nauk o čudežih ali opisovanje čudežev: tavmaturg je človek, ki dela čudeže.

Razmišlja: ‘Morda: tau (to) – duh, mato – Orfanorija; duh, ki obvladuje in spreminja Orfanorijo v Orfanijo, v boljšo realnost …’

Torej Upanje resnično obstaja! Upanje na rešitev v zadnji nanosekundi.

Na meji med budnostjo in nezavedanjem zasliši glas, ki mu sporoča: Vztrajno ponavljanje istega glasu ali zvoka sproža moči, ki obvladujejo in spreminjajo materialni svet.

Ali vidiš ta zrnca?

22. oktobra 1976 je bilo v Bologni srečanje čarovnikov devetih dežel. Órfano je spremljal na poti v to mesto svojega Dvojnika. Vso pot tja in nazaj je močno deževalo. Lilo je, kot da bi bili nad njimi, nekje visoko zgoraj, Niagarski slapovi.

In so šli tam v Bologni na kavo. Med čarovniki je bil tudi Farukov prijatelj Omerza. Na sredincu leve roke se mu je bleščal prstan z velikim, presojnim diamantom. To je bilo darilo egiptovskega kralja Faruka. Ko so tako hodili po ulici, je Órfano začutil na svojih ramenih plašč. Nekdo mu ga je bil ogrnil. Plašč je bil neviden in je imel to lastnost, da je naredil nevidnega tudi tistega, ki ga je nosil.

Pa so pili kavo in se pogovarjali o času deževja, ki prihaja. No ja, ki je že tu. Siloviti, neprekinjeni nalivi bodo zajeli mnoge dele planeta. Na enem koncu se bodo z neba zlivali slapovi, nekaj sto kilometrov proč bo sonce žgalo s peklensko močjo in spreminjalo rodovitno pokrajino v puščavo. Tako se bo to menjavalo sem in tja. In reka Nil bo presahnila, Egipt se bo spremenil v peščeno morje.

Da, je rekel Omerza, imate prav. Egipt bo kaznovan za svoje v nebo vpijoče Izdajstvo. Največja nevarnost pa prihaja, kot dobro veste, iz globin oceanov. Nekdo je vprašal: Oceanska pošast? Ne, ne, je govoril Nussdorfer, to ne bo pošast. No ja, bo pošast, ampak v plinastem stanju. Ja, je rekel čarovnik Nordcape, plini, plini. In zrak se bo vžigal, je govoril Capasante. V zraku bodo nastajale nevidne eksplozije in temperatura se bo tam v hipu dvignila na stotine stopinj. To bo ta pošast iz globin oceanov. V plinastem stanju. Neke vrste goreči, eksplozivni Duh.

Gospod Paliska, ki je imel na glavi staromodni cilinder, je govoril o silovitih orkanih. Rekel je: Do petsto, da, celo do šeststo kilometrov na uro; tako siloviti bodo piši vetra. Hamsun je dodal: Vrtinci, vrtinci! Uničujoče spirale. Dip Cante je razlagal: Novi red na planetu Terra. Eine neue Ordnung! In nikjer ne bo nihče več varen. Čisto nikjer.

In videli so kraljevske ptice, velike orle. Bili so silovito vznemirjeni. Krožili so nad krošnjami dreves, čisto nizko so razpenjali krila in predirno žvižgali. To so v resnici bili kralji in cesarji. Med njimi je zavladala velika zmeda. Panika. Groza. Kajti iznenada, kot strela z jasnega, je bil po naravni poti ubit njihov prvi kralj; najvišji, najbolj mogočen. Ker so v tem prepoznavali Božjo voljo, tudi neke vrste kazen za petelinjo oholost tega kralja, jih je seveda zajel velik strah, kajti čutili so, da je Bog jezen tudi na njih. Zato so orli vznemirjeno žvižgali nad glavami čarovnikov iz devetih dežel.

Pogovor ob kavi se je zavlekel, morda tudi zato, ker je nekdo omenil Luno nesrečnih kamnov. Pa se je razvnela debata o tem, kje se nahaja ta planet in kdo od njih prihaja iz tega ozvezdja. Semiaze, Gostosevci. V tem ozvezdju je ta planet, so se nazadnje zedinili. Zelo pa so se razburili, ker nihče od njih ni hotel priznati, da je bila njegova duša ustvarjena na tem planetu. Rojena? Ne, ne, ustvarjena! Pa tudi to ne bo držalo, kajti duša, tako je trdil Olmer, ni bila spočeta, zato seveda tudi ne more biti rojena. Tudi kar tako ni bila ustvarjena. Duša je odsev tistega, ki se imenuje JaHVe; Jaz, ki sem. In ta Jaz, ki sem nima ne začetka in ne konca. Tega naša pamet seveda ne more razumeti. Zaenkrat, je rekel Bellmondo. In Hans Ostremann je dodal: Dokler se naša zavest ne razvije do viola stopnje. Seveda, seveda, je kimal Capasante.

Korzičan Marionello je povzel debato: Torej duša ni bila spočeta, ni bila rojena, ni bila niti na kakršenkoli način ustvarjena. Duša je bila, je in bo – in je človekovi pameti nedoumljiva skrivnost.

Vračali so se v veliko dvorano, kjer so potekala predavanja o čarovniških veščinah. Órfano je hodil za skupinico velikih magov in razmišljal o skrivnosti, ki se imenuje Pozornost. Če ti uspe preusmeriti pozornost množice na določen pojav ali dogodek, jim lahko za njihovimi hrbti spleteš tako rekoč tiktak katerokoli zaroto. Pa jih spodneseš, da telebnejo, kolikor so dolgi in široki.

Orka malora, spet bo lilo! je rekel Olmer in se oziral v nebo. Preden so prišli do palače, kjer je potekalo srečanje, se je že vlivalo z neba. Olmer je v svojo široko dlan lovil kaplje in nekaj kazal svojemu prijatelju Marcusu. Ta je kimal in potrjeval Olmerjevo mnenje. Seveda, seveda, v tem dežju je prisoten, vsebovan tudi pesek. Ali vidiš ta zrnca? No, otipaj. Je pesek ali ni? Seveda je, drobcen, stotinka milimetra. Še manj: tisočinka. No ja, tisočinka. Ja, ampak kaj to pomeni? To pomeni, da bo lisica, imenovana Ossa, bliskoma udarila iz najbolj nepričakovane smeri. Samarska roža, a ne? Bin, nekaj takega, ja. Kamniti cvet Den La. Rože najbolj nesrečnih duhov v tem ozvezdju. Vem, vem. Le to imajo, te kamnite rože, namreč. La madonna, kakšna groza, kolikšna bolečina, kako brezmejno, a nikoli uslišano hrepenenje. Jok brez nehanja. Bridkost brez dna. Iz brezna! Iz jam, iz črnih lukenj.

Preden so stopili v dvorano, jih je dohitela vest, da se je fizija prepletla s fuzijo v uničujoč genom človeštva in da je to pač to. Ja, to je to. Hm, točno to! Velika Smrt. Tako je. Nič več in nič manj kot sama Velika Smrt.

Blitzkrieg

Órfano in njegov Dvojnik sta tistega dne pozno popoldne demonstrirala pred zborom čarovnikov severa in juga, vzhoda in zahoda tako imenovani fenomen zlivanja dveh v enega. Na velikem monitorju se je pojavil bel, nepopisan list. Nanj je Órfano zapisal neko svojo misel. Pač tisto, ki se je pojavila sama od sebe. Nato je upognil del lista, kamor je bil zapisal svojo misel. In je podal list Dvojniku. Ta je tudi zapisal, kar se je kar tako pojavilo v njem. Sledil je spet Órfano. Misli sta zapisovala zaprta v kabini; tako nista mogla videti tega, kar se je prikazovalo na zaslonu. Ko sta popisala ves list, se je ta razgrnil in zdaj so lahko udeleženci srečanja na velikem monitorju še enkrat prebrali to, kar sta bila napisarila. Pri tem je bilo zelo zanimivo dejstvo, da sta se njuni pisavi že v prvi polovici lista začeli prelivati: Órfanova se je spreminjala v Dvojnikovo in Dvojnikova v Órfanovo. Proti koncu lista pa sta se obe pisavi združili v eno samo, v tretjo. Ni šlo več za prepletanje, temveč za zlivanje dveh različnih pisav v povsem novo.

Nenavadne so bile tudi misli, ki so se jima zapisale:

Goreči grmiček. / Požar se širi proti vzhodu. / Voda se spreminja v bencin. / Tlijo reke in oceani. / Mušica poruši ravnotežje. / Vrv, ki je vzdržala tisoč ton, se utrga, ko sede na utež kitajski metulj. / Kamenje pada. / Problem verjetnostnega računa. / Ena proti milijardi dvesto milijonov. / Naključja kot instrumenti Božje volje. / Šraufek pada v globino. Pade, in svet zagori!/ Ja, kdo bi si mislil, da je to možno! / En sam mikeni šraufek! / Vsi varnostni sistemi so odpovedali. / Miška, ki je pretekla strogo varovano območje, je sprožila alarmne naprave. / Kako ustaviti skalo, ki že pada? / Kaj je sploh čudež? Njegovo bistvo? / Meč ne more raniti vode. Niti atomska eksplozija je ne more ubiti. Izpari. / Rekel sem: le eno, ne troje! / Bibavica. / Na gugalnici prikritih strasti se ziblje usoda sveta. / Nič je vse, vse je nič. / No ja, saj sem si kar mislil. / No ja, saj sem si kar mislil! (Pozor: prvi primer podvajanja!) / Zvezda simbolizira eksplozijo; širjenje življenjske energije. / Gibanje, raztezanje. / Malteški križ. / Štirje trikotniki so obrnjeni s svojimi vrhovi navznoter, v eno samo točko; simbol kontrakcije, smrti. / Vse se vrača (zožuje) v svoje izhodišče, v točko Nič. / Kljukasti križ (svastiko) dobimo, če povežemo izbrane stranice iz malteškega križa. / Pri tem lahko, pač glede na izbor, ustvarimo »napravo«, ki se vrti v smeri urinega kazalca ali pa od desne proti levi. / Prvo vrtenje ponazarja črpanje, vsesavanje pozitivne kozmične energije. / Vrtenje svastike v obratno smer pomeni, da priklicujemo negativno, razdiralno moč. / Hitlerjeva svastika se je vrtela v levo, torej retrogradno. / Iz vesolja vsrkava vse, kar je po svojem bistvu uničevalno. / Kraki svastike so v svojem znakovnem pomenu kose! / Malteški križ presekamo z dvema premicama in tako dobimo krščanski križ ali pa le stičišče dveh daljic, ki nimata ne začetka ne konca. / Stičišče prostora in časa … / Osmica, znak neskončnosti, je iz Einsteinove relativnostne teorije izpeljani križ z dvema daljicama; predstavljata čas, ki se ukrivlja in vrača v svoje izhodišče, v točko NIČ … / Osmica simbolizira neskončno pretakanje ter spreminjanje pozitivne energije v negativno in negativne v pozitivno. / Predznak ene ali druge se menja v nulti točki. / Pozitivno je negativno in negativno je pozitivno! / Ko se v nulti točki pretočimo v smrt, se v drugi pentlji osmice ponovno rodimo v nekem drugem, kvalitativno drugačnem svetu. / Smrt fizičnega telesa se transformira v rojstvo duhovnega telesa. / In življenje teče dalje brez konca in kraja. / Ko se življenje duše konča, se pentlja zasuče in vrne v nulto točko. / Energija zdrsne iz onstranskega življenja v oplojeno celico in duša se utelesi; ujame se v hišo telesa. / V svoj bivalni prostor v kraljestvu Orfanorije. / Solaris – lat. Sonce. / Maršal Tito in posledice njegove smrti. / Sončni mrk v Carigradu to pomlad! / Kam korakajo mravlje? / Mravlje so čipi planeta Terra. / Korakajo mravlje. / V najmanjše pore. / Kam korakajo mravlje? / Čipi planeta Zemlja. / Mikro valovanja. / Mikro valovanja. / Nikoli ne reci NE. / Nikoli ne reci Da. / Haifa je porušena, Tel Aviv je izhlapel. / Tel Aviv je izpuhtel v neskončno kratkem delčku sekunde. / Čas je bil ukinjen, da bi razumeli Ne-čas. / Razumeli Ne-čas./

Od tod naprej so se njune misli podvajale. Iste misli. Iste besede. In nova pisava! Ne Órfanova in tudi ne Dvojnikova. Nova, še nikoli videna pisava.

Čarovniki so ploskali. Bili so navdušeni, kajti takega trika še niso poznali.

Nevidni baloni metana so se bližali kontinentom. Bili so velikanski. Več sto kilometrov je znašal njihov premer. Ledene gore so se hitro topile in morja so preplavljala obale. Vse se je dogajalo v znamenju akceleracije. To, kar se je v normalnih okoliščinah lahko zgodilo v sto letih, se je zdaj začelo in končalo v enem samem dnevu. Bliskovito. Blitzkrieg.

Barajana

V Miami Beachu, floridskem kopališču in zdravilišču, tam sredi tropskega in subtropskega rastlinstva, se je dogajal silovit seksualni akt med črnim žrebcem in snežno belo kobilo! Množica je na vrveh držala kobilo, druga množica pa žrebca. Morda zato, da so lahko kontrolirali to ogromno erotično ustvarjalno moč? Pozabil sem povedati, da sta bila konja šestkrat večja od normalnih. Ta čudni spektakel se je dogajal na Trgu osvoboditve. Ogromen, kot obsidian bleščeč črn žrebec je z neznansko velikim penisom v bronasto trdi erekciji strastno naskakoval belo kobilko. Ta je stala čisto pri miru, povsem pripravljena na divje nalete. In očitno je bilo, da ji to še kako prija. In tako je žrebec kar naprej naskakoval. Občevanje pa ni potekalo, kot je to v navadi med normalnimi konji. Žrebec se je namreč zagnal, naskočil kobilo, silovito porinil svoj penis v njeno rozasto razžarjeno splovilo, ki se je pohotno penilo, mehurilo in izločalo obilo soka, podobnega pivu oziroma mešanici piva in medu. Torej: žrebec je sunil, prodrl v žrebico prav do dna, takoj nato pa odskočil, potegnil penis ven, in očitno je bilo, da v žrebico ni brizgnil semena. Morda so prav zato tolikokrat ponavljali isti akt. Zalet, naskok, prodor, umik. In spet vse znova in znova. Zalet, naskok, prodor, umik.

Poizkuse oploditve snežno bele kobile je vodil sam predsednik države. Stal je na slavnostno okrašenem odru in vsakič, ko je črni divjak naskočil belo kobilko velikanko, stopil k mikrofonu in zajecljal eno samo besedo: »Barajana!« Mažoretke so veselo poskočile, zaplesale, in takoj nato nekako poparjeno sedle. Množica je ploskala, a tudi mrmraje negodovala.

To oplajanje je trajalo že tretji dan in ljudje so bili utrujeni, naveličani in niso več verjeli, da se bo iz tega sploh kaj izcimilo. V bližnji ali daljni prihodnosti. Radi bi šli domov, vsak v svojo vas in hiško, pa jih je vlada s silo zadrževala na Trgu osvoboditve. Ta je bil namreč obkrožen z vojaki, v ljudi so bile naperjene puške in mitraljezi. In to jalovo oplajanje se je kar naprej ponavljalo, cele dneve in noči, brez prestanka, brez nehanja.

Órfano je dolgo opazoval neplodno, da, celo povsem nesmiselno nategovanje kobile in ljudstva. Pa se mu je množica zasmilila in je uporabil trik, ki se ga je naučil v Bologni na srečanju čarovnikov devetih dežel. Ko je sedmega dne ob jutranji zori žrebec spet naskočil, je Órfano v stotinki sekunde spremenil kobilino vagino v pasjo (in enako tudi žrebčev penis), in črni žrebec je bil ujet. Ni mogel več odskočiti. Strahovito je zahrzal, se odsunil, a iz kobile ni mogel. Posledica njegovega divjanja in silovitega hotenja po umiku, po begu, po osvoboditvi je bila ta, da sta se konja zrušila na zemljo, toda vez med njima je ostala; bila sta spojena in ker je žrebčev penis ostal v kobilkini vagini več kot desetinko sekunde, je prišlo do izliva semena. Ko se je to zgodilo, sta živali strastno zahrzali in se krvavo zapenili okoli gobcev. Množica je tulila od navdušenja, ponorela od ekstatičnosti tega trenutka. Mažoretke so skakale na glavo, pa na noge, pa na glavo, pa na noge. Predsednik države, njegovo spremstvo in vsa vojska, ki je obkrožala Trg osvoboditve, je panično bežala s prizorišča. Oni so že vedeli, zakaj. Ljudstvo pa ni bilo poučeno. Zgodilo se je namreč nekaj nenavadnega: kobilka je začela porajati žrebičke kar iz svojih bokov, prsi, iz ušes, iz grive, celo iz repa in tudi iz kopit. Žrebički so bili takoj na nogah, toda, groza, niso bili podobni konjem, ampak gromozanskim kobilicam. In ta množica konjev-kobilic je besno odgalopirala za bežečimi politiki in vojaki. Kogar so kobiličarji dohiteli, ta je bil požrt v nekaj sekundah. Kobilice so se obliznile in že divjale za novimi žrtvami. Čudno je bilo pa to, da se te zverinice niso lotile nikogar iz navadnega ljudstva. Le za oblastniki in vojaki, še posebno pa za oficirji in generali so divjale in jih požrešno použivale. Predstavniki navadnega ljudstva očitno niso bili užitni za te divje požrešne zverinice.

Órfano ni ostal do konca tega nenavadnega dogajanja. Približno je vedel, kako se bo stvar končala. Bilo je namreč le začasno olajšanje, kajti kmalu se bodo stvari spet postavile na prejšnja mesta in spet bo črni žrebec brez nehanja jalovo naskakoval belo kobilo in bodo jutra soparna, popoldnevi pa neznosno vroči.

Ko je Órfano odhajal iz Miami Beacha, ga je kot strela z bistre modrine zadelo tole sporočilo: teleimportacija. Beseda pomeni v psihičnem kontekstu: posredovati komu na daljavo kako informacijo ali na daljavo kaj premakniti, prestaviti, poriniti, vriniti ali koga na daljavo psihično oziroma duhovno oploditi …

Seveda, seveda, je momljal Órfano, saj to je to: Eksteriorizacija psihične energije. V opisanem primeru je šlo za kontrolirano in skrbno usmerjeno energijo. Ni šlo za spontano in nezavedno dogajanje fenomena tega, kar je ugotovil že Carl Gustav Jung: Če bi človek vedel, kolikšna moč se skriva v njegovi duši (in če bi seveda znal to moč prebuditi in jo smotrno uporabiti), mu ne bi bilo treba iznajti atomske bombe.

‘Ali to ali pa kaj drugega, morda kaj takšnega, o čemer se mi niti ne sanja’, je razmišljal in odhajal v enega svojih novih prihodov.

Inferno

Velika hiša, velikanska. Ministrstvo za obrambo; oddelek za tajne vojaške raziskave. Oborožene sile svobodne dežele Orfanije.

Zaslišali so pet zaporednih udarcev. Dum, duum, duuum! Prihajali so iz globine pod stavbo. Órfano, ki se je ravno takrat pogovarjal v avli stavbe z Verjankom Yardom, strokovnjakom za magnetne resonance, je prav živo zagledal pod stavbo velikansko jamo, v njej pa ogromno kosmato bitje, podobno orangutanu. Ta stvor je držal v rokah kol, velik kot električni drog, stal je močno razkoračen in je s tem kolom jezno udarjal od tla. Vsak naslednji udarec je bil za stopnjo močnejši od prejšnjega. Peti, zadnji, je bil tako močan, da se je stresla cela palača in so uslužbenci ministrstva bili prepričani, da je potres in so panično bežali proti izhodom. Le on in Verjanko Yard sta vedela, da ne gre za potres, ampak da se v globinah pod stavbo jezi Duh zemlje. Z udarci opozarja strokovnjake tega ministrstva, da so presegli kompetence in se dotaknili cone Ω. S tem svojim dejanjem rušijo ravnotežje v zemeljskih slojih, zato bo, če nadaljujejo svoje poizkuse z magnetnim poljem Zemlje, prišlo do usodnega premika. Do pogreznitve japonskih in okoliških otokov.

»Kaj boste storili?« je vprašal Órfano. Visoki uslužbenec Verjanko Yard se je nasmehnil in rekel, da poizkusov zdaj pač ne morejo več ustaviti.

»Toda, zgodila se bo katastrofa!«

»Vem, vem. Vendar moramo tvegati, kajti ravnokar smo pred izumom najmočnejšega orožja v vsej zgodovini človeštva! Naši izračuni kažejo, da obstaja kar trideset odstotkov verjetnosti, da se zemeljski skladi le ne bodo premaknili in torej ne bo prišlo do potopitve določenih otokov.«

»Igra s hudičevim rogom!« je rekel Órfano.

»Da, nekaj takega. Toda, saj razumete, da znanosti ni mogoče ustaviti. Posebno ne zdaj, ko smo tik pred odkritjem novih orožij v boju proti našim sovražnikom.«

»Kdo pa so pravzaprav vaši sovražniki?«

»Vsi, ki ne mislijo tako, kot mi,« se je zarežal Verjanko Yard.

Pod zemljo, globoko spodaj, se je slišalo nekakšno lomljenje. Kot da bi se prelamljali debeli kamniti skladi.

»Sicer pa, saj veste, nič ni zastonj. Vsak korak na poti napredka moramo odplačati z goro trupel in s potoki krvi. To je valuta, ki velja tam, pri Njih. Prva svetovna vojna, druga, tretja, ki se pravkar začenja … to so po svojem bistvu žrtve, ki jih darujemo na oltar Boga nad vojskami. Edino tako nam je pripravljen odpreti novo stran v knjigi Znanja. Vse se plača, ljubi moj, čisto vse. Nič ni zastonj!«

»In če se bo to, pred čemer opozarja ona beštija, res zgodilo?«

»Ne bo se, ne. Včasih nas le plašijo. Preverjajo naš pogum. Saj veste, da ne marajo strahopetcev. Spoštujejo močne, vroče in pogumne. Tiste, ki so pripravljeni vse žrtvovati, da bi potem tudi vse dobili.«

»Ali pa vse izgubili,« se je zarežal Órfano.

»Oh, pa saj vam je znano, kaj pravi relativnostna teorija. Ne ona, Einsteinova, temveč Gallusova, filozofska. Dobiti pomeni izgubiti in izgubiti pomeni dobiti. Vsaka stvar ima dve plati, dva obraza iste kolajne, ki pa sta si vselej nasprotna.«

Takrat se je ministrska palača pa prav zares močno stresla in s stropa je padla velika zaplata ometa in celo nekaj marmornih kipov se je zrušilo.

»Hudiča,« je zarenčal Verjanko Yard, »bolje bo, da odideva tudi midva.«

»Za vsak primer, a ne,« se je hahljal Órfano.

In sta odšla, toda ne ven iz stavbe, temveč v veliko knjižnico ministrstva. Tu jima je prišla naproti knjižničarka (in tajno tudi radiostezistka Oboroženih sil svobodne Orfanije) Oliva Rotmesser.

»Joj,« je zastokala, »gospod Órfano, za vas imam Steinerjevo knjigo: Tajna nauka. Pa ne vem, kam sem jo dala. Že vse dopoldne jo iščem. Vem, da sem jo prinesla in nekam odložila, zdaj pa se ne morem spomniti, kam.«

Órfano se je ozrl okoli sebe, nato pa stopil do kupa knjig na veliki hrastovi mizi, potegnil iz tega kupa neko knjigo, kar tako, na slepo, in vsi so bili presenečeni, kajti v rokah je držal Tajno nauko Rudolfa Steinerja, in to v cirilici. Vzkliknil je: »Kaj, sem si jo dala?!«

»Pa je res tajna nauka,« je ta dogodek pokomentiral visoki uslužbenec ministrstva za tajne vojaške raziskave.

Órfano je zalistal po knjigi in se odločil za odstavek na tisti strani, kjer se je listanje samodejno ustavilo. In je počasi prebral, kar se mu je bilo povsem naključno odprlo. Počasi in z zastoji, ker je cirilico že kar malo pozabil. Bral je: Osim ovih metoda posvećenja bilo je i drugih, i to za one ljude koji su u sebe primili i suviše luciferskoga a da bi od fizičkoga tela mogli odeliti toliki deo životnog tela kao sunčani ljudi. Oni takodje niso mogli preko opisanih stanja doći do proročke objave Hrista. Zbog svoga astralnog tela, koje je i suviše bilo podleglo luciferskom principu, morali su da prolaze kroz teže pripreme, a potom su, u jednom manje bestelesnom stanju nego ostali, mogli primiti objavu, ali ne samog Hrista nego drugih visokih bića …«

»Niti besedice ne razumem,« je zamomljal uradnik ministrstva, se na hitro opravičil in odhitel proti izhodu.

»Steinerja sem vam prinesla, ker vem, da vas to zanima,« je rekla knjižničarka. Ko pa je Órfano hotel nadaljevati z branjem, je presenečen ugotovil, da v rokah ne drži več knjige, temveč razpelo iz stare vinske trte. Na njem je bil Kristus uvenel, mrtev, povešen tako zelo, da se je njegova glava dotikala kolen.

»Vse zaman, vse zaman,« je jokal Órfano. »Vse je laž, laž, laž. Govorimo eno, delamo drugo. Rečemo: Kar je moje, je tudi tvoje. Ko pa kdo seže po našem, ga zastrupimo ali na kak drug način ubijemo. Pa še zmerom trobimo na veliko, na široko: Kar je moje, je tudi tvoje. Človek je, ljuba moja prijateljica, neznansko pokvarjeno in zahrbtno, dvolično, celo troobrazno bitje. Igra veliko igro prevare in samoprevare. Med sabo se ljudje združujejo v večje in manjše klane, v plemena lažnivcev. In potem mojstrsko igrajo to pokvarjeno, od Boga prekleto igro sprenevedanja. Tako genialno se pretvarjajo, zvitorepijo, da preslepijo samega sebe, in potem verjamejo, verujejo v čiste laži in neumnosti. In tu se klobčič dokončno zavozla, tako zelo, da ga nihče več ni sposoben razvozlati in nit razpotegniti v ravno, neprekinjeno črto. V táko brez zavojev gor in dol, levo in desno, nazaj in naprej, skozi in naokoli. Pot je za vselej izgubljena, resnica neprepoznavna, življenje zastrupljeno.«

»Nihče ne bo rešen po svojem zasluženju,« je zajavkala knjižničarka, »ampak le po milosti Božji.«

Órfano je začutil tako globoko žalost in razočaranje nad samim sabo, da je izgubil vso voljo. Kar naprej je izšepetaval eno in isto misel. Pravzaprav je to bilo po njegovem prepričanju najgloblje spoznanje: »Eksperiment je dokazal bedo, ki nima dna. In rešitve ni in ni. Zato bo prišlo prej ali slej do ukinitve tega programa. Zbrisan bo iz vseh spominskih kristalov celotnega vesolja. To je konec, konec.«

Takrat pa je oživel povešeni Kristus, stopil s križa in rekel Órfanu in knjižničarki: »Le kako naj zamerim tistim, ki vidijo le tri metre pred sabo? Pridita, gremo!«

In so šli skozi troje vrat. Na prvih je pisalo Profilaksa, na drugih Sevanje, na tretjih pa Inferno. Profilaksa pomeni varovanje; medic. (ob)varovanje pred boleznijo, ukrepi za preprečitev bolezni, na primer cepljenje. Sevanje vemo, kaj pomeni. Inferno pa je pekel.

Pri napisu na tretjih vratih je bilo nekaj narobe. Črka F je bila tako napisana, da se je lahko prebrala tudi kot T: interno. Torej: inferno in tudi interno. Zmeda se je povečala tisti hip, ko se je napis na tretjih vratih podvojil. Pod njim se je pojavila, le za hipec sicer, tretja beseda: intarzija, kar pomeni: okrasni vložek v lesu ali kovini, narejen iz drugobarvnega lesa ali kovine, biserne matice, kosti, srebra …

Kristus je opazil njuno zmedo, zato ju je pomirjal: »Ni naključij in vse je z vsem povezano. Kdor ima znanje, naj ugane, kaj vse to pomeni.«

Boga nad vojskami ob teh besedah ni bilo več na prizorišču dogajanja. Izginil je takoj, ko se je v Órfanovih rokah pojavil križ iz vinske trte in na njem ubogi, navidez mrtvi Odrešenik.

Ženska z repom

Po vrnitvi iz Bologne ga je zamikalo, da bi preizkusil plašč, darilo Farukovega prijatelja in velikega čarodeja Omerze. Ogrnil se je z njim in stopil na ulico, ne ravno prepričan, da je zares neviden. Zato je ogovoril znanca Jonathana: »Oprosti, kolega, ali si kje videl mojo ženo?« Jonathan se je vrtel okoli sebe in iskal Órfana; pač njega, katerega glas je slišal in ga tudi prepoznal. Órfano se je potuhnjeno hihital in bil seveda tiho. Znanec je momljal v svojo brado: »Čudno, prisegel bi, da sem ga slišal. Prav jasno sem ga slišal, zdaj pa ga ni nikjer. Nenavadno! Pa se mi menda ja ne meša?«

Tako, Órfano se je prepričal, da plašč deluje. Malo je pomislil in se zvito nasmehnil. Žena tega tipa, tega znanca Jonathana, mu je bila od nekdaj zelo všeč. Bila je črnolaska, vitka, visoka in v njej je vselej čutil erotičen vulkan. In od nekdaj si je želel, da bi jo videl golo. Da, prav golo. Brez vsega. Nekaj časa je bil od tega kar obseden in če ne bi bil človek časti in dostojnosti, bi se najbrž potrudil in se šel kukca, se pravi voajerja. Pa mu je táko zalezovanje bilo nekako izpod nivoja. Poniževalno, neprimerno za osebo, kakršna je bil on; no, za kakršno se je pač imel. Zdaj pa, ko se je lahko naredil nevidnega, se mu je zdelo, da to pa že ni več voajerizem, torej ta karakterna oziroma psihološka anomalija. Saj ne bo kukal skozi ključavnico, tudi skozi okno ne. Stopil bo za Jonathanovo ženo, za to črnolaso Irenejo, sédel bo, lepo se bo dal dol na divan in bo od tam mirno opazoval njeno slačenje. Ali pa morda kopanje? No ja, to drugo bi mu bilo dosti bolj všeč.

In tako se je res zgodilo, da je pred vrati zamijavkal. Ireneja je mislila, da je to njihov mačkon Pero, pa je pokukala skozi vrata. Ker ga ni videla, je stopila na vrt in zaklicala v noč: Perči, kje pa si? Mačkon se ni oglasil, je pa medtem Órfano smuknil v hišo in se hitro umaknil v veliko sprejemnico.

Potem se dolgo ni nič zgodilo. Ireneja je pletla pulover in zijala v televizor. Toda malo pred osmo uro je pozvonilo in prišla je, pomislite, prišla je Órfanova žena Hema. Babnici sta se razveselili druga druge in Ireneja je rekla: »Brž, brž! Malo si pozna. Kje pa si hodila? Ali ne veš, kdaj se vrne Jonathan?«

Vse, kar se je potem dogajalo, je bilo za Órfana zelo hud potres in pretres. Ženski sta odhiteli v kopalnico, on pa seveda za njima. Banja je bila do polovice napolnjena z vodo in Ireneja se je hitro slačila. Zdaj, ko se je goličila, šele zdaj je Órfano razumel, zakaj je bila ta ženska vselej v dolgih, nabranih krilih. Nikoli ni nosila hlač ali oprijetih kril. Le košate, napihnjene kikle. In veste, zakaj? Zato, ker je imela rep! Izredno lep, mesnat, rožnat, za otroško roko debel rep, dolg nekaj decimetrov. Órfano je kar zijal! Tako seksi repa še ni videl. Bil je brez dlak, rasel je kot nadaljevanje hrbtenice in je bil, bil … neverjetno lep in neznansko seksapilen, hočem reči, da je Órfana razvnel, lahko bi se reklo: razrajcal.

Kar je temu sledilo, pa je bilo zares čudno. Ireneja se je potem, ko je bila povsem gola, ulegla v banjo, ona pa, Hema – njegova žena, jo je kar se da nežno umivala s spužvo. Ne s kako umetno, recimo s penasto gumo, temveč z veliko morsko spužvo. Ireneja je najprej klečala v kadi, potem je čepela, nazadnje stala. Na rob banje je položila levo nogo, nato desno in ona, Órfanova žena, jo je milila po celem telesu. Da, tudi po obritem mednožju. Največ pozornosti pa je vsekakor posvetila repu. Umivala ga je tako nežno, kot da bi bil dojenček. In tudi tako se je obnašala do njega, do tega repa.

Presenetilo ga je, da v njunem odnosu, torej v tem miljenju in spiranju ni začutil med njima nič erotičnega, bi se reklo: nič lezbičnega. Niti sledu! Hema je delovala kot profesionalna umivalka ženskih teles. Kot da je neke vrste služkinja, specialistka za umivanje dam. Med obredom, da, to je bil pravi obred! sta obe dami slovesno molčali. Šele potem, ko jo je enako skrbno in nežno obrisala in ko se je Ireneja oblekla, sta na hitro izmenjali nekaj besed. Ireneja je rekla, da se spet vidita v petek, ampak naj, za božjo voljo, pride vsaj pol ure prej. Če začutim v tvojih prstih hitenje ali celo nervozo, se moj užitek zmanjša najmanj za deset odstotkov. In to je, ljuba moja, velika izguba. Zato te lepo prosim: ne zamujaj.

Hema je pokimala in obljubila, da se to ne bo več zgodilo. Nato jo je Ireneja v kopalnem plašču spremila do izhodnih vrat. Tu sta se objeli, samo objeli! in se ločili. Órfano je izkoristil njun objem in smuknil na ulico.

Nato se je dolgo sprehajal po mestu in se pomirjal. Nikakor ni mogel razumeti, kaj imata ti ženski med sabo. Zakaj ni začutil med njima niti malo erotične privlačnosti? Vse je bilo tako aseptično čisto, uradno, poslovno. Od treh omenjenih pojmov je imel srednji največjo težo: uradno. Da, njun odnos je bil kakor zadeva, ki jo urejaš na občini ali kje druge, pač v uradu. In ni mogel razumeti, o kakem oziroma katerem užitku je govorila Ireneja. Užitek? Le kako? Niti za hip se njeno dihanje ni pospešilo in na njenem obrazu ni zaznal niti sledu kake strasti ali podobnega čustva. Na koži nobenih brbončic, v mišicah nobenega drgetanja. Nič takega!

S to enigmo je blodil po ulicah do pol dvanajste ure. Ko je prišel domov, je njegova Hema že spala. Gledal jo je v siju ulične svetilke in ni vedel, kaj si naj o vsem tem misli.

V dnevnik je to noč zapisal: Vsak človek nosi v sebi na desetine skrivnosti. Niti pojma nimamo, kako velike skrivnosti se skrivajo v človeškem bitju. Lahko so seveda tudi drobcene skrivnosti. No, drobcene v relativnem pomenu, namreč. Za koga so mičkene, za drugega pa nedoumljivo velikanske. Ja, človek je res največja uganka v vesolju! In sploh: kaj imata moja žena Hema in Jonathanova Ireneja med sabo? Kaj je to za en odnos? In ona, Hema, moja žena! Kdo sploh je ta ženska? Pa sem bil prepričan, da vem o njej že čisto vse. Vse! Zdaj pa vem, da ne vem ničesar.

In potem je pripisal, sploh ni vedel zakaj in čemu, tole: Time out! In je šel spat.

To noč se mu je sanjalo, da drži v rokah kos nečesa čudno skrivnostnega. Bilo je črno, peresno lahko, podobno črnikasti drevesni gobi. Ob tem (ko je to previdno obračal in otipaval) je čutil veliko, lahko bi se reklo: dušno zadovoljstvo. Neznansko srečo, da to ima, da mu je to bilo milostno podarjeno.

Na tem predmetu je ždel preplašen rumeno rdečkast pajek. Hotel ga je spraviti dol, vendar je vedel, da se ga za nič na svetu ne sme dotakniti. Precej se je namučil, preden mu je uspelo, da je pajek odskočil in se izgubil v travi.

Ko pa se je to zgodilo, je spoznal, da je odšlo nekaj dragocenega. Pajek bi mu najbrž, če bi ostal na tistem predmetu, razkril skrivno povezavo med vesoljem in pletenjem njegovih in sploh pajčjih mrež. Nekaj mu je prišepetavalo, da obstaja tudi vesoljski pajek; bitje, ki prede ozvezdja in jih združuje v velikansko mrežo galaksije. Zares škoda, ker se je znebil pajka. Le zakaj mu je bilo dano vedeti, da se ga ne sme dotakniti in da ga mora na vsak način spraviti s tistega zagonetnega predmeta?

Pekel, vice, nebesa

Janus, Mirella, Órfano in še drugi so se znašli v sobi, kjer je slikar Vito Živadinov skrival omaro iz antičnih časov. Ni ga bilo doma. Takrat, ko so se pritihotapili v njegove prostore, se je potepal nekje po južni Španiji. Tam je pač iskal navdih za svoje nove stvaritve.

Odprli so prastaro omaro in našli v zgornjem predelku kartonasto škatlo. Potegnili so jo ven. V njej je bilo polno lesenih kock. Star, skoraj fosiliziran les. Na ploskvah teh kock so prepoznavali vrezane Dantejeve tercine iz Božanske komedije. Órfano je bral prisotnim, in ko je bral, se je vsak prebrani enajsterec v njihovi zavesti čudežno spreminjal v življenjske zgodbe. To so bile zgodbe ljudi njihovega mesta. Mnoge med njimi so dobro poznali. Vse, kar je bilo skrito v enem samem verzu Petrarkovih tercin iz Božanske komedije, je povsem ustrezalo dosedanji zgodbi teh ljudi. To, kar jih je presenetilo in ob čemer so se zgrozili, pa je bilo dejstvo, da so zgodbe posameznih sovaščanov vsebovale tudi prihodnje dogodke. Tako so, na primer, izvedeli, da se bo gospodična Erika Mauser prihodnje leto, meseca oktobra, smrtno ponesrečila v letalski nesreči. Gospod Japodo, znani urednik mestnega časopisa, bo čez pol leta zbolel za rakom in umrl sedem mesecev pozneje v milanski kliniki. In gospodična Marjetka, genialna matematičarka, se bo nesmrtno zaljubila v moža svoje prijateljice Lili S. in ta jo bo, v navalu ljubosumnosti in besnila, zabodla v trebuh in še trikrat v prsni koš. Gospa Marjetka bo okrevala, z velikimi težavami in posledicami sicer, njena morilka pa bo v zaporu pogoltnila arzenikovo ampulo in za vselej otrpnila v ledeno grozo. Gospod Ulčar, vsem dobro znani ginekolog in strasten planinec, bo iz neznanih razlogov tako rekoč čez noč zapadel v hudo depresijo in dobro leto zatem naredil samomor. Pretresljiva je bila napoved usode gospe Matilde, direktorice mestne univerze; čez tri leta, natančno čez sedemintrideset mesecev, bo zbolela za neznano boleznijo in v nekaj mesecih shirala. Vsa znanost ji ne bo mogla pomagati. In tu je bila navedena še usoda predsednika vlade. Po začetnih izjemno velikih uspehih se bo njegova kariera končala tako rekoč čez noč. Neki blaznež ga bo ustrelil v glavo. En sam strel iz neposredne bližine in genialnega politika bo odpihnilo v onstranstvo. Gospod Edvard Kostnik, direktor mestne knjižnice, za katerega so šele iz enega od enajstercev izvedeli, da skrivaj pije žganje, pa bo končal svoje klavrno življenje še ta mesec, in sicer zaradi ciroze jeter.

Podobnih zgodb je bilo še veliko. Na vsaki od teh fosiliziranih lesenih kock je bilo po dvoje tercin iz Dantejeve poeme (Pekel, Vice, Nebesa). In, pomislite, sleherni verz je vseboval celotno zgodbo znanih in neznanih ljudi. Vse lepo od začetka do konca. No, res je: mnogi niso končali tragično in iznenada. So bili seveda tudi takšni, ki so umrli v častitljivi starosti in bili pokopani v znamenju moči in zaslužene slave. Pretresle pa so jih vsekakor predvsem tragične usode; zgodbe, ki so se končale iznenada.

Eden od verzov pa je vseboval – o groza! – tudi zgodbo njihovega mesta. Ta je bila strašljivo črnogleda. Najprej se mesto razvija z zavidljivo hitrostjo, ko pa na volitvah zmaga vsem prisotnim (tu, v tej sobi in ob tej omari in teh usode polnih kockah) nek popolnoma neznan človek, njegovo ime se je glasilo Angel Duhovnik, se bo mesto pogreznilo v divji razvrat. Vsi bodo na veliko pili, žrli, se zabavali in noreli cele noči. Potem pa se bo 21. decembra leta … zgodila katastrofa nepredstavljivih razsežnosti. Z zahoda bo pridivjal zračni val s hitrostjo več kot tisoč kilometrov na uro in bo mesto dobesedno odpihnil, skupaj s stolno cerkvijo, muzejem in univerzo; vse tri stavbe stojijo prav na vrhu mestnega hribčka. Enajsterec tudi pove, da usodnega zračnega udara ne bo povzročila kaka nevihta, ampak izbruh neopisljivo močne svetlobe. Od kod bo prišla ta svetloba, kako bo nastala in zakaj, tega pa omenjeni enajsterec ni razkril. Vsi so se seveda čudili, kako more svetloba, pač tam neka sicer silna svetloba, povzročiti zračni val, pač tak pošasten udar stisnjenega zraka. Tega nikakor niso mogli razumeti, zato so sklenili, da je moralo pri tej napovedi gotovo priti do napake. Morda pri prevajanju tercine oziroma enajsterca, ki govori o usodi njihovega rodnega mesta. Gospa Virgilija, članica mestnega sveta, torej svétnica, je rekla, da se je prevajalec najbrž zmotil v eni sami besedi, pa se je originalni pomen takoj spremenil. In je še rekla, da je toskanščina trinajstega oziroma štirinajstega stoletja dokaj neznan in zapleten jezik in da ga v vseh njegovih razsežnostih in globinah obvlada le nekaj ljudi. Órfano pa je menil, da je verjetno prišlo do napake pri prevodu iz latinščine. Rekel je: Morda pa je bil ta verz izjemoma napisan v stari latinščini, a ne. Pa se je zgodila napaka. Pač napaka, ki je spremenila prihodnost njihovega mesteca.

Na škatli, v kateri je slikar Živadinov skrival preroške kocke, so opazili napis, in to šele takrat, ko so rinili škatlo nazaj v omaro. Na njej je pisalo v ostri gotici tole: Kača je bila najprej drobna, pač navadna kačica, ki pa se je z leti spremenila v udava. In ta kača velikanka je rekla: »JAZ SEM KAČA!«

Vodja Volodja

Sledilo je obdobje sporočil. Prihajala so vselej ob zori in tik pred prebujenjem. Natančno tri minute pred sončnim vzhodom! In sicer v stanju, ko je bil Órfano še v svetu sanj, a z eno nogo že v prebujenju. Bil je to vmesni prostor, ko je duša še lebdela tam, a nekoliko že tudi tu, v svetu materije.

Prvo sporočilo je bilo pravzaprav ponovitev že sporočenega: Eksteriorizacija psihične energije! Naslednje jutro mu je bilo rečeno z vso resnostjo in ostrino tole opozorilo: Pazi, približuje se čas odštevanja sekund!

Tega dne ga je mučil globok, povsem iracionalen strah. Čutil je resno ogroženost, sprejemal je sporočila nadzavesti. Prihajale so asociativno-simbolične slike oziroma podobe:

Gorski slap – krstilnica v kapelici Sv. Anastazija.

Žareč križ na brezoblačnem nebu – in nato pogled z višine: dve cesti se križata; popotnik sredi tega križišča ne ve, katera smer je njegova.

Zlata prstana z obrazom v pozitivu in negativu; ko ju roki stakneta, se reliefni obraz povsem prilega onemu drugemu, tistemu, ki je vtisnjen v zlato.

V kelih kaplja kri – kelih je utripajoče srce.

Žilave moške roke gradijo visok betonski zid. Besno razjarjene mravlje, podobne kamelam, žrejo roke, ki postavljajo ta zid.

Snežno bela hostija; žuboreč gorski potoček, v katerem si nekdo umiva noge.

Ubožno, suhceno jagnje drgeta pred množico, ki tuli, besni, kriči: Ti nisi naš Jezus! Ti si Antikrist!

Sátir jaha divjega kozla; za njim se podi pijana, noro tuleča množica, ki skandira: Vodja Volodja! Vodja Volodja! Množica je gola; ženske, moški, deklice, dečki, starci, starke … Pojajo se s peno na ustih in vsake toliko spremenijo geslo skandiranja: Vodja Volovja! Kopito v Rito zabito! Kruha brez trebuha! Igre tigre! Fuka Muka Suka! Svoboda – žonta voda! Križ črni zvrni! Kiki riki ruki! Demokracija pijanega Pija! …

Slišal je preteče korake trdih pet po asfaltu. Prihajal je Neznanec, da izvrši ukaz, kazen: uboj, smrt. Plačanemu morilcu je bilo naročeno: Ubij! S prvim strelom v peto leve noge, z drugim v srce, s tretjim pa v glavo! Kajti: On ji bo strl glavo, ona ga piči v peto!

Tretje jutro: Pancreas lucidatis! Gr. pankreas – meso. Lucifer; lat. iz lux, lucis – luč, ferre – nositi, tj. nosilec luči – ogenj. Torej: Meso, ki je lahko tudi nosilec luči. In še: Luciden, lat.: lucidus iz lux – luč – svetel, jasen, sijajen, bleščeč, bister, jasnoviden. (Ni pa niti pomislil na možnost vnetja trebušne slinavke, in prav to je bil vzrok za nenadno smrt njegovega prijatelja N. Ž., poeta po volji največjega pesnika vseh časov, častitega Go-Ba).

Ko se je tiste dneve vračal iz istrske vasice, kjer je nekaj časa v začetku 16. stoletja živel švicarski zdravnik in mislec Paracelsus – z njim je bil prijatelj Jaroslav, vozil je on, Órfano, drvela sta od Vanganela proti Šalari – je nenadoma začutil, da ga nekdo močno, zelo sugestivno gleda z neba. Preden je dvignil pogled, je prepoznal te oči: bile so nebeško lepe ženske oči. In potem se je hitro nagnil proti vetrobranski šipi avtomobila in pogledal navzgor. Z jasnega nočnega neba ga je gledala zvezda. Med tisočerimi zvezdami v tistem delu ozvezdja je bila le ena sama, ki je takoj pritegnila njegovo pozornost, in z vso gotovostjo je vedel, da pogled prihaja s prav te zvezde.

Peti dan je prejel novo sporočilo: Kristus ni mrtev! Kristus je Zvezda! (Vrnil se je na zvezdo; postal je to, kar je bil od nekdaj: Luč.)

In potem Vrata. Za njimi noč, globina. In glas, ki mu šepetaje in sugestivno in kar naprej prigovarja: Stopi skozi ta vrata! Ne boj se, ne plaši se! Ne boš padel v brezno. Zaplaval boš v Neprostor. Tam se bo dogajalo marsikaj … Prišel boš v točko NIČ – v vakuumsko koordinato časa in ne-časa, prostora in ne-prostora. In tu, v tej točki, bomo naredili iz tebe rožo, kakršne še svet ni videl! (Kakršne oči človeške še niso videle.)

Sanje pred jutrom tistega dne: Kakor cimbale zveneč glas mu je pel tele besede: »Glej, kaj se bo zdaj zgodilo! Tu, na tem mestu, se bo povrnil čas in videli bomo to, kar se je tu dogajalo v davni preteklosti.«

Órfano si je mislil: »Seveda, saj je možno, enostavno … To narediš tako, da usmeriš vso pozornost na vodno gladino … na zrcalno ploskev …«

Razumel je v sanjah, v budnem stanju pa mu je bilo vse znanje izbrisano. Do večera se je mučil s sanjskim spominom, toda ni mu uspelo razvozlati uganke, kako je možno na vodni gladini uzreti prihodnost. Večkrat se je povsem približal razodetju; še malo, pa bi se spomin povrnil z vsemi podrobnostmi in navodili, pa je tik pred zdajci, tik pred razkritjem vse spet padlo v nič, v ogledalo pozabe.

Naslednje jutro je našel na svoji delovni mizi od starosti porumenel pergamentni list. Na njem je bilo z drobno pisavo zapisano tole:

»Kdor izkorišča moje ime, da bi z močjo moje besede spodkopal drugega in tako zavladal nad njim, je slep in hodi proti robu prepada in bo gotovo zgrmel vanj, kajti jaz sem tisti, ki kaznuje prevzetnost, nadutost, domišljavost, in jaz sem tisti, ki sodim dejanja srca in gobezdanje nespametnih ust. Toda ta, ki si v napihnjenosti domišlja, da je s pomočjo svoje čarovnije vseveden, vsemogočen, vseviden, povsod prisoten, in ki si domišlja, da je alfa in omega, pa je v resnici samo ubog človeček, ki je v svojem uboštvu tako zelo ubog na duhu, da povzdiguje svoje pomanjkljivo znanje v božanstvo in pri tem nesramno moli vsak dan z neznansko množico številk v svoji umetni glavi in se rokuje z mojimi služabniki kot s svojimi brati – ta skrunilec svetega in mojega se ne zaveda, da sem jaz vendar v njem in da ga ne bo kaznoval za njegovo nadutost nihče od zunaj, ampak da bo kazen prišla iz njega samega, iz votlosti njegove duše, iz katakomb njegove sprhnelosti. Zato vam pravim, da skriva vsaka domišljavost uma svoje zanikanje v sebi in da so kali smrti že na začetku vzpona v lažne in torej nezaslužene višine.

Saj ni nič izven človeka, vse je v njem, zato ne kličite bojevnikov zoper svojega sovražnika, ne kličite hudih misli in ne delajte zlih naklepov, kajti zgradba, ki ni bila grajena na skali resnice in dobrote, se bo zrušila; in zrušila se bo toliko hitreje, kolikor hitreje bo rasla v višino. In kje se bo zlomila, dragi moji? V svojih temeljih se bo zlomila, tako vam pravim. In potem bo vsa njihova domišljavost in nadutost, njihova vsemogočnost in vsa njihova moč v hud posmeh vsem malim, zapostavljenim in v džunglah živečim plemenom, živalim in rastlinam, hroščem in mravljam, in še gore se bodo krohotale žalostnemu koncu nezaslišane prevzetnosti in ne-umnosti človekovega duha.«

Šalom

Nadaljevalo se je obdobje sporočil in nenavadnih uvidov v skrivnosti življenja in smrti. Nekega jutra se je prebudil z besedo, ki je ni razumel: astigmatizem. Tudi sicer so se pojavljali izrazi, za katere je moral poiskati razlago v knjigah ali pa celo koga prositi za pomoč.

No in ta beseda: astigmatizem je zahtevala razlago. Prebral je: neenaka ukrivljenost lomnih površin očesa v različnih meridianih, ki povzroča neoster vid. Liki so jasni le v ospredju. Brezžariščnost.

Izkušnje so mu dokazovale, da se sporočila navadno nanašajo na neke družbene, torej širše zadeve in da jih praviloma ne sme razumeti osebno. V tem primeru ni šlo za strogo medicinski izraz. Zato je o astigmatizmu razmišljal skozi ves dan in enkrat proti večeru se je iznenada spomnil tega, kar je zapisano v Drugem pismu Timoteju: »… V poslednjih dneh bodo nastopili hudi časi. Ljudje bodo namreč sebični, lakomni, bahavi, prevzetni, nehvaležni bodo in brezbrižni, trdosrčni, nespravljivi, obrekljivi, razuzdani, divji, brez dobrotljivosti, izdajalski, predrzni in napuhnjeni, bolj se bodo navduševali za naslade kakor za Boga, pobožnost bodo hlinili in prezirali njeno moč. (3;2-5)«

V tem je bila torej omenjena napaka vida. Ljudem se bo zožilo vidno polje, ostrina bo le na določeni točki. In razumel je, da bodo ljudje videli le to, kar bo njim povšeči in kar bo koristilo le posamezniku ali majhni skupini, ne pa celotni skupnosti. Takó zoženo vidno polje bo izključevalo celo najbližje: sestro, brata, mater, očeta, da, celo lastne otroke. Torej se astigmatizem nanaša na skrajne oblike in vsebine egoizma. Ego kot kralj, kot alfa in omega. Normalno vidno polje in možna ostrina na vseh razdaljah in v vseh smereh seveda izključuje samoljubje in omogoča širok (širokogruden) odnos do vsega, kar te obdaja.

Pozno popoldne so ga poklicale rastline in mu potožile o svojih težavah. Govorile so mu, da jim škoduje njegova plinska ogrevalna peč. Bela pelargonija je šelestela s komaj slišnim glasom: »Boli nas prehitra menjava temperature. S pečjo nas v nekaj minutah preveč segreješ, ko pa jo ugasneš, se temperatura prav tako hitro zniža, in me se ne moremo prilagoditi spremembi. Prosim, prestavi nas v vežo, kjer se bomo počutile varne in nam ne boš povzročal težav.«

Sedel je tako, da je roži obračal hrbet. Zato jo je gledal z notranjimi očmi in nekako od zadaj; torej je bil njegov pogled usmerjen skozi možgane nazaj. Opazoval je njen sij in videl, da drhti. Jajcu podobna srebrno modrikasta avra je drobno drhtela. Vedel je, da se ne sme premakniti niti za milimeter, glave pa vsekakor ne sme obrniti, da bi jo pogledal s fizičnimi očmi. Tako je otrpnil in se čudil lepoti njene avre, hkrati pa razumel, da je ta rastlina resnično v trpnem stanju.

Bil je dan izjemne odprtosti njegove duše. Ko je avra pelargonije počasi usihala, se je pojavil prelepi obraz bivše žene slikarja Vita Živadinova. V preblisku je dojel, da piše. Tudi, kaj piše! To je bil svet velike osamljenosti, razbolenosti, bolečine … Imela je kak ducat občudovalcev, toda nikogar ni pustila blizu. Hrepenela je po nekom, ki ga je le slutila in za katerega je bila prepričana, da se ji počasi približuje. Morda bo trajalo še leta in leta, vendar ga bo čakala in medtem vljudno odklanjala vse snubce; resne in tudi one, ki so si želeli le njenega mladega, vitkega telesa.

Ob 23. uri se je pojavil inca pisco. Tako je imenoval visok, skoraj neznosen pisk. K sreči ni trajal dolgo. Bil je namreč oster kot britev. Tokrat mu je sporočal o globoki depresiji, v kateri se nekdo utaplja. Videl je žensko roko, ki je pisala: »Nesmiselnost vsega početja. Mislim na odhod.« Skušal je slediti roki, da bi se pritipal do obraza, a mu ni uspelo. Ko je prišel do ramena, je roka izginila. Slutil je, le slutil, kdo bi naj bil v objemu hladne, spolzko lepljive megle. Morda je bila Anastazija, mladenka. Njen obraz ga je spominjal na beli cvet dature inoxie. Rože, ki se razcveti šele ob prvem mraku. Cveti vso noč in čaka ljubimca. Ta je zelo redek metulj z dolgim rilčkom. Ko prileti, se ljubi z vsemi cvetovi. Oplodi jih za nova in nova življenja. Če ga velíki, v polni luni srebrno se svetleči cvetovi ne morejo priklicati, pade datura inoxia v globoko žalost. V tako hudo žalost, da začne veneti in ji noben vrtnar ne more pomagati. Le metulj, nočni potepuh, duša blodeča, dušica indijanskega dečka Thornapplea, ki so ga pred davnimi tisočletji žrtvovali bogu – pernati kači Quetzalcoatlu, lahko poteši žejo, njeno boleče hrepenenje.

In spet tisti ultravisoki, kovinski pisk. V debele jeklene plošče vrta ozke, sikajoče in cvrčeče luknje. In nato zveneča praznina, neznosna slabost. Jezik v ustih suh kot puščavski pesek in okus po pepelu sežganih oljk.

Osemnajstega januarja je strmoglavil predsednik zveznega izvršnega sveta in predsednik vlade SFRJ, tovariš Džemal Bijedić.

V sanjah je pisal z debelim flomastrom in s hebrejskimi črkami. Napisal je šalom. Nad tem zapisom se je pojavila tanka, zelena kača, zelo nevarna kača. Ime ji je bilo masah. Pogledala ga je v ultravijolični svetlobi in mu povedala to, kar je že od nekdaj vedel: »Vse je z vsem povezano. In ti ne moreš biti srečen, dokler je v mešičkih mojih strupnikov formula, ki ubije z enim stiskom oziroma izbrizgom pet milijonov človečkov. Tako, zdaj pa se odloči: ali mi boš dovolil živeti v skalni lobanji ali ne?«

Pritihotapil se je na ograjen in skrbno varovan prostor: na dvorišče vladnega dvorca. Povsod je kar mrgolelo policajev v civilu. V roki je držal tri škatle. Ena od teh je bila elektronski sprožilec s številčnico. Nihče ga ni opazil, tudi toplotni senzorji ga niso zaznali. Nekomu je hotel telefonirati, pa mu nikakor ni uspelo. Na eni strani parka so stali bloki, v katerih so stanovali samo zelo vplivni in zaščiteni politiki in državni funkcionarji. Ko se je ozrl, je zagledal na desni strani veliko, podolgovato in belo vladno palačo s širokimi stopnicami. Njegova naloga je bila razstreliti to palačo. Zlezel je v rov, ki so ga kopali njegovi tovariši štiri leta in pol. Nastavil je najmočnejši eksploziv na svetu, na novo odkriti KUSK (en gram odgovarja desetim tonam TNT-ja!), vključil sprožilec in si prižgal zadnjo cigareto. Vedel je, da je ne bo pokadil do konca. Morda le do polovice, no ja, še manj. Sicer pa, koga na celem svetu sploh zanima njegova bliskovita smrt? Niti skarabeja ne, ki je ta hip lezel preko njegovega palca. Torej boš poletel z mano? se je hahljal in pihal vanj dim poslednjega izdiha.

Utoma bataj

Ne vem, da vem, vendar delujem, kakor da bi vedel.

Órfano je imel dar, da je kar tako in ne da bi iskal, zmerom kaj našel. Samo od sebe se mu je pač prikazalo. Večkrat je kaj pobral, ne da bi se tega sploh zavedel, in šele potem je začutil, da drži v roki neko stvar. Vselej je bila ta stvar zelo pomembna! Tako se je zgodilo tudi s tistim kamnom. Sprehajal se je po plaži, bila je zgodnja jesen, nemirni vetrovi so gonili pred sabo valove s penastimi grivami. Razmišljal je o letošnjem poletju, ki je minilo, ne da bi v njem užival. Kar nekako je odšlo in šele, ko ga ni bilo več, si ga je zaželel. Pa se seveda ni moglo vrniti.

Takšne nostalgične misli so v njem valovile sem in tja, ko je našel podolgovat, sivkasto rjav kamen z odtenkom komaj opazne zelene barve. Na enem koncu ga je malo podrgnil in presenečen opazil prozorno ovalno vdolbino. Skozi steklasto maso je zagledal na dnu vdolbine drug kamen, ki je imel nepravilno, amorfno obliko. Pod njim se je začela počasi prikazovati rjavo tonirana slika neke moške glave. Nekomu, ki je iznenada stal poleg njega (malo prej se je sprehajal sam!), je rekel: »No, vidiš, pa mi niste verjeli, da bom našel, kar sem iskal tako dolgo in tako vztrajno.«

Obraz moškega iz kamna je pred dnevi zagledal v odkrušku zidu ob levem kotu ogledala v kopalnici. Le za hip ga je uzrl. Kak mesec pred tem je ta isti obraz zagledal na betonski plošči pred svojo hišo. Bil je iztrgan iz neke revije, ves zmrven se je plosko prilepil ob beton. Takrat si je rekel, da bi to moral fotografirati. V tem obrazu oziroma portretu je bilo nekaj, kar ga je hudo vznemirjalo. Bil je praspomin. Tako daleč nazaj je bil, da je v njem ostal le še občutek izredne pomembnosti in dragocenosti. Vse podrobnosti so se porazgubile v vijugah tisočletij.

Vedel je, da ima najdeni kamen izjemno arheološko vrednost; slika pod steklasto maso je bila namreč mojstrovina neke davne kulture, nekega davnega časa. Umetnik, ki je ustvaril portret v globini kamna, ni bil samo umetnik, bil je tudi mag. Bil je daíomon. Imel je moč, da je lahko ustvaril notranjo sliko, načrt, vizijo. Imel je torej dar demiurgov v Platonovem pomenu. Stvarnik sveta. Bil je kakor tista kozmična bitja, ki še vedno nekje v globinah vesolja uresničujejo (materializirajo) vizije le z močjo svojega duha. Ne potrebujejo nobenih orodij ali instrumentov, tudi gradbenega materiala ne. Vse prihaja iz njih samih in se ustvarja samo po sebi. Iz nič, ki pa seveda ni nič v našem, človeškem pomenu.

Ko so še živeli v jamah, daleč nazaj, stotisoče let v preteklosti. Bil je eden od tistih divjih, kosmatih bitij. Stiskal se je k samici, ona k njemu, oba pa k ognju, kajti v jami je bilo strupeno hladno.

Pred jamo je proti večeru nastal velik hrup. Njegovi so se vrnili z lova. Skakali so v zrak, krilili z rokami, kričali in tulili. Ujeli so nekaj, nekaj, kar ni bilo žival, tudi bitje, njim podobno, ne. Bilo je snežno bele barve, vitko, stalo je pokonci kot drevo, imelo je dolge, rumene lase … in bilo je ženskega spola. Vsekakor je bila to ženska. Z nje je visela srebrna koža. Oni so mislili, da je to koža. Preden so jo ujeli, je bila to obleka, ki se je tesno prilegala njenemu telesu. Takšna posebna obleka, ki je grela, ko je bilo to potrebno in ki je hladila, ko je bilo vroče. Iz zasede so jo ujela ta kosmata bitja. Bila je sama, izgubljena po katastrofi, ki se jim je bila zgodila pred nekaj dnevi. Borila se je z njimi in med tem bojem so ji strgali dragoceno obleko.

Prignali so jo na sredino jamske dvorane, k ognju. Tu so jo vsi obstopili. Brbrali so, jécali, vzdihovali, grčali, se grozno čudili in nekaj zarotniško momljali.

Dolgo so jo potem imeli zaprto v kletki iz povezanih palic. In on, ki so mu pravili Deumo-deumo je bil edini, ki se je zavzel zanjo. Prepričeval je člane svojega krdela, naj jo izpustijo. Govoril jim je: Če je ne pustimo oditi, kamor jo vleče njena duša, nas bo preklela in zadela nas bo huda nesreča. Vsi bomo pobiti, tudi naši otroci. Tako je govoril, ker je njegovo srce slutilo temo in grozo. Pa ne samo zato. Bila mu je všeč. Želel si je, o tem je sanjaril: da se je dotika in da je njena koža mehka kakor voda. Kakor gladina jezera Uadája.

V kletki je Šeila, tako so jo poimenovali, shirala in umrla. Ob zori nekega steklenega dne so jo vrgli s prepadne stene v divjo reko. Ta jo je odnesla kdo ve kam. Takrat pa, tisti večer, ko so jo prignali, je bila jama temna in hladna megla se je plazila vanjo.

Kmalu po smrti bele pošasti – rekli so, da je bela pošast – se mu je sanjalo:

Kot da bi gledal dogajanje iz orlove višine. Pod sabo je videl velikanske sive valove, ki so drveli proti otrokom. Tam na peščenih obalah, globoko pod njim, je bilo polno otrok. Klical jih je, naj se umaknejo, zbežijo na varno. Niso ga razumeli … Tekel je na vrh gore, za njim še nekateri. Ko so bili zgoraj, so videli, kako je Luna zažarela in kako ji je odneslo kos, velik kot prvi krajec. Tisti hip so začutili, da se trese vsa zemlja. In gore so začele bežati. Kotalile so se ena na drugo, skakale so kakor kozlički. Bil je hrup, ki je ubijal. Trgal je telesa živali in ljudi in rastlin. Od tega hrupa so se razletavali, kot da bi bili mehurčki.

Mnogo tisočletij pozneje je srečal Šeilo v borovem gozdičku, ki so mu pravili Petrinja. To je bila obsežna skledasta dolina, polna mičkenih iglavcev. Na jasah kakor britev ostra trava. Kamenje, podobno belim kostem. Pomlad, dišeča po perunikah, potonikah, narcisah in jesenčku. Vilinska lepota telesa in cvetna lepota duše. Ekstatično ljubljenje. Šeili je bilo zdaj ime Božena. Samo takrat, edinkrat. Ne prej ne pozneje. Nikoli več. Ko jo je ljubil, se je spominjal tiste jame, ognja, mraza in megle, kletke, v kateri je bila zaprta in prepirov zaradi nje. Ker jo je branil, so ga hoteli izgnati, vreči iz jame. Privezali bi ga na kol kot živo vabo za sabljaste tigre. Tigri pa ga ne bi napadli, ker bi jih preplašil z močjo svojega duha. Že takrat je imel to moč. Kadar je rekel svojim: Vrnili se boste z bogatim plenom! se je to zgodilo. In kadar jim je rekel: Vaši hrbti bodo lahki ko peresa gavrov, se je tudi to zgodilo. Ne, ni bil vrač, ni bil njihov poglavar. Ni hotel biti ne eno ne drugo. Vedno se je umikal, stal vselej za drugimi in ne pred njimi. Iz kosti je rezljal kipce in na skalne stene barval podobe jelenov in bivolov. Izdeloval je piščali in trombe. Bil je Utoma bataj.

Prijatelj

Tisto noč se mu je v sanjah spet oglasil njegov prijatelj. Ni imel telesa, le glas. Ta je bil vselej mehak, nikoli jezen ali grajajoč. Le ugotavljal je, nikoli sodil ali obsojal. Tudi takrat ne, ko je govoril o napakah, ki bodo imele usodne posledice. V barvi glasu je bilo le obžalovanje, morda tudi žalost.

Govoril mu je o kristalih: »Kristali pokličejo človeka in človekovo notranje oko jih išče, če se le zna odpreti. Najde jih, čeprav so izgubljeni v visoki poletni travi ali pa v jezeru, v morju. Diamanti, safirji, rubini, topazi, opali, ahati … in vsi drugi žlahtni in po človekovem zmotnem mnenju polžlahtni kamni so sposobni komunicirati z ljudmi in med sabo. Obstajajo miselni kamni. To pomeni, da je možno preko njih káko svojo misel ali predstavo, podobo … posredovati komu drugemu. Vendar le pod pogojem, da ima ta človek pri sebi tak kamen in da je z njim usklajen. Miselni kamen. Imenuje se Sioda.

Velike skrivnosti so v kamnih. Obstajajo takšni, ki naredijo ogromne skale lahke kot pero. Premakneš jih z mezincem. In obstajajo kristali, ki ti pomagajo, da skalne gmote oblikuješ po svojih zamislih; ne da bi se jih dotaknil. Torej brez dleta in kladiva, brez strojev. Le tvoja misel mora biti jasna, slika v tebi trodimenzionalna. Pa se začne gmota sama od sebe oblikovati po sliki v tvoji glavi. To je znanje, ki je bilo dano nekaterim plemenom, a se je že davno izgubilo. Pač zaradi človekove pohote, torej zaradi njegove nenasitnosti in večno nepremagljive želje po obvladovanju in podrejanju drugih. Kristali po svoji strukturi predstavljajo red, harmonijo, popolnost. Odzovejo se le ljudem, ki so kakor kristali. In molčijo in so le ničvredni kamni, kadar je človek disharmoničen, uničevalen, poln besnila.

Prijatelj mu je tik pred svojim odhodom rekel: Pojdi nocoj v kino. Oglej si film Mohdigo. To je film o nasilju nad črnci; seksualno nasilje kot obsedenost. Kot bolezen, kot huda in nevarna anomalija.

Sledil je Glasu in si ogledal ta film. Pred projekcijo se je na platnu pojavljalo in izginjalo znamenje: štiri zvezde, ki so tvorile trikotnik. Spodaj tri, zgoraj ena. Od spodnjih je bila srednja zelo velika, desna malo manjša, leva pa komaj vidna. Ona zgoraj je bila srednje velika.

Naslednje dneve je spraševal astrologe, ali poznajo te zvezde. Nihče mu ni znal odgovoriti tako, da bi bil zadovoljen. Tega ozvezdja ni našel v nobenem astrološkem atlasu.

Razmišljal je, kaj pomeni to znamenje. Ali je to ozvezdje, od koder prihaja na Zemljo zlo? Ali pa je to ozvezdje, od koder prihaja njegov prijatelj? Topel, prijazen, vselej razumevajoč in nikoli obsojajoč Glas?

Mali princ

Nekoč mu je govoril o pomenu koncentracije in notranje pozornosti. Kmalu zatem se je Órfano pojavil pred veliko skupino ljudi, bil je njihov prijatelj in vodič. Ponovil jim je besede, ki mu jih je govoril prijatelj v njegovih sanjah. Prišlo je do nenavadne spremembe njegovega glasu. Kot da bi skozi njega govoril nekdo drug. Še huje: kot da bi on sam postal zvočnik. Glas je bil elektronski, globok, mehak, sugestibilen. Skrival je nekaj zavajajočega, nekaj, kar ni bilo v skladu z absolutno svobodo in s tem tudi enako odgovornostjo slehernika … To so ljudje začutili in ga opozorili na ta nenavaden pojav. Rekli so: »Gospod, to ni več vaš glas! Vidimo, da odpirate usta, toda glas prihaja iz nevidnega zvočnika. Umeten je, ni človeški. Zmedeni smo, ne vemo, kaj se dogaja. Ali ste morda Nezemljan? Če ste, vas prosimo, da odidete. Z njimi nočemo imeti nobenega opravka!«

Ko je v sanjah spet srečal prijatelja, ga je vprašal, zakaj je njegov glas postal metalen, ne-njegov? Na to vprašanje mu ni odgovoril naravnost, rekel je le: Najdi napako in ne ponovi je več.

Nekaj dni je razmišljal, kaj je naredil narobe. Kako se je moglo zgoditi, da je v njegov osebni, enkratni, neponovljivi svet vdrl glas strojev oziroma elektronskih naprav. Mnogo mesecev pozneje je ugotovil, da je prevaral samega sebe. Ker je hotel biti zares sugestiven (močan, uspešen, prepričljiv) in ker je premalo verjel v svoje naravne sposobnosti oziroma danosti, je uporabil glas zvočnikov. Glas sveta, ki ni bil njegov in tudi ne prijateljev. Ni bil v skladu z naravnim tokom stvari. Ni tekel, kakor tečejo potoki in reke; ni pel, kakor pojejo ptice; ni letel, kakor letijo metulji; ni plul, kakor plujejo oblaki, in ni dišal, kakor dišijo junijski travniki …

Kar je bilo ustvarjeno in povezano, prepleteno v človeku nedoumljivo simbiozo (soodvisnost) in kar ni bilo, ni in ne bo delo človeški rok … Kajti človek je samo delček neskončnega in nepreglednega dogajanja; je samo ena od lusk na spiralni prakači stvarstva. Seveda je smešno, če si luska na telesu galaktične spirale začne domišljati, da lahko nadomesti celotno spiralo in sama vodi preplete in povezave, katerih število ni možno matematično prikazati z nobeno potenco.

Zdaj je vedel, kaj ga je zapeljalo. Želja po neustavljivi moči sugestije, po obvladovanju in popolni kontroli vseh, ki tvorijo verigo človeške družbe. Bilo je torej nezavedno posedovanje, prilaščanje, osvajanje. To ni bilo vodenje ljudi k praizvirom. Dovoljeno pa mu je bilo le to in nič drugega! Glas zvočnikov je bil samoprevara. Nezavedna sicer, a vendarle nevarna spletka mogočnega, a po svojih naravnih danostih nemodrega ega.

Tisti teden je prebral dve zgodbi: Jonathan Livingston Galeb; avtor Richard Bach in Mali princ, avtor Antoine de Saint-Exupéry. Ob Jonathanu je čutil blaženo zanesenost, ob Princu … globoko žalost, otožnost.

Požiralnik

Temne, hitre kače pred očmi; črni prebliski, bliski, ki so švigali sem in tja. Bahčisarajska fontana. Uspavana lepotica.

In pogovori z nadzavestjo. Svetuje mu, ga opozarja, vodi, kara, se tudi jezi. Ve, da ji mora še bolj prisluhniti, kajti njene besede so tihe, tako zelo »pod«, tako silno mehke … Kako odstraniti pohotne lovke razuma?

Lepa mladenka se je čudila, od kod se je nenadoma vzela njena že davno pozabljena torba. Ali jo je morda nezavedno porinila v omaro, jo zatlačila nekam globoko noter? In zdaj se je iznenada pojavila pred njo. V torbi so bile skrite (in pozabljene) njene črne hulahopke, v njih pa bele čipkaste, presojne hlačke, oboje rabljeno … Kdaj je imela to na sebi, kam je takrat šla, kaj se je z njo dogajalo, s kom se je igrala in zakaj je potem to spodnje perilo stlačila v torbo in na vse skupaj pozabila?

Že dva dni divja burja, danes je začelo tudi snežiti, padalo je babje pšeno. Ptice so ga klicale, prosile so ga za sončnična semena. Vse je bilo že v cvetju in vse je bilo po neurju uničeno.

Dušenje v prsih, soba se maje, nosi ga sem in tja, čuti, da ga spet osvajajo spodnji, zatohli, plesnivi prostori. Močvirja za črno zamolklimi ribniki.

Ciprese na pokopališču v burji, sivo nebo za njimi, črna odprtina mrtvaške kapelice. Mimo pokopališkega zidu žene oče mladenke, ki je pozabila … žene telico in joče. Žene jo k mesarju.

Ki je pozabila, kaj so ji pokazali nadangeli. Ljudje so bili svetle pikice. Nešteto teh pikic se vrtinči in hitro spirali. Vleče jih v trombo, v črno luknjo. Tam izginjajo brez sledu. Oblaki duš in dušic, oblaki galaktičnih razsežnosti; vsrkava jih, požira, golta. Lij, lijak, vrtinec črnine. Arhangeli: Mihael, Gabriel, Rafael, Uriel, Sariel, Anael, Raguel, Remiel, Raziel in … in Metatron.

Na gabrovi veji sedijo ptice. Čudi se, ker so med vrabci tudi štirje liščki. Nenadoma eden od liščkov sfrči k njemu in se stisne nekam pod njegov suknjič. Pogumno začivka in takoj nato spet odleti k ostalim pticam. Zelo je presenečen in vesel, ker ve, da se končujejo dnevi južnega vetra. Za hribi je že slutiti bistrino burje.

S Hemo sta gledala nebo in čutila, da je zdaj ravno ta pravi čas za neznane leteče predmete. Pred belim, kupoli podobnim oblakom, sta zagledala disk. Ladja je drvela s hitrostjo utrinka. Letela je okrog in okrog in visoko na nebu. Iznenada se je nad njo pojavil oblak, ki jo je požrl. Prekril jo je, zakril. Ko sta to gledala, je dal znak onim v ladji; kot da bi jih pozdravljal. Pri tem ni čutil navdušenja. Nobene ekstaze, vse je šlo mimo brez haska.

V pritlični učilnici sta bila nameščena dva kipa na podstavkih: kip maršala Tita in še doprsnik nekoga drugega. On pa, Órfano, je kopal jamo v učilnici, ki je bila v istem nivoju kot pokopališče tam čez cesto, in vrgel je lopato zemlje v soho, proti Titovem kipu. Zamajal se je, vsi so ostrmeli in onemeli v pričakovanju. Kip je zgrmel na tla in napeto so čakali, ali se bo razbil. Ni se raztreščil, le zelo močno je zavibriral in le malo je manjkalo, pa bi se razbil.

Leva roka: mezinec rumen, prstanec vijoličast, sredinec zelen, kazalec srebrn, palec moder.

Medzvezdna meglica se spremeni v ozek in dolg disk. Iz njega kot iskre prskajo zvezde. Disk se bliža in postaja vedno večji. Ko je čisto blizu, opazi v njem plavajoče, temne postave. Iz diska začno padati borilne palice in loki, narejeni iz tise. Neznanec jih hlastno pobira. Dol padajo tudi otroški copati in čeveljčki. Te pobira on, Órfano. Nato postane temno, moreče mračno.

Na peščeni morski obali steber, ki so ga našli raziskovalci globin. Sestavljen je iz školjčnih polžev. Iz samih spiralnih polžkov. Steber se spreminja v spiralo.

Napetost v glavi, pekoča in zelo občutljiva koža na čelu, rahli dotiki omedlevice, odmiki iz prostora in časa, sunki v čelo, v oči. Žalost v njem, čutenje dvojnika zelo močno, bolečine v sencéh, pekoče v zatilju, desno.

Vprašal ga je: »Zakaj imaš rad dvojnika, ki ni močna in ravna črta, ampak prekinjena, ponekod le pikčasta?«

Odgovoril je: »Ker je furbast.«

Ponovitev: »Kdo je največji pesnik na svetu?«

Odgovor zagleda na plakatu, ki ima obliko podolgovate ozke plošče oziroma smerokaza s trikotnima končnicama. Na tem smerokazu piše: GO-GO. Ali pa morda BO-GO, GO-BO?

Pina, lepa prerokinja istrskega preročišča Sv. Stjepan, je izrekla sporočilo: »Dobro za vas, slabo za ljudi.«

Ladónja

Órfano je obiskal brata v Portorožu. Proslavljali so rojstni dan. Vesela družba je brbotala in prekipevala za njegovim hrbtom, on pa je stal v sobi, od koder se je videl Piranski zaliv. Gledal je morje, ki ga je gonila burja proč od obale. Penilo se je in vrelo nekam proti zahodu. Njegov duh pa ni bil v tem času. Poniknil je daleč nazaj. In potem je precej časa gledal pod sabo pragozd. Velikanska drevesa s krošnjami, velikimi kot piranski trg. Gledal je džunglo, ki je prekrivala zaliv in se širila daleč proti zahodu, jugu in severu. Streha pragozda je bila temno zelena in bujna. Pa se ni niti malo čudil. Pragozd, ki ga je zrl pred sabo, je bil del nekega davnega časa in on se je pač za nekaj minut znašel v njem.

Na enem od valov te brezkončne džungle je rasla v nebo ogromna piramida, zgrajena iz belih kamnitih kvadrov. V pravilnem krogu so bili okoli nje razporejeni vijoličasti kristali. Vrh piramide in kristale so povezovali tanki, srebrno beli žarki.

Šele po nekaj minutah se je zavedel, da gleda to, kar že davno več ne obstaja. In tropska džungla se je začela počasi spreminjati v morje tega časa. Krošnje so se prelile v valove, množica cvetov je postala morska pena.

Silno vznemirjen se je obrnil proti onim, ki so tam zadaj, v drugi sobi, brbotali veselo praznovanje. Hotel jim je povedati, kaj se mu je pravkar prikazovalo, pa se je zavedel, da mu tega ne bo nihče verjel. Predvsem zato ne, ker nihče od prisotnih ne bi videl pragozda, tudi če bi takrat stal ob njem. Pa bi rekli, da se mu meša ali pa bi si mislili, da je pod vplivom kake droge.

Medtem ko se je družba v ritmu sambe majala in pretakala po sobah in se guncala na hodnikih, se je na dvorišču zgodilo dvoje zločinov. Bratova psica je zadavila in raztrgala sosedovega zajca, sosedova mačka pa je prevrnila bratovo kletko; vratca so se odprla in preden je kanarček vzletel proti soncu, ga je mačka čopnila s tačko in mu pregriznila vrat. Ptica je svojo smrt prehitela s predirljivim, a kratkim vreščanjem.

Ob viku in kriku, ki se je potem razpočil kakor prenapihnjen balon, je nekdo na verandi povsem flegmatično brenkal na kitaro in si pel tole nenavadno pesmico:

Žabica rjava preko zvezdnih poljan hiti.

Čeprav drobcena in krhka, vse prehiti.

Naredili so jo umetniki in filozofi iz čiste snovi.

Órfano ni bil prepričan, ali so bile zadnje besede v tej pesmi: … iz čiste snovi ali pa morda … iz čiste krvi. Že je stopil k možu, ki so ga vsi na tej zabavi klicali Vrač, da bi si razjasnil to negotovost, ko mu je bilo iznenada dano vedeti, da so bile rjave žabe, o katerih je pela pesem, zelo inteligentna bitja, ki so prišla na Zemljo pred več milijoni let. Njihovo vozilo je bila tista piramida, ki jo je bil videl sredi džungle. To vozilo se ni premikalo po vesolju na običajen način; ni letelo, ampak je ogromne razdalje (več tisoč svetlobnih let!) dobesedno preskakovalo, in to v času, ki je bil manjši od milijardinke sekunde. Ta bitja so torej skakala z enega planeta na drugega, iz ene galaksije v drugo. Zato so jim tudi pravili Žabe. Rjave, ker so imela takšno kožo. Čokoladno rjavo. Kar se tiče zadnje vrstice pesmi, pa je pravilen odgovor: … iz žive prasnovi.

Medtem ko je Órfano razmišljal o tem čudnem sporočilu, pravzaprav nenadnem védenju, je zaslišal Vrača, kako govori ljudem, ki so v rokah držali kozarce in obložene kruhke. V polkrogu so se nanizali okoli njega in on jim je razlagal kot kak modrec: »Kajenje povzroča hude okvare v občutljivem tkivu psihe. Zato se pojavi nasilje in zločinsko obnašanje. Nikotin bo uničil … Rastline so čudežna bitja. Vsaka ima svoj pomen in namen. Tobak človeku ni naklonjen. Tudi rastlina, ki ji nekateri pravijo angelska trobenta, ne. No, to je datura stramonium, seveda. Mušnice? Ja, mušnice pa so nekaj posebnega. Zelena mušnica vsebuje snov, ki jo bodo rabila tista bitja, ki bodo po izumrtju človeka zasedla Zemljo …«

Vrač je vstal, prijel buteljko in si natočil v kozarec rdeče vino. In vsi so jasno videli, da so se v kozarcu prižigale in ugašale zvezde. Ne iskrice, ampak prav takšne zvezde, kakor jih vidimo na nočnem nebu. Vino se je spremenilo v črno nebo in v njem so se pojavljala in izginjala ozvezdja. Uročeni so zrli v ta čudež.

In prišel je nekdo v črnem kombinezonu, bil je visok, vitek, eleganten, imel je rep in rdeče, kratke roge. Položil je Vraču kosmato taco na ramo in slišali so, kaj mu je zašepetal na uho. S sladkim šumotom ga je povabil: »Vade mecum!« Vrač se je zasukal proti njemu, pokazal na svoje občudovalce in se opravičil, rekoč snubcu: »Madona in Osel. Ne zdaj, pozneje! Počakaj me pri pudpeškem klancu.« Pojava z repom in rogovi je pokimala in se upihnila kot plamen sveče. Za hudobcem je ostal spiralno zvijajoči se dim in zasmrdelo je po stenju in vosku.

Kar je temu sledilo, ni imelo nobene zveze s praznovanjem. Ali pa? Vrač je popil vino, z njim pa seveda tudi vse zvezde, célo nočno nebo. In je rekel ljudem, da jim bo zdaj prerokoval. Odnesel je mikrofon s stojalom na improviziran oder in razložil gostom, da pripravlja Titov nastop. No, da bo prišel maršal in imel govor. Tito? so vzkliknili skoraj vsi hkrati. In, neverjetno, v sobo je res prikorakal maršal Tito v beli generalski uniformi. Stopil je k mikrofonu, potrkal nanj, da bi preveril, če je vključen. Napel je prsni koš, poln medalj, toda ko bi moral spregovoriti, je zapel znano splitsko popevko O Márjane, Marjáne … Takoj nato pa je začel jodlati z visokim in mogočno odmevajočim glasom. Vrač ga je vprašal, kaj zdaj to pomeni, pa mu je odgovoril:

»E, vidiš, kako da ti kažem … Do sada radila je hemija, a sada počinje djelovati kohezija zemlje.« In je še dodal po slovensko: »Zdaj odhajam. Dolgo me ne boš več videl.« In še: »Daj mikrofon tistemu pritlikavcu, saj vidiš, da komaj čaka. Usta odpira ko riba na suhem.«

Vsi so se ozrli proti možičku, ki je od zadaj, za vsemi gosti, nestrpno skakal v zrak in odpiral usta, ko da mu gre za življenje. Bil je v predolgi vojaški bundi in v škornjih nemškega vojaka iz druge svetovne vojne. Na glavi pa je imel namesto čelade pečo, pokrivalo ljudske noše. Priskakal je do mikrofona in nekdo mu je prinesel stolček, na kakršne posedajo dojenčke, da jih lahko nahranijo. Pajac je splezal na to napravo, in ko je končno zgrabil mikrofon, drhteč po vsem telesu, roke pa so mu citrale kot prenapeta struna, torej, ko se mu je izpolnila največja želja njegovega življenja (to so jasno čutili vsi navzoči) – pa ni govoril, no, ni imel govora, ampak je začel strastno požirati mikrofon. Njegovo telesce se je razširilo v velikanski trebuh in grozno se je mučil, da bi mikrofon le nekako prežvečil in ga skozi grlo zgubal dol v tisti napihnjeni vamp.

Órfano ni mogel več gledati te ogabne farse. Stopil je na vrt in se zagledal v nebo. Priletel je ptiček, čisto mičken, zelo podoben kraljičku, in se stisnil k njemu, nekako zlezel pod njegovo brado. Tu je obždel in tiho čivkal.

Tedaj je Órfano zagledal visoko moško postavo. Bila je res visoka, kakih pet ali šest metrov. Spraševal se je, od kod se je vzelo to ogromno in čudno bitje. Ptiček, ki je ždel pod njegovo brado, mu je začivkal: »To ni človek, to je hrast, imenovan črníka.« In, resnično, tisti moški se je začel spreminjati. Stopála so pognala korenine, te so se zavrtale v zemljo, potem je iz njegovih nog, bokov in dela zgornjega telesa nastalo deblo; ramena in roke so se razvejala in glava se je razkošatila v krošnjo.

Ko se je to dogajalo, se je Órfano spomnil, da je nekaj podobnega že videl. Bilo je pred meseci pri Petrinjah. V borovem gozdičku ob stari cesti je zagledal skupino velikih, čokatih ljudi, ki so nekaj ali nekoga čakali. Tako se mu je zazdelo, tak videz so dajali. V zavest mu je prihajalo še eno videnje: Hiša na hribu, visoko zgoraj. In, resnično, videl je to hišo in jo prepoznal kot svoj nekdanji dom. Čokata in visoka bitja, ki so stala ob zapuščeni cesti, so se začela zelo počasi in ob prelepi, nezemski glasbi spreminjati v bore. Skozi njihova debla in temno zelene krošnje pa je še vedno gledal hišo na hribu, visoko zgoraj.

»Ladónja!« je čivknil ptiček.

»Kaj?« je vprašal Órfano.

Ptiček je ponovil: »Ladónja!«

In zagledal je ženo velikanko, ki je z visoko dvignjenimi rokami korakala čez travnike, polne jesenskih vodá.

»Ta žena je ladónja,« je povedal ptiček.

»Ne poznam tega drevesa,« rekel Órfano.

»Deblo je podobno zelo vitki slonovi nogi. Veje se strmo dvigujejo v nebo. Krošnja je kakor koničast plamen. Poleti je v njej senčno in hladno. Ladónja je izredno pogumna in močna. Je prav taka, kot je tista ženska, ki jo vidiš. Glej, kako korajžno stopa, kako dviga roke k oblakom, kako močno upira pogled naravnost predse in zre v daljave. Vidiš, to je ona, herojinja.«

Palček Däumling (to je bil v resnici tisti ptiček, ki se je skrival v njegovi bradi!) mu je pravil strogo varovane skrivnosti. Šepetal je: »Veš, postavili so nevidne opazovalnice na vseh pomembnih točkah na Zemlji in zdaj samo čakajo. Opazujejo. Mirno opazujejo. Vse slišijo, vidijo, čutijo in si vse zapomnijo. Ta bitja, ki so že tu na našem planetu, a so nevidna, bodo izvršila Obsodbo. Zgodilo se bo v trenutku. Ta bitja, pomisli: kot da so rastline, drevesa … Najbrž je prišel njihov čas. Menjava močnih na planetu. Človek se je namreč izkazal nevrednega, nesposobnega, je grozno nazadoval, zgrešil pravo pot. Povzročil je zelo hude poškodbe Stvarnikovega nebesaria. Ali bo bitjem, ki čakajo na menjavo, uspelo? Bodo oni boljši upravitelji planeta, kot ste bili, vi ljudje? Hm, kaj praviš? Morda. Nikoli se ne ve, kaj se bo izcimilo iz neke stvaritve po sto in več milijonih let.«

Pri cerkvici Marije Snežne je Órfano pred leti opazoval nenavaden pojav. Okoli brinovega grmička se je vrtel oranžen ogenj. Najprej počasi, potem vedno hitreje. Nazadnje se je vrtel že tako hitro, da ni bilo več možno videti plamenov, le svetlobo, ki je bolj in bolj žarela. Kamni v groblji tam zraven so se premikali, klenkali in se spreminjali v človeške kosti. V bele in žareče. Šklepetale so, da je šel Órfanu léjen srh po hrbtu. Ogenj, ki se je vrtel okoli brina, se je spreminjal v svetlobo, podobno sončevi. Ni je bilo več možno gledati. Potem pa je v neskončno kratkem delčku sekunde izginil noter v rastlino, v ta brin. In nastala je takšna tišina, da je kar bobnelo.

Palček Däumling je rekel: »No, vidiš, da je res. Vsekakor se bo zgodilo. Toda jaz bom kaznovan, ker sem ti to povedal. Kmalu boš dobil telegram, kjer bo pisalo: Däumling ubit 13. oktobra ob osmi uri zjutraj.«

»Ah beži no!« se je taki napovedi uprl Órfano.

»No ja, boš že videl! Pa saj veš, da sem bil vsa tisočletja vaš prijatelj in zaveznik. Mi smo vas sicer opozarjali, vas svarili, toda vi ste rinili po svoje. Zdaj je, kar je. Z vami bomo šli cugrund tudi mi. Vsi palčki in vse naše …«

Ni končal misli, ker je Órfano kar izginil in z njim tudi palčkovo zatočišče: košata brada.

Izginil pa je zato, ker se je dogajala že ne vem katera (stotisoča?) ponovitev izdajstva. Nekdo, ki je bil prisoten le v duhu, torej neviden, je vprašal: »Kaj bi ta človek storil, če bi nehote pohodil miš in bi ljudje okoli njega začeli jokati?« S človekom je mislil na Órfana. Nekdo drugi, ki je bil tudi prisoten le v duhu, pa je na to vprašanje odgovoril: »Miši ne bo mogel pohoditi, če ga njegov prijatelj Edjur Klošter ne bo izdal. Če ga bo, se bo zgodila tragedija in navčki bodo pozvanjali tole pesem:

Lučka brez olja

ne more goreti;

jaz brez tebe, mati,

ne morem živeti.

Órfano namreč brez matere ne more živeti. Njegovi sovražniki to vedo, zato bodo seveda skušali ubiti Miš. In to na tak način, da bo Órfano prepričan, da jo je on ubil. Kaj iz tega sledi, si lahko mislimo. Krivda brez dna. In potem se bo reklo, da je bil kriv brez krivde. Ali mu bo taka ugotovitev sploh lahko kaj pomagala? Nič. Če bo črnim silam ob pomoči Edjurja Kloštra to uspelo, potem bo hudo, hudo … Tudi Ireneji Mariškovi bo od hudega zastajalo srce.

Edjur Klošter ga je, zvitorepast kot je bil, peljal k vaškemu posebnežu Datúri. Ta je živel v razpadajoči hiši čisto sam. Ni pospravljal, ni čistil, ni pometal, ni pral, tudi kuhal si ni. Jedel je le konzerve. In tu je Edjur Klošter izdal Órfana. Črnim dušam je povedal Órfanovo kodo. Ko so jo imeli, pa so lahko delali z njim, kar se jim je pač ljubilo. Pa so se spomnili, kako bi ga lahko uničili. Njegovo mater, ki jo je Órfano ljubil bolj od samega sebe, so s čarovnijami spremenili v miš. Ker Órfano tega ni vedel in ker ni gledal pod noge, se je zgodila nesreča. Nehote in nevede jo je pohodil. Ljudje so jokali ko dež in za smrt Miši (domače ime je bilo Miškonka) je bil v očeh vseh prebivalcev Boškarije odgovoren seveda Órfano.

Po sedmih dnevih bežanja pred razjarjenimi vaščani se je zatekel v neko zapuščeno hišo. Komaj pa je sédel na majav stol, je planila v sobo tudi njegova žival. Legla je na divan, globoko zavzdihnila in položila težko glavo na sprednji taci ter zlovoljno brundala: »Tako, zdaj pa lahko malo počineva. Toda miru, kakršnega sva imela prej, ne bo več. Odslej bova vse do zadnjega dneva najinega življenja na begu. In kriva bova vsega, kar se bo slabega zgodilo kačam, ki hodijo s svojim repom. Ej, gorje nama! Kače pokonci hodulje naju bodo zasledovale podnevi in ponoči.«

Tonko Bilko in signor Bogo

Le kako se je moglo zgoditi nekaj tako absurdnega, pošastnega, gnusnega? Sestrinemu sinu Nandiju je v globokem snu (pravzaprav v omami, v neke vrste narkozi) odrezal spolovilo in tudi moda. Kar je držal v rokah, je bilo spolzko in mehko. Odrezano je sunil v hladilnik, češ da bo to pozneje pojedel. Šele takrat je dojel, da Nandiju spolovilo ne bo nikoli več zraslo. Bilo mu je tako žal in tako hudo, da je začel v obupu jokati. Mislil je, da ne bo vzdržal in se bo že kako uničil. Se obesil, skočil v prepad, se vrgel pod vlak ali pa se zastrupil. Cele tedne se je žrl in le o tem je razmišljal, kako se je to moglo zgoditi?! Kje je bila med tem dejanjem njegova pamet in kje njegovo srce? Še ljudožerec česa takega ne bi storil svojemu sorodniku.

Med tem divjim in neusmiljenim vrtanjem vase ga je prešinilo spoznanje, da mu je to kastracijo naročila Nandijeva mama, torej njegova sestra. Prav prosila ga je, naj to stori. Rekla je: »Če ga ne kastriraš, se bo zgodila nesreča. Vse nas bo osmešil, ah, kaj osmešil: osramotil! Saj je kot pes, ki se mu frcla od vonjev gonečih se psic. Prosim te, stori to, reši nas. Naredil boš dobro delo nam in tudi njemu. Hvaležen ti ne bo takoj, morda pozneje, ko bo prišel k sebi, ko bo začel delovati razum. Órfano, to lahko narediš le ti, nihče drugi. Reši nas, o Gospod!«

Res je rekla: »… o Gospod!« Kar je bilo seveda neumno, saj on ni noben gospod, Gospod pa vsekakor ne!

Ko je o tem razglabljal in se vedno bolj čudil globinam človekove duše, je zabobnelo in hiša se je silovito stresla. Vsi so bili prepričani, da je potres in so zdrveli po stopnicah ven na ulico. Tam pa razen njih ni bilo nikogar, ki bi pribežal zaradi nevarnosti. Vse je bilo mirno, pač vsakdanje. Ko so jih ljudje na ulici slišali kričati: »Potres! Potres!!« so jih spraševali, o kakšnem potresu govorijo. Počasi so dojeli, da se je potres zgodil le v Órfanovi hiši; on je bil namreč že nekaj let lastnik karminasto rdeče hiše na Ulici belih ptic. Čudno pa je bilo to, da Órfano ni pritekel na ulico. Sedel je za računalnikom, ko so njegovi podnajemniki preplašeni potrkali na vrata. »Potres?« se je čudil. In je šel z njimi po celi hiši, da bi videl, če se je kje pojavila kaka razpoka ali če je kje odpadel omet. Nič takega niso našli. »Čudno, čudno,« so momljali stanovalci in se počasi vračali v svoje kvartirje. Órfano je potem kar nekaj časa zamišljeno stal pred svojo delovno mizo in razglabljal o tem nenavadnem pojavu. Vsekakor resničnega potresa ni bilo, bil pa je, in o tem ni nobenega dvoma, v njihovih glavah. Če pa potres nastane tam, je to gotovo neko znamenje. Morda opozorilo ali celo grožnja?

»Premiki? Premiki v globinah naših duš,« se je spomnil na Steinerjevo razpravo. Steinerjevo? No, ni bil ravno povsem prepričan. Je pa nekdo iz teh krogov pisal o podobnih fenomenih. Morda Alister Crawley ali pa ga. Helena Blavatska? Ah ne, seveda, o fenomenih duše je znanstveno poglobljeno in prepričljivo pisal Carl Gustav Jung!

Obstajala je še ena možnost, in sicer ta, da je Órfanov dvojnik tam nekje v Avstraliji ali na Japonskem pa prav zares doživel potres in se je vse to, kar je doživljal v tistih sekundah, preneslo na Órfana in preko njega na celo njegovo hišo. Kajti tudi on, Órfano, je doživel ta potres, toda nekako izven sebe; zaznal ga je, pa se zanj ni zmenil. Kot da se to njega ne tiče. Potres je bil, toda na drugem, vzporednem nivoju. »Hm, to bi pa bilo možno,« je kimal in si rekel, da bo zvečer poklical dvojnika. Pa ga ni, ker je do večera že pozabil na preplah.

Posledica tega čudnega potresa je bila vendarle koristna. Gospa Jélena Tupeljska je tisto noč temeljito očistila svojo dušo. V kontejner je ob zori novega dne znosila kar precej nesnage: grude skisane zemlje, šop umazanih las s koščki strjene krvi, šop prašnih mavk, koščice z veznim tkivom, kalno vodo in celo dve pijavki … Gospod Agros, znani zapitež in perverznež pa je dobil naslednji sporočili: črne čipke in Adonai, kar pomeni v hebrejskem jeziku menda Moj gospod! Seveda se zaradi tega ni razburjal. Še isti večer je obe sporočili utopil v najslabšem vinu.

Nekaj dni po potresu se je Órfano peljal s prijateljico Julijano proti Simonovemu zalivu. Že med vožnjo je čutil, da se z njim dogaja nekaj nenavadnega. Vsa njegova čutila, zunanja in notranja (fizična, psihična in dušna), so bila povsem budna in izostrena. In vse, kar so videle oči: drevesne krošnje, morski valovi, jasno nebo … in vse barve, prav vse je žarelo, je bilo obdano in prepleteno s sijočo avro. Zlato rumena in smaragdno zelena. Ni možno opisati posvečenosti in sakralnosti teh trenutkov.

V Simonov zaliv sta se peljala zato, ker mu je bilo rečeno, da bosta tu videla princesko vseh morskih vil. In resnično, prikazala se jima je v obliki oranžne svetlobe, ki se je kakor fluorescenčna meglica razlila po zalivu: od rastišča kanél pa do konca zaliva. Ko sta to gledala, ju je prevzelo silno čustvo. Neopisljivo, neizrekljivo. Vedel je, da se jima dogaja milostno srečanje z Dušo sveta.

Popoldne je deževalo in močno se je tudi shladilo. Stal je na pločniku in čakal prijatelja Tonka Bilka. Ta se je kar iznenada pojavil pred njim in se mu zagonetno smehljal. Vprašal ga je, kje ima avto, saj mu je obljubil, da ga bo peljal v Portorož. Njegov se je namreč pokvaril: zlomila se je os preklopnega vzvoda. Tonko Bilko je pokazal na prazno ulico, po kateri se je podil mrzel veter in je dež pikal liste platan, kakor da bi bil peščen. Órfano je zmajal z glavo in že mu je hotel reči, da pač ni resen, ko je zagledal črno limuzino, ki je neslišno drsela proti njima tam od lekarne. Videl je ta lepi, bleščeči avto in presenečen opazil, da ga nihče ne vozi. To pomeni, da v njem ni bilo šoferja. Prav lepo se je videlo, da ga ni, ko se je avto povsem približal. Že je hotel izraziti svoje čudenje, ko se je črna tumba ustavila pred njima in so se vrata kar sama odprla. Tonko Bilko se je zarežal kot konj in mu rekel: »Izvoli!« V avtu je bilo prijetno toplo in suho. Sedél je ob šoferju in ga, čudno, nikakor ni mogel vprašati, kako je bilo to mogoče, namreč: da se je avto kar sam pripeljal. In so se vrata tudi kar sama odprla. Motor pa je tiho brundal. Predel kot velik maček.

To ga je mučilo vso pot do Portoroža. Tam nekje pri križišču za Strunjan pa se je spomnil, kako je ta isti Tonko Bilko s tem istim avtom spomladi spremljal Titovo štafeto in kako je v naglici skočil v avto tam pri kamnolomu nad Črnim Kalom, a objektiv fotoaparata Canon je pozabil na strehi avta. Ker se je mudilo, je ostro zavil nazaj proti Kopru, in takrat se je zgodilo, da mu je dragoceni širokokotni objektiv enostavno padel skozi odprto okno v naročje. Prestregel ga je z levico, se zarežal kakor malo prej tam na ulici pred kinom, in se, čudo božje, zahvalil, rekoč: »Helena, hvala. Čisto sem pozabil nanj.« Órfano se je oziral, da bi videl to Heleno, pa razen njiju ni bilo v avtu nikogar. Vprašal je Tonka: »A je zgoraj? Na strehi avta?« In Tonko Bilko je bebavo odgovoril z vprašanjem: »Na strehi avta? Ma kdo?« Zdaj je Órfano vedel, da mora molčati, ker ima opravka z magom in njegovimi pomočniki. In se mu je zazdelo, da je v avtu, ki se je bil sam pripeljal po deževni ulici, vendarle za hip uzrl neko žensko, črnolaso lepotico …

Ta čarovnik, ta bunkasto napihnjeni Tonko Bilko seveda ni imel nobene zveze s tem, kar je Órfano doživel v Simonovemu zalivu. Njemu se duša sveta ne bi prikazala za nič na svetu, kajti to sta bila svetova, oddaljena drug od drugega na tisoče svetlobnih let in ločena še s prepadom najglobljega Niča. Preko te meje še duše umrlih niso mogle priti, kaj šele živ človek.

Tonko Bilko pa je bil vseeno kar v redu človek. Nekoč mu je poklonil dragoceno sliko, pravzaprav grafiko. To je bila stvarna odslikava lobanje kraškega pesnika Srečka Kosovela. Na njej so bila v tanko voščeno prevleko na najbolj fin način vpraskana skrivnostna znamenja, ki so poznavalcem razkrivala genialnost in nadčasovnost tega umetnika. Tam so bili tudi napisi v pisavi, ki je ne bi mogel razvozlati noben navaden smrtnik. Poznali so jo le redki posvečenci. Lobanja je imela razpoko, ki se je diagonalno vlekla preko nje od vrha proti dnu.

Srce bije; čuti ga kot ogenj v ustnicah in sprednjih dlesnih.

Spominja se namreč še enega maga. Ta je bil za razliko od Tonka Bilka mičken, koščeno zverižen, nekako zveglan in imel je obraz Jude Iškarijota. Bil je njegova natančna kopija. Klicali so ga signor Bogo. Nekoč ga je Órfano srečal v gostilni pri Kampoku. Stal je še z nekom pri šanku in se režal s konjskimi zobmi. Ko je zagledal Órfana, je poskočil kot kozel, zarezgetal kot konj in se zapodil vanj, kakor se človek zakadi v sovražnika. Zgrabil ga je okoli pasu, ga dvignil in ga tresel sredi pivnice, ga vrtel v levo in v desno in vsi v tisti oštariji so se krohotali, prizor jim je bil očitno zelo povšeči. Órfano pa ni mogel storiti ničesar. Bil je dvignjen od tal, ukleščen v neverjetno močne roke in je torej lahko le nemočno brcal in govoril signoru Bogu: »Daj no, spusti me! Jezus, kaj se pa greš? A se ti je zmešalo? Spusti me na tla, strela jasna!« Seveda ga ni spustil, ampak ga je še nekaj časa v zabavo pijančkov in vseh drugih nosil sem in tja po oštariji in ga potresaval kakor kužka. No, nazadnje se je le naveličal te zafrkancije, te bedaste igre, in ga je odložil na drugem koncu oštarije. Postavil ga je pred ženske, oblečene v črnino; očitno so bile žalujoče, in jim je rekel: »Tu ga imate! Prodam ga za tisoč dinarjev!« Ženske, bile so v glavnem starejše, so se držale grozno resno in mrko. Obrnile so se proč in očitno niso hotele imeti nič s tem cirkusom. Órfano pa je bil osramočen in ni mogel storiti prav ničesar, da bi si popravil ugled. Saj so vsi videli, kako zelo je ta signor Bogo močan in kako se lahko ponorčuje tudi iz tako znane osebe, kot je bil Órfano.

Tistega dne zvečer so trepetali listi Órfanove bele pelargonije in mu sporočali nekaj usodno pomembnega. To je bila tista rastlina, ki jo je bil rešil pred enim letom, ko je hud vihar odtrgal njen izrastek in ga treščil na pločnik tržaške ulice. Pobral ga je, shranil in ga doma dal v kozarec z vodo. Ko je to ranjeno bitje pognalo korenine, ga je vrnil v zemljo, in zdaj je bila pelargonija že velika, košato razraščena in v bujnem cvetenju.

Zaspal je s kipcem boginje Smrti na čakri, imenovani jesod. Ta kipec je našel pred mnogimi leti na morski obali v Kanegri. Sklonil se je bil in ga pobral, ne da bi se tega zavedel. Šele čez čas je ugotovil, da drži nekaj v desnici. Ko je pogledal, se je začudil, kajti v tem kipcu je prepoznal svoje delo, svojo umetniško stvaritev. Ne iz tega življenja, temveč iz nekega drugega, davnega. Takrat so živeli v jamah in on je bil v svojem plemenu znan kot izjemno spreten izdelovalec kultnih kipcev. Vsi so bili enaki: vitka ženska postava, ogrnjena v burnus, ki ji sega do tal. Malo je sklonjena; kot da bi nekam hitela. Nima jasno izoblikovane glave in tudi rok ne. Le obrisi telesa. Vsi kipci so bili narejeni iz trdega rumenkasto rjavega kamna in zglajeni do visokega sijaja.

S takim kipcem na jesodu je zaspal in dano mu je bilo vedeti, da sanj, ki se mu bodo v teh sanjah sanjale, ne bo vodil on sam, ampak signor Bogo, torej tisti mag, ki ga je nasilno dvignil in ga prenašal sem in tja po oštariji.

Poleg njega leži ženska, njegova druga mama, torej mačeha. S hrbtom je obrnjena k njemu. Oba sta gola. Z desnico počasi drsi med njeni nogi in v silni strasti trepeta in nestrpno čaka, kdaj se bodo njegovi prsti dotaknili njenega mednožja. Ko ga zatipa, pride do spontane in silovite ejakulacije. Istočasno prodre s penisom v njeno bedro in skozi to bedro v njeno telo. Boji se tega prodiranja, a si dopoveduje (in tako mu zelo sugestivno prišepetava tudi signor Bogo), da to ni nič hudega, da je povsem normalno, usklajeno z vsemi zakoni, predpisi …

In tako mu prav lepo uspe takšna nenavadna penetracija, spojitev in oploditev.

To je bilo seveda prepovedano in nevarno erotično spajanje in oplajanje. Ni pa bil tega krvoskrunstva kriv on sam, Órfano, ampak signor Bogo, ki ga je takrat v tisti gostilni iznenada ločil od zemlje, ga nasilno odtrgal in mu tako onemogočil potrebno prizemljitev in s tem avtokontrolo. Zato mu je potem fantazija zbezljala in je tako nehote in proti svoji volji naredil škodo. Da, tudi zločin.

Obisk

Poklical ga je Neznanec in ga prosil, če bi se lahko sestal z njim. Predstavil se je kot predavatelj na fakulteti za paralelne znanosti. Dogovorila sta se za srečanje v stari beneški hiši, v restavraciji Fortunat. Prišel je z mlajšo žensko. Bil je srednje visok, vitek, oblečen kot kak Anglež. Njegov obraz ga je spominjal na delfina. Ni vedel, kaj je na njem podobno tej ribi, pa se mu je vseeno takoj vsilila njena podoba. Ona pa, ta ženska, ki ga je spremljala, je bila nekoliko debelušna in ni v Órfanu vzbudila nobene asociacije.

Sedli so za mizo v kotu obokanega prostora, ki je bil še pred sto leti konjušnica. Profesor je naročil za vse tri refošk, kruh in kalamare. Kar tako; nič ni vprašal, kaj bi kdo jedel. In potem se je začel nenavaden pogovor. Takoj mu je povedal, da ni Zemljan, da prihaja od silno daleč in da je v resnici prisoten le v duhu in ne v telesu. »Moje telo je več sto tisoč svetlobnih let od tod,« se je smehljal. »Ona pa, ta moja spremljevalka, je doma tu, na vašem planetu. Je naš medij, torej posrednik med našo inteligenco in vašo. Vi bi rekli, da je kanal za izmenjavo podatkov. Da, nekaj takega.«

Ko je to govoril, se sploh ni menil za zmedo, ki je nastala v Órfanovi glavi. Po telefonu se je bil predstavil kot predavatelj na fakulteti za vzporedne znanosti, zdaj pa govori, da sploh ni Zemljan in da ni prisoten s fizičnim telesom. In če ni, kako bo potem pil vino in jedel kalamare? Med nadaljnjim pogovorom je Órfano opazil, da to bitje, no, ta moški sploh nima oči. Namesto njih je imel dve črni krogli. Tako zelo črni, da sta delovali kot pogled v brezzvezdno nebo ali kot dno globokega vodnjaka, v katerem se zrcali nebo z oblaki, torej zunanji svet, notranji pa ni dostopen, ker je popolna tema, globoka in svinčeno težka črnina.

Neznanec je rekel, da se piše Olaf Sigismund, njegovi spremljevalki pa je ime Olga.

In potem se je Órfano čudil, kajti ta, ki bi naj bil Nezemljan in tu, na Zemlji, le v duhu prisoten, je z užitkom pil refošk in jedel kalamare. Dokler so jedli, so se pogovarjali povsem navadne stvari. Neznanec ga je spraševal, kje se je rodil, kakšno je bilo njegovo otroštvo, kaj je študiral … Ko pa so pojedli in je natakar odnesel krožnike, se je pogovor hitro zasukal v povsem drugo smer. Olaf Sigismund je rekel, da nima dosti časa, da se bo časovno okno zaprlo čez slabih devet ur in da mora v tem času obiskati še troje ljudi, ki so na isti duhovni ravni kot on, Órfano. In mu je začel govoriti o svojem svetu in o vesolju sploh. Vse, kar mu je bil povedal, je bilo tako nenavadno, da si je Órfano takoj, ko je prišel domov, hitel po spominu zapisovati, kar mu je bil govoril Neznanec. Takole zgledajo njegovi zapiski v dnevniku:

V Univerzumu obstaja 24 civilizacij, v tej galaksiji jih je pet. Vaša osebna zveza je matična ladja na drugi strani Lune. Kmalu boste doživeli astralno projekcijo. Kozmos je harmonija. Od nekdaj traja boj med dvema civilizacijama: med tehnično, ki je hladno preračunljiva in ne pozna čustev, in humano, ki pozna ljubezen in temelji na pravičnosti in resnici.

Obstajata dve svastiki; ena se vrti nazaj, druga naprej. Prva je uničevalni simbol, druga gradi in je s stališča življenja in njegovega ohranjanja – pozitivna.

Zaužita kri zelo škodi delovanju možganov! Predvsem bistrosti in hitrosti misli. Razkraja tudi etiko, temelj humane civilizacije. Podobno deluje tudi zaužito meso, kajti v njem je vselej prisoten toksin smrti. Ta se pojavi, ko žival začuti bližino nasilnega konca svoje biološke eksistence, še bolj pa ob usodnem udarcu, ki povzroči agonijo in smrt celic.

Edina dovoljena alkoholna pijača je rdeče vino. Jej dosti zelenjave in sadja, ribe ter kalamare. Nujno moraš dojeti in sprejeti realnost vzporednih bivanj; dimenzij. Premagati moraš strah pred ločitvijo duše od telesa. Ko ti enkrat uspe, se lahko potem mirno ločuješ (potuješ v duhu!) in se vračaš v telo.

Slišim tvoje vprašaje, vendar ti tega neskladja ne morem razložiti. Enostavno ne bi mogel razumeti.

Faze razvoja: Diplomo dobiš glede na zrelost (višino) intelektualnega, psihičnega in duhovno-etičnega stanja. Priznanje ni na papirju, nima žiga in ne podpisa in ga ne izda nobena zemeljska šolska ustanova. Diploma ti je dana neinstitucionalno. V obliki kakega nenavadnega predmeta. Poklican si na določeno mesto in tam te čaka priznanje. Ko ga najdeš, nedvomno veš, za kaj gre. Na teh predmetih so vselej vrezani, vklesani, vtisnjeni ali kako drugače intarzirani simboli, ki potrjujejo doseženo stopnjo tvoje rasti.

Leta 1985 bo prišlo do prvega (uradnega?) stika med človekom in našo inteligenco oziroma civilizacijo.

Ne uči se iz knjig! Lahko jih seveda bereš, kajti v nekaterih so skrita zrna resnic. Védenje, znanje. Toda nobene knjige ne smeš jemati dobesedno in kot absolutno vodilo tvojega odzivanja na dogajanja v svetu in osebnem življenju. Varuj se slepote, ki jo povzročajo brezpogojna verovanja v napisano. Ne zožuj svojega zornega kota in ne nižaj točke, s katere opazuješ svet! Kalupe uporabljajo zasužnjevalci duš. Ko se jim predaš, oleseniš, okameniš, in tvoj duhovni razvoj je končan. Vse do smrti se ne boš mogel premakniti z mrtve točke. V kalupu se boš počutil varnega, toda ta varnost bo le prividna. Če kalup poči, si izgubljen. Nastopi zmedenost, tavanje in smrt.

Edini učitelj je osebna izkušnja, kajti vsak človek je unikaten in vsako živo bitje ima svojo pot. Ko gre za duhovni razvoj, ni skupnih poti, ni avtocest! Lahko se zgodi, da imata dva človeka nekaj časa isto smer potovanja, morda celo isto potko, toda prej ali slej se bosta morala ločiti. Duše, bivajoče v vaših telesih, imajo dvojnike; toda tudi ti potujejo sami in po svojih cestah. Združijo se šele na koncu, ob izteku časovne ure.

Ne govori drugim ničesar, kar sam nisi doživel, sicer si neprepričljiv. Prisluhni sporočilom! Ne boj se. Prepusti se. Bodi mehak. Vate prihaja energija; to je tvoje energetsko-magnetno polje.

Ko je to rekel, sta staknila dlani, kakor da se rokujeta. Prosil ga je, naj miruje in prisluhne temu, kar se bo dogajalo. In, resnično, med obema dlanema se je pojavila vatasto mehka krogla, ki je prijetno pulzirala. Najprej bolj šibko, nato močneje. Dlje ko je utripala, bolj je čutil, kako se mu nekaj toplega, prijaznega in ljubečega razliva po notranjosti roke, nekako po kosteh … in se širi po vsem telesu. Zdelo se mu je, da vanj teče prozorna, želatinasta snov. Ta snov (Neznanec je rekel, da je to energija …) je počasi napolnila vse njegovo telo, tudi glavo. Preplavila ga je od znotraj. Bilo mu je toplo, prijazno, pomirjalo ga je. Čutil je pretakanje energije; zaznava je bila podobna transfuziji. Telo je trepetalo, vse mišice, celice. Neznančeve oči so postajale vedno globlje. Padal je v te oči, v temo, v nočno nebo brez zvezd. V popolno črnino.

Takrat ga je Neznanec vprašal, ali je že prišel čez svojo smrt? Do prejšnje smrti. In Órfano je prikimal. Vedel je, česar še malo prej ni bil vedel: da se je že soočil s svojo prejšnjo smrtjo in tudi s to, ki se bo šele zgodila. Podoživel jo je, to prihodnjo. V nekaj sekundah je bilo vsega konec. In zdaj je vedel, kako in kje bo umrl.

Nezemljan mu je spet govoril o civilizacijah v vesolju:

»Bilo je že več planetarnih katastrof; morda vam bo tokrat prizaneseno. Morda nam bo uspelo. Če nam ne bo, bo Katastrofa uničila vse, kar je ta civilizacija dosegla. Bo pač katastrofa …

Vi ste že pravi Zemljan. Govorite (mislite, čutite …) kot avtohtoni prebivalci tega planeta. Zemlja (mi ji pravimo Nja Mu) se vas je prijela. Oranžne krogle? Nadaljnji razvoj je odvisen od vas samih. Zdaj ste dosegli stanje Zavesti. Lahko odločate, vplivate. Toda, pozor! Hipnoza je škodljiva; to so delali in še delajo služabniki religij. In seveda zelo močni politiki oziroma ideologi.

Strah je treba popolnoma odpraviti! Strah je velikanska ovira. S strahom spreminjajo religije in druge ideologije velikane v pritlikavce, genije v bebce. (Glej skico v rokopisnem zapisu!) Ne pozabite: Vesolje je harmonija!

V prostoru nad Órfanom se je pojavilo nekaj, kar je čutil kot panje siv oblaček. Iz njega je prihajala nenavadna glasba. Bila je glasba, a jo je sprejemal in razumel tudi kot govorico. To so bili zvoki in glasovi, ki jih ne pozna zemeljsko uho. Trajalo je pol ure in več. Obiskovalcema je rekel, da nič ne razume. Olaf Sigismund se je smehljal: »Kako da ne razumeš?! Si pozabil? Tudi mi smo pozabili govoriti v jeziku Zemlje, a smo to znanje spet prebudili. To, kar si poslušal, ta glasba je govorica ozvezdij. To je naša govorica. Tudi v tebi je, od nekdaj, le spomniti se moraš, kako se odpre zakladnica vseh praspominov. Gotovo ti bo uspelo. Saj veš, da je glasba edina govorica, edini jezik, ki je kompleksen in s katerim ti je dano v eni sami sekundi sprejeti toliko podatkov, kot bi jih dobil, če bi prebral (in si zapomnil!) okoli milijon strani v vaših knjigah. Droben, najbolj droben tisk. Ponavljam: glasba je govorica vesolja. Prenaša na milijarde informacij v milijoninki sekunde, in, kar je najbolj pomembno: to govorico razume Nezavedno in si vse tudi takoj in za vselej zapomni. Tako pridobljeni podatki so neizbrisljivi. Govorim ti o univerzalnem galaktičnem in medgalaktičnem jeziku, ki se ga ni treba šele naučiti; dan ti je v trenutku spočetja.

V skladu s tem popolnim Znanjem deluješ, ko se prepustiš. Napake so v tem primeru izključene! Enostavno niso možne. Če pa vključiš svojo pamet, torej razum, se lahko zgodi najhujše: popolno znanje se popači. Delovati v skladu s tako deformiranim znanjem pa pomeni, da bo šlo vse narobe. Kar se da močno in katastrofalno narobe. In prav to se zdaj dogaja na vašem planetu. Zato smo prišli, da bi preprečili najhujše. Toda to nam bo uspelo le, če boste sodelovali, če nas boste sprejeli kot prijatelje in odposlance središčnega Znanja naše galaksije.«

Nezemljanova spremljevalka se je zdaj prvič vključila v pogovor. Rekla je Órfanu: »Olaf meni, da trošiš preveč energije. Moraš delovati bolj racionalno in manj emocionalno. Pri tebi se namreč čustva kubirajo v nabreklost, tudi v paniko, in to ni dobro. Še to: oni ne poznajo samoglasnikov. Ne poznajo ženskega in moškega spola. Vse je srednji spol, ljubi moj Órfaniorio!«

Takrat je vprašal, ne da bi o tem sploh razmišljal. Kar butnilo je iz njega: »Od kod pa prihajate? Iz katerega ozvezdja?« Neznanec mu je odgovoril s trditvijo: »Ti prihajaš iz ozvezdja Gostosevci. Tam se vrti planet tvoje duše. Drugega ti ne smem povedati.«

Pripis v Órfanovih zapiskih:

Dogajalo se bo, da vas bo notranji glas pripeljal na točno določeno mesto, kjer boste dobili ustrezno (nujno potrebno) informacijo.

Vseh dimenzij je devet. Deseta je sublimacija vseh devetih in je izven dojemljivosti katerekoli dimenzije oziroma inteligence. Sami se boste odločili, ali boste hkrati bivali na dveh ali treh.

Nekega dne vas bomo prišli iskat in vas odpeljali s sabo. To se bo zgodilo v blisku in nihče tega ne bo opazil. Za vse vaše znance in prijatelje boste preprosto pogrešani. To se bo zgodilo, ko bo splošen čas in vaš osebni čas dosegel natančno določeno točko. Križišče; sekanje obeh časov! No, vi bi rekli: ko bodo stvari pač dozorele.

Ko se je naš pogovor končal in smo odhajali, se je zgodilo nekaj nenavadnega. Z Olgo sva šla proti izhodu, Neznanec pa se je obrnil in izginil v debelem, kamnitem zidu. Spremljevalka me je prijela za rokav in potegnila za sabo. Rekla je: »Vse je v redu. Pridite!« Na trgu pred restavracijo naju je že čakal Olaf Sigismund - Neznanec. Ni hotel opaziti presenečenja, začudenja in celo strahu na mojem obrazu. Kakor da je vse pač normalno in tako kot mora biti, se je ozrl na cerkveni stolp in rekel: »Na žalost je horizontala močnejša od vertikale. Zato se ta zadeva že dve tisočletji plazi po zemlji in ne more preseči svoje kačje nature. Manjka ji pogum in brezpogojno sledenje dejstvom. Ne sledenje resnici, kajti resnica je izmišljotina dvoličnega človeka. Zares pomembna so le neizprosna dejstva. Kakor je na primer v matematiki, fiziki, kemiji. Aksiomi!«

Preden se žetev začne

Peljal se je domov, bila je svetla, lunarna noč. Razmišljal je o Neznancu in njegovi spremljevalki in o vsem, kar je slišal od njiju. Ni vedel, kaj naj bi vse to pomenilo. Bil je precej zmeden, negotov. Malo pred njegovo karminasto rdečo hišo na Ulici belih ptic je začutil nad sabo nekaj velikega, ogromnega. Ozrl se je skozi šipo avtomobila in onemel od presenečenja. Nad njim je z razprtimi krili jadrala ogromna ptica. Njena krila so prekrivala širino ceste in jo celo presegala. Zagledal je njeno glavo. Bila je ptica ujeda. Sokol, orel … Nagnila je zakrivljen kljun in ga pogledala tako, da je iz njenega očesa blisknilo. Kratek svetlobni impulz; kot pri fotografiranju s flešem. Takoj nato se je velikanka dvignila, zavila v levo in izginila nad strehami hiš.

Ko je odklepal vhodna vrata, se je pojavila pred njim neznana starka. Obraz ji je žarel od vzhičenja, od velike radosti. Rekla je: »Gospod, imam darilo za vas!« In mu je izročila zelo staro sprehajalno palico. Preden je Órfano utegnil karkoli reči, je že ni bilo več. Stal je pred odprtimi vrati in si v luči vhodne svetilke ogledoval to palico. Bila je iz črne ebenovine, imela srebrn ročaj in konico iz slonovine. Na ročaju so bili v srebro vrezani cvetovi slaka. Ta rastlina se je ovijala naokoli in se na samem vrhu prelivala v kraljevsko krono. Tudi črna ebenovina je bila umetniško izrezljana. Tvorila je zavojnico, ki se je dvigala od spodaj navzgor v vedno bolj elegantnih spiralah.

Tedaj je avtomat izključil vhodno svetilko. Órfano je dolgo stal v temi in nečemu prisluškoval. In zgodilo se je, da je bil za hip v duhu odsoten in daleč, silno daleč od točke, kjer je stal. Znašel se je na planetu, ki ga je takoj prepoznal. To je bil njegov dom. Od tod se je pred davnimi stotisočletji podal na popotovanje po ozvezdjih. In sem se bo nekoč vrnil. Gotovo se bo vrnil. Vrnitev domov. Toda do takrat bo minilo še mnogo mnogo časa. Ko pa se bo vendarle vrnil, se bo rep kače srečal s svojo glavo.

Preblisknil ga je spomin na žensko, ki ga je ljubila in se ga tudi bala. Nekoč sta sedela na koncu pomola in se predajala hipnotičnemu delovanju valov. Kobalili so se proti obali v dolgih, položnih valih in šumeli pesem kamenčkov brez začetka in konca. Takrat se je ta ženska, ime ji je bilo Maja, zdrznila in se nagonsko odmaknila. Rekla je: »V tebi sem zagledala čudno, nezemeljsko žival; samo za trenutek. Velike oči, vitko, elegantno telo, podobno leopardu …«

To se je zgodilo takrat, ko je deček Damijan imel prisluh in videnje konca sveta. Torej takrat, ko je na list papirja, sunkovito iztrganega iz zvezka, zapisal to, kar so gledale njegove notranje oči. Bila je pesem, ki je nihče ni razumel. To pomeni, da je ni znal prevesti iz jezika simbolov v vsakdanji jezik. Na tistem koščku lista je bila z nerodno otroško pisavo zapisana tale pesmica:

Preden žetev začne,

umij si noge,

saj sonce bo dalo

tople vode.

To je bil čas poezije. Vrela je na dan kakor izvirčki po dolgotrajnem deževju. Pojavljala se je v glavah kot prisluh, kot šepetanje, kot molitev, kot prošnja ali kot neznosno hrepenenje. Nihče se ni mogel upreti temu morju, globokemu in neprestano valujočemu. Tudi Órfano je postal žrtev uroka. Karkoli je takrat razmišljal, vse se mu je sproti spreminjalo v verze. Menih Anatolij mu je rekel, da je to značilno za obdobje zaljubljenosti; takrat se vse spreminja v verze.

Res je bil Órfano v tistem času zaljubljen in iz tega obdobja je tudi tale pesem, ki jo je bil napisal po notranjem nareku in v razžarjenem dušnem stanju za neskončno oboževano Majo:

Ljubljena moja!

Zdaj vem, da moja pot se s tvojo spaja;

nič več ne dvomim, kod ne kam?

Me hrepenenje vedno dalje žene

prek dežele čudne, puste, mrke.

Nič več se ne bojim.

Vprašanja onemeti pústil sem na travah,

in zdaj ti rečem: Hvala za besede

onstran – sem poslane.

Ljubljena moja,

olja vzemi, kolikor ga hočeš

in pridi k meni v žgoči uri hrepenenja,

da napolnila bova čaše poželenja.

Ljubljena moja, glej, kako se čas

iz tebe vame in iz mene vate

zdaj pretaka!

Pozneje, ko je usahnila poplava silnih čustev in je naključno našel rokopis te pesmi, se je med branjem zdrznil. Zavedel se je, da ta pesem pravzaprav ni bila namenjena mladenki Maji, tisti črnolasi ženski, lepotici, v katero je bil tako silovito zaljubljen – ampak je bila namenjena nekomu, ki nima imena in ni s tega sveta. Pesem je bila iz duše napisano sporočilo za Njo, ki ga čaka v nekem drugem prostoru in času, tam Onstran, tisoče in tisoče svetlobnih let daleč. Čaka ga in neutolažljivo hrepeni po njem, po njegovi končni in dokončni vrnitvi. Kajti šele potem, ko se bo vrnil na rodni planet svoje duše, se bo lahko z njeno dušo zaokrožil v popolnost. In tako tudi ona. Do takrat pa sta ločeni polovici Enosti; on, blodeč po ozvezdjih in galaksijah, ona čakajoča ves čas na istem planetu in v istem ozvezdju. Ostaja mu brezpogojno zvesta. Tako tudi on njej.

Amen Črni Kamen

Dvojnik mu je nekega dne, ko je bil prav močno zasanjan, pravil tole zgodbo: Nekoč je živel skopljeni urar po imenu Fabio Klemenčič. Delavnico je imel v hiši, kjer je zdaj Akademija znanosti in umetnosti. K njemu so skoraj vsak dan prihajali škrati na klepet. Včasih so ga obiskali tudi ponoči, ko je spal. Nagajali so mu tako, da so vlekli odejo z njega. To so počeli tudi tisto noč, ko je imel visoko vročino. Jezil se je nanje in jim očital krutost. Rekel jim je: »Ali ne razumete, da sem bolan? Imam skoraj štirideset stopinj vročine! Mularija nesramna, kako mor’te to počet prav zdaj?« Oni pa so se režali in mu odgovarjali: »Saj prav zato, saj prav zato!« In mu niso nehali nagajati.

Končalo se je tako, da je urar zdrsnil v nezavest in ko se je okoli osme ure zjutraj zbudil, je bil ogrnjen samo z rjuho, odeja je bila na tleh, on pa ni imel vročine in počutil se je popolnoma zdravega. Skočil je pokonci in začel veselo klicati škrate, toda nobeden se ni odzval. Ker so mu nagajali vso noč, so bili oni zdaj utrujeni in so pospali vsak v svoji kamniti sobici, globoko pod veliko hišo Slavne akademije.

Urar je tisti dan delal z velikanskim veseljem, popravil je na ducate ur in si je ves čas veselo požvižgaval. Profesor Planinc, ki je bil majhen možic in okrogel kot polna luna, ga je vprašal, kaj se je bilo zgodilo, da je danes tako vesel in živahen. Urar mu je odgovoril s pesmico:

So pršli možici,

mikeni škrici,

mi celo noč nagajali,

okoli mene rajali,

mi febro na normalo zbili,

in tako, kar tako, urmaherju

zdravlje ljubo povrnili.

Profesor, ki je bil tudi doktor geografskih znanosti, je seveda vedel, kdo so bili ti »škrici«. Tudi k njemu so prihajali, kar iz zidu so prilezli in mu včasih nagajali, včasih pa pri iskanju odgovorov na pomembne znanstvene uganke pridno pomagali. Tudi doktor dr. Habé je prijateljeval z njimi in še mnogi drugi doktorji in profesorji. Recimo speleolog Habič ali pa dr. Gams.

Danes, ko se piše leto dva tisoč in še toliko in toliko, se prikažejo bolj poredko, in to le eni profesorici, imenovani Mariji Kanónik. No, včasih tudi pesniku Hudobcu. Pod palačo znanosti, globoko spodaj, pa še vedno kraljujejo v gradu, ki je kopija mestnega, ta zgornjega. Ven si pa več ne upajo, ker so presahnili viri veselja in izviri čistega srčnega utripa in petja, in je tam zdaj vse ožgano, požgano, naokoli pa se podijo, kotalijo in kričijo sami norci s korci, pač ti junaški brco-borci za mega ful v nove čase, in to brez urarjeve starinske ure ino kase.

Ta dan je bil Órfanov dvojnik res očarljivo pravljičen. In mu je povedal še eno pravljico, tokrat rudarsko.

Živel je rudar, klicali so ga Nikoli Zguba. Ta človek se je kar naprej zapijal in bolj kot je pil, bolj je bil hudoben, nevoščljiv, privoščljiv in ljubosumen. V rovih, globoko pod mestom, je včasih srečal bergmandelce, rudarske škrate. Če je le mogel, jim je nagajal in jim kradel najlepše kristale iz njihovih zakladnic. Pa ko bi vsaj te kristale doma hranil ali jih vsaj prodajal ljubiteljem fosilov in dragih kamnov! Ne, nikakor ne. S težkim kladivom jih je razbijal in spreminjal v prah, pri tem pa se pačil, režal, pljuval in preklinjal v sedmerih peklenskih jezikih. Nekega dne se mu je prikazal najstarejši bergmandelc in mu rekel: Hej, Nikoli Zguba, jutri pa nikar ne hodi na delo. Jutri se bo vžgal plin, ki ga mi iz svojih riti poprdevamo noč in dan. Pa bo šlo vse v maloro. Triinsedemdeset tvojih pajdašev bo zasutih in tu notri se bojo oni kakor pujski lepo in okusno spekli in popekli.«

Nikoli Zguba je pljunil, se zarežal in rekel, da bo vsekakor prišel na delo, ker jim, spakam bradavičnim, niti malo ne verjame. Toda zvečer, ko se je spet zapijal, je pa le začel tuhtati, kaj naj naredi. Toliko je pa le bil pri sebi, da je vedel, kar je vedeti treba. Namreč to, da so bergmandelci hudobni, maščevalni, nevoščljivi, privoščljivi … in da se znajo, kadar se tako odločijo, grdo maščevati. Pa je sklenil, da naslednje jutro ne gre v jamo, da bo lepo ostal doma, v postelji. Naredil se bo bolnega – in pika in kamen na amen! In tako je tudi naredil. Ko je sonce posijalo v njegovo sobo, tam okoli desete ure, se je pretegnil, zazehal in si rekel, da kdor je pameten, je pač pameten. Njega že ne bo zasulo, ga ne bo zmrvilo in speklo v pujsasto pečenko. Ko se je tako zadovoljno hihital, pa je popustil zarjavel žebelj, na katerem je visel njegov petnajstkilski portret, velik, ogromen, barven, mojstrovina mojstra Skaze, ki ga ja prikazoval kot mišičnega hrusta, zmagovalca v dvigovanju uteži; napihnjene mišice na prsih, na rokah, na nogah, na riti … pa je ta slika v masivnem železnem okviru zgrmela dol in ga usekala v čelo, pa se mu je lobanja razklala in je na licu mesta in pri priči izdihnil. Preden pa se je potopil v temo večnega pozabljenja, se mu je prikazal kralj bergmandelcev, imenovan Kamen Strela, se mu zarežal v nos, in mu rekel:

Nikoli Zguba,

zdaj si pa, eko, stisnjen

ko ena alumini tuba!

Órfano se je zamislil nad to zgodbo, pa je rekle Dvojniku: »Če si mi povedal dve zgodbi, povej mi še eno, kajti vse stvari so dobre tri!«

Dvojnik je rekel, pa naj bo, pa naj bo. Povem ti še tretjo, ki pa je čisto kratka in sploh ni pravljica, ampak pesem, imenovana Kar bo, pa bo:

Ko bojo mislili,

da so združeni v tri demi rapi,

štabile babile tona to nobile,

se bo iz puščavskega peska,

iz valov morja brezvodnega

bliskoma v nebo pognala

prakača Amona Rahata

in jih usekala v Samo To Glavato.

Pa se bojo sesedli

in se v mlakužo žlindrasto

raztopili, razlezli

vsi njihovi tanki, pa karete, kobilice,

tuleči in brenčeči obadi,

tropci, ropci in popci,

in mizice pogrnite se.

Taku bodi in

Amen Črni Kamen!

Veš kaj, se je puntal Órfano, to pa ni nobena pravljica. Sploh je ne razumem. Nima ne repa ne glave.

Dvojnik se je privoščljivo hihital in mu ugovarjal, takole: Pa saj te veš, da sanje človek razume, enigmo njihovo razvozla šele takrat, ko se spremenijo v dan in noč brezzvezdno.

Ah, ti in tvoje sanje! je rekel Órfano nejevoljno. In kam greš zdaj?

To ga je vprašal zato, ker je opazil, da drži v roki narobe obrnjeno kraško vrtačo. Dvojnik se je skrivnostno nasmehnil in mu, že hiteč nekam preko Pušče, navrgel: Se vidiva na oni strani reke Stiks!

In se je upihnil kot goreč naftni vrelec. Za njim je ostal strašansko dolg rep grozno črnega dima.

Imaginacija

Órfanov nevidni, v sanjah se pojavljajoči prijatelj, se je po dolgem času spet oglasil. Govoril mu je o delovanju človekovih možganov. Lebdel je nad njim oziroma pač nekje v prostoru in bil le duh, neotipljiv. Z glasom, ki ni izdajal nikakršne prizadetosti in nobene želje, da bi koga kaj učil, poučeval … z glasom, ki je bil skrajno neoseben, v katerem ni bilo zaznati niti najmanjše sugestije, jeze, obsojanja ali česa drugega, mu je navajal dejstva. Samo to.

»Deluje le ena dvajsetina možganskih celic. Možgani pa so, kadar so povsem prebujeni, sposobni ustvariti katerokoli snov in z njo povzročiti kakršnokoli duhovno, psihično, fizično ali kako drugo stanje. So največja kemična tovarna na planetu. Bolj popolne človek nikoli ne bo mogel zgraditi! Iz tega sledi, da so vsi kemični laboratoriji nepotrebni in predstavljajo človekovo usodno zablodo. Popolnoma zdrav človek se muči z berglami! Absurd in slepota.

Kaj vse lahko ustvarijo možgani! Prebudijo sposobnost telepatije, telekineze, preroška videnja, spolno slo, srečno ali pa nesrečno počutje, blaženost, sposobnost sugeriranja misli, občutek moči, slabosti, pronicljivost, delavnost, brezvoljnost, notranji mir, vizualizacijo, koncentracijo, komunikacijo s katerokoli kozmično inteligenco, projekcijo (potovanje v duhu) v katerikoli del vesolja itd.

Recimo: moč. Če prebudimo te centre v možganih, lahko le s to močjo, v popolni zbranosti seveda, dvigamo najtežje skale, kamnite grote. Ali pa jih zmehčamo v stanje gline in jih oblikujemo po svojih predstavah. Z imaginacijo, s trodimenzionalno podobo v sebi, lahko ustvarimo iz nič karkoli hočemo. Nič seveda ni nič; nič je energija, v kateri plavajo vsi planeti, vsa ozvezdja, vse galaksije. To energijo lahko spremenimo v katerokoli materijo: v kamen, opeko, vezivno malto, v hrastov les, v železo, srebro, zlato … V vse, kar hočemo. Z njo lahko obnovimo poškodovani del hrbtenjače! Ubogljivo sledi naši predstavi in vse uresničuje.

Vedi, da svet pravljic ni izmišljen. Ko se čez noč na hribčku sam od sebe zgradi grad in zasije v jutranjem soncu … Ali: ko na smrt bolna mati vstane in je ne samo zdrava, temveč tudi pomlajena … Jezus je oživíl Lazarja. Ali zdaj razumeš? Vse je možno, če bi človek le razumel tako preprosto dejstvo, kot je to, kar sem ti bil prej povedal: človekovi možgani so največja in najbolj popolna kemična tovarna na planetu Zemlja. Pa ne samo to. Ne gre le za kemijo, gre tudi za moči, ki ne temeljijo v materiji, ampak v duhu; ta pa ni del vaše dimenzije in tudi ni bivajoč v vašem času. Je izven tega križa. Ključ, ki odpira Božje moči v človeku, pa je vera. Ne vera kot ena izmed religij! Temveč vera kot absolutno prepričanje, kot milostna danost! Takšno vero pa prebudiš v sebi le pod enim pogojem: da se od sebe obrneš k Drugim in da postaneš pred Naravo mičken, najmanjši, neznaten.

Vse to je resnično možno. Seveda pa, kot sem bil rekel, ne gre samo za kemijo, temveč tudi za nekaj drugega. Vse skupaj tudi ni tako preprosto. Gre za neskončen niz povezav in vzročno-posledičnih dejanj, potekanj, procesov. Poenostavljam, da bi laže razumel.

Prijatelj mu je govoril (sugeriral?): Ti si z Lune nesrečnih kamnov. To je planet v ozvezdju Gostosevci. V tvoji bližini se ljudje počutijo nelagodno. Prinašaš nesrečo in nevšečnosti vsem, ki so okoli tebe. Tvoje vibracije so za njih moteče. Če bi se srečal s kom, ki je to, kar si ti, bi se amplitude nihanj podvojile in skupaj bi delovala dvakrat močneje. Zato moraš imeti ob sebi nekoga, ki deluje enako močno, ampak nasprotno; tako se negativna nihanja nevtralizirajo in se vse lepo uravnoteži.

To pa sploh ne pomeni, da si negativen! Ravno nasprotno. Uresničuješ človeku nedoumljiv Načrt.

Zmedeni in preplašeni Órfano se je spraševal: Ali je bil ta, ki mu je to govoril, isti prijatelj kot tisti, ki mu je razlagal delovanje in moči človekovega mišljenja? Morda pa je bil prijateljev dvojnik, njegova senca? Torej njegovo nasprotje in tisti, ki podira, kar oni prvi zgradi?

In Órfano leži na tleh za kemično tovarno Pinus. Pokrit je z debelo odejo od nog do glave in še preko nje. Prijetno mu je, toplo. Nek glas mu razlaga, kaj je družba.

V krsti ob njem leži nekdo, ki je umrl tam za tisto veliko zgradbo.

Poleg te krste leži v drugi krsti kar naenkrat tudi Órfano, vendar ni mrtev, samo spi oziroma se pretvarja, da spi. Mimo hodijo kmetje – kot da bi prihajali k pogrebni maši. Škropijo ga s pušpanovo vejico in se ga spominjajo kot dobrega človeka …

Vsi mrtvi se kot po čudežu spremenijo v plemenite duše, čeprav so bili za časa življenja preklinjani in so o njih menili vse najslabše. To je govoril tudi Jezus. Celo Ponciju Pilatu je rekel, da je dober človek. Vsi so bili dobri, čeprav so delali zlo. Po svojem bistvu (izvoru) je duša brezgrešna; je dobra, plemenita, čista. Pod vplivom materije pa ljudje počno hude stvari. Duša je brezmočna, zato joče in trpi. Ko pa je osvobojena, materija izgubi moč nad njo, zato poleti iz telesa kot pisan metulj. Blagor tistim, ki umro, gorje onim, ki žive!

Nek glasek je šepetaje molil tik ob Órfanovi glavi: Ko bi se človek zavedel moči svoje duše, od Stvarnika vanj vdihnjene ljubezni, ne bi raziskoval atomov in ne bi delal morilskih bomb (mu ne bi bilo treba, mu ne bi bilo dano) …

Zlati koleščki

V laboratoriju, kjer je opravljal poizkuse z ultravijolično svetlobo, se je neko popoldne spet pojavila tista glasba, pomešana z glasovi in čudnimi zvoki. Tam ni bilo nobenega zvočnika in nobene naprave, ki bi lahko proizvajala karkoli takega ali podobnega. A glasba je bila tu, lebdela je nad njim, njen izvor je bil neznan. Kot da bi bil to kozmični veter (tako se mu je prisluhnilo): veter večnosti … Zelo od zadaj ali globoko pod vsem tem pa zelo oddaljeno zvonjenje in nekaj, kar je spominjalo na brnenje velikanskih bakrenih plošč, ki visijo v praznini nekje v vesolju, morda med planeti tega sončnega sistema. Velike, velikanske plošče vibrirajo in povzročajo nenavadno mrmranje, ki se približuje in oddaljuje, kroži, se vrtinči, krepi in slabi, pa spet vzpenja. Vmes pa šum, podoben vetru, ki veje skozi črne bore. Med oddaljeno zvonjenje ogromnih zvonov in med brnenje bakrenih plošč so se mešali kriki, vzdihi, vzkliki; glasovi erotičnih ekstaz, vmes pa so bili še na pol slišni drugi glasovi in še marsikaj, česar ni mogel prepoznati. »Ali je to nekakšno programiranje, brisanje starega, priprava na začetek nečesa novega?«

Zdelo se mu je, kot da se magnetni vrtinci, ki jih povzroča nevidno nebesno telo, spreminjajo v glasbo. Mogočnost in doživljanje neskončnosti – to dvoje je bilo skupno vsemu, kar je dolgo poslušal v prostoru, kjer je nemirno pulzirala vijoličasta svetloba. Čeprav se je povsem predajal tej glasbi, tem zvokom in glasovom, je vendarle zaznaval strah. Ždel je nekje globoko spodaj, zvit v klobčič, podoben kači, ki se pripravlja na bliskovit skok, napad, ugriz …

Istega dne mu je baržunast ženski glas kar se da milo govoril: »Ti si voščena posoda, ki se po tvoji volji polni z vročo vodo. To je nevarno. In sploh ni potrebno, kajti ti si čudovit človek, Órfano! Zakaj hočeš še več, zakaj si želiš razkrivati, kar mora ostati skrito? Zakaj si želiš biti eden od demiurgov? Globoka je ta tvoja želja, vidim. Hrepenenje prihaja iz prvobitnega zvoka. Veš, da nekaj je, da obstaja, se dogaja … pa hočeš pri tem sodelovati. Morala bi te dvigniti. Ko dosežeš višje stanje zavesti, se ničesar več ne bojiš, tudi smrti ne, ker veš, da boš šel samo dalje in naprej, da ne boš ostal, kjer si in se tudi vračal več ne boš. Ne vem, kaj naj storim. Morala se bom posvetovati z vidcem, ki zmore slediti srebrno zlatim nitim daleč v preteklost in daleč v prihodnost. Bom videla, kaj mi bo svetoval. Vsekakor pa vedi, da ti želim pomagati.«

Vskočil je zarotniško šepav moški glas. Kar je povedal, ni imelo nobene zveze s tem, o čemer je govoril prejšnji glas.

»Če vzame ženska koren in ga nosi s sabo, moški kar norijo za njo. Zgodilo pa se je, da so konji poteptali takšno žensko. Najbrž jih je pritegnila in vznemirila s tistim korenom …«

To noč se mu je nad posteljo prikazalo svetleče bitje. O njem je že nekaj dni govorila Mojka; da ga vsak dan videva, je rekla. Ko je to gledal (spal je in hkrati gledal, ni se prebudil!), si je rekel: Mojka je imela prav, res je to bitje tu! Kakor svetleča krogla, sijajna kot polna Luna.

Mojkina risba duše-planeta. Njegov občutek, njegovo čutenje duše pred letom dni; dojemal jo je kot nekaj okroglega, ogromnega, kompaktnega. Vanj je prišel mir, ki ga doslej ni poznal. Blažena predanost. Mir in mirna moč. Harmonija. Popolnost. V predanosti občutek varnosti. Ni bil več on, Órfano; bil je planet Zemlja. Roke so izginile, noge tudi, trup, nazadnje glava. Enostavno ga ni bilo več! Bil pa je krogla, ogromna, v vesoljnem oceanu lebdeča krogla.

Del celote, le delček. In prav v tem je bila popolnost, varnost. In predvsem Mir, mir, mir.

Ogromne krogle, ki so jih našli v v Južni Ameriki. Duša je popolnost, teži k popolnosti.

Gostosevci; luna nesrečnih kamnov …

In žival je šla iz njega, bila je srebrna noč in žival je tulila kot volk. Tam v najbolj oddaljenem in zaraščenem koncu doline. Slišali so jo na Luni in tudi na nekaterih planetih.

V noči neznosnega hrepenenja mu je Mojka govorila: »Morda pa so Nezemljani tako majhni, da jih sploh ne moremo videti? So kot bakterije, virusi, ali pa še manjši. Morda potujejo na sončnih žarkih. Indijanci so verovali, da duhovi potujejo na žarkih, z mavrico in strelo. Mi pa mislimo, da je moč premo sorazmerna z velikostjo. Morda pa sploh ni tako? Lahko da so oni, ki so manjši od fotona, milijonkrat močnejši in hitrejši od nas.«

Trenutek popolne zameglitve; kot kratka, hitra nezavest …

Ženski, ki je bila kosmata po obrazu, je govoril, da bi se morala obriti. Ni hotela; nikakor je ni mogel pregovoriti. Pa je vzel nož in si začel briti desno nogo, ki je bila grozljivo kosmata (kot pri kaki živali!). Nož je gladko rezal ščetinasto dlakovje. Kar naenkrat pa se je urezal, precej globoko, in iz rane, ki ni krvavela, se je zdruznilo ven nekaj kitastega, spolzkega; kot da bi bilo narejeno iz umetne snovi. Vsi, ki so to videli, so se čudili. Tudi maeštra Julijana Metelkova. Tisto pa je kar lezlo ven in domneval je, da se bo, ko bo popolnoma zunaj, kar samo preščipnilo. Tako se je tudi zgodilo. Na tleh se je potem tisto razpotegnilo. Bilo je čudno bitje: na pol kača, na pol zmaj. Rep je bil iz dolgih peres. Podobna so bila pavovim. Kot kakšne antene ali oči, ki vidijo na konec sveta.

Mojka se je šalila: »Bog je naredil Evo iz Adamovega rebra, iz tvoje noge pa je naredil to grozljivo bitje.«

Slišal je nekoga, ki je bil del njega, ki je v njem imel svojo hiško. Ta mu je očital: »Saj si hotel pomagati Nezemljanom! In zdaj se je to zgodilo. Ti je žal? Takšna so pač ta bitja.«

Iz Órfanove noge rojena spaka se je odplazila in se ugnezdila na vozilu, ki je imelo zlate koleščke. In kar naenkrat je postal ta stvor lep, visok, eleganten moški. Ob njem se je pojavil še nekdo, ki pa je bil neviden. Odpeljala sta se in parkirala vozilo (to bleščečo ploščo s koleščki) pod visečimi vejami tamariske.

»Zdaj sta skrila to, kar bodo oni uporabili, ko bo prišel njihov čas. Ko bodo napadani z vseh strani in ko se bodo bojevali proti njim skoraj vsi narodi sveta. Takrat se bo to vozilo spremenilo v mičkeno, a strašno uničevalno orožje. Vsak od teh malih, nebogljenih, preganjanih, teptanih in poniževanih ljudi bo imel takšno orožje. V žepih jih bodo nosili, kot se nosi zbrušen kamenček,« je rekla sestrica Mojka in se v zadregi ljubko smehljala.

»Da, resnično, tako se bo zgodilo!« je momljal črn meteorit na dlani belega dečka. »S tem orožjem bodo klatili z neba lažne zvezde in kakor za šalo luknjali debele oklepe jeklenih, do zob oboroženih dinozavrov.«

Órfano je držal na dlani smaragdno zelen kamenček in se čudil svetovom, ki so se vrteli v njem. Vleklo ga je v ta kamenček, vendar je vedel, da se mu ne sme prepustiti. Morda kdaj pozneje, sedaj pa nikakor ne. Prehitevanje časa je vselej usodno. Vsako izsiljevanje se kaznuje.

Kosec koso brusi

Mathias je hodil po vodi nekega zelo znanega jezera. Je bilo Blejsko ali Bohinjsko ali Gardsko? Stopal je počasi in z vso gotovostjo. Hotel ga je poklicati, pa se je bal, da bi ga vznemiril in razdrl posebno stanje njegovega duha; pač tisto, ki mu je omogočalo breztežnost in hojo po površini jezera. To stanje je bilo namreč izredno krhko, ranljivo. Podobno pajčevini. Če bi ga poklical, bi Mathias takoj potonil, ker bi se hipoma razdrl urok oziroma čudež njegovega absolutnega prepričanja: Jaz sem vodni pajek in lahko drsim po vodni gladini.

Ko je Órfanov sin Mathias stopil na trdna tla, pa se je neka ženska, ki bi naj bila njegova mati, pognala v vodo kar v obleki; kot da se hoče okopati. Pa se je začela utapljati in so jo komaj rešili. Órfano jo je, ležečo na travi, bila je nezavestna, brisal in drgnil z majico, ki si jo je bil slekel. Eno dojko je imela nizko, tik nad bokom. Druga pa je bila na običajnem mestu; lepa, mladostno trda.

Ko jo je drgnil in oživljal, je pod vodo, le nekaj metrov stran od obale, zagledal to isto žensko. Z vso gotovostjo je vedel, da je tista ženska v vodi pohotnica. Dihala je vodo in se strastno poljubljala z nekom, ki je bil podoben žabi in ribi hkrati. V ustih je začutil slan okus. Bil je zoprno odvraten. To je bil okus po krvi. Da, to je bila kri! In z grozo je spoznaval, da je tista pošast (pol žaba in pol riba) on sam. Z žensko, ki je bila hkrati zunaj in v vodi, sta se začela proti njegovi volji prav noro valjati po kalnem in blatnem dnu. Pohotno je goltala njegov penis, ki je bil takšen, kakršnega imajo konji. Torej velik, ogromen in črn. Potem se je tej ženski zajedal v mednožje. Tam pa ni bilo vagine; bila je razprta, dolga in mesnata leščurka, ki se je bolj in bolj razpirala. In ženska je strastno goltala njegov jezik. Tudi ta ni bil človeški, ampak volčji, torej mesnat in vitek, hitro švigajoč v njena usta. Zasukala sta se in penis, črno nabrekel, je gladko zdrsnil v svileno praznino. Ko se je to zgodilo, se je telo te ženske transformiralo v eno samo, ogromno, velikansko klapavico. Ta se je nekako splazila k obali in začela pljuvati iz svoje notranjščine bleščeče bisere. Prekrili so travo in se kopičili ter drsljivo lezli v vodo.

Sredi tega divje norega dogajanja se je spet pojavil Mathias. Hodeč po vodi, počasi in v zamaknjenosti, se je približal ogromni školjki. Dotaknil se je njenega oklepa s palcem leve noge. Zacvrčalo je, zasikalo, zaklokotalo … in školjka se je v nevidnem ognju in ob očitno visoki temperaturi scvrla; od nje je ostal le košček nečesa črnega. In to ni bilo večje od navadnega lešnika.

Potem se je Mathias obrnil. Vračal se je proti sredini jezera. Nekaj čolnu podobnega se je tam izgubljalo v temi. Órfano je v glavi zaslišal Mathiasov glas: »Zdaj odhajam. Če še zabredeš v močvirja blodna, vedi, da me ne bo priklical ne krik in ne molitev duše tvoje. Torej, pazi! Varuj plamenčke, ne dovoli, da oslabi njih božji sij!«

In že so tam na obali neki vojaki, podobni križarjem, na hitro postavljali top. Cev so obrnili proti stavbi, v kateri je bila lekarna. Stavba je bila še kar lepa, pravokotna, s širokimi okni. Na zunaj je zgledala kot obnovljena stara zgradba. Pa so pritaknili ogenj k luknjici v topovski cevi, iz nje je buhnil plamen. Počilo je in krogla je letela proti stavbi neznansko počasi in dolgo, dolgo. Že so mislili, da je sploh ne bo dosegla. Potem pa so videli, kako se stavba ruši. Popolnoma se je zrušila, se pogreznila vase.

Z Mojko sta tekla k ruševinam. Videla sta strohnele opornike, vse je bilo tam notri vlažno in preperelo. Kurjač te hiše pa je še vedno metal premog v peč (velika peč, kot v kaki lokomotivi). Smejali so se mu in mu dopovedovali, da je zdaj njegovo delo odveč, kajti hiša je vendar porušena. On pa se ni zmenil za njihove opazke. Bil je do pasu gol. Njegovo telo je bilo mišičasto in zares lepo, privlačno. Potne kaplje so puščale bledo črnikaste sledi. Trakci so se vlekli od vratu do širokega, usnjenega pasu. Bili so zveglani, prepletali so se kot drobne kačice. Zaponka širokega pasu je bila bakrena, na njej glava peklenskega zmaja.

V to dogajanje je zaregljal zvonec starinskega telefona. Neznan glas je Órfanu ostro ukazoval: »Telefoniral mi je Gorup osebno. Rekel je: Tu Gorup! Sporoči Órfanu, da mora priti na tajno srečanje k cerkvici Ob rimski žari.« Órfano je nejevoljno bevsknil: »Ne vem, če bom prišel. Sem precej bolan.« Oni drugi ni odgovoril. Čutil je njegovo strogost in brezpogojnost ukaza. Pozneje je razmišljal, kaj pomeni Gorup. Gorjup: gorjupa jed, gorjupo maslo, pelin.

Kljub močnim pomislekom je šel na srečanje. Dolgo je čakal, pa ni bilo nikogar. Skozi veje borovcev je veter šumel brezkončne litanije. Ker se je še vedno počutil slabo, se je naslonil na deblo zveriženega bora in zaprl oči. Zdrsnil je v napol budno in napol speče stanje. V tem vmesnem prostoru je doživel videnje: Nekdo, ki bi naj bil njegov dvojnik, je spremenil cerkveni oltar v njivico sredi vrtače. Hodil je po tej lepo zorani in skrbno pobranani njivici sem in tja. Segal je v bisago in na široko razmetaval žitna semena. Vrtačo je prehodil tako, da je pustil za sabo vijugavo sled; kakor da bi se preko cele njene širine zvijala kača velikanka. Ko je izpraznil bisago, je sédel na beli kamen, si zvil cigareto (tobak je pomešal z listi kristavca) in si jo z zadovoljstvom prižgal. Preden je pokadil, je žito zraslo, je dozorelo, in v njem je nevidna roka upognila klase in tako izpisala tole sporočilo: »Dnevi so vam šteti! Glejte: kosec koso brusi.«

Sejalec se je zdrznil, zmrvil čik, vstal, obšel njivico in si žvižgal napev: »Zviti računajo, neumni drnjohajo. Modri si noge umivajo, šturlasti se po blatu valjajo.«

Órfano se je vrnil k morju. Galebi nemirno krožijo okoli svetilnika in nad jambori neštetih jadrnic. Morje se kodra, jambori cingljajo napev valov in valčkov. Malo pozneje je nad mestnim obzidjem visok, zelo visok lovor žarel v opoldanskem soncu. Na jasnem nebu se je komaj vidno izrisovala in v neskončnost ponavljala beseda PAX. Pax, Pax, Pax …

Odsotnost, izgubljanje v globinah nezavednega.

In raketa je pristala na Órfanovem sredincu. S pinceto jo je potegnil iz prsta. Lunik je v učilnico, prav pred tablo, pričaral star, blaten moped.

Vrabčki občepijo na mandljevih vejah. Črne ptice letijo nad pokopališčem, preko cipres, mimo lune polne. Odsotnost. Bakreni prah na mizi, na mizicah in v laseh.

Kipar in slikar Bor Ben v zapuščenem kamnolomu obešenjaško žvižgajoč neko popevko kleše svoj beli nagrobnik. Misterij in šumenje oddaljene reke. Šumenje podzemne reke. Zadušeno šumenje hladnih izvirov v plitvinah morja. Lajanje mladega psa in zaskrbljene lisice. Blisk, utrip zvezde, okoli nje mnogo lunic. Na Lazarjevem kosirju, ki je bil merjen po vratu sovražnika, je vrezanih dvanajst lunic.

Čuk in sova. Čuk molči, sova priklicuje dolge, črne žarke usode.

Dvojnik (kdo ve, kateri!) je stal ob Órfanovi postelji in ga nepremično opazoval. Bil je grozljivo bitje z velikansko, spačeno glavo in lisičje zavitimi očmi. Prodiral je vanj na desni strani prsi, rinil se je noter skozi rebra. Órfano se je ustrašil in ni dovolil prodora. Po vsem telesu je čutil leden mraz. In na obeh rokah so se mu pojavile dolge in goste ščetine. Kot nekakšni gozdički; disciplinirano položeni, vsi nagnjeni v isto smer. Črna gnezdeca kosmačin.

Dvojnik, spačen v neznosno kreaturo, mu je pokazal seznam članov rdečih brigad; Aldo Moro. Proti svojemu prepričanju in simpatijam je spoznaval, da so Rdeče brigade resnično nekaj grdega, skrajno negativnega in da z njimi ne bi smel nihče simpatizirati. Da bi ušel svoji zablodi, napačni politični usmeritvi, je sprejel novo službo: postal je učitelj lepih umetnosti na neki silno oddaljeni šoli. Dali so mu celico v hiši starejše ženske, kmetice. Prijetna sobica, čudovit mir, tišina, drevo pred hišo, senca, ženska je nabirala gobe, in mislil si je: ‘Tako bom hodil z njo in užival v tišini. Vrtinci nevarnih erotičnih in političnih razmerij in možnosti usodnih zablod bodo daleč in lahko bom dokončal sliko, ki sem jo začel ustvarjati pred davnimi leti.’ To je bila tista velika, cinemaskopska slika, ki je prekrivala celo steno. V njej so se uresničevale mnoge sanje, mnoge generacije malih ljudi so na tej sliki mukoma pešačile v novi, lepši svet …

Prikazal se mu je Obraz, žarel kot ogenj. Izraz na obrazu: globoka nezavest, zavest izključena. Ta silno trpeči obraz, ta maska … ga je vroče rotila, naj ji dá cigareto. Eno samo cigareto, en sam dim. Dimek, dimčič. Ni vedel, ali ji naj uresniči to strastno željo ali ne. Okoli njega so nemo stali ljudje iz njegove rojstne vasi. Brez besed so ga pregovarjali, naj to vendar stori, naj trpečemu uresniči zadnjo željo. Počasi in nerad se je odločil. Kos cigarete, čik, pač tak ogorek je porinil med ustnici v ognjenem žaru silno trpečega obraza. Čik je zgorel, izpuhtel, in maska, ta lepi prelepi obraz se je spremenil v žlindrasto spako. Takrat se je dvignil Nagababa, s pepelom pobeljen kip indijskega božanstva, in nekaj govoril, tako se mu je prividilo in prisluhnilo, tako je razumel tiste besede: govoril je o zločinu … Maska: strastno žarenje, vročina, ognjeno krvaveče ustnice in oči votle, globoke kot brezno, ki pa zaradi Órfanovega usmiljenja v nepravem trenutku in na nepravi način nikoli ne bodo videle nebeške zarje …

Konsalik. Sporočilo v zgodnjih jutranjih urah. Takoj po zgoraj opisanih videnjih in prisluhih. Conscientia – zavest; konsciencializem: filozofska smer, ki trdi, da obstajajo vse stvari zgolj v zavesti, ne pa v objektivni stvarnosti (gnoseološki idealizem). Pisno sporočilo na sveže pobeljeni steni v njegovi delovni sobi. Napisano s črkami, ki jih še nikoli ni videl. Zato sporočila ni mogel prebrati. Vedel je le to, da so črke že same po sebi in vsaka zase velika mojstrovina. Boleča lepota. Ob tej pisavi je prišlo vanj sporočilo tistih, katerih telo je že dolgo mrtvo: »Gibali smo se zelo počasi, mukoma, obteženi z odsotnostjo.«

Obteženi z odsotnostjo so ga prosili, naj jim nariše rožo. Sprva je šlo težko, nerodno, ko pa je bila končana, se je razprla v žarečo »sončnico«, ki je imela znotraj venčnih listov še polno drugačnih, manjših belih rož. Bil je zelo začuden. Prijatelj Marjučo, ki je odšel v onostranstvo že pred davnimi leti, mu je rekel: »No, vidiš, da znaš tudi ti čarati!«

Šel je v njegovo dnevno sobo in je tu počival na kavču, izčrpan od čaranja. Počutil se je natančno tako, kot se je pokojni Marjučo po mukotrpnem delu z bonsaj drevesci. Predvsem z bori in pinijami.

Možic

Órfanov dvojnik je držal v roki zelo velik črn diamant. Izjemen primerek! Pa ga je odvrgel. Kar tako ga je spustil na tla in šel dalje. Za njim je prišel neznan moški, za četrtino manjši od dvojnika. Ta človeček je ponorel ob pogledu na drage in poldrage kamne, ki so ležali povsod naokoli. Pač tako, kot leži v naravi navadno kamenje. Bilo jih je brez števila. In možic si je začel pohotno polniti žepe z diamanti, safirji, rubini in drugimi kamni. Ko jih je napolnil, da so štrleli od njega kot velike bunke, se je nečesa domislil. V zemljo je prav histerično zabijal kole in si na ta način prisvajal zemljišče, bogato z dragimi kamni in s kepami zlata. Ko mu je zmanjkalo kolov, je vzel koničast ametist in z njim vlekel po tleh in širil in širil to svoje ozemlje. Pa se je utrudil, se zravnal in razširil roki ter kričal na vse grlo: »Vse to je moje, moje, MOJE!«

Pokrajino je presekal oster, opozorilen pisk. Órfanov dvojnik, ki je stal na drugi strani meje (ozemlje, bogato z dragimi kamni, je delila od običajnega zemljišča meja, narejena iz nizke, kamnite ograje) – torej Órfanov dvojnik je stal tam in mahal onemu človečku, temu grabežljivcu, in mu skušal na vse načine dopovedati, naj se takoj umakne, sicer … Toda on, požrešni osvajalec, ga ni hotel ne videti in ne slišati. Zato je tudi prezrl vsa druga zvočna in svetlobna opozorila, ki so sledila prvemu, kot britev ostremu pisku.

In potem se je na obzorju pojavil nenavaden stroj. Ko se mu je približeval tisti čudni stroj, velik kot makina, ki žanje žito, ga omlati, slamo poveže, zrnje v žaklje shrani … torej, ko se mu je bližala ta pošast, ki je namesto žita pobirala dragocene kamne, se je možic vrgel na tla, razširil roke in noge, cepetal in cvilil: »To je moje! Vse to je moje!« In se ni ustrašil stroja. Sploh ne. Poškilil je gor in videl, da stroja nihče ne vodi; na njem in tudi ne v njem ni bilo človeka. In stroj je šel svojo, kdo ve od koga začrtano pot. In tako se je približal možicu in mu je, ko je brnel mimo njega, odrezal mezinček. Ta je namreč štrlel preko črte, ki jo je na tla zarisovala živosrebrna svetlobna nitka. To, kar je možicu odrezalo mezinček, je bil laserski žarek, oster kot najbolj oster skalpel in bolj bel kot pravkar zapadli sneg. Iz rane ni potekla niti kaplja krvi. Možica ni zabolelo, sploh ni zaznal, da je ob mezinček. Ležeč na zemlji, razkrečen kot mrtva žaba, kot krota z razširjenimi prednjimi in zadnjimi nogami, je še vedno prav sitno in zelo zahtevno cvilil: »Vse to je moje! Moje! Ne dam niti milimetra!«

Stroj je odbrnel dalje in šele takrat je možic spoznal (ko se je dvignil), da je njegov mezinček ostal tam, na zemlji. Pogledal je roko, potipal rano. Rane ni bilo, bila je že zaceljena brazgotina. Šele takrat ga je zagrabila panika, groza, pa je začel tuliti, kričati, cviliti kot zajec. Zgrabil je mezinček, pa ga ni imel kam zatlačiti, ker je imel vse žepe polne kamnov. In je tekel, težko obložen z dragimi kamni, proti meji, za katero ga je čakal Órfanov dvojnik. Preskočil je zidek in se zakotalil po zelenem mahu. Ko se je skobacal gor, se je hotel pohvaliti dvojniku, češ koliko dragih in poldragih kamnov si je bil nabasal v žepe in tudi za srajco. Takrat pa je z nepojmljivo grozo spoznal, da ima vse žepe prazne, tudi za srajco ni bilo ničesar. Je pa držal v desnici odrezani mezinec. Le to in nič drugega. Bil je tako zmeden, da se je kljub paniki, ki ga je preplavljala, hotel pognati čez zidek in si znova napolniti žepe. Pa se je zid povišal, bil je visok več deset metrov in iz njega so štrleli kosi razbitih steklenic, ostri, ojstri … in konice nožev, špičaste, bodljive, pa zarjavele in tudi nove, bleščeče kose, srpi in drugi, skrajno nevarni deli rezalnih naprav.

»Kaj boš pa storil zdaj, ko si zapravil mezinec?« ga je vprašal dvojnik in se mu smejal. Ne privoščljivo, sploh ne. Rekel bi, da je bilo v njegovem smehu sočutje in nič drugega.

Takrat se je pojavil palček, podoben hrošču kleščarju, in povedal dvojniku, da je ta pokrajina, ta dežela minirana. Dvojnik se je pognal tri korake stran, in že je bil v drugi deželi. V drugi dimenziji, to pomeni: v drugem svetu. Prikazala so se mu silno bleščeča mesta. Hiše so bile zgrajene iz kristalov, na njih pa so bili skrivnostni znaki in ornamenti. Bral (razvozlaval) jih je tako, da je med obeliske položil prste obeh rok in z njimi drsel po režah med njimi. Takrat je priskakljal grabežljivec brez mezinčka. Dvojnik se ga je grozno prestrašil. Z odporom ga je vprašal: »Kako ti je uspelo priti sem, v deželo …?« Palček, dvojnikov svetovalec, ga je pomiril, rekoč: »Ojro, ne boj se. To je človek, ki bi moral biti tolmač, pa ne zna (ne more) brati znakov in ornamentov, ker ima na eni roki samo štiri prste. Manjka mu ena desetina, zato nič ne razume. Oziroma si vse razlaga z napako; njegova spoznanja so nezanesljiva.«

Prisopihala je skupina ljudi (bili so kot nekakšni turisti) in tem zvedavo zdolgočasenim ljudem je oni brez enega prsta razlagal, kaj vse se skriva v ornamentih. Kaj je tam zapisano kot sporočilo prihodnjim rodovom. In ta možic se je zelo trudil, zelo si je prizadeval, da bi spreminjal ornamente, rože premeščal, vitice sukal drugače, znake brisal, jih po pameti svoji blodno nebistri ukrivljal … Prastare zapise je pačil, radiral, jih na novo risal … Toda komaj se je dotaknil rože ali lista, stebla, vitice … že se je vse posušilo, bilo uničeno. Razkrajalo se je in sipalo na tla kot puščavski pesek. Dvojnikov prijatelj, tisti ljubki rogač, je rekel: »Pusti ga, saj ne ve, kaj dela.« Potem se je dvojniku prikazal Mojster. Videl je njegovo dolgo kuto, toda le do pasu; bila je spredaj valovito nabrana. Dvojnik je temu nevidnemu Mojstru izročil velik, presojen kristal. In ta mu je rekel: »Hvala, ker si ga prinesel! Prav ta mi je manjkal!« Dvojnik je dvignil kristal in ga premaknil tako, da je sonce svetilo skozenj. Pojavile so se barve: zelena, modra, oranžna, vijoličasta … Žarele so kot mala sonca. Takrat pa je oni možic, grabežljivec in pohotnež, spet hotel nekaj popraviti, spremeniti, narediti po svoji pameti. Dvojnik je zakričal: »Pusti to pri miru! Ne dotikaj se ničesar!« Če ga ne bi ubogal, bi seveda spet kaj izkrivil, pokvaril, uničil.

Dvojnik je začel rasti. Postajal je vedno večji. Večji, večji … Nazadnje je bil že tako velik, da je lahko premikal planete in tudi sonca. Mojster mu je govoril: »Vidiš, pri vas je največji kristal kot jajce, pri nas pa so najmanjši kot otroške glave.« Vprašal ga je, s čim režejo diamante. Odgovoril mu je: »Z ostrino misli!«

Preden je odšel, ga je opozoril: »Ne pozabi! To področje je minirano! Tu se nahaja jeziček tehtnice. Točka ravnotežja! Razstrelili bomo to deželo in vsi zemeljski sloji se bodo premaknili. Nastali bodo siloviti potresi, razpoke v zemlji bodo široke več kilometrov in gore se bodo valile na gore. Morja se bodo dvignila in v valovih, visokih kakor oblaki, preplavila podirajoči se svet. Val bo trikrat obšel planet. Šele takrat se bodo kataklizme začele umirjati. To bo trajalo stotisoče let. Preden se to začne, se potegni gor, na svoj planet!«

Konjski rep

Od šestega do osmega julija so praljudje prebujali lingam v jami Svete živali. Njihova mantra je bila: »Lingam – magnil! Lingam – jongil!«

Edini, ki jih je pri tem magičnem obredu opazoval, je bil Órfano. Le njemu je bilo dano to videti in slišati. Dolgo jih je gledal in se čudil ter užival v ritualu. V njem je bila prvobitna, strašna moč krvi in semen. Praljudje so bili mišičasti, granitno zdravi, poraščeni in z divjimi, kot iz kamnov izklesanimi obrazi. Levinja in tigrica, ko lovita gazelo; tako lepa in elegantna so bila njihova telesa. Napeta kot struna, gibčna kot julijska kača.

Medtem se je nekdo v olivno zeleni uniformi in z avtomatsko puško približal Órfanovemu avtomobilu. Njegov namen je bil, tako se mu je zazdelo, slab. Morda ga je hotel okrasti. Órfano se je od praljudi nalezel gibčnosti in daru zalezovanja. Zato se mu je lahko neslišno približal in ga iznenada zgrabil ter mu na čelo pritisnil okrogel magnet, ki se je pojavil v njegovi dlani. Vsiljivca je gotovo silno bolelo, tulil je na ves glas. Kričal je, a premakniti se ni mogel. Ko je Órfano odmaknil roko z magnetom, se je ta človek sesul kot prazna vreča. Oči so mu izstopile in jecljaje je ponavljal: »Civilizirancem je prepovedan stik s primati! Prepovedan stik s primati! Civilizirancem …«

Iz žepa suknjiča mu je štrlela karirasta beležnica. Órfano jo je potegnil ven in zalistal po njej. Bral je te, med sabo nepovezane zapise:

01. Deklice, vitke v pasu, s krili do kolen in brez spodnjic, splezajo na golega, na travi ležečega velikana. Zajahajo ga in iz svojih mednožij vanj poženejo kot las tanke koreninice. Koreninice prodrejo v vse notranje organe tega nepremičnega moškega. Razlezejo se tudi po mišicah in možganih. Da, tudi v kosti se zalezejo. Le v moda ne in v penis tudi ne. Pač pa izrazito v krvne žile. Moški se ne more premakniti. Buden je, pri polni zavesti. Ve, kaj se z njim dogaja, pa se ne more braniti. Vsekakor je žrtev. Velikan, a vendar nemočna žrtev.

02. Čarovnik v jami. Črna brada, sovje oči, levji kremplji, špičasta ušesa, konjski rep. Penis v erekciji. Tanek, toda zelo dolg. Porine ga v luknjo, noter v steno jamsko. Slišim hihitav šumot. Kot da bi bilo na drugi strani na stotine nekih čudnih, mrgolečih bitij.

03. Človekova odvisnost od duhov; moč, ki jo imajo duhovi nad človekom. O tem so se pogovarjale čarovnice na svojem zboru v taisti jami, kjer sem skrivaj opazoval čarovnika. Bilo je veliko govora o nevidnih bitjih, ki jih one uporabijo pri zalezovanju, lovu, rentgeniziranju … in tako dalje. Pač takrat, ko hočejo koga zasužnjiti in mu nadeti žvale, mu na hrbet vreči sedlo. Predvsem takrat uporabijo te svoje pomočnike. Slišal sem, da jih imenujejo Nevidki. Ali pa tudi bolj preprosto: naši prijatelji – duhovi morilcev, posiljevalcev in drugih, seveda že mrtvih zblojencev.

04. Šaman, šamanizem – ekstatična tehnika. O tem so babure govorile čepeč pred jamo. Nezemeljske moči, torej te nadnaravne moči, se prebudijo, ko se spraviš v ekstatično stanje. To narediš na več načinov: s plesom, z dolgotrajnim ponavljanjem mantre, z drogo, da, tudi s postom. Ko so kanali utečeni, lahko dosežeš ekstazo že z notranjim premikom. Kaj pomeni ta notranji premik? Tega niso povedale oziroma razložile.

05. Nebo-moški; zemlja-ženska. Ljubezen med nebom in zemljo rodi njune otroke: duhove in polbogove. O tem se je Órfano Thoth pogovarjal s svojim Odsevnikom oziroma Ogledalnikom.

06. Iz magnetofonskega zapisa Órfanovega dvojnika: Legel ob enajsti uri. Fizično utrujen, notranje buden, a sem vseeno zaspal. Globoko v snu slišal angelsko glasbo. Rekel sem si: To je tisto! Bila je mogočna, vesoljska muzika. Glasba planetov. Prebudil sem se z odprtimi usti, suhimi kot puščavski pesek; kot da bi bil mrtev. In strašno spoznanje: »Takega me bodo našli. Mrtev bom. Usta odprta v nemem kriku.« Tega sem se ustrašil in se prebudil.

Ko je Órfano vse to prebral, je porinil beležnico vojaku v žep, ga zapel s polovičnim gumbom, sedel v avto in se odpeljal v mesto. »Hm, nazaj k civilizirancem,« se je nasmehnil ob spominu na zapise v beležnici uniformiranega prisluškovalca in zapisovalca.

In še dobeseden zapis iz Órfanovega dnevnika (Órfano Thoth Semiase):

Sedemnajstega julija je bobnela zemlja, bil je potres, stekel sem na dvorišče račjega gradu, tam sta cveteli lipi, bilo je zelo mrzlo, v naročju sem držal triletnega sina. Videl sem, kako se plasti pod zemljo premikajo, se talijo. Vedel sem, da gre tokrat zares.

Telo polno energije. Vibracije zelo močne; hitre mikrovibracije. Dotaknil sem se Mojke v točno določeni točki njenega telesa, čeprav je bilo to nevarno in strogo prepovedano. Vendar: v ugodnem trenutku in v ugodnem prostoru, no, pač točno določena točka … in odprlo se je nebeško kraljestvo. Na nebu se je razprlo okno in zrl sem čudesa Božja!

Veter večnosti

Maršal Tito in general JLA Ivo Sandalovina sta uprizorila nenavaden šov. Imenoval se je »moč izgovorjene besede ali eksteriorizacija politične energije in njen vpliv na najmanjše človeške delce«. Stala sta pred mikrofonom in vsak od njiju je povedal le del stavka, vendar tako, da sta drug drugega dopolnjevala oziroma skupaj izrekla isto misel. Torej sta na nek način »igrala« državniški govor. Órfano se je spominjal, da je Tito nazadnje rekel: »Prijatéljstvo bez granica …« dopolnil pa ga je igralec, rekoč: »… i beskrajna duhovna harmonija!« Harmonija se je nanašala na Tita; torej je šlo za neskončno duhovno harmonijo med generalom in tovarišem Titom.

Potem je Tito sédel za predsedniško pisalno mizo, general je nekam odhitel, govor (recital oziroma igro) pa sta nadaljevala neznana igralca. Med drugim sta rekla tudi tole:

Prvi: »Njégova ličnost bila je tuga …«

Drugi: »Njegova ličnost bila je žeđ.«

Še pred govorom »v duetu« je Órfano videl v časopisu Titovo barvno sliko, preko katere je bil položen tanek prozoren list. Ko ga je odlepil, je potegnil za sabo del barve z ramena. Prikazala se je spačena Titova slika: imel je grdo izbuljene oči in mrliško odprta usta.

Órfanu se je tega dne ponovilo znamenje na roki; kot pač vsako leto. Začne se s komaj opazno piko, nato rumení vedno močneje, se širi in se v nekaj dneh spremeni v velik, temno rumen (umazano rumen), črnikast, črn in nekoliko tudi vijoličast madež. Letos se je zgodilo takole: Nekaj mu je obračalo pozornost na roko (na del mišice med komolcem in ramenom, na biceps), ko tam ni bilo še nič videti. Opazil je le črno črto; kot da bi jo kdo naključno potegnil z umazanim nohtom. Zbrisal jo je. Zanimivo, da je bil letos ves čas pozoren na to mesto. Kot da bi se takrat, ko ga je angel varuh opozarjal, že prisesalo tisto nevidno bitje. To je bil seveda vampir; dogajal se je namreč vampirjev poljub. Šlo je za sesanje energije, za zločesto krajo. Ni vedel, kako se naj zaščiti, da se to ne bi več zgodilo, kajti potem, ko se je temni madež že pojavil, se je vselej počutil slabo. Bil je brez volje, brez veselja, brez moči. Trajalo je kak teden, da si je opomogel, da je bil spet takšen, kot pred krajo življenjskih sokov.

Tisti večer, ko je opazil črto na mišici desne roke, je naključno razprl star nemški leksikon. Zvezek z oznako I-Na. Njegov zadetek, ki ga je poiskal z zaprtimi očmi in kazalcem desne roke, je bil tole: Pernato kačo so kozmološko enačili z Venero-Jutranjico-Večernico. In še: Vsako človeško bitje ima po verovanju Indijancev dvojnika ali več dvojnikov, ki so največkrat skriti v živalih. Njihova usoda je povezana z usodo človeškega bitja. Velja seveda tudi obratno.

Zamislil se je. Katera žival je moj dvojnik? Morda rastlina? Če je rastlina, bo to najbrž kutina. Če pa je žival, bi utegnila biti mačka, puma ali morda tigrica? Morda je dvojnik-žival ali dvojnik-rastlina v težavah in črpa energijo iz mene, da lahko vzdrži, da preživi. Kadar pa sem jaz v težavah, pa seveda …

Sporočilo, ki ga je prejel tisto jutro, ko se mu je sanjalo o Titu in generalu Sandalovini, je bilo naslednje: Piramida je prebivališče duše! Sledile so nenavadne sanje:

Pokrajina, polje, globoka dolina, kot dolina Rokáve ali Dragonje. S sončnimi zaplatami obsijana sosednja pobočja, na drugi strani doline pa vasi, čudovite, še nikoli videne! Nezemska svetloba, bistra, podobna vodi v gorskih potokih. Živa, presojna. Psi so branili dolino oziroma gozd pred dolino, kamor je hotel priti. Pripodil se je velik, črn volčjak. Naščuval je svojo psico Volkuljo, pa ga ni hotela napasti, le ovohavala sta se. Črni pes je nato zdrvel mimo njega in bliskovito napadel rjavega konja; ugriznil ga je v prsi. To se je zgodilo ob koruzni njivi, na kateri so kmetje obirali storže.

Dekletce, ki je sedelo ob robu te njive, je pelo z angelskim glasom:

Pleši, pleši črna gora,

pleši, pleši, da ti črni sneg

ne prekrije belih vek,

ne zamrzne konjev:

Bliska, Groma, Bora

v trdnjavi Ura Tora.

Volčjak, ki se je bil zagrizel konju v prsi, se je spremenil v gibčnega mladca. Ta se je lahkotno pognal na konja brez sedla in uzd. Na golega, divjega konja. Rana na prsih se je razcvetela v gartrožo rožo in pognala sta se prek koruzne njive. Daleč za njima je ostala pesem dekletca:

Rastemo,

rastemo s hribov

na hribe;

v jezerih gorskih

spremenjeni v ribe.

Sanjska pokrajina je izginila in z njo tudi koruzna njiva in pojoče dekletce. In že je bil Órfano na morju, sredi morja. Loredana, njegova ljubljena prijateljica, je panično grabila za vrv, da bi po njej zlezla na ladjo. Prehitro je spustil vitel, ki je držal napete ostale vrvi, in lepa Loredana je padla v temno zeleno vodo. Ni se takoj potopila. Stekel je na spodnjo palubo in videl, kako tri dekleta (med njimi tudi Loredana) počasi tonejo v globino. Dušile so se, goltale vodo. Proti eni od njih je porinil veslo, da bi se ga oprijela. Ko se je obrnila, je spoznal v njej Nevo Pudpeško. Takrat pa mu je spodrsnilo, padel je, zajela ga je strupena tekočina in ga v hipu omrtvičila. Ni se mogel niti premakniti. Potuhnil se je in zbiral energijo. Mir, koncentracija, mentalna poglobitev … a smrtno nevarna tekočina ga je že obdajala z vseh strani. Ko se je zbral in pomiril ter začutil dovolj moči, se je sunkovito pognal iz strupene vode. Seveda, le tako se lahko rešiš! je zaslišal glas iz vodovja. Pač tako, da se narediš mrtvega, v miru zbereš moč in se nato silovito poženeš ven.

»Saj to sem vedel že prej, to sem že prakticiral, to poznam od nekdaj …« si je govoril, ko je spet stal na palubi in bil spet kapitan ladje, ki je plula kdo ve kam. Deklet ni bilo videti. Kot da njihove utopitve sploh ni bilo, si je ležerno momljal neko popevko v zanemarjeno kapitansko brado, medtem pa sukal krmilo. »Bojo pač tonile do dna in potem po dnu šle dalje ter zlezle ven na tistem otočku. Tam je cerkvica, tudi samostan, v njem živi menih Marcus. Dal jim bo suha oblačila, hrano, posteljo. Med tistimi visokimi, vitkimi črnimi cipresami, tam vse okoli samostana je polno ležišč. In ta hotel itak nikoli ni zaseden. Torej bo vse, kot mora biti. Jaz pa plujem, plujem, plujem … na Jutrovo, v deželo vzhajajočega sonca. Peščena ura k sreči ne ti-ke-ta-ka. In to je dobro. Zelo dobro!«

Preden pa je prispel na Jutrovo, se mu je v strašnem peščenem viharju, ko se je zatekel med ruševine utrdbe El-Barei in se skril v edini varen, kletni prostor, prikazovalo (se ponavljalo) vso noč tole: Nekoga so ubili. Njegovo truplo so peljali po poljski poti in čakali, da pridejo ponj tisti, ki brez sledov odstranijo mrtvece. Pripeljali so se s čudno širokim, nizkim, kvadratastim vozilom. Izstopili so štirje mladi moški v delovnih pajacih. Vsakemu je dal roko, le največjemu ne, ker mu je bilo, kdo ve zakaj, nerodno.

Bevipleks-borov gozdiček-borovke (maslenke). Montinjan. Pastir Rudolfo Peroša iz Fieroge, iskalec gob ter popotnik iz ozvezdja Rojci. Povedal mu je, kje naj išče gobe šampionke. On jim je rekel počrnke. Temno zelena trava, vidiš jo že od daleč. Tam rastejo. Toda, ne pozabi: V pomjanskem hribu je polno vode, strela udarja stalno v iste drogove. Največkrat tja, kjer so našli zlatega kozla in čudne skrinje z instrumenti iz neke neznane dobe. S temi instrumenti, zanimivo, vidiš, vsi so še delovali, nobeden ni bil zarjavel, hej, bili so kot novi in lepo naoljeni … so astronomi tu, na pomjanski vardi, določali strani neba in natančne lege posameznih zvezd, ozvezdij in, kar je bilo najbolj zanimivo: tiste naprave so jim tudi povedale, koliko so ozvezdja stara in koliko so stare posamezne zvezde, ki so jih gledali. Tako so na primer vedeli, da buljijo v preteklost, recimo tri milijone in petsto tisoč in sto triinosemdeset let nazaj. Do sekunde natančno so jim tiste naprave izračunale starost, določile prostor v izbrani dimenziji in čas, ki ga potrebuje svetloba … in še na stotine drugih podatkov so jim nudile, izračunale. Opozarjam pa te na čudaka, ki mu pravimo Mrkónja Bradónja. Je kodlák, pazi! Ima skrivne zveze z órkoti in šróligami. Pazi se ga, sinko moj, pazi! Je maéštro za intrige. Je furbo! Za hrbtom skriva zarjavele kosírje in zvitorepo strupeno iskrene besede. In smrtno nevarne zahrbtne načrte. Pri njihovem uresničevanju uporablja želje srca svoje žrtve! Ti pa dobro veš, da so želje srca v večini primerov skregane z zdravo pametjo. Šele potem, ko se uresničijo, se zaveš, da si v breznu, kamor ne prodre niti en sončev žarek in od koder te lahko reši le čudež Božji.

Pa so se spet začeli pojavljati fleši. Tako je imenoval kratke prebliske, podobe, ki so bile kakor brizgi ostre svetlobe v disko klubih. Drug za drugim in brez nehanja in v ritmu nore, možgane parajoče in luknjajoče glasbe.

Ultrazvok. Nevenka Š. zelo nemirna med učno uro v temi podzemlja. Gola v temi med bori, gola v medvedovi jami. Leži na vlažnih ilovnatih tleh. Leži na hrbtu, na boku, na trebuhu. Potem kleči z glavo med nogami. In renči na vseh štirih kot žival. Medvedka pa spi tam zadaj, globoko notri. Tako daleč je in tako spodaj, da ni slišati njenega smrčanja. In znova visok, skoraj boleč zvok, pisk. Že deset dni signalizirajo brez nehanja. Prebujanje animalne erotične energije!

Črni mag in Órfano med Borštom in Loparjem. Spremlja ju nočna ptica, leti pred njima dobršen del poti. Ptice na nebu, oblaki nad hribi. Ptic je bilo ta dan več kot mušic, posebno popoldne, ko sta obiskala stari mlin ob Dragonji.

Kriza. Žeja, žeja duše. Zankoličev mlin. In bridko žalostna želja: oditi, oditi za vekomaj …

M: Zakaj je tako težko živeti?

Na suhi, prazni, pokljajoči Lačni so v magičnem krogu čakali Nezemljane. Ni jih bilo.

M: Osamljen si, kajne. Sam.

W: Tako prekleto sam in osamljen.

S: Upornik. Upor. Izolacija.

W: Kam? Edini izhod? Kako? Prijatelj odsoten. Moja družica zaledenela v kocki.

M: Zelo blizu si. Morda ti bo uspelo. Prepusti se. Relaksacija. Popolna. Zaplavati, lebdeti …

Srečanje z Dunhilom!

Solze v Borisovem avtu. Veter tuli. Hrastovlje, ples. Eros-thanatos. Črnotiči. V cerkvici. Ples smrti in ljubezni.

Sporočilo: providénc (a); videti vnaprej, previdnost, skrbnost, »božja previdnost«. Previdnost (teol.).

Pel pesmi Veliki atmi v čast. Maša moje duše. Moja duša, moja duša!

Črna semena rastline, ki ti najprej dá vse, nato vse vzame. Podarí ti Moč, a jo bliskoma izmakne, ko si od nje najbolj omamljen. Razvname strast, da te na grmadi te iste strasti sežge. Slavo spremeni v ponižanje, čast v sramoto. Uspehe prekucne v neuspehe, ljubezen v sovraštvo, prijateljstvo v prevaro. Svetlobo v temo. Videnje prihodnosti: lažne vizije. Podari ti mogočno utrdbo, pa jo potem skrivaj spodkoplje, da se zrušiš z visokega grajskega stolpa. In tako vse lepo po vrsti se eno spreminja v drugo, drugo v prvo. Vselej pa plus v minus. Polnost v praznino, življenje v smrt.

Spet je poslušal veter večnosti. Veter, ki prihaja iz točke Nič in se enakomerno širi na vse strani vesoljnega prostorja in gre skozi vse: skozi ozvezdja, galaksije, skozi vidne in nevidne svetove.

Zašel je v gozd palčkov, podarili so mu okamnelo nogo; campo. To je bila nožica preminulega palčka Nikol-pr-miru. Ta palček je živel osemsto deset let. Órfanu so poklonili tudi leseno skulpturo: modras in gad v eni stvaritvi. Umetniška stvaritev, delo omenjenega palčka.

Na poti v Boškarijo se je pojavila grda pesem. Grda pesem, lepa pesem, zelo erotična pesem, divja, nora pesem. V uho mu jo je šepetala pomočnica črnega maga; štróliga Ajnosa, spremenjena v lažno devico:

Preden Luna vzide,

Kurac k meni pride.

Luna se prekucne,

Kurac v meni cukne.

Luna se razkrije,

Kurac vame rije.

Luna strastno vpije,

Kurac v njo se zlije.

Mašil si je ušesa, a ni pomagalo. Pesem je bila v njem proti njegovi volji, prebujala je blatne dole in dneve iz davno pozabljenega otroštva. Iz časa, ko so padale bombe in so rafali pred njegovimi očmi kosili na kole privezane mladeniče in mladenke. Ko se je po vasi kotalil dim in je iz zemlje mezela kri, pomešana s solzami in hlevskim gnojem. Ko je umirala njegova mama in se je rojevalo prekletstvo. Ko sta partizana odpeljala njegovo sestro v robidovje in jo tam drug za drugim in menjaje se posiljevala vse do večera. Stara je bila štirinajst let. On pa je moral vse to gledati. Privezala sta ga za jelšo in je moral gledati. Tulil je in jokal, nazadnje pa mrtvo obvisel na umazani vrvi. To je bil štrik od Cilkine krave Šeke. Z njo so ji povezali nogi, da ni norela, da ni zbezljala v koruzo ali v jaro pšenico. Vrv je bila smolasto črna od zemlje, zmečkane trave, od Šekine sline, od rose in posušenih kravjekov.

Čube in prah

Z Oriano Kačato sta v lunarni noči že drugič poslušala glasbo zvezd. To se je dogajalo na planoti ob Sv. Kviriku. On je slišal silno oddaljene zvonove; po mogočnosti zvokov je sklepal, da so veliki kakor planeti in njihove lune, lunice. Ob tej glasbi pa je bilo slišati še druge instrumente: predvsem večje in manjše bobne, trobente in gonge. Vsi instrumenti so bili nezemeljski. To pomeni, da so bili planetarnih razsežnosti. Trobente so bile dolge nekaj svetlobnih let ali pa le nekaj milijonov kilometrov, prav tako gongi.

Órfano je slišal to glasbo izredno jasno in močno, Oriani Kačati pa se je le dozdevalo, da nekaj čuje. Pozneje je rekla, da je slišala oddaljeno zvonjenje pa ga je nameravala vprašati, če je tu kje blizu kaka cerkev. V njej so se zvonovi, bobni, trobente in gongi kmalu izgubili, zaslišala pa je strašne, grozljivo težke korake. Nekdo je prihajal, počasi se je bližal njenemu hrbtu. Zvok korakov je opisala kot stopinje dinozavra. »Zemlja se trese,« je rekla. »Kot da je potres. Takole: Dum! Dum! Duuum!«

In bila je polna luna, planota je srebrno bela žarela v zvezdnato nebo. Na njej so se zarisovali obrisi pradavnega kaštelirja. To je bila mogočna utrdba starih Histrov, prvotnih prebivalcev te dežele. Za obrambnimi zidovi so ždele čube; iz kamnitih škrl zgrajene okrogle hišice. Vsaka od njih je imela na vrhu zaključni kamen: kroglo. Ta krogla je stala na kamniti nogi, ki je bila spodaj široka, zgoraj pa spremenjena v skledo. In v tej skledi je varno ždela krogla. Snežno bela. Na nekaterih čubah se je počasi, komaj opazno vrtela.

To sta gledala z Oriano Kačato in se čudila, ker ju stražarji na obzidju sploh niso videli. Hodili so sem in tja, tudi mimo njiju, a bila sta očitno nevidna.

Pozneje, ko sta se spustila ob vznožje mogočnega obzidja, pa sta ugotovila, da lahko gresta tudi skozi ta, več kot deset metrov širok obrambni zid. In sta kar šla. Potem sta hodila med čubami in z bosimi stopali dvigala poletni prah. Dišalo je po senu, po kozah in ovcah in po udomačenem gozdnem govedu in seveda po dimu. Bilo je tako neznansko domače, prijetno in varno! Vonjala sta tudi iz žita zvarjeno pivo. In dišali so tudi kamni čub. Bil je to poseben, skorajšnji dež napovedujoč vonj.

Zdaj sta gledala stražarje, ki so hodili nad njima, zgoraj, po visokem obzidju. Tackala sta med čubami, se držala za roki in bila zaljubljena. Iz ene od čub je stopil gol mladenič in kar tam, ob vhodu, odtočil. Scal je in ves čas gledal v nebo, v ozvezdje velikega voza. Ni ju ne videl ne zavohal. So ju pa zaznali psi, petelini in gosaki. Naselje se je iznenada silovito razburilo: psi so lajali, gosi gagale in petelini divje kikirikali. Kot bi mignil, so bili vsi prebivalci kaštelirja na nogah in zunaj in oboroženi.

Hitro sta se umaknila. Šla sta skozi obzidje in ko sta se spet znašla v sedanjem času in pred majhnim pokopališčem in cerkvico, sta še vedno slišala hrup v kaštelirju, ki ga že davno ni bilo več. V siju polne lune sta gledala ostanke obrambnega zidu; velik, razpotegnjen, nizek hrbet kamenja in zemlje. Deloval je kot počivajoč oziroma speč dinozaver.

Zapihala je burja in z nevidno dlanjo potegnila preko visoke suličaste trave. To sliko oziroma fotografijo vetra v travi je zdaj držal v roki. Nastala je takrat, na tisti planoti. Stojalo, profesionalni aparat znamke mamia, film 6 x 6, odprta zaslonka, ekspozicija pet minut. Burja, ki je kodrala in valovila resasto travo med ostanki kaštelirja in pokopališčem je iz trave naredila na tej fotografiji morje. Srebrno sivo morje, ki se v zabrisanih in razpotegnjenih valovih kotali, pravzaprav teče mimo spečega hrbta dinozavra. Zares dobra fotografija; sanjsko fantastična.

Preden sta zapustila planoto, je Órfano podaril Oriani steklene kroglice vseh barv: zelene, rumene, rdeče, vijoličaste, modre, biserno bele, opekasto rjave … Vsaka od njih je imela luknjico, skozi katero je bilo možno napeljati žimo konjevega repa. Našel jih je bil, ko sta šla mimo največje čube v kaštelirju. Neka ženska jih je pozabila v kamniti skledi in Órfano si jih je pač stresel v žep. Rekel si je: S tem bom Oriano prepričal, da ni sanjala …

Nekaj dni pozneje sta hitela po tržaških ulicah. Bil je čuden dan. Zgodila se je namreč invazija golobov. Bilo jih je toliko, da so se prelivali med ulicami kot živo morje. Burja perutnic in gibkih teles. Leteli so v višini kolen in prsi. Golob pri golobu, krilo pri krilu. Zato sta imela občutek, da hodita po plitvem morju in s prsmi razrivata vodovje. Vse okoli njiju je šumelo in švistelo. To je bila glasba golobjih peruti; bila je precej drugačna od glasbe morskih valov.

Kot po kaki čarovniji pa so golobi iznenada odleteli in nista več hodila po tržaški ulici Via Verdi, ampak sta hitela po makadamski poti na vrh hriba, ki so mu domačini pravili Skurša. Pred njima je ves čas letela ena sama ptica, dolgorepa gozdna sinica. Prhutala je kak meter pred njima in njen let je deloval tako, kot da jima kaže pot. Seveda je bilo to nesmiselno, saj je na vrh Skuršice vodila kolovozna pot. Oriana se je ustavila in zadržala tudi njega. Hotela je videti, kaj bo storila ptica. Tudi sinica se je ustavila; frfotala je na mestu in čakala, da nadaljujeta vzpon. »Hm, čudno,« se je čudila. »Le zakaj to dela?«

Njeno spremstvo sta razumela (razvozlala pomen tega njenega letenja pred njima) šele takrat, ko sta prisopihala na vrh. Šele takrat sta videla, da kolovozna pot, po kateri sta bila prispela na Skuršico, mrgoli od gadov in kač črnic. »Torej naju je varovala,« je rekla Oriana. »Toda kako bova prišla v dolino, do avta?« jo je zaskrbelo. »Ne vem,« se je plašil tudi Órfano, še posebej zato, ker je sinica izginila. Toda, izginile so tudi kače. Niti ene ni bilo več na kolovozu. To je bil tisti kolovoz, po katerem so kmetje stoletja vozili seno, ki so ga več tednov kosili na planoti in okoli hriba Skuršica. Kolesa so vrezala v živo skalo decimeter in pol globoke utore.

Vračala sta se prav po tem kolovozu. Oriana je ves čas stiskala v dlani robček, ki ji ga je bila poklonila njena nona Marija. To je bil majhen robček, poln drobcenih, z modro nitjo in nebeško potrpežljivostjo izvezenih spominčic. Bolj ko sta se spuščala, bolj je čutila, da se z robčkom, darilom njene none, nekaj dogaja. Ko sta obstala pred avtom, je razklenila pest in kriknila. Robček se je v času njunega spusta spremenil v vijoličast prah. Zapihal je vetrič in odnesel v prah spremenjeno tkanino in v prah spremenjene spominčice. Razsul jih je po kraškem šetraju in jesenčku, po drobnih turških nageljnih in po drugih rožah in travah.

Nochia

V veleblagovnici je teden dni pozneje prav sitno vprašal prodajalko: »Kaj ni Orfano Nila?!« Ta pralni prašek je namreč zaman iskal že pet minut. Začudila se je: »Nila?« In se je zamislila. Zagledala se je nekam pod strop in ni bila več dovzetna za njegova vprašanja. Pustil jo je v tem zamaknjenju in si mislil, da je najbrž v kakem psihotičnem stanju. Morda zaradi mamil ali njihovega povratnega učinka (feed backa). Pa je šel dalje in iskal prašek za pranje najlona.

Prodajalka je prišla za njim, ga prijateljsko objela čez ramo in ga peljala k policam z ženskim perilom. Obstala sta pred hlačnimi nogavicami, hulahupkami. Vprašala je: Katero številko? Tri. Barva? 27. Ta bo ta prava.

Njeno govorjenje je delovalo, kot da ji on odgovarja. Pa ji ni. Res je imel usta odprta, toda od presenečenja. Hotel ji je ugovarjati, saj je vendar iskal pralni prašek NIL in ne hlačnih nogavic, pa ni mogel izreči nobene besede. Porinila mu je v roke črne hulahupke, se mu ljubko nasmehnila in takoj odhitela dalje. Vse je potekalo gladko in natančno premišljeno. Tudi nekako samodejno. Še dobro, da je dovolj hitro dojel, za kaj gre in kaj se pravzaprav dogaja. Spomnil se je namreč, da mu je neka znanka včeraj rekla, da ne more nikjer najti takih in takih hulahupk. In on jih je zdaj držal v roki. Pralni prašek Orfano Nil pa je takoj zatem le odkril, tam za metlami, smetišnicami, vileda krpami in čistilnimi sredstvi.

Vračajoč se k parkiranemu avtomobilu je razmišljal, kaj se je z njim dogajalo, preden je stopil v veleblagovnico. Tik pod nivojem zavedanja je žarelo mogočno spoznanje, nekakšna blagovest: Si v toku dogajanja, stvari zdaj končno potekajo! Ko je stopil v supermarket, je zaslišal zelo visok pisk. To je bil ukaz. In si je rekel zdaj, ko je odhajal: Drugič moram biti ob tem znaku že pripravljen. Moram se zaščititi. Ne smem spet dovoliti, da me vodijo in mi vsilijo stvari, ki jih ne želim kupiti. Ker jih pač enostavno ne potrebujem. Komu bom zdaj ponudil te hulahupke? Vidi? Le kaj si bo mislila?

V noči, ki je sledila temu dnevu, je imel nenavadne sanje:

Videl je kozla, ki je imel žensko kožo. Nič dlak, nobenih kocin. Koža gladka, svileno lesketajoča, rožnata, mehka. Kozlovo telo je bilo golo telo; bilo je dobesedno golo žensko telo, toda v podobi te živali, torej kozla. Ponavljam: brez dlak, brez ene same kocine!

Telo, ki je bilo hkrati kozlovo in žensko, je elegantno poskakovalo po robu visokega skalnega previsa. Pravzaprav ni poskakovalo, ampak plesalo; kot kaka vrhunska baletka. Izzivalno, peresno lahko, virtuozno spretno. Na koncu vitkih, dražljivo golih nožic je imel ta stvor slonokoščene parklje. Slonokoščene! Občudoval je njegovo telo, omamljala ga je skladnost, pravzaprav že kar slišna glasba njegovih mišic. In potem, prav na koncu plesa: Eleganten doskok s parobka, priklon in konec predstave.

Šele takrat je odkril, da so vsi gledalci ves čas gledali (videli) navadnega kozla. Ki je spretno, vsekakor virtuozno odigral svojo cirkuško točko. Kozla z žensko kožo, kozla, golega kot zna biti golo le žensko telo in kozla s slonokoščenimi parklji ter rogovi; takega prča je videl le on, Órfano.

Ko se je vrnil s predstave, je doma začuden odkril, da ima na levi nogi nogavico obuto narobe, na desni pa je sploh nima! Desna noga je bila gola, brez nogavice! In on tega ni začutil ves čas predstave, pravzaprav performansa, katerega avtor je bil njegov prijatelj J. Š. To odkritje ga je strahovito vznemirilo. Preiskal je vse prostore, toda izginule nogavice ni našel. Naslednje jutro pa, ko ga je prebudila glasba iz radia, ki je reklamirala prav moške nogavice znamke Nokia, in se je ves krmežljav dvignil, je zagledal izginulo nogavico. Bila je povešena čez prečko stola. Ob njej je visela tudi ona druga nogavica, tista, ki je bila sinoči, ob vrnitvi domov, obrnjena narobe.

»Nokia, nokia, nokia!« je iz radia pel zapeljiv ženski glas. Tisti hip ga je preblisknilo, da je bilo kozlu ime Nokjo; no, da so ga tako pač klicali. Hkrati pa se je spomnil, da se imenuje doslej najmanjši biočip, velik le pet mikronov, prav tako Nokia. Izgovarja se tako, a piše se, če se ne motim Nochia.

Ljubi, ljubljeni moj!

Neznan kraj. Za njegovim hrbtom usahel izvir. Globoko v hribu, daleč noter v ta hrib se razprostira kristalno jezero. Mirna in tiha je njegova gladina. Nihče ne ve za to jezero. Kaplje padajo na kamne in v skodele. Tako nastaja glasba, tako se rojevajo glasovi in zvoki, ki pripovedujejo zgodbo o nastanku jezera in o njegovem življenju ter nehanju.

Duh globoke vode spi v tišini zapečatenih skal. Do njega ne prodre šelest listov in vej v vetru, ne dosežejo ga Órfanove stopinje in ne stopinje njegove živali, ki tiho in zvesto tapka ob njem. Uspavajo ga kaplje; kaplje padajoče in kaplje pojoče ga omamljajo.

Duh gore, v kateri počiva jezero, hrani čarobno besedo, ki lahko prebudi magmo v globini tam spodaj. Zdaj z molkom šepeta v Órfanovo dušo, da mu bo povedal to besedo, ko bo prišel čas. Trije glasovi v takem zaporedju in v takih barvah, kot jih človek še nikoli ni slišal in ne izgovoril. (Pač, nekoč davno, ko je nastajala zarja Sveta.)

Órfano išče rastlino, ki mu je pripadala, ko je bil še otrok. Spominja se: pritekli so od nekod, bilo je nekje za hišami, v neki pozabljeni vasi. Bila je tam dolinica, kotanjasta, travnata. Grmovje in robida. Pritekli so skozi odprto leho in od tega trenutka dalje je bil sam. Tista rastlina ga je poklicala k sebi, dahnila je vanj svoj vonj in ga očarala, začarala. Stal je pred njo, pogovarjala sta se. Pripovedovala mu je svojo prastaro zgodbo. To je zgodba vseh ljudi, najbolj pa vseh žensk. Nikoli pozneje ni več našel te rastline, te rože. Išče jo že mnogo let.

Kamni za njegovim hrbtom so težki, usodni. Kadar je dovolj vode in jezero v gori naraste, prilijejo na svetlobo drobni curki, ki izpodjedajo skale. Včasih katera od njih izgubi ravnotežje in se zakotali v dolino. Razbije se na tej kotaleči se poti. Ali pa se ne razleti in potem obleži kot težka in temna misel na pobočju, v grapi ali ob cesti ali pa tam čez na travniku.

Zakaj je prišel sem od tako daleč? Pred dnevi ga je obiskala Divja ženska. Prišla je nevidna do njegovih vrat. Tam je zašelestela. Ko je šel pogledat, kdo je prišel, ni bilo nikogar, le njeno sporočilo. Na orumeneli kostanjev list mu je bila napisala: Pridi čim prej. Pridi! Že dolgo te ni bilo. Pridi, ljubi, ljubljeni moj!

Zajel ga je nemir, kot nekoč, kot vedno. Sinoči je noro, tresoč se, z bolečino v duši, z jokom neizjokanim ljubil trave pod temnimi hrasti. Polna luna je zahajala, ko je plamenel v hrepeneči strasti. Pa je ni bilo. Ni je čutil. Nikjer je ni bilo. Le ta divja, nora, blazna pošast v njem. Neulovljive so daljave, neukrotljivi so vulkani, nihče ne more obrzdati vodá, ko jih prebudi njihov duh s prastarimi, magičnimi besedami.

Ta žival v njem; njo iščeš, ti Divja ženska!

Ampak zakaj te ni? Zdaj, ko sem tu, v tvojem raztočju. Prišel sem, gnan od moči tvojih besed, vpisanih s peresom časa in te jeseni – na kostanjev list. Tu sem, me slišiš?! V blaznosti hrepenim po tebi. Pridi! Kako divja, dokončna in zadnja bi bila najina združitev.

Oni dan so mu pokazali slike: divja žival je mirna, ubogljivo leži sredi geometrijsko čistih, totalnih ploskev. Lepa je ta žival, lepa in ukročena. Toda ni je potrdil, zares je ni potrdil. Ni je sprejel, ni je mogel.

Takšni ljudje so žalostni, kajne?

Listi in veje šelestijo. Močnejši dihi zamajejo vitka debla. Tihi, tihotapski koraki za njim, zgoraj, nad kamni.

Išče tisto rastlino. Njegov brat in prijatelj, ki ga je včeraj obiskal, mu je poklonil vejico, polno modrih in vijoličnih drobnih cvetov. Stala sta na dvorišču, dolgo sta stala tam v hladu nastajajočega večera. Nečesa ga je prosil, nekaj ga je spraševal. Preden je odšel, je rekel: »Sledi so zabrisane, pazi!«

Zakaj je tu? Zakaj beži od tam sem vedno znova in znova? Je to res tisto, kar je? Bi lahko tu ostal za vedno? Bi umrl tu samo zato, da bi se spojil s tistim, se zlil z njo? Bi mogel zanikati vse, kar je doslej teklo skozi njega? Zanikati zdaj in tu?

Chavronova lobanja

Orfej se je ozrl in tedaj je Evridika izginila za vedno. Ozreti se, videti, dojeti zavestno, kar se že stoletja dogaja v globinah, v temnicah srca ali duše, tam onstran … Mnogo stvari se lahko dogaja le toliko časa, dokler jih ne spregledamo, si jih ne uzavestimo. Takoj ko jih razkrijemo, izginejo, izgubijo moč iluzije.

Kristus in Križ. Križ kot simbol in hrbtenica Prostora. Ko je Joshua umiral na njem, je moč simbola prešla vanj in ga prepojila s svojo nesmrtnostjo. Kristus je postal Križ, spremenil se je v njegovo bistvo. In kot simbol in arhetip deluje na človekovo zavest in podzavest že dva tisoč let. Priklicuje to, kar je sam po sebi: križanje, trpljenje v vseh njegovih oblikah in vsebinah.

O tem sta se pogovarjala z Vračem, ko sta v temnici razvijala fotografije. V razvijalcu so nastajale podobe starih, prastarih šupetrskih oljk, fotografiranih v junijski noči, polni zvezd. Takrat se je iznenada pojavila ledeno hladna svetloba. Plesala je okoli debel in vej in nešteti oljčni listi so jo snežili v nebo, v travo, na pobočje spečega hriba. Ta svetloba je brila kakor ostra, neusmiljena burja. Ta svetloba je bila britev!

Nenadoma je Órfano začutil v prsih tesnobo in topo bolečino; kot da bi ga tam nekaj stiskalo, nekaj težkega legalo nanj. Začel se je izgubljati v stanje, podobno nezavesti. Kar nekam je tonil, ponikal, se razblinjal … Panično je zgrabil Vrača za roko in on mu je pozneje povedal, da se je takrat (ko je čutil kamnito težo in bolečino v prsih) dvigal nad tla temnice; bil je brez teže, noge so se mu daljšale in daljšale, rastel je nekam gor, gor, gor …

Nihče ni vedel, da skriva Órfano v tej temnici, torej v prostoru, kjer so nastajale slike minulih trenutkov – okostnjaka. To je bilo okostje Napoleonovega vojaka. Njegov priimek je bil Chavron. Okostje topniškega častnika, ki je prikorakal s francosko vojsko iz majhne vasice Buzet (izg.: Büzé) v srednji, no, že nekoliko tudi južni Franciji, je Órfano dobil v dar od medicinske srednje šole. Tam so sklenili, da je to okostje že prestaro, posivelo, in kar je bilo najbolj pomembno in bistveno: bilo je okostje pravega (nekoč živega!) človeka. In prav tega so se plašili, pa so iskali razloge za njegovo odstranitev. Kar tako ga niso upali vreči na smetišče ali v kak prepad, saj bi ga tam prej ali slej odkrila policija in sledile bi poizvedbe, ki bi jih gotovo pripeljale do ravnatelja šole. Pa so se spomnili na Órfana, ki je bil nekoč dijak te šole, zdaj pa je znan kot matematični mistik, pa so mu ga ponudili: okostnjaka, bivšega vojaka francoskega cesarja, Korzičana Bonaparteja. Darilo je z veseljem sprejel, oni pa so kupili drugega okostnjaka, sodobnega, takega, ki je bil narejen iz posebne plastične mase in je deloval kot original. Tako so se rešili francoskega vojaka in vsega, kar je bilo z njim v zvezi. Baje so se na šoli ves čas dogajali razni parapsihološki fenomeni, ki so se jih plašili in so jim želeli narediti konec. In, resnično: ko so oddali starega koščaka, so se nehali nerazumljivi pojavi, kot recimo izginjanje ali nenadno pojavljanje raznih predmetov, lebdenje krede in učil v zraku, koraki po hodniku, ko tam ni bilo nikogar, tresenje table ali lestenca, pa kreda, ki je kar sama pisala po tabli in po tleh, prišepetavanja pravilnih rešitev med spraševanjem ali pri pisanju kontrolnih nalog, in še marsikaj drugega.

No, in nekega dne se je ta okostnjak, ki je doslej mirno stal v kotu Órfanove temnice, zagrnjen s črno zaveso, in ki je tam stražil kdo ve koga in kdo ve zakaj – približal Órfanu in položil svoje koščene prste na njegovo ramo. Najprej se ga je Órfano ustrašil, potem pa se pomiril in dovolil, da se je okostnjak s svojo lobanjo molče, torej ne da bi karkoli rekel, dotaknil njegovega čela in v tem dotiku obmiroval za nekaj minut. Med trajanjem dotika mu je koščak nekaj živahno in blazno hitro razlagal, pojasnjeval. Kar pa je bilo najbolj pomembno in bistveno, pa je bilo naslednje: v Órfanovih možganih je prebudil speče termitnjake. Tako je v njem aktiviral doslej mirujoče moči in znanja oziroma védenja.

Órfano se je pozneje bledo spominjal nekaterih njegovih navodil oziroma načrtov, razlag. Recimo: kako se naredi svetlobno kroglo, kako se vidi mrežo, ki ločuje svet živih od sveta mrtvih, kako se lahko ukineš kot materialno bitje in kako lahko potem potuješ po planetu ali po ozvezdjih in galaksijah kot duh; torej v duhu. In kako je možno biti hkrati pozoren na tri, pet, deset … stvari, dogodkov, krajev (v različnih časih!), in to absolutno, kar pomeni tako močno in polno, kot je lahko običajen človek pozoren le na eno samo stvar oziroma točko v enem samem času. Največ pa mu je govoril o svetu tam onstran, o svetu, kamor ponikne duša, ko se osvobodi ječe telesa. Te podobe so bile fantastične in fascinantne, saj so mu živo prikazovale čas in prostor, ki je bil temu času in prostoru diametralno nasproten. Kot materija in antimaterija, nekaj takega. In spomnil se je nečesa, kar je okostnjak trikrat izrekel. In sicer tole: Ko boš stal pred sodnim zborom, bodo tam brali eno samo knjigo. Knjigo tvojega življenja. Po tej knjigi te bodo sodili, kajti v njej bo shranjena popolna, neokrnjena resnica tvojega enkratnega in neponovljivega življenja v svetu Materije.

In še druge neke take stvari mu je govoril, razlagal, prikazoval. Vse brez besed, kajti jezik okostnjakov so večdimenzionalne podobe in predvsem popolna čutenja ter zapletena, kompleksna spoznanja.

Tu je navedenih še nekaj podob, ki so se bliskoma pojavljale med čelnim stikom z lobanjo Napoleonovega častnika: Operacija leve pete pod vplivom morfija. Dr. Conrad Steinbacher ga v šotoru vojaške bolnišnice zelo dolgo prebuja, kajti njegova duša se noče vrniti v pekel fizičnega sveta. V glavi in v gornjem delu telesa silovit pritisk, žarenje, vročina, izredno močno. Opozorilo: Ne preveč, lahko počijo žilice v možganih. Odsotnost in nato stik z neko animalno dušo. Bliskavica, posebno močno v malih možganih. Eksperimenti z daturo stramonio. Kako vplivata atropin in skopolamin na vojakovo obnašanje med napadom. Estera in Valpurgin ples v bližini Finidáde. Kamen na robu nasipa se v nalivu spodmakne in voz z ranjenci zgrmi v vodo. Zelo hitro ga odnaša proti strženu reke. Vse polno kač in mrčesa. Bajonet, zarinjen v pleksus solaris. Blazna bolečina, izgubljanje zavesti. Rosenkreutz na prsih Matere Tuzemske. In nezemska svetloba, ki ga vsrkava v žareče sonce. Ta svetloba je tista tema, ki jo vidijo človekove oči med zvezdami, ko zro v nočno nebo.

Razbito zrcalo

Sinoči je obiskal prijatelja, pesnika N. Ž. Presenečen je odkril doslej neznane prostore v njegovem sicer skromnem stanovanju. Tam se je iznenada pojavila dolga dvorana z oblazinjenimi sedeži oziroma grofovskimi naslanjači. Miza je bila narejena iz trdega hrastovega lesa, vse v enem kosu. Svetila se je od pološčenosti. Temen, zamolkel sijaj. Na stenah so gorele zataknjene bakle, nad mizo je zloslutno visel ogromen lestenec, poln gorečih sveč. Dvorana ga je spominjala na slavnostne prostore v srednjeveških gradovih. Imel je močan občutek, da je to dvorano nekoč že videl, vendar je bila takrat malo drugačna. Bolj svetla, manj skrivnostno zamolkla.

Pesnik je stal na nizkem podiju. Na sebi je imel razkošno obleko istrskega plemiča iz 17. stoletja. Bil je že nekoliko osivel in na obrazu je bilo videti sledove mnogih življenjskih izkušenj. V rokah je držal pergamentni svitek. Da bi videl brati to, kar je bilo tam zapisano z umetelno pisavo, je stal ob njem paž z veliko svečo. In zdaj je ta plemič, sicer Órfanov prijatelj, bral svojim gostom z mirnim, nekoliko naveličanim glasom:

… tako hodim

odet v tišino

in vendar sem le

korak do sonca

vedno

stopam le po

vroči senci svojih podplatov

slan morski veter

nosi skrivnost mojih korakov

kdo ve kam

Noč, ki jo je prespal v pesnikovem gradu, je bila svinčeno težka. Ko je legel na razkošno posteljo z baldahinom iz sijajne svile in zdrsnil v sen, je začutil močno in čudno bolečino v srcu; kot da bi šla skozenj elektrika. Bil je popolnoma miren, čeprav je bila smrt čisto blizu. Ledene srage na obrazu in po hrbtenici. Srčni infarkt; zlom srca, ki ljubi … Prešinilo ga je spoznanje: ‘Našli me bodo mrtvega v sobi za posebne goste.’ Kljub temu ni bilo v njem nobenega strahu. Napadi so bili trije. Prihajali so v valovih. Ležeč se je sključil, da jih je laže prenašal. Ko se je zjutraj prebudil, ni vedel, ali so bile to le sanje ali pa resnično doživetje. Vse je bilo tako stvarno, kruto in resnično.

Ogrnil se je s haljo in takoj sedel za pisalno mizico ob oknu, skozi katerega je lila jutranja luč in z njo mogočni slavospevi ptic. Na snežno bel list, ki je žarel, kot da je v njem skrita luč, je narisal Dušo Srca. Obdal jo je z žarki, ki so se v prostoru ukrivljali in tvorili razpotegnjene, kot las tanke črte. To skico je po zajtrku izročil grofici Tiziani De Canovi. Dala jo je med liste s prozo, ki jih je sinoči pozabila v kočiji in ki so ji mnogo pomenili, več kot pesmi in francoski učbenik. In je rekla s smehljajem drobcene rože: »Hvala, maestro! Ne bom pozabila!«

To jutro je bilo zaznamovano z nesrečo. Ko ga je grajski brivec obril in mu potem mazilil obraz z dišečim oljem creške lavande, se je kristalno ogledalo, viseče pred njima na zidu, v zlatem, umetelno izdelanem okviru – iznenada zrušilo na tla. In se razbilo. Na kosu, ki je imel obliko ostrega trikotnika, so se same od sebe pojavile kaplje sveže krvi. Kar bile so tam, razporejene v podobo neznanega ozvezdja.

Dogodek je bolj prestrašil brivca kot Órfana. Miril je zmedenega slugo: »Okvir se ni poškodoval, in to je zelo pomembno. Kristalno zrcalo pa bo kupil oskrbnik, ko bo prvič šel v Benetke. Torej bo spet tako, kot je že bilo. Telo isto, duša pa na žalost druga, drugačna. Ko se duša enkrat razbije, je nihče več ne sestavi v prejšnjo celoto. No ja, seveda, nekdo bo pač umrl, to je gotovo. Upajva, da to ne boste ne vi ne jaz.«

Brivec je bil bled kot smrt. Strmel je v razbitine in nenadoma kriknil. Zdrznil se je tudi Órfano, kajti iz koščkov stekla je švignila tanka, črna in neznansko hitra kača.

Sluga se je prekrižal in zajecljal. »Bog se nas usmili!« In je šepetaje povedal Órfanu: »To je bil zli duh pokojne kneginje Vire.«

»Bežite no, Balotko! Kaj pa govorite?! Bila je pač ena od mnogih grajskih kač. Verjetno se je skrivala za okvirom zrcala in je skupaj z njim zgrmela na tla. To in nič drugega!«

Sluga se je še enkrat prekrižal in spet rekel: »Usmili se nas, o Gospod!«

Zvečer so na grajskem stolpu skozi teleskop opazovali luno. O njenih skrivnostih jim je govoril znameniti istrski astrolog Šteljo Fučić. Med sedmimi moškimi je bila tudi že omenjena grofica Tiziana De Canova. Ko so opazovali luno, je nastalo med Órfanom in grofico nenavadno mehko, harmonično vzdušje. Čutila sta blaženost, lahkotnost in vse, kar ju je obdajalo, je žarelo v nenavadni vijolično zlati barvi.

Skrivnost v antracitu

Dr. Marti in še nek drug zdravnik sta se pripravljala, da operirata Órfanovo ženo Hemo. Dajala sta ji narkozo. Operacija naj bi bila na možganih, čelni reženj. Pred operacijo sta pregledovala izvide nekega drugega zdravnika. Dr. Marti se je očitajoče obrnil k Órfanu in mu rekel z grajajočim glasom: »Dala si je tudi izmeriti dolžino danke, in to zaradi tebe!« Órfano je ostro protestiral. Jezno in glasno je ponavljal: »To ni res! To je spet ena od njenih zavajajočih laži!«

Medtem ko sta jo operirala (operacija je trajala 11 ur), je Órfano razbijal črn premog in v njem nekaj iskal. V kleti stare mestne bolnišnice so ležali veliki kosi črnega premoga in antracita in on jih je razbijal s sekiro iz kamene dobe. Z vso gotovostjo je vedel, da se v teh ogromnih kosih nekaj skriva. Kaj se skriva, tega se ni mogel spomniti. Čutil pa je, da je to izredno dragoceno in pomembno. Je neke vrste dokaz njegovega refrena: »Vse je že bilo in vse spet bo!« To trditev je velikokrat izrekel, posebno v debatah, ki so se vrtele okoli vprašanja o nastanku civilizacij in njihovem koncu. Trdil je: »Temeljna matrica vseh civilizacij je ciklično ponavljanje. Nekako tako, kot se menjavajo letni časi. Pomlad, poletje, jesen, zima, pomlad … Vse se ponavlja, toda vsaka ponovitev je nekaj posebnega in nobene ni možno enačiti s kakšno prejšnjo ali prihodnjo. Vendar je z njimi tako, kot z letnimi časi: imajo svoj začetek, dosežejo vrh in nato začno drseti navzdol. Degradacija, razkroj, izničenje.«

Órfano je razbijal črni in kristalizirani premog že deset ur. In še vedno ni našel tega, kar je iskal. Ko se je bližal konec enajste ure, pa se je zgodilo: črna gmota se je ob udarcu razpolovila in na eni od ploskev je zagledal zlato verižico in na njej obesek s ploščico v obliki javorovega lista, na kateri je nekaj pisalo v skrivnostni, neznani pisavi. Onemel je, nato z olajšanjem zavzdihnil in si navdušeno šepetal: »Saj sem vedel! Vedel sem, da bom našel. O ti moj bog, tole stvarco sem ji poklonil pred dvesto triinpetdeset milijoni let. Takrat sem bil mojster za ženski nakit. Nihče v celi državi ni znal izdelati takih umetnin. Vsi, ki so kaj pomenili v takratni družbi, so prihajali k meni. Vsak moj izdelek je bil dragocen unikat. Tole verižico pa sem naredil za njo, za svojo ženo. Takrat ji je bilo ime Momsaba. Kristus moj bog, kako dolgo se že poznata najini duši!«

Takrat se je v kleti prikazal doktor Marti in mu povedal, da je bila operacija izredno težavna in da so njegovi ženi končno našli vsadek in ga odstranili. »Veš, prav ta hudič ji je delal težave, in to v vsaki inkarnaciji spet in spet. Zdaj smo ga uničili. Torej lahko pričakuješ, da odslej ne bo več prihajalo do motenj, ki so ji vedno znova in znova rušile to, kar si je z muko ustvarila. To pomeni, da ne bo več naredila dva koraka naprej in tri nazaj. Seveda pa ti moram povedati, da vse navedeno velja zate, Órfano. Enajst ur smo, kot sam dobro veš, brskali po tvojih možganih. Ves čas pa smo se, pač zaradi konspiracije, delali, kot da operiramo tvojo ženo. No, saj ni pomembno. Važno je le to, da nam je uspelo in da se napaka ne bo več prenašala iz ene inkarnacije v drugo, sto in stotisoče let daleč.«

»Hvala,« je rekel Órfano in pokazal dr. Martiju verižico, ki jo je bil našel v enem od kosov črnega premoga. »Več kot dvesto petdeset milijonov let!« je vzkliknil dr. Marti. »Ali mi jo daš kot plačilo za izredno zahtevno operacijo?« Órfano je prikimal in položil neprecenljiv zaklad na dlan najboljšega kirurga 21. stoletja.

Ko je dr. Marti že odhajal, se je spomnil svojih sanj in se vrnil k Órfanu. Toda zdaj nista bila več v kleti bolnišnice, ampak v stodesetem nadstropju stolpnice. Prav na vrhu. Órfano je imel tu pisarno oziroma razkošen prostor, kjer je sprejemal kliente. Bil je namreč od ministrstva za zdravje potrjen razlagalec sanj.

Dr. Marti mu je povedal, kaj se mu je bilo zgodilo v onem drugem, paralelnem svetu (v sanjskem). Govoril je:

»Bil sem v veliki, novi stavbi. Mislim, da je bil to dom za varovanje in vzgojo oziroma prevzgojo mladoletnic. Mučil sem se s popravilom vodovodnega sistema. K meni je prišla velika tigrasta mačka in mi rekla, nekako zamijavkala s človeškim glasom: »Pojdi odpret vhodna vrata!« Vzel sem ključ in šel dol. Glasno sem vprašal: »Kdo želi vstopiti?« Odgovoril mi je globok, kakor tromba zveneč glas: »Duuunhiiil!« Odklenil sem vrata, ki sploh niso spadala v ta čas in v to novo stavbo. Bila so ogromna bronasta vrata, polna reliefnih živali: mačk, krokodilov, kač, škorpijonov, skarabejev, ptic … To so bila vrata, kakršna so običajno imela egipčanska svetišča. No, s ključem, ki se je med mojo hojo navzdol spremenil iz elektronskega v starinski, kot sonce bleščeč ankh, sem odklenil ta vrata in jih odprl za špranjo, ne večjo od širine dlani. Zunaj je stal Egipčan z mačjo glavo in v oblačilih vélikega duhovna. Bil je človek-mačka. Za njim pa je bilo na stotine invalidov v sodobnih vozičkih. To pomeni, da so ti invalidski vozički imeli električni motor, vgrajeno najsodobnejšo elektroniko in so bili glede komand upravljanja prilagojeni vsakemu invalidu posebej, pač glede na stanje njegovih fizičnih in mentalnih sposobnosti. Na stotine in stotine teh vozičkov je bilo tam, za hrbtom človeka-mačke, tega Dunhila.

»Kaj hočeš od mene?« sem ga vprašal. Rekel je: »Zahtevam, da jih spustiš v ta dom!« Uprl sem se. Rekel sem mu, da je to dom, v katerem se opravlja varovanje in vzgoja mladenk. »To vem,« je rekel, in pokazal s prstom za moj hrbet. Ozrl sem se in se zgrozil. Vse dijakinje, ki sem jih dobro poznal, so bile invalidke. Vsaka od njih je sedela na vozičku, bilo jih je ogromno: polna vhodna veža, bile so tudi na posebnem stopnišču in videl sem, da so tudi po zgornjih hodnikih in po vseh sobah. Bil sem zgrožen. Dunhila sem vprašal, kaj vse to pomeni. Kako je možno, da so vsi na invalidskih vozičkih: ti zunaj in ti znotraj doma. Vprašal me je, če sem morda slep. Odkimal sem. »Ne,« je rekel, »gotovo si slep! Če bi ne bil, bi videl, kar je treba videti. In bi tudi vedel! Vedel, da so vsi ljudje v civiliziranih deželah oziroma državah po drugi svetovni vojni na invalidskih vozičkih. In da je stopnja invalidnosti z vsakim desetletjem večja. Ljudstva te civilizacije so hendikepirana. Skoraj brez izjeme. In če bi res videl, če bi imel notranje senzorje budne, bi gotovo tudi vedel, zakaj se je to zgodilo in zakaj se to dogaja. Krive so bergle, ki smo jih dali zdravemu človeku. Prepričali smo ga, da ne more hoditi brez njih. Verjel je, in tako postal invalid. Tu se je vse začelo. Pri navadnih lesenih berglah! Zdaj se nadaljuje z vedno bolj zapletenimi elektronskimi pomagali. Berglami, seveda. Razumeš? Ali res razumeš? Zato je vedno več invalidov in z vsako generacijo so poškodbe hujše. Bergle, ljubi moj, bergle, ki jih zdrav človek sploh ne potrebuje! Vse skupaj pa se je začelo z Veliko svetlobo, ki človeško ali živalsko telo, pa tudi rastline v neizmerljivo kratkem času atomizira. Vi bi rekli: uplini!«

Dr. Marti je utihnil in pričakoval od Órfana, uradno potrjenega strokovnjaka za somnambulistična stanja, razlago svojih sanj. Órfano pa je kar molčal. Ker ni in ni spregovoril, se je dr. Marti razjezil in skoraj zakričal: »No, mi boš že končno povedal, kaj te sanje pomenijo, prekleto?!«

»Poglej se,« je končno le spregovoril Órfano. Dr. Marti se je ozrl po sebi in prebledel. Sedel je namreč v invalidskem vozičku. Vse njegovo telo je bilo paralizirano. Voziček je upravljal z glasom, z besednimi ukazi.

»In???«

»No, saj razumeš, a ne?«

Dr. Marti je rekel: »Razumem.«

»Ko boš zaradi bergel izgubil še glas, boš pa invalidski voziček vodil s telepatijo, veš. Z mislimi. In vse bo delovalo. Kaj pa sledi tej zadnji stopnji invalidnosti, si pa lahko misliš, kajne.«

Dr. Marti je rekel: »Vem.« In je ukazal svojemu invalidskemu robotu: »Gremo! Pelji me nazaj v operacijsko dvorano!«

Stroj ga je takoj ubogal. Komaj slišno je zabrnelo in najsodobnejše invalidsko vozilo je odpeljalo prvega kirurga 21. stoletja v dom za vzgojo in varovanje mladoletnih invalidk. Ne v bolnico, od koder je bil prišel, ampak v ta nesrečni dom.

Zapíki in skarabej

Órfano je spet nekaj iskal. Kopal je v zemljo, točno po začrtanem kvadratu. Ta je bil velik približno dva krat en meter. Pomagala mu je ženska, ki jo je sicer poznal, ni pa se mogel spomniti njenega imena. Ljudje, ki so postopali naokoli, so se norčevali iz njiju. Govorili so, da sta to tista dva, ki zmerom nekaj iščeta, pa nikoli nič ta pravega ne najdeta.

Órfano se je zravnal, si otrl potno čelo in rekel postopačem in obrekljivcem: »Kdor koplje, ta tudi najde!« Ha, ha, ha, so se posmehljivo krohotali na ves glas. Debelušna in v obraz grozno rdeča babnica je rekla: »Bebca sta, kaj hočemo.« Suh možakar s črno brado in črnimi, sovražnimi očmi pa je momljal, poln besa: »Mi takim pravimo zapiki. Zapičijo se v kaj, pa ne odnehajo, dokler jih ne pobere.« Njegov brat (tako bi človek sodil po zunanji podobnosti) pa se je hahljal: »Kdor koplje, ta si seveda grobek izkoplje!« Mož od one ženske, ki je imela tako grozno rdeč obraz, pa se je slinasto hahljal in govoril: »Ja, kar naprej nekaj kopljeta. Enega dne ju bomo pa našli nabodena na kopje! Ha, ha, ha …«

Molčala sta, kopala dalje, jama je postajala vedno globlja. Ko ju je zakrila in se je zunaj prikazovala le lopata, ki je izmetavala zemljo, so se sitneži, pač te pijavke in bolhe in uši in hroščki boščki razšli. Ostala sta sama.

In potem se je zgodilo! Iz mivkaste zemlje je Órfano potegnil podobo pisatelja Ivana Cankarja. Odtisnjena je bila na straneh revije STOP! Pod sliko je z velikimi črkami pisalo: SKELET. In z manjšimi, mastnimi črkami pa še tole: Srce ali čipi v pasjih uhljih?

Ko sta jamo še poglobila, je opazil, da je na dnu luknja, ki vodi v spodnji svet. Pod njima je bil iz kamnov sezidan rov, ki se je izgubljal v globino. V ta skoraj navpični rov je vrgel nekaj opek. S topim zvokom so udarile ob dno. Nenadoma pa sta zagledala v tem spodnjem svetu gozdno jaso in na njej gazele v divjem begu in takoj nato sta zagledala oborožene ljudi. Brez milosti in prav krvoločno so streljali z avtomatskim orožjem v črne ženske in črne moške, v črne matere in črne otroke. Med morilci sta bila tudi dva črnca, tretji pa, ki ni hotel ubijati, je bingljal v zraku, privezan z žico na vejo čisto belega drevesa.

Hitro sta se splazila iz jame. Vedela sta, kaj sta odkrila. In Órfano se je spomnil, kako je ime ženski, ki mu je pomagala kopati jamo. Ime ji je bilo Marija. Da, bila je Marija. Prav tista ženska, ki je Jezusu z oljem iz pristne narde mazilila stopala in mu jih brisala s svojimi lasmi. In Marija je rekla Órfanu s solzami v očeh in z glasom, ki se je dušil od bolečine: »Tu je začetek konca. Nihče tega ne bo opazil, v tem ne bo prepoznal strašne ukane. Šele potem, ko bo že prepozno, se bodo zganili, se zagnali … Toda takrat bo že odbilo v Križnem stolpu in vsa njihova prizadevanja, da bi ustavili samouničevalni program v celicah svojih teles, bodo kakor živi pesek. Požre, kar stopi vanj. In bolj kot se bodo trudili, da bi se rešili, hitreje bodo tonili …«

Ponoči se je hipoma prebudil iz zelo trdega in globokega sna. Slišal je kričati in tuliti soseda. Kot da ga kaj zelo zelo boli. Kričanje je bilo tako strašno, da je otrpnil; nekaj časa se ni mogel premakniti.

Zaspal je šele proti jutru. In potem je v snu gledal ozvezdje Orion in sprožil se mu je cel niz vizualizacij. Videl je belega konja, ki je nastal iz oblakov in je hitro divjal čez nebo; videl je steno nekega gradu s čudovitimi okni ter stolpiči; prikazala se mu je pravljična hiška dobre čarovnice Lede in letel je z lastovicami, žerjavi in štorkljami nekam proti jugu.

Podobe je ustvarjal z veliko močjo. Oblikoval jih je, ker je vedel, da sanja in da si lahko izsanja, kar hoče. Nazadnje se je spustil v sosedovo glavo, da bi ugotovil, zakaj tako kriči in tuli. V njegovi glavi je našel skarabeja, ki je možgane zamenjal za kroglico govna in jih je zdaj kotalil. Z velikimi zadnjimi nogami se je opiral na svod lobanje in je brez nehanja vrtel možgane v smeri urinega kazalca. Ker pa se ni premaknil nikamor, je začel spreminjati smer kotaljenja. Sem in tja, pa sem in tja … Órfano ga je do sončnega vzhoda prepričeval, da je to delo brez haska in da te krogle, za katero meni, da je govno, ne bo mogel prikotaliti nikamor. Skarabej je nazadnje le uvidel, da se je ujel v Sizifovo past, in je skozi levo uho zapustil sosedovo glavo. Tako je bil ta mož rešen nočnih mor. Skarabej pa je potem pri Órfanovi hiši našel kravjek in je iz njega oblikoval svojo kroglico; svoj mali planet.

Osebna koda

Včeraj sta Órfano in ognjeni Rupko iskala gobe tam nekje blizu Marušičev v hrvaški Istri. Ognjeni Rupko so mu govorili zato, ker je bil zmerom poln energije, idej in veselja. V domu za vzgojo in prevzgojo mladenk je bil hišnik. Órfano si je govoril, da ga mora premagati. Mora! Toda smešno, ni vedel, v čem bi ga naj premagal. Obstajala je le močna volja in hotenje po zmagi. Nič v čem in kako in zakaj bi ga naj premagal.

Na vrhu hribčka je stala osamljena, prazna, že dolgo zapuščena kmečka hiša. Prišel ji je za hrbet. Čez travnato ospredje pa ga nikakor ni vleklo. Sploh mu ni bilo do iskanja gob. Rupko pa je bil nor na gobe in je kar šel tja čez. Órfano je slišal, kako se tam za tisto hišo z nekom glasno pogovarja. Zagledal je krave, ki so se leno pasle ob hrastovem gozdičku. Odsotno jih je opazoval in čutil, da se dogaja nekaj, kar ni v skladu z zakoni materialnega sveta. Takrat je zaslišal stavek, ki je zvenel tako, kot da ga je izgovoril on sam, torej Órfano, hkrati pa, kot da je ta isti stavek, in to istočasno, izrekel tudi Rupko. Bilo je prav glasno slišati tole: »Gremo proti avtu!« Ni se mu zdelo čudno, češ kako to, da ga sliši, če pa Rupka ni blizu in ga tudi ne vidi. In ni se mu zdelo čudno, da sliši svoj glas, ko pa ima usta vendar zaprta in sploh ne govori.

Napotil se je proti avtu. Pač v skladu z dogovorom. Začelo je rositi. To ga je spominjalo na otroštvo, ko je prav tako pršelo in so vsi njegovi prijatelji imeli polne košare gob, on pa jih je imel le malo, pa še te so mu kradli iz košarice. Oni so imeli koške do vrha napolnjene z jurčki, on pa je imel le nekaj sivk, golobíc in pet jurčkov. Vse so mu tako rekoč pred nosom pobrali. Gob enostavno ni videl; kot da je slep ali kot da se zanj in samo zanj naredijo nevidne. Vsi so kričali: Tu je! pa tu je! pa tu je še ena! pa tu jih je cel kup! – on pa ni videl nobenega jurčka, niti tistega, ki je bil zares velik. Kot da bi ga kdo začaral.

In tako je takrat, ko je bil še otrok in so nabirali gobe tam okoli ribnikov, res izpadel kot butelj, oni so govorili, da je lolek. Ena druga deklica, ki je bila tudi tako začarana, pa je bila njegova prijateljica in njej so rekli Lalica. In so se norca delali iz njiju. Skakali so okoli in jima pred nosom pobirali mlade jurčke, a onadva jih nista in nista videla. Zagledala sta jih šele takrat, ko so že bili v rokah koga drugega. Prav žalostno je bilo tisto rosno dopoldne.

In zdaj tu, v hrvaški Istri, mnogo let pozneje tava sem in tja, čez cesto in spet nazaj. Tako vijuga med levo in desno stranjo ceste in gozdnih parobkov. Pobira kostanje, ker mu je Rupko rekel: »Skoncentriraj se na kostanje!« In si misli: Naj kar grabi, naj kar na kup devlje! Jaz sem zadovoljen s temi gobami, ki jih imam. Pa še malo kostanjev bom nabral.

Vrnil se je k avtu in čakal Rupka. Ker sta se tako pač dogovorila. Dolgo ga ni bilo, zelo dolgo. Nazadnje se je le prikazal. Toda ni pripešačil skozi grmičast gozd, ampak se je pripeljal, prišel je z avtoštopom! In potem mu je povedal, da se je izgubil in se znašel v kraju, ki je bil od kraja iskanja gob oddaljen najmanj 20 kilometrov. Tako so mu povedali kmetje. Moral je štopati, da je prišel nazaj. Govoril mu je: »Ves čas sem mislil, da grem proti avtu, kot sva se pač dogovorila.«

Tudi on je slišal misel, ki sta jo izrekla hkrati brez glasu, in sta jo oba slišala, kot da stojita drug ob drugem: »Gremo proti avtu!«

Rupko mu je zdaj pripovedoval, kaj se mu je bilo zgodilo:

»Zablodil sem v neko globačo, tam sem se boril z robidovjem, komaj sem se izmotal. Potem sem šel proti avtu. No, prepričan sem bil, da grem proti avtu, v resnici pa sem hodil proč od njega. Hodil in hodil, avta pa ni bilo seveda nikjer, nikjer …«

Blizu kraja, kjer sta iskala gobe, je Órfano neko zgodnje jutro, bil je še mrak, slišal zvoniti zvonove, in sicer tako močno, kot da so tik nad njegovo glavo. Tako mogočno so zvonili, da se je avto (motor je bil ugasnjen) tresel in da je čutil zvočne vibracije tudi v svojem telesu. Vse celice v njem so vibrirale. To se mu je zgodilo več let pred opisanim dogodkom, pred iskanjem gob.

Kak teden prej je imel predavanje na neki srednji šoli. Dijakom je govoril o telepatiji. V zvezi s tem predavanjem je doživel več miselnih stikov z raznimi ljudmi. Najmočnejši stik je bil z mlado in lepo žensko, ki ji je bilo ime Nada. »Za vidnim svetom je še en drug, neviden svet, ki poteka vzporedno s tem in je z njim v skrivnostni navezi. Ko govorimo o neki stvari, ima tam čez ta stvar ali dogodek povsem drug pomen …«

Nekako v tem času (no, vsekakor po dogodku z Rupkom in njegovim izginotjem med iskanjem gob) je obiskal psihotičnega profesorja Šahmoto na Olomuškem hribu. Ta mož je bil čudak posebne vrste. Ni bil samo profesor, ampak tudi doktor znanosti. Še pred kratkim je predaval na raznih univerzah, med drugim tudi na sloviti Leibach Universum. Potem pa se je nekaj zgodilo in njegova predavanja so postala nenavadna. Pač toliko nenavadna, da so vzbudila pozornost predpostavljenih. Dekani univerz, kjer je bil stalen gost in dekan univerze v Leibachu so ugotovili, da je gospod doktor iztiril, in to kar precej. Študentom je namreč govoril stvari, ki so bile skregane z zdravo pametjo. Res je sicer, da je vse, kar je bil govoril, podkrepil s prepričljivimi argumenti, matematičnimi izračuni in dokazljivimi, a še ne priznanimi fizikalnimi in drugimi zakoni; no, to je bila živa resnica. Toda kljub temu so njegova predavanja delovala skrajno moteče na lenobno stabilnost siceršnje znanosti. Torej znanosti, ki je bila trdo zasidrana v času in prostoru in ki ni prenesla nobenega drhtenja, potresov pa sploh ne. In zato so po uvedenem preiskovalnem postopku proti profesorju Šahmoti ugotovili, da ni več primeren za univerzitetnega predavatelja, in so ga upokojili pri njegovih komaj petdesetih letih. Upokojitev je bila, gledano s pravnega stališča, povsem legalna in izvedena korektno.

Tega doktorja znanosti (prebivalci Olomuškega hriba so mu preprosto rekli le Profesor) je Órfano obiskal nekega poznega novembrskega popoldneva v njegovi hiški, ki je bila bolj baraka kot hiška. V sobi je bila tudi njegova žena Vilka, čarovnica po naravnih danostih. To pomeni, da je bila tako rojena in da se čarovništva ni naučila iz knjig in ga tudi ni podedovala od kake druge mojstrice čaranja. Svojih nadnaravnih sposobnosti in moči se tudi ni zavedala. In ta Vilka mu je tistega popoldneva kar na pragu vsilila tabletko, ki jo je Órfano moral takoj položiti pod jezik. V hipu se je tabletka preoblikovala v bubico z zelo značilnim okusom. Preden jo je pogoltnil, je pogledal profesorja in ga z očmi vprašal, če jo lahko použije. Profesor je pokimal je in rekel: »Morda boš pa imel kar prijetne halucinacije.«

In res: roki sta se mu spremenili v ptičji krili, nogi v rep, usta v kljun, pa je odletel skozi okno. Profesor je prav jezno kričal za njim: »Vedel si, da je čarovnica, pa si ji vseeno nasedel! Jaz pa sem mislil, da se bova lepo usedla za mizo, pila pivičko in se pogovarjala o znakih razpada atomske civilizacije. Škoda. No, pa drugič. Vendar te opozarjam, da bodi naslednjič pozoren na pasti, ki jih bo moja premetena žena nastavila vse okoli te hiške. Pa nikar mi spet ne zaupaj, tako kot si mi malo prej. Saj vendar veš, da sem pod močnim njenim vplivom. Torej, ne pozabi …«

Profesorjev glas se je izgubljal, kajti velikanska ptičja krila so Órfana odnašala vedno dlje, in to proti njegovi volji.

V tem letenju ni ravno užival, saj ni mogel vplivati na smer letenja in tudi ne na višino. Lepote pokrajine ga zato niso zanimale in komaj je čakal, da ga urok spusti iz svojih krempljev. To se je zgodilo tako, da so se krila kar sama ukinila, perje in kljun tudi, pa je padal, padal, padal in se nenadoma pojavil v pisarni ravnatelja doma za vzgojo in prevzgojo mladoletnic.

Koda

Ravnatelj, debelušen velikanček, mu je govoril z neverjetno prepričevalnim, tudi ukazovalnim glasom: »Podpisal si, imamo tri kopije tvojega podpisa! Ne moreš kar tako oditi! Kar tako oditi, od danes do jutri. Poglej, tu je tvoj originalni podpis!« In mu je rinil pod nos dokument. To je bil kos bolj trdega papirja. In potem je vzel oranžen aranžerski nož in je iz tega dokumenta izrezal Órfanov podpis. Toda, smešno, to sploh ni bil podpis. Kar je izrezal, je imelo ovalno obliko in sredi nje je bil znan obraz. Zelo zelo znan, a se Órfano ni in ni mogel spomniti, kdo je ta človek, to bitje, ki bi naj bil njegov podpis. Ni ga prepoznal. Dejstvo, da svojega podpisa, spremenjenega v obraz, ki je bil bolj ženski kot moški, nikakor ni mogel prepoznati, je Órfana razžalostilo in padal je, nezadržno padal v stanje odsotnosti duha. Kar nekam je ponikal in nazadnje je v tisti trombi povsem izginil. Pred ravnateljem je stalo le telo, duh njegov pa je blodil kdo ve kje in je delal kdo ve kaj, se kdo ve s čim ukvarjal, kdo ve kaj tam nekje počel. Debelušni dobričnež ga je zaman klical, naj se vrne, ker mora vendar potrditi avtentičnost podpisa. Foto podpisa. To je fotografije, ki je bila, ki bi naj bila njegov originalni podpis.

Pozneje se je spomnil, kam se je bil zamaknil. Bil je med dijakinjami tiste šole, na kateri je pred leti predaval o telepatiji. Prav frajersko je držal roke v žepih in korakal sem in tja pred ogromno tablo, na kateri je bila napisana ena sama beseda: KODA.

Neko izjemno nadarjeno dekle ga je gledalo z notranjimi očmi in videlo, kar drugim ni bilo dano videti. V Órfanovi glavi so bili magnetofonski trakovi, ki so tekli preko več snemalnih glav hkrati. Mladenka mu je posredovala svoje misli o tem, kar je videla oziroma gledala: ‘Seveda, tako posluša več muzik hkrati! Ne samo posluša, lahko jih tudi snema. In če hoče, jih lahko združi v eno samo. Sedem in več različnih zapisov skomponira v nov, unikaten in enkraten zapis. Potem pa se lahko vseeno osredotoči na kateregakoli od teh, zmiksanih. In sliši samo njega! Zdaj razumem, zakaj nas bere kakor odprto knjigo. Vsako dekle v razredu bere v njeni osebni in enkratni pisavi oziroma črkopisu. Zato ve vse o vsaki od nas. In zato ne moremo pred njim prav ničesar skriti.’

Tam pa je njegov podpis! Ni sestavljen iz črk, je fotografija, pravzaprav štiridimenzionalna podoba. Četrta dimenzija je dimenzija psihe. Obstaja pa še peta, šesta, sedma … vse do devete. Preko devete pa ne more nihče, ki se je rodil na tem planetu.

Še nekaj v zvezi z besedo, ki je bila napisana na tabli: koda. To je bila téma Órfanovega predavanja za bivše študente olomuškega profesorja. Predavanje je bilo tajno in je bilo namenjeno izbrancem. Tistim, ki jih je profesor osebno povabil. Navajam del besedila tega predavanja:

Vsak človek ima svojo kodo. Ta je največja in najbolj varovana skrivnost. Če sovražnik zve za osebno kodo, se lahko zgodijo zelo hude stvari. Imeti kodo, posedovati kodo kakega človeka, je isto kot imeti ključ od avta, ali bolje: poznati šifro, s katero je možno odpreti osebni računalnik in preko njega voditi bančne posle ali, in to je s področja znanstvene fantastike: imeti kodo vesoljskega plovila pomeni, da lahko sedeš vanj in ga vodiš kamorkoli hočeš, narediš z njim, kar hočeš.

Posedovati osebno kodo kakega človeka torej pomeni, da TI vodiš njegove misli, besede in dejanja. Torej lahko dosežeš, da bo ta človek naredil, karkoli mu boš ukazal. Če mu boš rekel, naj ubije svojega brata, ga bo ubil. Naj ubije svojo ženo, jo bo ubil. Naj ubije svojega otroka, bo to tudi storil. In če mu rečeš, naj ubije sebe, bo to tudi naredil. Uboj ali kako drugo hudo dejanje, ki ga sicer določena oseba nikoli ne bi storila, se zgodi, in to je zelo pomembno, brez védenja izvršitelja. Ta, ki je zaradi posedovanja ukradene kode voden, deluje v skladu z voljo tistega, ki pozna njegovo kodo, in se absolutno ne zaveda, kaj počne. Na zunaj je tak človek videti, kot da je pod vplivom hipnoze. Vidno je odsoten, lunaren. Vendar v tem primeru, poudarjam, ne gre za hipnozo. Ta deluje s pomočjo glasno izrečene sugestije, v redkih primerih tudi preko telepatije. Poznavanje in posedovanje kode pa omogoča, da stopiš v človeka in ga vodiš od znotraj. Dobesedno postaneš ON! Če poznaš osebno kodo, lahko izključiš voljo in razum (presojo) osebe, katere kodo poseduješ.

Seveda je odločilno vprašanje, kako priti do osebne kode kakega človeka. Kako se do nje dokopati. To uspe le redkim ljudem, pač tistim, ki imajo izjemne naravne sposobnosti in so pripravljeni kršiti vsa etična in moralna načela. Obstaja sicer še ena možnost. Če koga ljubimo in smo mu brezpogojno vdani in predani, se tudi lahko zgodi, da mu v trenutku popolne zaupljivosti izdamo svojo kodo. To naredimo, ne da bi se tega zavedeli. Niti ne vemo, kdaj in kako se to zgodi. Ko pa se, je od ljubljenega človeka odvisno, ali bo našo osebno kodo zlorabil ali pa jo bo enostavno zbrisal (pozabil), da mu ne bi bila v skušnjavo. Zato je človek, ki resnično ljubi, vselej v veliki nevarnosti, da izgubi svojo identiteto in postane igračka v rokah onega drugega, pač tistega, ki ga ima sam brezpogojno rad.

Pri tem ne smemo pozabiti nekega nerazložljivega fenomena! Svoje kode namreč nihče ne pozna. Tudi če človeka hipnotiziramo, je ne moremo izvedeti, ker hipnotiziranec enostavno ne ve zanjo. Celo pod vplivom zasliševalnih drog, t. i. PSI-drog resnice, je ne bo mogel izdati. Ker je enostavno nima v sebi. Nima je v celičnem spominu. Kje je torej osebna koda shranjena ali zapisana? Tega ne ve nihče. Morda je to ime duše, kajti duša je nekaj, kar ni od Zemlje, kar ni zemeljska energija in je v Univerzumu enkratna, neponovljiva, neuničljiva. Ima sicer dvojnika, s katerim se zaokroži v kroglo in s tem pridobi moč Boga. Toda to se zgodi silno redko in vselej po temeljiti Božji presoji in seveda volji.

Zakaj je koda tako skrbno skrita in zakaj je smrtno nevarno, če kodo dobi v roke hudoben človek? Veste, zakaj? Recimo, da človek po notranjem ukazu (ki pa ni njegov, ni stvar njegove presoje in odločitve) ubije sina, ki ga ima nadvse rad, morda bolj kot samega sebe. Ko je sin ubit, se oče-morilec zave, kaj je storil. Čuti, da se je zgodilo nekaj mimo in proti njegovi volji, toda to ga ne opravičuje pred drugimi in tudi ne pred njim samim. Tak človek bo doživel uničujoč udarec. Krivda bo izbruhnila kot vulkan. Prepričan bo, da je to ON storil in le bledo bo slutil, da resnični morilec ni on, ampak tisti, ki se je dokopal do njegove šifre. To pomeni, da lahko človeka na ta način dotolčemo, uničimo. Pa ne samo njega. Senca krivde pade tudi na vse, ki so z njim v krvnem (genskem) sorodstvu. Torej je zlo, povzročeno s poznavanjem kode, najhujše, najgloblje in nepojmljivo strašno. V tem primeru gre za kristalizirano zlo, za črni diamant.

Kot obstaja osebna koda, tako obstaja tudi kolektivna koda. Koda, ki zajame večjo populacijo, lahko tudi cel narod ali več narodov. No, o tem pa bom govoril na naslednjem predavanju. Za tokrat dovolj. Hvala, ker ste me tako zbrano poslušali.

Oh, še to. Oprostite, je zelo pomembno, a sem nehote izpustil iz predavanja. Recimo, da dobi človek ukaz, naj se ubije, vendar naj to stori tako, da bo videti kot nesrečno naključje. V tem primeru bo ta oseba nezavedno sprožila cel niz naključij, katerih končni izid bo nesrečen slučaj, torej smrt te osebe. Pri tkanju naključij bo taka oseba uporabila univerzalno znanje; znanje in védenje, o katerem seveda nima pojma, da ga poseduje. V odločilnih trenutkih bo za kratek čas, morda le za desetinko ali celo stotinko sekunde, izključila zavest, torej kontrolo razuma. In v tem mikročasu bo ta oseba naredila napako, ki jo bo vodila do naslednje napake. Sprožila se bo zakonitost: napaka za napako – katastrofa. In človeka bo povozil avto, padel bo s strehe, izgubil bo kontrolo nad vozilom (nenadoma zavil levo ali desno …) in podobno.

V primerih nenavadnih in nerazložljivih nesrečnih naključij se mnogokrat skriva načrtovan samomor ali pa umor, torej zločin. Rekel sem: mnogokrat, torej ne vedno. Nemogoče pa je ločiti dogodke, ki jih povzroči normalen tok stvari od dogodkov, za katerimi se skriva vse omenjeno.

Za konec še tole, kar bo gotovo zvenelo bolj pravljično kot resnično. Baje pozna kode vseh živih bitij, torej tudi človeka, morje. Zapisuje jih na kamne v globinah. Morski tokovi in potresni gigantski valovi pa včasih te kamne prikotalijo ali vržejo na obalo. Zato najdemo na njih čudne zapise. Ko jih opazujemo, slutimo skrivnost. Vendar ne moremo prebrati teh zapisov, ni nam dano, da bi jih dešifrirali. In prav je tako, kajti skušnjava, da bi kodo uporabili, bi bila velika in za nas uničujoča.

Je treba bit furbast

Órfano je imel prijatelja, ki je svoj podpis podčrtaval s črtkami. To ni bilo običajno. Ljudje so se navadno podčrtali z eno samo, neprekinjeno črto. On pa je podčrtkal svoj podpis. To je bila nekakšna morsejeva pisava, ki je verjetno kaj sporočala. Kdo ve kaj. Že kaj skrivnostnega ali pa je namigovala na kaj skritega, prikritega …

Nekoč se mu je sanjalo, da se je ta prijatelj, ime mu je bilo Edjur Klošter, odločil, da se bo poročil. Pred veliko cerkvijo so bili že zbrani vsi, le njega, Órfana še ni bilo. Nestrpni in tudi že kar jezni so ga čakali. Položaj je bil obupen, kajti on, Órfano, je bil vendar nevesta Edjura Kloštra! Ko se je končno pripeljal s taksijem, ki je imel na strehi kot svoj znak luno (zadnji krajec), mu je bilo pred svati silno nerodno, kajti na čelu se mu je poznal odtis kape, in to tako močno, da so to takoj vsi opazili. Odtis je imel krožno obliko in svati so si šepetali, da je to deviški krožec in da je skrajno nedostojno, ker je postal viden. Le kako se je to moglo zgoditi? No, potem so se nekako pomirili in Órfano je prijel svojega ženina, tega Edjurja Kloštra pod roko in šli so v cerkev. Oba sta bila v črnih oblekah. Črna bantujska svila! Snežno bele srajce. Kravati pa temno, skoraj modrikasto rdeči. Čevlji elegantni, šilasti, a ne črni. In to je bilo nenavadno. Bili so kostanjevo rjavi.

Edjur je imel skodrane, temno rjave lase, Órfano pa dolge, gladko nazaj počesane srebrne lase. Srebrne! Edjurja je krasila črna brada, Órfano pa je bil gladko obrit in lepo se je videlo, da je njegov obraz nesimetričen in da ima na izraziti bradi globoko lepotno jamico. Njuni priči sta bili pa nekaj posebnega! Órfanova je bil človek-velikan. Oba ženina je presegal za dober meter in pol. Edjurjeva priča pa je bil en miken možic z bareto in zakrivljenim nožem (kosirjem) za pasom. Velikan je bil oblečen dostojanstveno, na prsih je imel pripeto majhno ovalno ploščico z ozvezdjem Ribe. Edjurjeva priča pa je delovala, kot da se je možic odpravil na poroko zadnji hip in se ni utegnil ne umiti in ne preobleči. Pošvedrani stari čevlji, blatni. Raztrgane delovne hlače, star vojaški pas, znucana in prepotena karirasta srajca, obraz suhljat in neobrit, pa še tista umazana baretka s strelovodom! In kosir za pasom. Oči pa so mu žarele kot mački, ko jo ponoči osvetli žaromet.

Toda kljub njegovim nerodnostim je bilo vse na svojem mestu! Nobenemu svatu se ni zdelo nedostojno in niti malo čudno, da je bila Edjurjeva priča tak ničé, tak zmené. Vsem se je zdelo to povsem normalno. In tako so šli mimo klopi, lepo po sredi cerkve, in obstali pred oltarjem in župnikom, ki pa, čudo božje, ni imel na sebi mašniških oblačil, ampak zeleno delovno obleko in je bil cimperman, torej mojster za obtesavanje debel. Zato je tudi držal v roki tesarsko sekiro s širokim, zakrivljenim rezilom. Vse drugo je bilo, kot mora biti: mašna bukva, sveče, kelih, ladjica s hostijami, monštranca, zvončki … Sledil je običajen obred, ki pa se je prelomil in bistveno spremenil, ko bi si morala natakniti prstana. Teh ni bilo in ženina sta se enostavno zakljukala s sredincema rok. Órfanova roka je bila desna, Edjurova leva. Močno sta vlekla vsak na svojo stran, da bi pokazala, kako in koliko drži njuna zveza in zaveza.

Nazadnje je prišel na vrsto blagoslov. Toda namesto roke je ta čudni župnik dvignil tesarsko sekiro in ženina blagoslovil po tesarsko. To pomeni, da je dvignil tesarico in z njo zamahnil po sklenjenih rokah obeh ženinov. Preden pa je rezilo doseglo roki, se je v stotinki sekunde spremenilo v luno, v njen prvi krajec. In je mehko, neslišno zdrsnilo skozi roki. Malo je zaskelelo, nič drugega. Roki ni odsekalo, nobenega znamenja ni zapustilo. In potem je župnik rekel: »Kar je bilo pri Škrlinah sklenjeno, naj ne razdre nobena zemeljska ali nebeška sila! Kamen-ogenj-amen!«

Sledila je pojedina, na kateri so svati z neznanskim tekom goltali ogromne količine pečenega in kuhanega mesa, Órfano pa se ga ni niti dotaknil. Jedel je le solato, in še to malo. Tudi vina ni pil.

Te čudne sanje so se končale z nečim, kar bi se moralo zgoditi takoj po cerkvenem obredu. S podpisom poročne listine namreč. In tu se je ponovilo že videno in slišano: Órfano se je podpisal z odločno, neprekinjeno podčrtavo (ki je bila umetelno zasukana, ovalna in s poudarjeno piko pod zaključnim lokom); njegov ženin Edjur Klošter pa je svoj podpis podčrtal s šestimi prekinjenimi črtkami različnih dolžin. Ko ga je Órfano vprašal, zakaj se tako podčrtuje, mu je razložil:

»Maj ne znaš, katera stran bo zmagala! Za vsak slučaj, zastopiš? Je treba bit furbast, ki ko ne, se zafrkneš.«

In mu je pokazal članek iz nekega časopisa, v katerem je pisalo z mikenimi, komaj vidnimi črkami: Policija išče morilca dveh ljudi. Sumijo mladeniča E. K. iz K., a ga ne morejo aretirati, ker je E. K. eden od policajev, ki iščejo morilca …

Edjur se je zvito nasmehnil, zavijugal s telesom, kot to stori žival, ko se podobrika človeku, in vprašal Órfana: »Zastopiš? Pa tudi, ko ne zastopiš, ne skrbi! Te bom že jaz branil in že kam skril. Saj zdaj si moj kompanjon. Z luno sva zvezana za vse večne čase. Ben, te bom že kako spravil mimo konfinov, mimo unih financarjev. Ti se samo mene drži!«

Mravlje

Peljal se je s kolesom in zagledal žensko, ki ji je veter privihnil in nato dvignil široko krilo. Ni in ni popustil in obleka je kar štrlela gor. Ženska se sploh ni branila; stala je čisto mirno, kot da je okamnela. Izpod prhutavega krila so se belile čipkaste hlačke. Ko je Órfano to nekako odsotno gledal, je mladenka, ki se je nenadoma pojavila ob tej ženski, zakričala v neznanski grozi; kot da je v njem, v Órfanu, prepoznala smrt …

»Mravlje so najbolj množični pogrebci,« je tistega dne popoldne rekel Órfano Edjurju Kloštru, ko sta se spominjala nekdanjih časov. Recimo tistega dne, ko so ob reki Dragonji srečali ljudstvo Čupínov. To je bilo takrat, ko je duh svobodnih kamnov stopil v Órfana, pa je razširil roke in kot mladi Ikarus poletel med čupine (brine), kostanje, topole in jesene. Nosilo ga je kot gosje pero. In ko ga je tako vijugalo med drevesi in nad reko, je mahal prijateljem in se čudil, zakaj stojijo tam spodaj, zakaj ne poletijo kakor on. »Peza!« mu je z mislimi odgovarjal Edjur. »Peza zemlje, kamnov in korenin, peza let in prekletih časov!« Res je bilo čutiti težo, silno težo lesenih plugov, motik in pikonov.

Nekdo tam spodaj je začel preklinjati. Z macolo je razbijal škrle in strašno preklinjal ljudi, živali, rastline, hrošče. Vse živo in neživo. Preden je veter privijugal Órfana nazaj k prijateljem, se je temu, ki je tako divje preklinjal, zgodilo nekaj nenavadnega. Iz glave so mu začele na vseh koncih lesti drobne, črne mravlje. Na stotine, na tisoče mravelj je lezlo iz njegovega čela, senc, temena, iz ušes, nosnic, ust, brade, ličnic, zatilja … Ta, ki se je vidno spreminjal v mravljišče, pa nikakor ni hotel priznati (ne sebi ne prijateljem, ki so ga obdajali), da te mravlje prihajajo iz njegove glave. Snel si je bareto, pa je bila polna mravelj. Mlatil jih je dol, pa ni nič pomagalo. In še je trdil, da mravlje ne lezejo iz njega, ampak so nekje spotoma, s kake veje pač, padle nanj, célo mravljišče da je padlo, in se zdaj pač razhajajo. »Saj niso čebele, da bi se v snopih obešale na veje,« je rekel Rikardo. »Ja, to pa res ne,« se je strinjal Olivio. In vsi so vse videli: mravlje so dobesedno lezle iz glave moža, ki je še malo prej z macolo razbijal škrle v reki in kosmato preklinjal. To pomeni, da jih je moralo biti tam notri v njegovi glavi na taužente. Nekdo je menil, da se mu je to zgodilo zato, ker je v cerkvi molil nazaj, in nekdo drugi je rekel, da se mu je to zgodilo zato, ker je že dolgo sovražil samega sebe bolj kot svojega bližnjega.

Ta strahota se je končala tako, da so ga mravlje čisto prekrile in ga ni bilo več videti iz mrleče črnine. Precej dolgo so prijatelji še stali ob njem, ko pa ni dal od sebe nobenega glasu več, so se odločili, da se vrnejo v vas in ga pridejo iskat naslednjega dne, enkrat dopoldne. Res so se nekateri vrnili, toda Mrsa, kot se je ta preklinjevalec in nazaj-molilec imenoval, ni bilo več med živimi. Tam, kjer je včeraj občepel, prekrit z mravljami, je ležal le kup čisto oglodanih in kot sneg belih kosti.

»Nimamo kaj odnest,« je rekel Edjur.

»Ja, pa prav nič,« se je strinjal Órfano.

Nalomili so brinovih vej in z njimi prekrili te bele, bele kosti. Niso vedeli, zakaj to delajo. Najbrž bi jih morali zagrebsti, oni pa so jih le obdali s čupinovimi vejami. In odšli.

Ko so tisti, ki so bili doma iz obalnih mest, prišli do svojih stolpnic, so ugotovili, da so dvigala izginila. Tudi stopnice! Namesto njih so bile tam železne lestve in po njih so plezali v svoja nadstropja. No, pač do svojih stanovanj. Zdaj so začeli preklinjati tudi oni, a so se spomnili Mrsa in takoj utihnili. Bali so se, da bi kletve privabile mravlje rdečke. Tiste drobne, mrgoleče piranhe. Pravzaprav jih ne bi privabile tako, da bi v njih prilezle z vseh strani neba, ampak bi se te drobcene živalce v njihovih glavah pač enostavno znašle, se tam v momentu materializirale. Pojavile iz nič, tako rekoč. Pa bi potem lezle iz njih na vse strani. In bi jih nazadnje oglodale do belih kosti, kakor so to storile z onim nesrečnim Mrsom. Zato so se tiho, ponižno in vdani v usodo plazili po lestvah in hitro ponikali v svoja stanovanja.

Baje se je v tistih nekaj urah, ko so se oni potepali ob reki Dragonji, razdivjala vojna. Pač takrat, ko se je Órfano spremenil v mladega Ikara in se je Mrs spreminjal v mravljišče. Posebne vrste vojna. Takšna vojna, ki je uničevala le stopnišča in dvigala. Pravzaprav ne uničevala, ampak jih spreminjala v navpične železne lestve. No, ponekod, posebno na podeželju, je divjala tudi drugačna vojna.

Od neke hiše je ostala le notranja stena. Tu so se vrata odpirala v prazno. Na podbojih teh vrat je stal župnik, ki je vročično in zelo glasno bral pridige Janeza Svetokriškega. Órfano je rekel preplašenim ljudem, da je to vse, kar je ostalo temu župniku in da zdaj revež pridiga (govori), pač stoječ na tisti steni med podboji praznih vrat.

In postalo mu je hudo, na jok mu je šlo in govoril si je, strmeč nekam v prazno: »Rečem vam, življenje je postalo nesmiselno, ni vredno živeti takega življenja, res ga ni vredno.«

Ko je to rekel, so zagledali ob steni dve velikanski osi, sršena in še neko drugo žuželko. Ose, sršeni in živalca, ki jih je spominjala na bogomolko – vse te žuželke so bile velike kot mačke in bile so zelo razjarjene. Očitno so se pripravljale na napad.

Obiskovalca

Zjutraj je Órfano odkril na rjuhi madeža, ki sta imela barvo krvi. Pregledal je svojo pižamo, a ni odkril ničesar. Postavil se je pred ogledalo in iskal rano ali prasko. Nič. Bil pa je prepričan, da sinoči, ko je legel, ni bilo teh madežev. Torej, kako sta nastala? Bledo se je spominjal, da se mu je v snu nekaj zgodilo, da se je to noč nekaj dogajalo z njim. Skušal se je spomniti, kaj je to bilo. Pa se ni in ni mogel dokopati do spoznanja. Šele pri zajtrku, ko je pil kavo, se mu je odstrla zavesa, ki je zagrinjala spomin. Oživele so slike, ki so bile tako fantastične in neverjetne, da je podvomil v resničnost tistega dogajanja. Spominjal se je namreč, da ga je v snu zbudil nenavaden zvok. Bil je visok, oster, žvižgajoč. Odprl je oči in prisluhnil in videl je, kako sta se skozi strop (kot da ne obstaja!) spustila k njemu moža v belih oblačilih. Pravzaprav ni bil gotov, ali so to oblačila ali pa je to le koža; bela kot sneg in tesno se oprijemajoča teles. Moža sta se počasi in lahkotno, kot da njuni telesi nimata teže, spustila na tla in obstala vsak z ene strani njegove postelje.

Zajela ga je velika muka, čutil je bolečino, ki je bila tako huda, da ga je zvilo. V položaju fetusa se je stiskal pod rjuho in trepetal. Potem je eden od obiskovalcev spregovoril. Že ob prvem glasu je neprijetno občutje izginilo in napolnil ga je mir.

»Pozdravljen, Anatolij!« je reklo bitje, ki je stalo ob njegovi levi strani. »Prišla sva, da ti odstraniva tujek, ki se je začel razraščati v tvojih jetrih. Operacija bo brez bolečin, za njo ne bo ostalo nobenih sledi na tvoji koži in ne v notranjosti tvojega telesa. Morda le kak madež na rjuhi. In to je sporočilo zate: Ne boj se, ne plaši se, kajti jaz, Gospod, sem s teboj!«

Vse to je bilo rečeno tako, kot da je molitev. Potem sta mu rekla, naj sleče pižamo in naj leže na hrbet. Položila sta roke na njegov trebuh in čutil je, kako prodirata vanj s svojimi dolgimi, vitkimi prsti. To, kar sta vzela iz njega, je bila nekakšna bula, velika kot dva oreha. In to sta položila na rjuho. Čudil se je, ker njuni roki nista bili niti malo krvavi. Tudi kri od bule, ki sta jo bila položila na rjuho, ni pustila na njunih prstih nobenih sledi.

Nato sta držala svoji roki nad njim in rana se je zarasla v slabi minuti. Pobrala sta, kar je ležalo na rjuhi, se mu nasmehnila in eden od njiju je rekel: »Anatolij, pozdravljen! In ne delaj več tega!«

Česa? je hotel vprašati, pa mu je bilo v hipu dano vedeti, na kaj se nanašajo izrečene besede, pač to opozorilo: »Ne huduj se več, ne dovoli, da jeza stopi vate in zavlada nad teboj! Kajti jeza je črno čustvo, ki se kot strupeno seme naseli prav v jetrih. Zaseje ga tisti, ki te sovraži! Ti pa mu s svojim odzivom (s sovraštvom do njega) omogočiš vstop v svoje telo! Ne pozabi!«

To mu je bilo rečeno. Nato sta se bitji dvignili in odlebdeli skozi strop. Spet je zaslišal visok, oster, žvižgajoč zvok in nekaj velikega, okroglega, pravzaprav ovalnega se je hitro oddaljevalo. Gledal je to plovilo, toda ne z očmi, temveč z nečim, kar se je razprlo v njegovih možganih, tik pod čelno kostjo.

Zdaj, ko se je vsega tega spomnil, pa vseeno ni mogel verjeti, da se je to res zgodilo. Iskal je po sobi, da bi našel še kak dokaz. Madeža na rjuhi ga nista dovolj prepričala. In je našel na nočni omarici znak, ki sta ga nosila moža v belem. To je bila ploščata školjka, ki je imela na spodnji strani kratko ravno ploskev; na sredini te črte je bil biser in iz njega so se na vse strani širili srebrni žarki. Še nikoli ni videl česa takega. Zdaj je verjel, da se mu vse tisto ni sanjalo. In spomnil se je, kdo je bil človek, ki je vanj zasejal črno seme in vedel je tudi, zakaj se je to zgodilo. Sprejel je sovraštvo, moral pa bi ga odbiti; pač tako, kot se odbije pingpong žogico. Kotíl je sovraštvo v svojem srcu in če ne bi bila milost nad njim in z njim, bi ga to sovraštvo razžrlo od znotraj. In bi umrl.

Zdaj se je spominjal tudi njunih obrazov. Bila sta tako lepa, da bi ju gledal ure in ure. Lepota, ki pač ni od tega sveta!

Školjka, ki sta jo pustila neznanca, se je z minevanjem dneva manjšala. Proti večeru je bila že tako mičkena, da jo je komaj videl. In potem je izpuhtela v nevidnost.

Še dolgo je bil pod vtisom tega dogodka.

Praznina

V učilnici Fakultete za mejne znanosti so zaslišal tik nad glavami, nekoliko bolj levo, rahlo trkanje. Na začetku jih je bilo strah tega trkanja, nato pa so se pomirili. In začelo se je dogajati: Prostor se je nekako zlil. Kar je bilo daleč, je bilo hkrati tudi čisto blizu. Prostor je dobesedno izginjal in vse se je na nedoumljiv način zbralo, strnilo (toda ne stisnilo!) v eno samo točko. Naredil si rahel premik in že si bil na drugem koncu planeta, recimo v Avstraliji. Tübingen – premik – Avstralija. In spet si se malo premaknil, pa si že bil izven sončnega sistema. In če si naredil še en premik, tokrat malo hitrejši, si se znašel v ozvezdju Raka ali Laboda.

Prostora enostavno ni bilo več. Vse je bilo tu in zdaj. Tako preprosto, tako povsem razumljivo. Enostavno.

V točki, kjer je prostor izginil, je Órfano naredil rahel premik z mezincem leve roke. Samo trznil je z njim, pa so se že znašli na planetu Metatron. Ždeli so v krogli iz nerjaveče kovine. Skozi to kovino se je dalo lepo gledati; kot da je plastika. A ni bila! Kovina, iz katere je bila izdelana, se je imenovala emanuel. To je bila najtrša, presojna in hkrati najbolj elastična snov v vesolju. Okrog in okrog njih so švigale strele. Prehitevale so se, se prepletale, križale, mrežile, se privlačile in odbijale. Nekdo, ki je bil neviden, prisoten le v duhu, je Órfanu razložil, da je to njihova zaščita. Rekel je: »Bila je napaka in znašli ste se v nepravi koordinati. Ne boj se, kmalu vas bo potegnilo iz tega žrela. Dokler pa se to ne zgodi, vas morajo varovati sikajoče strele in ta krogla, v kateri ždite.«

»In kaj bi se zgodilo, če ne bi imeli zaščite?« je vprašal Órfano.

»Bitja, ki živijo na tem delu planeta, so vakuumska. Posrkala bi vas v eni sami nanosekundi.«

»In potem ne bi bila več prazninska bitja?«

»Še bolj, kajti takoj bi vas dematerializirali in izstrelili kot energijo v njihovo zbirno kroglo.«

»Zbirno kroglo?«

»Ja, to je neke vrste akumulator. Vem, da ni logično, ampak iz tega akumulatorja potem črpajo moč, da lahko obstajajo kot popolne votlosti še naprej, kot čisti niči, prazne vreče, no, tako nekako. Za vsem tem je namreč prevara. Če nas, ki smo med najbogatejšimi v vesolju (po znanju in védenju namreč) posrkajo, se potem lahko delajo, kot da so tudi oni bogati. A to je le videz, fasada, kulise. Znotraj je še vedno nič, praznina. Na površini se zrcalijo naše podobe. Razumeš? Zaradi tega videza se čutijo pomembni in bogati. Bogati pomeni, da je Bog z njimi in v njih. A seveda ni.«

»Zakaj pa se bojijo strel?«

»Dveh stvari se ta bitja bojijo: svetlobe in groma. Svetlobe zato, ker jih prezrači in razkrije njihovo praznost, groma pa zato, ker povzroči v njihovi votlosti pravo razdejanje. Znotraj njih se odbija od sten in njegova moč se okrepi do te mere, da raztrga njihovo bistvo, to je votlost, ničnost, pač to napihnjeno praznino.«

Órfano je naredil z mezinčkom še en trzljaj. Premik se je zgodil tako hitro, da se tega sploh ni spominjal. In spet so bili v predavalnici in na planetu Terra in nekateri študentje se niso spominjali ničesar! Vse, kar se je dogajalo na planetu Metatron, jim je bilo povsem izbrisano.

Martin pa je vprašal: »Kakšno zvezo ima vse to s korenom lečenom?« Pred tem so se namreč pogovarjali, ali koren lečen resnično obstaja ali pa ga je možno najti le v pravljicah.

Vsi so se zasmejali. In Órfano je rekel, da nekaterih stvari pač ni možno razložiti, ker so izven dosega naše trenutne sposobnosti dojemanja in razumevanja.

Neverni študent se je pomiril, rekel je: »No ja, saj bi šlo. V tem primeru je pač krogla lahko tudi stožec ali pa valj ali pa navaden koren. Pa tudi korenina je lahko. Korenika. Recimo kitajski ženšen. Pa tudi tole: V koreninah boš našel odgovor na vse, kar te muči. Recimo, a ne. V koreninah so začetki tega, kar se pozneje odrazi ali razvije, realizira v krošnji kot motnja ali kot bolezen. Hm, možno, seveda. V svetu relativnosti vseh in vsega je pač vse možno in hkrati tudi vse ne-možno. Sicer pa, če dobro premislim, resnično: če se vrnem dve desetletji in še pet let nazaj, se bom znašel prav pri najtanjših nitkah korenine mojega življenja. Morda bom prav tam zagledal ogrca, ki gloda mojo podstat, moje osnutke, temelje zgradbe mojega življenja. In potem, potem …

Homo digitalis

Edjur Klošter, Hema in Órfano so stali pred veliko rumeno hišo. Vreme je bilo mrko, težko, vetrovno. Nenadoma so začele sirene zlovešče zavijati. Vedeli so, da je to znak za hudo nevarnost, vendar niso imeli pojma, kaj se dogaja. Tedaj so zagledali na Istrski cesti kolono vojaških vozil. Po črnem asfaltu so škripali tanki, bobneli kamioni, rohnela čudna, še nikoli videna vozila … Ljudje so govorili, da se je začela vojna. Zapihal je zelo hladen veter.

Ponoči, ko ni mogel spati, je Órfano prisluškoval vetru v borih. Razumel je, o čem mu govorijo ta velika, ognjena bitja. Njihov šum ga je spominjal na Veter večnosti, ki ga je neko zgodnje jutro doživel na ostankih obrambnih zidov keltskega kaštelirja pri cerkvici Marije Snežne. To se je zgodilo tisto pomlad, ko si je tja hodil zdravit dušo; vselej je moral biti na hribčku pred sončnim vzhodom. Sonce, ta naš angel Gospodov, je prižarelo izza visokega Slavnika in takrat se je pojavil šum, za katerega mu je bilo dano vedeti, da prihaja iz ene same točke v središču Vesolja in se z neznansko hitrostjo širi na vse strani in gre skozi vsa ozvezdja: skozi galaksije vidnih in nevidnih svetov.

Šum, ki ga je tokrat poslušal, ni bil Veter večnosti. Bil pa mu je zelo podoben. Prinašal je zmedene misli njegove ljube prijateljice Tame Herzog:

Iščem v Nostradamusu ključ za razumevanje tega, kar se na svetu dogaja trenutno in kar se bo zgodilo v bližnji prihodnosti. Moje ugotovitve so fascinantne. Če so točne, lahko kmalu pričakujemo prihod peklenskih sil na ta planet. Kaj to pomeni? Pač to, da bomo dobili neposreden stik s tistim delom paralelnega sveta, ki je človeku izrazito nenaklonjen. Torej se nam bodo začele dogajati iracionalne, skrajno negativne stvari. To bi odgovarjalo temu, o čemer govori Janezovo razodetje; Zmagovalec, Jezus: jezdec na belem konju razveljavlja (prelamlja) pečate na knjigi Usode.

Kaj pomeni: ‘da se nam začno dogajati iracionalne stvari?’ To pomeni, da se razveljavljajo sedanji, kot skala trdni fizikalni zakoni oziroma da se začno spreminjati ustaljeni ciklusi v naravi. Recimo: sneg prekrije Afriko, na Severnem tečaju pa se temperatura dvigne na nivo afriške. Ali pa se začne zemlja vesti, kot da bi bila voda oziroma zdrizasto blato. Možno je vse. Krvavi dež je le simbol za rosenje iz Nič izvirajočih strupov. Lahko se pojavijo sevanja, ki brišejo spomin v človekovih možganih ali pa naredijo le manjše luknje v tem spominu. Pojavi se zmeda v magnetnem polju, pa nastanejo magnetni viharji, kakršnih še ni bilo na tem planetu. Njihov pojav izzove v človeku nepojmljivo grozo ali posebna psihična stanja; zmedenost, evforijo, paniko, tudi ubijalsko agresivnost oziroma samomorilnost. Seveda bi v primeru magnetnih viharjev odpovedali vsi računalniki in civilizacija bi se začela hitro sesuvati.

Sploh nimam dovoljšnje fantazije, da bi si lahko predstavljala, kaj pomeni odprtje kanala, torej kaj pomeni, če se odpre pekel na nebu našega planeta. In to ni, na žalost, irealna možnost. Ljudje, ki so absolutno predani mistiki, recimo Omar Bin Laden in njegovi verniki, so sposobni, to pomeni, da imajo ključ, s katerim lahko odpro vrata pekla. Vrata v vesolje Norosti! (Tora Bora …; beseda tora pomeni vrata.)

Potem se nam bo zdela druga svetovna vojna in vse poznejše grozote le bled odsev nove »realnosti«. Ironično: priklicujemo virtualno resničnost … Ta pa ne bo le v svetu čipov, torej v računalnikih, temveč bo neločljiv del našega vsakdana.

Vem, da si je človeku praktičnega uma nemogoče predstavljati pojav iracionalnega v racionalnem; torej sanj v resničnosti oziroma Nemogočega v Mogočem. In vendar se bo kmalu začelo dogajati prav to.

Pogled v čas, ki ga ne moremo določiti.

Nadaljujem po vrnitvi iz tretje realnosti.

Realnosti ni, zato ne morem nadaljevati. To pa vendarle lahko storim, če se vrnem v prejšnje stanje zavesti. Paracelsus! Tako, in zdaj lahko nadaljujem.

Iznenada, dobesedno čez noč, se pojavijo po vsem planetu doslej neznane bolezni. Človek zboli danes, jutri je že mrtev. Ali pa sploh ni kaj pokopati, ker razdiralci molekul spremenijo celice v zdrizasto maso; človek se razlije, v nekaj urah se spremeni v smrdečo sluz. Milijarde velikih, črno rumenih muh so edini pogrebci. Posrkajo, poližejo, počistijo in odletijo po novo hrano. Vodi jih senzor, ki zazna smrad na tisoče kilometrov daleč.

Torej se je začelo dogajati Nemogoče. Letalonosilka v Zalivu Arrogante izgine brez sledu. Vsi člani posadke se hipoma znajdejo v vodi. Goli! Bombnik, ki leti na določen cilj in je poln smrti, se na modrem nebu, nekaj sekund pred izsutjem tovora, razleti pred očmi mnogih gledalcev. Inteligentne rakete, izstreljene z letalonosilk, podmornic, letečih trdnjav in od drugod se vračajo na kraj svoje izstrelitve … Radarji zaznavajo predmete, ki sploh ne obstajajo. Odboj od teh neobstoječih sovražnih objektov povzroči razpad (pregoretje) celotnega radarskega sistema.

Ampak to pri vsem tem ni bistveno. Ni pomembno, da se je vsa vojaška mašinerija razkrojila v enem samem dnevu. Pomembno je nekaj drugega. Vojaška moč vseh sprtih strani se razblinja, hkrati pa se pojavljajo skrivnostne meglice, ki v nekaj sekundah spremenijo mesta in velemesta v to, kar je bilo tam, preden so na tistem kraju zgradili prvo stavbo … velemesta izginjajo in tam, kjer so še malo prej stala, se pojavljajo gozdovi, pašniki, hribi in hribčki, močvirja, pragozdovi … Torej se vzpostavlja prvotno stanje; stanje pred najbolj zgodnjim klitjem semen sedanje civilizacije!

Reke, še malo prej kalne, umazane, polne strupov in odvrženih ropotij tehnične civilizacije, so spet deviško čiste in ob njih ni več nobene tovarne, nobenih skladišč, nobenih mest; le vasice z okroglimi hišami, ki jih pokriva slama. Podobno se dogaja z morji in oceani. Iz njih izginjajo radioaktivni elementi, nakopičene kemikalije, divje in strupene alge, fekalije, smrt prinašajoče trave … in morja so spet takšna, kakršna so bila pred sedem tisoč leti.

Ne minejo niti trije dnevi, pa na celem planetu ni več živega niti enega človeka. Izginejo ljudje vseh barv. Homo sapiens, homo erectus, homo digitalis … dokončno izumre. Ostanejo pa živali, žuželke in rastline. Izumrejo tudi vsi mikroorganizmi, ki so nastali kot posledica onesnaženih voda, zraka in zemlje. Prav tako brez sledu izginejo vsi gensko spremenjeni organizmi.

Vrata milosti

Bori so vso noč šumeli zmedene misli Órfanove prijateljice Tame Herzog. Čeprav je vedel, da so njena sporočila posledica kemoterapije, si ni mogel kaj, da ne bi užival v Tamini pravljici. Proti jutru je vstal z ležalnika in zavzdihnil: »Ej, da bi se le uresničile njene in ne Nostradamusove prerokbe!«

Legel je na posteljo in v hipu zaspal. V snu se je znašel pri cerkvici Marije Snežne, torej tam, kjer je prvič slišal Veter večnosti. Hotel je vstopiti, pa so bila vrata zaklenjena. Še je poskušal, a zaman. Takrat se je ob njem pojavil berač v raztrgani obleki. Siva in dolga brada mu je segala do pasu. Ogovoril ga je, misleč, da morda ve, kje bi dobil ključ od te cerkvice. Toda mož se je védel, kot da njega, Órfana, sploh ni pred vrati svetišča. Ni ga slišal in ne videl! Kot da ne obstaja.

Berač je stopil pred vrata cerkvice, odložil popotno palico, dvignil roki in govoril Nikomur z močnim, jeznim glasom:

To je sporočilo Angelu Venske Cerkve:

Glej, prišel sem do cerkvenih vrat, utrujen in žalosten, in se razveselil: »Tu bom počil!« Na vratih piše: VRATA MILOSTI ZA TISTE, KI SO ČISTEGA SRCA. Hotel sem vstopiti, a so bila zaklenjena. Tam je stal mož s ključi, ki me je grobo odpodil, ker sem bil zanj le zanemarjen berač. Deževalo je, pihal je mrzel veter, pa nisem mogel vstopiti.

Zato čujte zdaj Gospodov opomin:

Bebce imate za preroke, sleparji vam govorijo o vizijah in vaši svetovalci so slepi in nevedni. Dvoličnežem dajete v roko kadilo in zmedence puščate pred oltarje. Obnavljate stara svetišča, v srcih pa puščate osat in trnje. Govorite: »Gospod! Gospod!« pa ne mislite name, temveč na Moloha. Ne bojujete se za čiste in poštene, temveč za oblast in moč posvetnega življenja. »Resnica! Resnica!« kar naprej mežikate in odkimavate z glavo. Resnico sovražite, jo zasmehujete, ponižujete in jo zapirate v ječe. Svete tekste berete s preklanimi jeziki. Pričujete za laž in prevaro. Pamet tega sveta proglašate za Modrost, a mojo modrost za jecljanje neumnih in neukih. V Sveto vključujete lažnivce in večobraznike, a moje apostole mečete iz shodnic. Na pomoč kličete zmaje in poslušate nasvete trobil. Mojega šepeta v listih lovora in v šumu trave ne čujete. Megli Zahoda na veliko odpirate vrata in okna, moje izvirke pa mašite in jih speljujete v kanale.

Postali ste preračunljivci. Dobičkarji in grabežljivci. Prilizujete se močnim Krivičnikom, z njimi prelivate kri nedolžnih. Kralji žro svoje ljudstvo!

Če takoj ne očistite krstilnikov in se boste še naprej križali s kalnico ter se vzneseno trkali na prsi, govoreč: JAZ, JAZ, KI SEM! vam bo v eni noči odvzeta milost in rdeči ter črni konj bosta teptala vašo deželo. Jaz pa bom zamašil svoja ušesa in zaprl svoje oči. Zaman boste prosili in kričali.

Amen!

Ko je berač to povedal, je vzel palico in počasi odkrevsal proti vasici Praproče. Órfano pa se je v hipu prebudil, opotekel se je h kamniti mizi, zgrabil svinčnik in prazen list in kot brez uma hitel zapisovati to, kar je govoril berač. Bal se je namreč, da bi mu kaj ušlo iz spomina. Vedel je, da mora strogi opomin zapisati do besede natančno. In je tako hitro pisal, da so se črke spremenile v razpotegnjene znake in jih je pozneje lahko prebral le on, ki je vedel sporočilo na pamet. Zapisano mu je bilo le kot vodilo, kot potrditev, da ni ničesar pozabil ali izpustil.

Zapisnik v verzih

Kdor v samoti ne more vztrajati, ni sposoben ljubiti in samo tisti, ki je ljubezni zmožen, je svoboden in se lahko spopada s tujimi usodami.

S to mislijo se je Órfano zbudil na neznani gori. Njen vrh je bil zaokrožen, travnat, brez grmičkov in dreves. Globoko spodaj se je na zahodu lesketalo veliko srebrno jezero, ki so ga obdajali bujni gozdovi. Nikjer ni videl nobene ceste in niti ene hiše ni bilo ne ob jezeru in tudi ne na vzpetinah tam naokoli. Nobenih sledov civilizacije! Tako je bilo tudi na vzhodu, severu in jugu. Kolikor daleč mu je segel pogled, povsod le nedotaknjena narava: obsežni predeli mešanega gozda, travnate zaplate, jase, ribniki in reka, ki se je pojavljala in izgubljala. Nad goro in pokrajino so lebdeli veliki oblaki. Kot kakšne ladje so ždeli na nebu. Niti malo se niso premikali. Bili so ogromni in vseh oblik. In prav zares je v njih videl medzvezdne ladje, ki so se, da jih ne bi prepoznali, spremenile v te ogromne sivo bele gmote …

Ni vedel, kako je prišel na to goro in tudi ne, zakaj. Pozneje se je bledo spominjal, da je iskal volčjo češnjo (atropo belladonno). Ali pa je ona iskala njega? Ga klicala, vabila – kot sirene vabijo v globine neumne mornarje? Obljubljala je, da mu bo poklonila sposobnost prehajanja iz ene dimenzije v drugo; v deželo Onstran in spet nazaj v Tuzemstvo. Na njenih velikih, temno zelenih listih so se pojavljale kristalno čiste kapljice. Kot solze in kot kroglice; presojni biseri.

Take kapljice so se večkrat pojavile na njegovi delovni mizi brez stvarne, človeku razumljive razlage tudi prej, ko se še ni znašel na tej gori. Imenoval jih je vodne kupole. Vznemirjale so ga zaradi skrivnosti, ki je bila prisotna v njih. Videl je namreč, da živijo v kapljicah bitja, podobna človeku in da so vsa ta bitja ženskega spola. No, pač ženske; deklice in mladenke. Namesto nog imajo kačje repe, ki so vseh barv: črni, rdeči, zeleni, modri, vijoličasti, opekasto rjavi …

»Naša usoda je plod prekletstva,« so mu govorila ta bitja. »Toda lepota je prav v tej prekletosti. Praznovanje je čaščenje praznine, ki nas obdaja s tolikšno močjo … Sreča: ljubezen in svoboda, neokrnjene možnosti ustvarjanja, tkanja večnih vlaken v na stežaj odprtih dušah. Ljudje častijo Laž; sredi nje jim je njihova žalostna poniglavost prefinjeno skrita, prikrita. Poslanci iz raja laži in prevar so doslej na tem svetu največ ustvarili; lažna nebesa namreč. Pijane smo od praznine, ki zeva okrog nas,« so govorile ženske iz kapljic. »Pijane do samopozabe!«

V njihove izpovedi so vdirali neki drugi, moški glasovi:

»Ne, jaz že nisem zemlja, nisem zemeljsko bitje. Vesolje: veličastna urejenost Niča! Moj planet je pust, brez sonca.

Kaj pa naj bi lačnost drugega prinesla? Življenje je končnost, smrt je neskončnost. Oboje je enako Niču. To je znanstveno dokazljivo dejstvo. Iskanje, odkrivanje, raziskovanje. Naš cilj je doseči celovit pregleda nad vsem in vsemi, trdna in vsestranska zavest o rečeh, ki jih je brez števila.

Okrog nas se nekaj dogaja in vse, kar se zgodi, je usodno. Obdajajo nas zlobni duhovi. Postavljeni smo pred odločitev, ali naj se povsem podredimo ali pa se naj vsemu upremo. Če se podredimo, bomo umrli od životarjenja, če se upremo, bomo preganjani in morda na koncu zločinsko ubiti.«

Divji ples uporniških semen med jelkami, hojami in skalami v Rakovem Škocjanu. Demonsko rajanje z bitji podzemnih jezer, rek in potokov.

Skrival se je pod močno nagnjenim gabrom. Govorili so mu, da je to skrivališče nevarno. Deževalo je in govoril si je: Kako bi naj bilo nevarno tu, v bližini tega drevesa, ki je moj prijatelj?

Z žensko, ki se je rodila iz kapljice na listu volčje češnje, sta pisala zapisnik nekega sestanka. Na star pisalni stroj znamke Underwood. Vse črke so bile kurzivne. Pisala sta izmenično, vsak po en stavek. V prvem delu je bil zapisnik uraden, kot je pač treba, kot se spodobi, potem pa kar naenkrat poln poezije. Kako se je to moglo zgoditi? Kdo od njiju je prvi natipkal verz? Ona ali on? Sicer pa to ni pomembno. Ko je bila natipkana prva vrstica pesmi, so ji sledile še mnoge, vse do konca zapisnika.

Na sestanku zaposlenih v domu za prevzgojo mladenk je brala ta zapisnik črnolasa ženska, rojena iz kapljice. Nekako se je pač vtihotapila med paznice. In brala je tudi verze! Vsi so čutili, da tega ne bi smela. In res je pomemben Nekdo ta zapisnik hudo kritiziral. Órfano je ugovarjal, češ da je prvi del vendarle dober. Sprva je govoril mirno, zbrano, potem pa se je razhudil in začel kričati: »Bojite se ljubezni, bojite se ljubiti Drugega!« Ravnatelj doma je hotel dokazati, da to ni res. Da si Órfano pač nekaj kar tako izmišlja. Pa je skočil s strehe trinadstropnega doma in neverjetno spretno prelil silo padajočega telesa v preval. Tako so skakali za njim tudi vsi drugi. To je bil njihov odgovor na Órfanovo kričanje in njegove očitke, da ne poznajo ljubezni do Drugega.

Ostal je sam, osamljen. Žalosten je šel po svoji poti, spet sam. Sam. Sam. Órfano Samotni Sam.

Stopal je nad globoko vodo. V zalivu Sv. Simona je pod nogami zagledal velikanske ribe, tudi morskega psa. Trije ljudje so se utapljali; dva moška in ena ženska. Kopališki čuvaj, Španec Eduardo, je hotel skočiti v vodo, da bi jih rešil. Órfano ga je komaj zadržal. Rekel mu je, da nima smisla reševati tistih, ki so se odločili, da enkrat za vselej zapustijo svet trde materije. Rekel je: »So se pač odločili za vodo, ki je mnogo bolj fina materija. Če jo primerjamo z zemljo in še bolj, če naredimo primerjavo med skalo in vodo. Odslej so tisti trije pač vodna in ne več kopenska bitja. Stvar osebne odločitve.«

Po branju zapisnika v verzih so Órfana vrgli na cesto. Tudi zato, ker ni znal skakati s tretjega nadstropja in narediti akrobatskega prevala, s katerim se izničuje moč zemeljske težnosti.

Na ulici ga je pobral nek dobrotnik in ga, vsega premraženega, ogrel med dlanmi svojih rok. In, čudno, čudežno: med temi dlanmi se je Órfano spremenil v meniščka. Ko je dobrotnik razprl dlani, je hvaležno čivknil in odletel v zlato svetlobo junijskega dneva.

Obsidian

Škrati, ki jih je srečal med iskanjem gob sivk (mišk) na hribu Lačna, tam pri ostankih keltskega naselja, prastarega kaštelirja, so mu rekli, da je njegova srečna številka 7. S tem darilom je naslednjega dne stopil v neko stavbo, ki ga je spominjala na pošto. Pred vhodom je pustil lesene grablje in šel mimo vratarja po stopnicah nekam gor, prav na vrh. Tu so sedeli v veliki sobi uradniki, vsak s svojo službico. Bili so mu zoprni. Tudi Edjur Klošter je bil med njimi. Nekaj so delali, pravzaprav nič, kar tako so tam nekaj brskali. To je bila njihova službica: se delati, kot da delaš, a v resnici nič ne delaš.

Štel je stole, da bi našel svoje mesto med temi uradniki. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7. Na številki sedem je že nekdo sedel. Pred njim je bil pladenj z velikim hlebom kruha. Órfano ga je opozoril, da je to njegov delovni prostor. Človeku, mikenemu možicu, ki je sedel na sedmici, je postalo nerodno; očitno se je zavedal svoje krivde. S prstom je Órfanu pokazal na številko 8 – na sosednji sedež, ki je bil prost, toda na tisti mizi je bil manjši kos kruha. Órfano se je obotavljal, kajti številka osem vendar ni bila njegova. Hotel je zasesti svojo sedmico. Med njim in sedečim uradnikom je nastajalo negativno magnetno polje. Odbijajoče, izključujoče. Zazvonil je alarmni zvonec, pritekel je šef tega oddelka. Takoj je videl, kaj se dogaja in razumel, zakaj se je na njegovem kontrolnem stolpu prižgala rdeča lučka s pripisom: kratek stik in možen trk. Zahteval je od Órfana, da gre z njim v njegovo pisarno. In sta šla. Šef je zaprl vrata in pomignil Órfanu, naj stopi k njegovemu računalniku.

»Dajte mi desno roko!« je ukazal ledeno hladno.

Prijel je Órfanovo desnico in jo nad zapestjem osvetlil z napravo, ki jo uporabljajo blagajničarke v trgovinah, da odčitajo ime blaga in njegovo ceno. Prav tako je zdaj iz tiste naprave šinil snop rdeče svetlobe in na šefovem monitorju se je pojavila kar nekaj strani dolga informacija o subjektu številka 0007. Visoki uradnik si je nataknil očala za dešifriranje znakov. Podatki o številki 0007 (torej o g. Órfanu) so bili namreč zapisani v šifrah. Očala, ki si jih je bil na nos obesil šef, so takoj spremenila nečitljivo v čitljivo. Mimogrede naj povem, da je bil šef zelo mlad, njegovo telo je bilo atletsko vitko in imel je obrito glavo. Deloval je kot kak vojak, specialec.

Po nekaj minutah prebiranja podatkov o številki 0007 si je snel očala, se zazrl v Órfana, istočasno pa pritisnil na gumb pod levo nogo. V hipu so se nepredušno zaprla vsa okna, tudi vrata. Šef je vstal ter rekel: »Ne delajte neumnosti, kajti vsak hip bodo tu specialci. Aretirali vas bodo, ker vaša prava številka ni 0007, temveč 000 in obrnjena sedmica! Vi ste zelo nevaren Vsiljivec!«

V sobo so planili zamaskiranci, toda presenečenje za šefa in njih je bilo neznansko. Órfana naenkrat ni bilo več nikjer. Planili so na hodnik, misleč, da se je bliskovito izmuznil. Ko so njihovi koraki že odropotali nekam dol, se je na hodniku pojavil Órfano, spremenjen v uradnika, ki je bil sedel v tisti veliki, skupni dvorani na stolu s številko 7. V njegovi obleki in z njegovo podobo ter njegovim osebnim čipom je mirno šel mimo vseh kontrol in šele zunaj, na ulici in daleč od tiste stavbe, se je prelevil v Órfana. Globoko je zavzdihnil, se ozrl proti stavbi ministrstva za nekakšne zadeve in si rekel momljaje: »Pa si res idiot! Mar si mislil, da te bodo sprejeli?! Pa saj nisi sposoben opravljati njihovih poslov. Lolek! Lahko bi si seveda mislil, da so škrati vselej pripravljeni na hec. Neprestano iščejo kakega naivneža, da bi ga potegnili za nos. Zdaj se bodo zabavali na tvoj račun najmanj tri tedne. In vsem bodo raztrobili, kako so te prepričali, da bi bil ravno ta pravi za uradnika, ki mu pripada zares velik kos kruha. Madonca, kaj takega! Daj, Órfano, spametuj se in ne sanjari več!«

Bil je besen in čeprav maščevanje ni bilo v njegovi naravi, je še istega dne poslal v to stavbo, no, na ta visoki vladni urad velik, črn kristal. To je bilo vulkansko steklo, obsidian. Paket, v katerem je bil ta kristal, je gladko šel mimo vseh kontrolnih točk in prispel v oddelek, kjer so bili zaposleni največji strokovnjaki za elektroniko. Na spremni kartici za Órfanov paket je pisalo, da je v njem zadnji dosežek znanosti: biološke celice za novo generacijo računalnikov. Skoraj adekvatne tistim celicam, ki v človekovih možganih shranjujejo informacije in jih potem med sabo primerjajo, selekcionirajo, iščejo skupne imenovalce, izvajajo sklepanja in izproducirajo končne rezultate. Torej odločitve.

Ker je pisalo na spremnem dokumentu: Preverjeno – lahko odprete! so to tudi storili. Ko pa so namesto biočipov zagledali le kos črnega vulkanskega stekla, jih je to pri priči segrelo do vrelišča. Hkrati so se sprožili vsi alarmi, toda bilo je prepozno. Črni obsidian jim je že zbrisal vse trde in druge diske. In ta pomemben vladni center je ostal prazen kot embalažna škatla, ko iz nje potegnemo to, kar smo bili kupili.

Brumbole

Mladeniča Eduardo in Šilvano sta privlekla velikanske verige, ki so bile sestavni del ogromnega škripčevja. Ko sta jih namestila na zobata kolesa gigantske preše, so Órfano in istrski kmetje začeli stiskati refošk. Ogromno črnega grozdja, na stotine vozov tega grozdja! Delo je bilo težko, tako zelo, da je mislil vse skupaj pustiti in zbežati iz te dežele. A je tiščal zobe, da so škripali, tudi ponoči, in vztrajal s kmeti pri težaškem delu.

Ko so po šestih dnevih garanja od zore do trde noči sprešali na stotine vozov grozdja, so se odpeljali v Pudpeč počivat na Škrlov senik. Nanj so zlezli po železnih klinih. Spali so en dan in dve noči. Čili in sveži so se prebudili v jesensko jutro. Gospodinja jim je pripravila iz domačih jajc ogromno fritájo, narezala jim je sveže pečenega kruha. Jedli so kot volkovi, pili kot žolne.

Tisto dopoldne sta šla s prijateljem Erosom Tantosom na kraško planoto pod goro Jáčomico. Tu sta iskala jesenske gobe. Našla sta jih vseh vrst: martinščice, mraznice, dežnikarice, maslenke in neko rumeno gobo, za katero je Eros trdil, da je užitna. Ves čas ju je spremljala glasba, ki je kipela od vzhičenja in dušne pijanosti. Vse okoli njiju je bila ta glasba, prihajala je od kdo ve kod.

Popoldne: prijateljeva roka preko naslonjala in rastlinski šnops ántištrigín pri Mariji in Ivanu: tropine malvazije, pomešane s kraškim šetrajem, mačéšno, brinom, savjem, rožmarinom, koromačem, meto, meliso, rudo … in kurjenje pod kotlom, destilacija, kapljanje zdravilne in hudo omamne pijače.

Vedro iz globokega vodnjaka, polno biserne vode; Ivanu in Mariji sta prinesla srečo. Kosilo pri teti Nini, Erosovo dobro vino, grozdje, fige, krušna peč, polna zaprašenih in pajčevinastih steklenic starega vina …

Órfanu je tisti večer gorelo telo. Vijolična roža – nočna popotnica, njeni listi, steblo, korenika, cvetovi, semena. In nočni metulj, opraševalec, ljubimec velikih belih cvetov. Uglaševalec angelskih trobent.

S prijateljem iz sanj sta tisto noč našla volčjo češnjo. Bila sta začudena, kajti atropa belladonna je bila drevo in ne grmiček. Okušala sta njene od mraza stisnjene plodove. Bili so medeno sladki. Z užitkom sta jih grizljala. Ko se je okoli njiju nabralo že veliko koščic, je rekel prijatelj iz sanj, da bosta zdaj pač morala umreti, kajti volčja češnja je zelo strupena rastlina. »Pojedla sva trikratno smrtno dozo,« je rekel in se smehljal. Órfano je kimal in se strinjal s tem, da bosta zdaj pač morala umreti. In oba sta se smejala smrti, ki se jima je bližala s paradnim korakom pešáka avstro-ogrskega cesarja Franca Jožefa. Ko je že stala pred njima in sta se onadva še vedno sladko smejala, pa se je zgodilo, da je neka roka (videla sta jo le do zapestja!) zgrabila koso v zamahu in glas, ki je bobnel kot grom, je rekel: »Nista jedla volčje češnje, jedla sta brumbole. Brumbole pa so plodovi črnega trna in ta ni strupen, ampak za srce zdravilen. Smrt, imenovana Jélena Morčica, nehaj noreti! Odidi, kajti Jaz sem, ki sem!«

Smrt je takoj povesila koso in izginila s tako hitrostjo, da sta Órfano in Eros Tantos videla le belo liso, ki se je bliskoma razpotegnila od njiju pa vse do vrha Jáčomice.

Zlatolasi las

Čupín je zgrabil obtesano gredo, dolgo šest metrov in težko sto devetdeset kilogramov. Kakor da je peresce, je dvignil to gredo na ramo in jo nesel po zidarskem odru vse do vrha stavbe, ki jo je gradil njegov gospodar Molnar. Órfano ga je gledal kot čudo božje. Ni mogel verjeti svojim očem. Kako more ta njegov prijatelj iz sanj, ta mikeni in šibki Čupín s tako lahkoto nesti svinčeno težko gredo v drugo nadstropje in se pri tem smejati in si celo veselo požvižgavati?

Ko je položil gredo v utora na trikotnem nosilcu, se je z višine ozrl na Órfana, se zarežal in rekel: »Moč mi daje zrak, ki ga uživam namesto kruha. Že štirinajst dni nisem ne jedel in ne pil. Le zrak globoko vdihavam in nisem ne lačen in ne žejen. V zraku je takšna energija, kakršne ni v vodi, v zemlji, v ognju. Je le v zraku. Seveda je nevidna. Če pa jo znaš vsrkavati, jo začutiš v mišicah, v kosteh in možganih. Sploh v celem telesu. To je, veš, ta ista moč, ki vrti planete in jih drži v navidezni praznini vesolja. Planeti, ozvezdja, galaksije … vse sploh ne lebdi v praznini, ampak plava v tem morju Božje moči. Dobesedno plava. Kot kiti in druge ribe v oceanih. Razumeš?«

In se mu je režal z višine. Deloval je tako, kot da se norčuje iz njega; kot da mu pripoveduje pravljice, v katere pa itak nihče ne verjame.

Órfano mu je očitajoče zaklical: »Lahko tebi, ki ti je bil sporočen preostanek števila dni bivanja na tem planetu. In to je majhno število. Komaj tri mesece in pol. Ti se lahko poigravaš s skrivnostmi, ker jih že razumeš, ker …«

»Órfano, le zakaj se delaš nevednega! Tebi so bile zaupane večje skrivnosti kot meni. Hej, pridi gor, da zasidrava to gredo!«

Órfano si je nataknil delovne rokavice in se vzpel k Čupínu.

»Zdaj sem ga našel, ko je že prepozno,« je med zabijanjem žebljev v strešni tram zatarnal prijatelj iz sanj. Med palcem in kazalcem je držal zlatolasi las nadangela Anaela.

Órfano mu je tolažilno odgovoril: »Zadnji trenutek, toda prepozno še ni.«

In Órfanu se je sanjalo, da hodita s prijateljem iz sanj po robu strunjanskega klifa. Tam v bližini velikega betonskega križa.

Čupín ga je opozarjal: »Pazi, da ne padeš!«

Hodila sta po robu globokega klifa, tik nad Mesečevim zalivom. Zagledala sta strm previs in pod njim temno modro globino. Spremljevalec je imel prav, tam bi res lahko strmoglavil.

Šla sta dalje in stopila na ozko pot, ki se je spuščala k morju. Počasi sta prehodila srpast zaliv. Na njegovem koncu sta oba hkrati začutila v prepadni strmini, globoko notri, nekaj skrivnostnega. Tam so bile podzemne dvorane in številne sobane, bivališča neznanih podzemnih bitij … In nekaj je reklo Čupínu, naj pije vodo, ki je pritekala iz flišnih plasti. Órfano ga je opozoril, da je verjetno ta voda onesnažena od bitij, ki živijo v klifu, tam pod previsom, globoko notri, prav pod cerkvijo Marije Žalostne. Prijatelj iz sanj je potrdil njegov dvom. Kljub temu se je sklonil, nastavil dlan, ujel vanjo prgišče bistre vode in jo posrkal. Pogledal je začudenega Órfana in se zarežal: »Jaz jo lahko pijem, veš. Meni ne more več škoditi. Kajti mene bo ta voda kmalu vodila v njihov svet. Mimo strašnih dragóncev in troglavih psov, mimo Erinij, mimo Meduze in Sfinge. In le ta voda me bo branila pred hudobami in pastmi. Mojo dušo namreč, ne mojega telesa. Telo bo ostalo tam zgoraj, na cimiterji.«

Rahela

Órfanu so rekli glasovi, ki so prihajali s podstrešja stare hiše Erosa Tantosa, da se mora poročiti z Rahelo, mlado, ljubko in lepo deklico. »Kako vendar, ko pa že imam ženo!?« se je vznemiril Órfano. Toda oni so mu prišepetavali, da se vseeno lahko poroči. Petinpetdeset dni in noči so mu šumeli v levo in desno uho. Vsako noč v drugo. Nazadnje jim je prisluhnil, jih ubogal in se poročil z mladenko.

In se je videl, kako se sprehaja s to mladenko, zdaj svojo ženo. Vsi so ju gledali, se čudili in jima zavidali. Toda nihče ni vedel, da se Órfano te mladenke ne sme dotakniti. Lahko jo je gledal, kako se slači, preden zleze v banjo ali v posteljo. Počasi in zamišljeno, v resnici pa peklensko koketno, je odlagala bluzico, krilo, odpenjala podvezice, slačila nogavice, odlagala nedrček, in nazadnje potegnila z bokov svilene spodnjice. In bila je gola. Preden je zlezla v banjo, se je vselej postavila pred veliko, starinsko ogledalo in se vrtela pred njim ter se občudovala. Videla je, da jo Órfano opazuje, sedeč na leseni klopi in je seveda čutila, kako strastno hrepeni po njenem telesu. Toda tako je bilo to narejeno. Borko, Órfanov prijatelj, je rekel, da je zaštrigáno; lahko jo je gledal čisto od blizu, lahko je vonjal njeno kožo in čutil toploto telesa, toda dotakniti se je ni mogel. Kadarkoli je segel z roko po njej, je izginila kakor privid. To ga je spravljalo v obup in najbrž bi se mu zmešalo, če ga ne bi tega strašnega uroka po treh tednih neznosnih muk rešil Eros Tantos. Izza pasu je povlekel srpast nož (kosirič) in je z njim bliskovito vrezal v Rahelini dojki dva križa; v vsako po enega. Krvavo sta zacvetela, in ko so prve kaplje padle na starinski pod, je Rahela kriknila in zbežala iz hiše. Nikoli več se ni pojavila. Órfano pa je še mnogo tednov vročično hrepenel po njej in le počasi, počasi je izginila tudi iz njegovega srca in peklenskega spomina.

Peroj in knjiga Usode

Z Erosom Tantosom sta hitela, zelo se jima je mudilo, kajti do sončnega zahoda ni bilo daleč. Spet sta šla iskat gobe, na štajon, ki ga je poznal le on, Eros Tantos. Na planoti nad vasjo sta doživela kraljestvo jesenskih barv. Ta čudež je pričaralo zahajajoče sonce. Boleče žarenje svetlobe, ognjeno divja magija barv.

V vasi ju je povabila na kozarček malvazije Marija Juckova. Njen mož (joj, njegov obraz!) je prepoznal Órfana iz sedanjih in tudi nekih davnih sanj; iz sanj, ki so se zgodile pred časom Aleksandra Velikega. Bolgarija, Makedonija in Grčija. Vino, ki ga je natočil Marijin mož Gabriel, je imelo okus po borovi smoli. Bilo je grenko in močno omamno.

Ker sta Órfano in Eros Tantos zapravila dobre pol ure z opazovanjem žarečih barv večera, nista našla niti ene gobe. Mariji Juckovi sta se zasmilila in napolnila jima je košek z mladimi martinščicami.

Pred začarano Erosovo hišo je bilo naslednjega dne vse polno jesenskega listja. Órfano ga je zgrabil na kup, Eros ga je zvozil v hlev šjora Bepota in tete Nine. Popoldne sta Órfano in Eros pretakala vino in zvečer je Eros bral v kuhinji dnevnik umorjene Anite.

Órfano pa je stopil na dvorišče in tam prisluškoval vetru v hladni zvezdnati noči. Spraševal je umorjeno Anito, kako se je zgodil zločin. Iskal je dotik z njeno dušo. Na pragu Erosove hiše se je iznenada pojavil zlato zelen mah. Izžareval je turkizno fluorescenčno svetlobo, na otip je bil žametno mehak. Pokleknil je, ga poljubil. Anitina dušica ga je nato vodila k vaški cerkvi in tam je šel skozi stoletja in tisočletja. Pred vrati svetišča, v noči, v temi je bral iz zapisov na zvezdnatem nebu. Tam je bilo vse zapisano, ohranjeno za večnost. Kako so nedolžno Anito ujeli peterokraki vojaki, jo odpeljali v gozd, jo posiljevali do svita in nato ubili, v jarek zagrebli. In kako je spomladi pridrla voda in odkrila njeno truplo …

Pokleknil je na hladne škrle. Dih, dih, dih; globok vdih. Izdih. Posvečeno bodi Tvoje ime, pridi k nam Tvoje kraljestvo! Zgodi se Tvoja volja!

Tantos ga je čakal pred hišnim pragom. In vse je bilo končano, vse. La strada é finita.

Čepela sta ob ognjišču in se pogovarjala z duhovi hiše. In tako sta onemela v tišino. Ozvezdenje vseh občutkov telesnega in duhovnega življenja.

Prespal je v Erosovi hiši. Zjutraj se mu je vrtelo, bil je še izven telesa; v duhu tam, pri Erosovih prednikih. In pri ubogi Aniti.

Prejšnjo noč mu je Eros pripovedoval čudno zgodbo:

Pred mnogimi leti je njegov nono spal v srednji sobi, njegov oče je bil nekje na poti. Okoli desete ure je nastal v hiši silen ropot. Nekdo, ki je bil neviden, je loputal z oknicami in premikal strešnike. Ljudje iz vasi so se zbrali pred hišo in pregovarjali nonota, naj pride ven. On pa je vztrajal v njej in govoril: »Hočem videti, kdo je in kaj hoče!« Celo uro so vaščani poslušali ropot po hiši, videli so roke, ki so odpirale škure in loputale z njimi. Potem je stari oče vstal in stopil na vrata začarane sobe. Vprašal je: »Kdo si? Kaj hočeš?« Duh je odgovoril: »Želim, da poravnaš moj dolg in da plačaš zame tri maše!« Nono je obljubil in duh se je pomiril. Potem ni več strašilo v tisti hiši.

Eros Tantos (njegov žig oziroma pečat je bil tale: ש) je govoril Órfanu:

»Ti si nekaj posebnega, ti nisi človek. Imaš neko moč, jaz jo čutim. Ne vem, ali jo imaš od rojstva ali pa si si jo priboril. Toda jaz te potrebujem, res te potrebujem! Vedno znova me presenečaš! Tako znaš začutiti, prisluhniti. Kako si našel tisto stekleničko, rimsko solznico na moji njivi! Če bi jo jaz iskal sto let, je ne bi našel. Ti pa kar tako; greš in jo pobereš. In še so bile v njej solze žene, ki so ji ubili moža. Na njegovem ščitu so ga bili prinesli, ga položili na prag. Justiniana je jokala tri dni in tri noči. Napolnila je sedem solznic. In še bi jokala, pa so se ji oči posušile. Bile so kakor njena duša; puščava, preko katere so noreli vetrovi. Sipine so bičali penasto besni demoni.

Ti pa greš, stopiš na njivo, ki je bila tisoč in tisočkrat preorana, se skloniš, pobereš in mi rečeš: Glej, kaj sem našel!

Justiniana je korenina dva tisoč tristo let stare oljke. Jaz, Eros Tantos, sem eden od listov na tej prastari oljki.

Vidiš, z oljem te oljke je Marija mazilila Njegova stopala.

Povej mi: Kdo si, od kod prihajaš, kam si namenjen?«

Órfano je molčal in z gabrovo vejico pisal v pepel na ognjišču čudna znamenja.

Obstajajo knjige smrti, nihče pa ne ve za knjigo Usode!

Tudi ti ga boš izdal. Tako kot ga je Edjur Klošter. In mnogi drugi. Vsi. Tudi jaz. Tako je Peroj s peresom nebeškega pava zapisal v zvezde naše usode in tako se zdaj dogajajo in se bodo dogajale do konca. Ta pa je pred vrati. Pojdi, odpri jih in poglej svoj in nas vseh strašni konec!

Sršeni

Z Nezemljani iz Rokávcev so hodili po visokem nasipu, pod njimi je bila globoka, hladna voda. Prigovarjali so Órfanu, naj skoči v to vodo. Bal se je zaradi globine in ker je bila voda temno zelena in na videz zelo hladna. Pa so se začeli kamni v nasipu majati. Ob njem se je pojavil Neznanec, prijel ga je za roko in skupaj sta skočila z nasipa. Padala sta zelo zelo dolgo. Neznanec se je med padanjem malo oddaljil od Órfana in priletel v vodo za delček sekunde kasneje. Močno je počilo in kot torpedo sta mehurila v globino. Ko sta prodrla že zelo globoko, skoraj do dna, sta se ustavila, a se nista začela dvigati na površje. Kar obmirovala sta in na vrnitev nista niti pomislila. Enostavno sta pristala na življenje v teh globinah. Da bosta tu pač odslej živela. Nikamor se jima ni mudilo, še najmanj na površino. Sploh se nista nameravala vrniti v prejšnji svet.

Zmanjkovalo jima je zraka in kar naenkrat sta začela dihati vodo. Dihala sta jo, kot da bi bila zrak. Torej, zakaj bi se potem bilo sploh treba vrniti? Saj je tu povsem udobno, varno, prijazno. In voda ni niti malo mrzla! Topla je, božajoča, tolažilna. Razen tega je svet v tej globini neznansko drugačen od onega zgoraj. Še nikoli viden, zato pritegne vso njuno pozornost in ga začneta raziskovati. Neznanec reče Órfanu: »No vidiš, pa si se tako bal. Ali ni ta svet lepši od onega tam zgoraj?« Órfano je prikimal in že pozabljal, da je sploh kdaj živel kje drugje. Ne, tu, na dnu, v silnih globinah, je vendar njegov dom; tu je bil spočet, nošen, rojen, tu je preživljal otroštvo, mladeništvo, tu je diplomiral iz onostranskih ved, tu je tudi naredil doktorat, postal akademik in tu je vsem znan, od vseh sprejet, ljubljen, spoštovan, varovan.

Predvsem to zadnje: počutil se je varnega. V globini je bilo veliko tišine in harmonije. Veliko tega, kar je tam zgoraj pogrešal. Tam je bilo preveč hrupa in predvsem preveč strahu. Strah je bil zrak, ki ga je dihal, voda, ki jo je pil, hrana, ki jo je užival. Strah se je kačasto plazil na vse strani in lezel k njemu od vseh strani. Tu pa nobenega strahu, nobene nelagodnosti in predvsem, in to je bilo najbolj pomembno: nobenega sikanja, špikanja, prišepetavanja, spodjedanja, s prstom kazanja krivoglede in krivdni znoj kapljajoče Krivde. Tiste krivde, zaradi katere so si ljudje tam zgoraj šmirglali in pilili glave, vrtali vanje, si zabijali žeblje v možgane, jih stiskali z železnimi primeži, jih sekljali na kosce, prešali v stiskalnicah, mleli v božjih in vražjih mlinih … Nič od tega. Le mir, mir, mir in blažen občutek pokoja, spokoja večnega.

Na dnu širne dežele, imenovane Globina, se mu je prvo noč sanjalo, da je nekemu dečku razpodil sršene, ki so lebdeli ob njem, tik pred srčno čakro, v točno določeni formaciji: drug pod drugim v ravni navpičnici. Nekdo ga je opozoril, naj sršenov ne vznemirja. Ni ga ubogal, raztrgal, razpršil je njihovo eskadriljo. Njega niso pičili, so pa prijatelja, s katerim je bil skočil v globino. Dečka pa je takoj zatem obdal cel roj drugačnih sršenov. Bili so črni in rumeni. Razporedili so se v navpične, na več mestih prekinjene, vzporednim palicam podobne formacije. Vse okoli in okoli njega. Od glave do tal. Z zadki so bili obrnjeni navznoter in delali so veter, ki je šumeče pel. Glasba, ki so jo ustvarjali lebdeči, s krili bliskovito frleči sršeni, je bila podobna mrmranju tisočglave množice indijskih menihov. Mantra in mrmranje mantre brez nehanja.

Prijatelj, ki ga je pičilo enajst sršenov, se je smejal zaskrbljenemu Órfanu. Razložil mu je, da so piki sršenov v svetu globoko spodaj nestrupeni. Ne samo, da niso škodljivi, so celo zdravilni. Njega so rešili večne zaskrbljenosti. Tistega zoprnega stanja nelagodnosti in disharmonije ob najmanjšem dotiku življenja. Rešili so ga tudi nespečnosti, ki jo je povzročala njegova pretirana srb zase, za bližnje in za vse okoli njega. Sršeni v tem svetu namreč vidijo in poznajo vse akupunkturne točke in pičijo v tiste, ki so izpraznjene, torej brez energije. Tako jim uspe v telesu in duši bolnika vzpostaviti ravnotežje; s tem povrnejo bitjem mir in zdravje.

Sence

Órfano je stal pod votlim grajskim stolpom. Na dnu stolpa je bila kristalno čista voda. Visoko zgoraj, v konici stolpa, je vodeno zadušeno in prijazno mehko tiktakala ura iz nekih davnih časov. Stolp je bil brez vmesnih pregrad, torej brez podov in seveda tudi brez sob.

Uro v špici stolpa je lahko videl le, če je legel na hrbet, in to prav na dno votlega, štirivogalnega stolpa, kjer se je temno svetlikala ledeno mrzla voda. Voda je zmrzovala. Če bi legel na površino te vode in pogledal gor … to je bil edini način, s katerim bi lahko prišel do Skrivnosti, ki je bila skrita v stolpu, v prastari uri.

Nekajkrat je poskusil, a vedno odnehal, ker se mu je rezilasto zmrzujoča voda na dnu jaška kakor ostrige zajedala v hrbet. Nazadnje pa je le vzdržal dovolj dolgo in razkrila se mu je skrivnost: videl je sliko iz svojega davnega otroštva. Gledal je belo steno gradu in sence pred njo. Dolge sence, ki pa jih ni povzročalo sonce, temveč ta boleče bela grajska stena! Bilo je nelogično in noro! Sonce je sijalo na steno, a od nje so se v smeri sonca širile dolge, nekaj metrov široke sence! In sonce je zahajalo. Bolj kot je tonilo za ribnike in širne gozdove tam na zahodu, bolj je bila grajska stena osvetljena in močnejše ter daljše so postajale sence!

Ta spomin iz zgodnjega otroštva je bil poln nemira in indigo modrih kristalov iz nekih davno pozabljenih dni.

Darilo

No, nazadnje se je vendarle vrnil domov iz globokih voda. Iz dežele Globina.

Vračal se je z avtom in imel občutek, da prihaja od nekod zelo zelo daleč, z nekega daljnega potovanja. Z grajskega okna sta ga hvaležno pozdravljali Hema in Marta. Bili sta zelo srečni, ker se je končno vrnil in ker jima je nekaj prinesel. Da jima prinaša darilo, sta vedeli, čeprav jima tega ni nihče sporočil.

Parkiral je pred ogromnimi, z zarjavelo pločevino obitimi lesenimi grajskimi vrati in zdelo se mu je – tako se mu je prividilo –, kot da avto plava na vodni površni. Kot da je gumijast, napihnjen čoln in ne njegov dobri, stari ami. V avtu je za hip uzrl na zadnjem sedežu rdeče seme neke znane rastline. Rekel si je: Seveda, saj sem vozil skozi podvodne savane, polne morske trave in visokih alg.

Ko je odpiral vrata, je začuden opazil, da teče v avto (in ne iz njega!) tanek curek zlato zelene vode … Noter v avto je tekla in cingljaje žuborela.

Obrnil se je in videl, da mu naproti tečeta Marta in Hema. Ves srečen jima je izročil rdeča semena rajskega nageljna. Rajski nagelj ni bil vrtna roža, ampak košato, murvi podobno drevo!

Skrivnosti modrasov

Dolgo, zelo dolgo so hodili in prišli do čudnega kraja. Pokazali so mu vas, ki je ždela na pobočju položnega hriba. Vas so obdajali kopasti, gosti beli oblaki. Zgledalo je, kot da bi bila vasica zgrajena tam, v oblakih. Prepoznal jo je! To je tisti svet, si je rekel. In potem je kar naprej ponavljal: To je svet, ki je nad nami in v katerega hodimo vse življenje! Vse življenje! Nekateri zelo dolgo, drugi pridejo tja hitreje. Najdejo krajšnice. Blaženi oni in gorje tistim, ki pridejo tja šele po sto in več letih!

V to vas se je napotil Órfano s palico v roki; z dolgo smrekovo palico, ki je imela ob držaju zavihano vejo, pričvrščeno v utor palice. Ta ročaj je bil podoben držaju sablje. In spomnil se je, da so take palice delali pri Sv. Lovrencu na Pohorju, in to v času, ko je bil še otrok.

Spotoma se mu je v kratkih in toplih nočeh, ki jih je prespal ob poti, sanjalo, da gradi nove ceste in videva znane kraje, toda zelo spremenjene. Glavna ulica v njegovem mestu je bila bolj široka, bolj ravna in na obeh straneh so rasle snežno bele platane. Večkrat se je pojavil na krajih, kjer se je na veliko gradilo. Videl je del nove ceste, ki je tekla globoko v useku. Spraševal se je, kaj bo, ko bo močno deževalo. Ali je ne bo zalilo? Nekomu je pomagal ravnati asfaltne zaplate.

V teh sanjah je ob pokopališču najmanjšega mesta na svetu, imenovanega Hum, gledal sončni zahod. Na zlato modrem nebu so se pojavile zelene krogle in Venera se je tako približala, da je videl, kako se vrti v obratni smeri kot Zemlja in videl je njene goste oblake žveplene kisline v atmosferi ogljikovega dioksida; cele plasti teh oblakov, ki jo obdajajo kot obveze ranjenega človeka. Približal se je tudi Mars. In videl je silne viharje, ki so divjali po planetu po izginotju oceanov in povzročali prašne, hitro vrteče se trombe. Mimo planeta je drvela formacija letečih trdnjav. Vse so bile podobne ovalnim kroglam in so se svetile kot Večernica.

Moški glas, podoben trobenti, ga je klical iz silnih daljav: »Órfano!« Ta glas ga je klical že dvakrat prej. Prvič se je zgodilo, ko je hodil mimo majhnih, biserno svetlečih se otokov. Na vsakem od njih je bilo jezerce z indigo modro vodo. To so bile oči teh otokov. »Órfano!« In ko je hodil skozi kopaste oblake in se bližal eni od onostranskih rek, ga je spet poklicalo: »Órfano!« Zdaj, ko se je bližal vasici v oblakih, je bil glas žensko sladek in vabeč kot klic Siren.

Na neki vmesni postaji, kjer je bilo veliko nenavadnih, kot steklo presojnih naprav, so tri metre visoka in vitka zračna bitja polnila energetsko napravo. Eno od njih je menilo, da je dušni akumulator že poln. In videl je tanko srebrno nitko, ki je segala čez napis »maksimum«. Začudil se je, da jim je to uspelo v tako kratkem času. Na monitorju, ki je bil ena od bleščečih se ploskev ogromnega kristala, se je izpisalo: Dokončno sprejet, potrjen. Tako so odločili oni. Menda ta visoka, vitka in presojna bitja. Ali pa neke druge, Órfanu nevidne duše.

In slišal je nekoga, ki je rekel: »Prvi dar: pogled, ki zre v davnino preteklih časov.«

In zgodilo se je! Gledal je skozi skalne gmote in videl v globini gore teči izvirnico. Hrib je bil ves zaraščen, zapuščen, zanemarjen. Nekdo je govoril, da bi lahko tu uredili zdravilišče. Pa mu je drugi ugovarjal: »Mi pazimo tudi na politični izvor. Ta ni čist, zato tudi ni uporaben. Iz tega ne moremo narediti zdravilišča.«

Šel je na drugo stran hriba. Od tam se je videlo še globlje v notranjost gore. Kristalno čista voda, v njeni globini beli kamenčki. In kar naenkrat je bil notri, v hribu. Sezul se je in zabredel v mrzlo ilovico. Ugrezal se je do kolen in le z veliko muko je vlačil noge iz pocastih objemov. Ko je s težavo prišel čez območje ilovice, je stopil v čisto vodo. Ta mu je sprala noge. To je bilo dobro, kajti pot ga je zdaj vodila preko okroglih belih kamnov; velikih, majhnih, mičkenih.

Pred njim je visoka, vitka ženska z dolgimi, svetlimi lasmi odločno stopala po globoki vodi. Na drugi strani počasne podzemne reke so se svetlikale marmorne stopnice, ki so vodile do kamnitega odra. Izpod odra je hrula vroča, kadeča se voda. Pogumno je bredel za žensko, ki se je začela vzpenjati po stopnicah. Tonila je v meglo, v hlape vročega izvira. Bolj in bolj, dokler ni izginila, postala nevidna.

Kristalno čista voda mu je segala že do pasu, zato se je pognal in zaplaval do stopnic, preko katerih so se valili modrikasti hlapi. Široke stopnice so bile polne obrušenih fosilnih školjk, rakcev, rib in morskih alg. Stopil je na oder. Na njem so po tleh ležale v mozaično podobo sestavljene barvne razglednice neznanih mest in njihovih detajlov. Mozaik je prikazoval velik, bradat in zelo strog obraz. Vedel je, da so na razglednicah podobe krajev, ki jih ni več na površju sedanje Zemlje. Odplaknil jih je čas, zbrisali so jih valovi, visoki nekaj kilometrov. Pač takrat, ko se je zemeljska os v nekaj minutah zasukala in so se oceani nagrmadili v nepojmljivo visoke valove. Ti so potem orali po planetu podobo Nove zemlje. Veliko časa je moralo miniti, da se je vse na planetu spet uravnotežilo in umirilo in da so se prebudila semena novih življenj …

Izbral si je eno od razglednic, ki niso bile vgrajene v mozaik. Te so ležale razmetane po marmornem stopnišču. Pobral jo je z namenom, da bi jo poslal prijatelju, tistemu, ki se je skupaj z njim pognal z nasipa v globočino. Razglednice so bile barvne. Na tisti, ki si jo je bil izbral, je bil upodobljen človek, podoben Hitlerju. Stal je v veliki, z orientalskim pohištvom opremljeni sobi. Skozi okno te sobe so se videli visoki valovi peščenega morja. Slika je bila izredno plastična in v živih barvah.

Dolgo se je prebijal iz notranjosti gore. Ven je prilezel na hribu, ki se mu pravi Lačna. Potem je hodil skozi borov gozd. Iznenada je k njemu pritekla mlada srna in obstala, oddaljena le kak meter in pol. Nepremično ga je gledala. Žvižgal ji je, kot da je ptiček. Ni se ga bala. Njegovo telo je zažarelo in z vseh strani je zaslišal zvonove. Srna je stekla mimo njega, brez strahu mu je pokazala hrbet.

Kmalu zatem je srečal popotna angela. Veselo sta ga ogovorila: »Hej, Orfanelo, pa si se le rešil podzemlja!« V pozdrav sta dvignila zlate dlani.

Tega dne je odkril na robu Lačne široko skalno polico. Bila je kot narejena za sončenje in mirno opazovanje doline in za pogovor z modrasi, ki so tu imeli svoje kraljestvo. Dobro se je razumel z njimi, saj je poznal vse njihove skrivnosti. Vsako vretence v dolgi hrbtenjači je bilo mala galaksija neskončnega Vesolja.

Črna krogla

Vzgojiteljica Martra, ki je delala v domu za prevzgojo mladenk, je šepala od otroštva. Pravili so, da jo je že v maternici ugriznila zelena vodna kača. To seveda ni bilo res. Ugriz žarkovne (radiacijske) kače se je zgodil bliskovito, toda pred spočetjem. Tam, kjer so se strupniki zarili v prakačo Haro, v gensko kačo njenega očeta, je nastala okvara, ki je potem, ko sta se prakači njene mame in omenjenega očeta prepletli in spojili v eno samo prakačo, povzročila prirojeno napako, šepavost.

Sile življenja, ki skrbijo za ravnotežje, torej za neke vrste pravičnost, so njeno šepavost ublažile s posebnim darom. Martra je imela moč dematerializacije. In tako je nekega dne pred očmi zgroženega inšpektorja Kaska izginila njegova špehnata in trebušasta beležnica, v kateri je bilo zapisano vse, »ama čisto vse« ! Inšpektor je prebledel, a ni rekel ne bev ne mev. Vedel je, da bi se osmešil, in znano mu je bilo tudi to, da se bo njegova »ama vse« vsebujoča beležnica pač že kje pojavila. Morda na pločniku, na šanku kakega bifeja ali pa pod njegovo posteljo. No, pač že kje.

In resnično! Kaskova beležnica se je čez nekaj dni bliskoma materializirala v Órfanovih rokah. Najprej ni vedel, kaj držijo njegovi prsti, potem pa je začutil, da je to, kar drži, špehnato napihnjeno, ogabno mastno in skrajno zoprno. Pa je hitro razklenil prste in beležnica inšpektorja Kaska je štrbunknila na tla. Zvok je bil točno tak, kot da bi padel na tla kos špeha.

In potem se je v Órfanovo dušo naselila žalost, globoka kot dno oceana in težka kot ilovnata zemlja istrskih dninarjev – kopačev. Môra, težka môra. Zapuščene doline, zarasli vinogradi, razpadajoče kamnite hiše, mrtva ognjišča, v prazno viseče kadéne, povešeni latniki. Segnite, v bedne kupčke spremenjene kope. Zapuščeni izviri, mrtve ptice. Potoki brez rakov, rib, brez kač, brez vodnih pajkov in puči brez žabjih večernih koncertov. Tišina, težka kot kamniti sloji pod cimitérji. Poti zaraščene, kolovozi izgubljeni v goščavju. Terase, nekoč polne petja in klicev, so se zapredle v nepregledna grmovja. Slive, jablane, hruške, murve, orehi … rojevajo v prazno; v prazno padajo njihovi redki plodovi. Ni veveric, ni šoj, ni polhov, ni srnjadi, ni ježev. Še trava je pusta, siva, bledikava. Iz nevidne krste, ki lebdi nekje nad zapuščenimi vasmi, polji, boški, kolovozi … kapljajo mrtvi. Pocasto padajo njihove ostaline na škrle, na kamíne.

Iz svetišč himalajskih menihov prihaja monotono petje: Om mani padme hum … in iz židovskih molilnic je slišati zategle glasove: Eeeheejeeeh! Jehooova Elooohiiim! Z edinim še živečim vračem, krstnikom Šamonom Dušem, razdiralcem urokov, hodita po Lačni nad Gračiščem. V Orfaniji, v kraju, ki se mu pravi Kotli, vrač razkrije skrivnosti prerokovanja iz kamenčkov in iz gibanja oblakov. In Órfano vidi: Neumnemu so dali živo rdečo bombo in ogromna dvorana je polna nevednih, neukih. Grbančijo čela, skušajo se spomniti, kako se bomba aktivira. Nekomu po dolgih dnevih tuhtanja naključno uspe. Sikajočo bombo vrže na belo cesto, ki je bila zgrajena s krampi, lopatami, samokolnicami, solzami in žulji … pa tudi s pesmijo, zanosnim veseljem, srčnim utripom. Tik preden bomba eksplodira, se zdrznejo Titovi beli golobi. Ob silnem poku bombo raznese. Po eksploziji strahotna tišina. Veliko belih golobov je mrtvih. In vsi se delajo, kot da se ni nič zgodilo. Ama ništa!

Na dolgem in temačnem hodniku v domu za prevzgojo mladenk se je pred Órfanovimi očmi zgodilo tole: Nekdo, ki je bil neviden, je bliskovito pritekel na hodnik in z vso močjo ter s strašnim besom zakotalil po zelenem linoleju črno kroglo. Ta se je vrtela proti Órfanu tako hitro, da je prehitela ukaz iz možganskega centra. In tako je zadela njegovo levo nogo; ranila je peto z notranje strani. Takoj nato je izginila brez sledu. Vendar je Órfano vseeno nekako videl, da se je zakotalila v žensko stranišče in se tam spremenila v jabolko! To se je zgodilo 19. januarja 1980.

Omega in Omerza

Kako prepoznati lažnega prijatelja? Kateri so znaki, ki ga razkrivajo? Kako prisluhniti slutnjam? Kako slediti čutenju, ko ga prekriva in zamegljuje zunanji blišč briljantnega valčka, kjer se laž prikazuje kot resnica?

Eros Tantos je z velikim zanosom govoril Órfanu, da so listi kačnika izredno dobri, če jih skuhaš in prepasiraš. »To je naša domača, istrska špinača,« je govoril. »Daj. Naberi jih in si privošči zdravo in okusno hrano.« Órfano mu je verjel, natrgal je lijakaste liste kačje zeli, si jih doma skuhal, prepasiral, zabelil z olivnim oljem, solil in začel jesti. Čeprav je bil okus zoprn in ga je v ustih in po grlu peklo, je zaupal prijatelju in pojedel poln krožnik te »špinače«. Že čez nekaj minut je začutil topo bolečino v prsih, stisko v bližini srca. Kot da bi ga nekdo od znotraj boksal, suval in pritiskal na pljuča, jetra, ledvice, želodec, grlo … Zdelo se mu je, da je pojedel hrano, v kateri je bila ostra, razžirajoča kislina. Neznosno ga je peklo, vendar ni mogel bruhati. Tri dni se je mučil in zdelo se mu je, da je kačnik naredil luknje v njegovem želodcu, pa tudi v pljučih, srcu in črevesju. Seveda tudi v prijateljstvu. Šele po enem tednu je bil nekako spet zdrav.

Erosa Tantosa je vprašal, zakaj ga je hotel zastrupiti? Ta je kar poskočil in sprenevedavo vprašal: »Kaj ti nisem rekel, da moraš pustiti skuhane liste kačnika toliko časa pri miru, da se ohladijo? Ti nisem tega rekel? Med hlajenjem se namreč strup razgradi, in to je potem zares dobra špinača.«

»Ne, nisi me opozoril. Nisi mi niti omenil, da naj bom previden!«

»Sem, a ti si preslišal. No ja, dobro, preživel si. Korenina, in to od akacije!« se je smejal.

Ko je bil strup kačnika končno razgrajen in si je telo opomoglo, so nekega popoldneva stali pred hišo, v kateri je živel Sveti Duh. Za hribom so zagledali gost, črn dim. Spraševali so se: Pa se menda ja ni začela vojna?! Takrat so zagledali rakete, ki so drvele na jug. Postalo jih je strah. »Začelo se je!« je momljal Erosov nono. Paličasto suh sosed Tonko pa je rekel: »Poročali so, da je nek Slovenec streljal na Tita. Baje njegov zaupni prijatelj …« Órfano je odmislil: Zgodilo se je, kar se nam je zdelo nemogoče!

Ljudje so gledali v nočno nebo in spraševali Órfana: »So to zvezde?« Rekel jim je: »To so zvezde! Saj le zvezde žarijo tako močno.« Oni pa so spet vprašali: »So to res zvezde?« Odgovoril je: »Ja, to so zvezde!« Oni pa spet: »Tiste, ki mirujejo, so zvezde. Kaj pa one, ki se premikajo?« Órfano jim je razlagal: »Med mirujočimi so tudi lažne zvezde. Od pravih jih ločimo po tem, da jih čutimo bliže. Čutimo! To seveda niso zvezde, so le odsevi, ki nas slepijo. One pa, ki se premikajo, ki hitijo čez nebesni svod, so kakor tiste, ki mirujejo, vendar niso zvezde. So delo človekovih in ne Božjih rok!«

Strah pred dušenjem, strah, da jih bo zapustila Marija Mati Božja. Tista, ki se je v davnini ljubila z Duhom vsega živega, bila oplojena in je dolge čase nosečnosti po galaksiji iskala planet, kjer bi lahko rodila raznolikih bitij brez števila. Ves čas jo je zalezoval Omerza, duh smrti; duh, ki je sovražil vsako obliko življenja. Tik pred porodom se je zatekla na planet, imenovan Gea. Ni imela druge izbire. Planet je bil suh, peščen, kamnit, neprijazen. In duh smrti, veliki sovražnik živosti, se je že veselil svoje zmage. Vedel je: Rodila bo, ker mora. In ko bo rojeno, bo v nekaj dneh ovenelo, se posušilo, se v pesek in prah spremenilo.

Takrat pa je duh vsega živega poslal na ta planet neznanske količine vode. Pljusknile so na gore, doline, puščave. In Marija Mati Božja je zaklicala: »Tebi hvala in čast na veke vekov, amen! Poklanjam ti vso svojo ljubezen in vsem bitjem, ki bodo prihrumela iz mene, si Oče! Klicali te bodo: Oče naš, ki si v nebesih …«

In rodila je nešteto oblik živih bitij; od najmanjših do največjih. Rojevala je tri dni in pol in nato še enkrat tri dni in pol. Duh smrti je panično zbežal, kajti ničesar se ta duh bolj ne boji kot vode. Voda je zanj najhujši strup. V nekaj milijardinkah sekunde ga voda vsrka in zaduši, in ni ga več.

Marija Mati Božja seveda ni bila materialno bitje. Bila je duh; kakor Sveti Duh. Z velikim Božjim darom ustvarjanja. Po oploditvi je oblikovala nešteta življenja; matrice, po katerih se potem v materialnem svetu razvijejo bitja, sestavljena iz atomov, molekul, celic …

In tako je torej Marija prinesla na Geo življenje, vodo pa je na planet pljusknil duh, imenovan Omega. Preganjalec vseh živih bitij Omerza pa še vedno kroži okoli Gee in nestrpno čaka prihod planeta Sumrata. Ta bo namreč letel tako blizu Gee, da bo potegnil nase vso vodo; odnesel bo oceane in morja, izpraznil bo jezera, reke, potoke, vodnjake, podzemna jezera, podzemne reke … in planet bo spet en sam kamen, ena sama puščava. Nihče ne ve, kdaj se bo to zgodilo. Vsekakor pa se bo, to je gotovo, kajti čisto vse ima svoj začetek in konec. Morda se bo zgodilo že jutri, morda šele čez stotisoče let.

Kaj pa rakete? So rakete ti zvezdni utrinki, ki hitijo proti jugu? Vedno več jih je. Utrinki dežujejo v isto smer.

Ne, ne, to niso rakete, niso repatice, tudi meteoriti ne. To so laserski žarki, ki sekljajo satelite. Ali ne vidite eksplozij visoko tam zgoraj? Lažne zvezde padajo na zemljo. Kosi teh zvezd so lažni meteoriti. Nebo gori, ognjeni dež deži proti zemlji. Na polja padajo kadeči se kosi aluminijeve pločevine. Za njimi padajo na polja sežgani ljudje. Mičkeni so, kot kakšne lutke, ne večji od pol metra. Nekateri so še manjši. Skrepeneli, sežgani in zaradi neznane sile pomanjšani.

Ljudem na Zemlji je slabo. Bruhajo kri, pelin in žolč.

Med trupelci se pojavi velika, temno zelena kača. Órfano reče preplašenim ljudem: »Kar naj bo tam!« Takrat ga kačunka pomenljivo pogleda in se začne hitro plaziti mimo njih. Ne zaupajo ji, stiskajo otroke k sebi in trepetajo. Kačunka pa se ne zmeni za nikogar. Naredi dva kroga okoli njih, nato pa se začne dvigati in kar poleti, zelo hitro leti okoli ljudi, ki se panično zgnetejo v kupček. Naredi devet krogov in odleti visoko in nekam daleč. Leti tako, da močno vrti svoj rep. Kot kak propeler.

Preden se pomanjša v nevidnost, slišijo njen sikajoči glas, ki jim sporoča: »Zdaj ste varni. Obdala sem vas z močjo svojih belih vretenc. Preživeli boste tudi to vojno. Jaz sem leteča kača, kačunka. Spiralim galaksije, osončja združujem v enost. Enost. Ena sama, čisto mičkena krogla. Koncentracija spremeni maso v najčistejšo energijo. Breztežje in brezčasje! Brezčasje. Brez prostora. Brezprostorje.«

Luniki

Órfano je pomagal Ivanu iz Trušk in njegovim ljudem prenesti avtobus po ozki, krivuljasti strmini. Bilo je izredno naporno, toda kmalu se je pot zravnala in se potem obrnila navzdol. Zdaj je šlo z lahkoto. Ivan je krmaril z rokami in govoril: »Še ta alineja, še ta alineja, še ta …« in z načinom govorjenja vzbujal v ljudeh, in tudi v Órfanu, ugodno, sproščeno, veselo vzdušje. Končno so avtobus pririnili na pravo mesto. Ko jim je torej po velikih mukah le uspelo, pa avtobus ni bil več avtobus, ampak en star televizor. Spremenil se je v brlikavo škatlo. Torej je bil ves trud zaman.

Tisto leto se je dogajalo nekaj hudo nenavadnega. Nekaj je bilo zelo zelo narobe z oseko. Začelo se je z jesenjo in končalo enkrat sredi poletja naslednje leto. Mislim, da julija meseca. Da, bilo je sredi julija!

Vsak dan je bila oseka hujša in morje je kar nekam izginjalo. Bilo ga je manj, manj, manj … dokler nekega dne ni popolnoma izginilo. Vsa voda iz morja je pač nekam poniknila! Videlo se je blatno dno, skale in hribčki. In polno odvrženih stvari: stari avtomobili, celo kamioni, gume vseh vrst, otroški vozički, sodi, plinske bombe … in vmes seveda tudi že davno potopljeni čolni in manjše ter večje ladje. Trgovske in vojaške. Teh zadnjih je bilo največ.

Zelo so se čudili tako hudi oseki. Bili pa so tudi veseli, saj so si končno lahko ogledali, kaj vse je skrivalo morje. Tacali so po blatu in iskali potopljene zaklade. Teh niso našli, so pa odkrili nekaj človeških okostnjakov, ki so imeli na nogah ali rokah z žico privezane uteži.

Sonce je zahajalo. Zahajalo in zahajalo, a zaiti ni moglo. Morsko dno je zaledenelo in ljudje so kurili zadnje ostanke dreves, plotov, toplih podov, parketa, omar, miz … in sploh vsega, kar je bilo leseno. Obsedeno stanje je trajalo, kot sem že napisal, do meseca julija. Nato se je začelo morje vračati in sonce je spet normalno zahajalo in se zjutraj pač tam nekje na prejšnjem zahodu rojevalo. In kakor je prej naraščala oseka, tako se je zdaj z vsakim dnem bolj in bolj stopnjevala plima. Po več mesecih je bilo morje spet takšno, kot takrat, ko še ni bilo teh anomalij. Ljudje so si oddahnili, toda ne za dolgo. Nekateri znaki so kazali, da se plima ne ustavlja na nekdanji normali, ampak narašča. Vsak dan je bila višja in višja in čez nekaj mesecev je morje že zalilo plaže in ceste ob obali. Plazilo se je k hišnim pragom višje ležečih hiš in panika je naraščala …

Órfanu se je neke noči, ko je morje že zalilo Titov trg v Kopru, sanjalo, da stojita z ženo na vrhu hriba Markovec. Kot uročena sta strmela v veliko srebrno belo drevo, ki ga je osvetljevalo vzhajajoče sonce. Govoril je svoji ženi Hemi: »Glej, sonce vstaja od mrtvih!« Bleščeča svetloba je počasi drsela po pobočju hriba in kar naenkrat je obsijala Órfanov obraz. Ta je zažarel, kot da je iz zglajenega brona. Sonce je vzhajalo daleč na obzorju med nizkimi, indigo modrimi in zlatimi oblaki. Órfanova žena je prepoznala drevo, ki se je kopalo v sončevem siju. Rekla je: »To ni lipa, tudi hrast ne. To je cvetoča magnolija! Poglej, koliko snežno belih cvetov je na njenih vejah! Na stotine, na tisoče! In na vrhu drevesa? Ali vidiš, kaj je na vrhu? Ali ni to pávica, ki gleda proti nama? Seveda, pávica je! Rajska ptica!«

Takrat je žena segla v svojo torbico in mu dala pipico, ki je imela držaj, tanek kot je tanka injekcijska igla. To ga je spominjalo na iglo značke, ki jo je dobila njegova sodelavka Emilija Glavkova za 50-krat darovano kri. Hema mu je govorila: »Tu imaš zdaj to pipico; kadarkoli boš hotel, boš lahko kadil iz nje.« Ko je to rekla, se je pipica spremenila v srebrno in zelo dolgo piščal. Vzel jo je v tresoče roke in približal ustnik.

Prav takrat so delavci, ki so z bagrom kopali jarek ob Órfanovi hiši, zadeli ob železno, zarjavelo, pravokotno posodo velikosti ca. 80 krat 80; bila je vzidana, vstavljena še med vojno – nemška vojaška zadeva. Ker se je v njej zadrževala voda in ker je bila v dovolj vlažnem in temnem prostoru, so se iz tistih časov ohranile zanimive živali: črn hrošček, živalca podobna raku, dve živalci, podobni ježu (vendar dosti manjši, kot navaden jež). In mala, čudno rebrasta riba (ena ali morda dve).

Kdo ve, zakaj so bili delavci te najdbe tako zelo veseli?

Órfano, ki je vse to opazoval z balkona, je stekel dol, pograbil železno posodo in jo ubral po skritih poteh, da ga ne bi mogli zasledovati. To je bila njemu znana, zelo znana pot. Mislil si je: Oh, seveda, kar tu bom tekel; od tod pridem tja, od zadaj in potem tam naokoli … Tekel je skozi gozdiček za nekim renesančnim gradom. Tam pa je naletel na tako čudovite gozdne predele, da se to ne da opisati. Bile so nekakšne terase, obrasle s čisto, suho, bleščečo istrsko travo. In bila je tam tudi nenavadna svetloba. Kot da bi bil v deželi pravljičnih bitij (palčkov, vil, órkotov, velikanov, štig in štrigónov …). Tekel je v dolgih skokih in se bal, da bi se v tisti travi utegnila skrivati kakšna kača. Z njim je bil še nekdo. Pred sabo sta zagledala ljubko, erotično vznemirljivo mladenko, ki so se ji videle hlačke. Čipkast rob je bil nekoliko ohlapen, zato se je videla tudi velika sramna ustnica, gola, zaobljena, sveže obrita. Órfano je pomislil: Kakor polovica žemljice!

‘In v čem je tu zdaj kaj spotakljivega, grešnega? V čem le se skriva kaznivo dejanje? Saj se le čudim, le občudujem lepoto. Vrtnica. Listi še ne razcvetele vrtnice. To in nič drugega,’ je slišal misli svojega nevidnega spremljevalca.

In je s posodo tekel dalje. S posodo, v kateri so bila ohranjena bitja, ki so povsod drugod že davno izumrla. Tekel je na vso moč, a ni vedel kam in kaj bo storil s temi živimi fosili.

Pritekel je do stražnega stolpa na koncu Debelega rtiča in se vzpel nanj. Od tod je bilo videti klif in globoko morje. Kot začaran je strmel v globino. Čutil je, da se bo zdaj zdaj nekaj zgodilo. To, kar je bilo premagano in potopljeno na dno morja, se bo dvignilo na površje in spet bo tako, kot je že bilo.

In, resnično: voda se je silovito vznemirila, razburkala in na površino je planila pošast, velika kot podmornica; podobna je bila hobotnici ter kitu ubijalcu hkrati. Bila je pač takšen genski stvor. Imela je ogromne oči, iz katerih so švigali na vse strani ostri žarki. Órfano je zaslišal glas, ki je grmel nad morjem in kopnim:

»Kar je bilo premagano in vrženo na dno morja, ni bilo ubito; zato bo vstalo iz navidezne smrti in z zvijačo zavzelo mnoga kraljestva. Kljukasti križ se bo potuhnil pod sliko vetrnice in krožnega ozvezdja. Na velikanskih plakatih bo skrbno prikrit antikristov simbol, nad njim pa bo največje slepilo vseh časov. Neopazna skrunitev svetega in nedotakljivega. To bo zarotniški in skrbno načrtovan umor lepote, dobrote, ljubezni, sočutja, usmiljenja in odpuščanja. Ljudje se bodo spreminjali v bebava, nemisleča in debelušno zadovoljna bitja. Nihče ne bo več bedel in vsi bodo mislili le nase in na svoj želodec. In nihče ne bo hotel stopiti v razpoko in jo s svojo žrtvijo zapolniti.

Zmagovalec bo postal poraženec in poraženi bodo zmagovalci. Še huje: zvesti bodo kaznovani, izdajalci povišani. Poštenjaki in resnicoljubni bodo vrženi v prepade, hinavci in lažnivci pa bodo nagrajeni. Zločin bo poveličevan, ljudje se bodo ponašali s svojimi krvavimi dejanji. Morilci bodo čaščeni, narodi jih bodo občudovali. In tisti, ki bodo ukazali množične pomore nedolžnih, se bodo po opravljenih in od njih plačanih zločinih delali slepe, gluhe in neumne; iskali in lovili bodo morilce, ki so jih oni najeli in poslali v Bosanijo in Muslijo. Vsem bodo govorili, da jih iščejo, a jih bodo kot priče svojih satanskih spletk skrivali, da ne bi razodeli resnice in tako razgalili njihovih načrtovanih zločinov. Če pa jih bodo morali zapreti, ker jih bo ljudstvo prignalo pred sodni stol, jih bodo kot priče svojih zločinskih spletk že kako ubili ali jih spremenili v idiote in mutce.

Laž in prevara, hinavščina in sleparija.

Zaradi vsega tega se bo svet postavil na glavo. Kar je bilo prej dobro, bo zdaj postalo slabo in kar je bilo prej slabo, bo spremenjeno v dobro. Anomalije bodo z zakoni dosmrtno zaščitene in gorje tistim, ki bodo opozarjali nanje. In ne bo več miru. Ne bo več tišine. Vse bo drvelo v prepad, a prepada ne bo nihče hotel videti. Videli pa bodo kot gore velike hiše in široke ceste in mostove, ki bodo zgrajeni s hriba na hrib. Skozi črevesju podobne tunele bodo tekle reke nemirnih, na smrt utrujenih Lunikov. Tako se bodo imenovala ljudstva tistega časa. Luniki zato, ker bodo spali od spočetja do smrti in ker ne bodo hoteli ničesar ne videti ne slišati in ne razumeti. Ta spreobrnjenost bo trajala do dne, ko se bo črni disk postavil med Sonce in Zemljo. Ljudje bodo videli disk, pa to ne bo: bo roka Gospodova, ki bo Zemlji odvzela svetlobo in njegovo milost.«

Mogočen glas, ki je govoril te besede, je utihnil in pošast je izginila v globino.

Órfano je na stražnem stolpu še vedno držal v rokah zarjavelo posodo z živimi fosili. Ni vedel, kaj naj stori z njo, kam jo naj odloži. Pa se je odločil, da jo spusti s ploščadi visokega stolpa.

Tedaj se je od nekod iztegnila roka in železna posoda je izginila.

Lutkar

5. januarja 1980: Josip Broz Tito je v ljubljanskem Kliničnem centru. Uradna verzija njegove bolezni: Poapnenje žil v nogah. Težko hodi …

Dvojnikov rdeči avtobus se je kar tako in iznenada znašel v morski vodi. Ljudje so gledali, kako se Órfanov dvojnik Tintorello muči, da bi ga spravil do privoza za jahte. Z veliko muko mu je to nazadnje uspelo, toda avto je bil še vedno v vodi. Ljudje so se glasno spraševali: »A mu naj pomagamo? Ga potegnemo ven?« Odločili so se, da ga rešijo. Stopili so v vodo in ga zrinili na privoz. Nato so ga kljub vidnemu obotavljanju, torej brez prave volje, povlekli na suho. In so glasno razmišljali: Moral ga bo dobro oprati s sladko vodo. Nekako ga moramo spraviti na Titov trg, kjer ga bodo s curki vode očistili soli. Edino tam imajo dovolj močne vodne topove.

Z reševanjem avtobusa iz morja so ljudje nevede sprejeli vase strup brezvoljnosti. Sililo jih je na bruhanje. Zaradi te slabosti vozila niso zvlekli na Titov trg. Edino tam bi ga namreč lahko rešili soli in propada.

Kaj pa dvojnik Tintorello? Vsi so opazili, da je zelo bolan. Spraševali so se: Katero zdravilo potrebuje? Človek, v katerem je živel duh Eskulapa (Aesculapiusa), grškega boga zdravilstva, se je spomnil zdravila za dvojnika. Glasno je povedal, da mu lahko pomaga le viralin. To je zdravilo zanj. Toda kaj je viralin in kje bi ga lahko dobili? Telefonirali so v vse lekarne, v nobeni niso imeli pojma o tem viralinu. Nazadnje so obupali in se razkropili po svojih domovih. Dvojnik in njegov rdeči avtobus sta ostala na obali in vse je kazalo, da bo Dvojnik resno zbolel, njegov rdeči avto pa bo razžrla sol. Órfano mu ni mogel pomagati.

Morda tudi zato ne, ker ga je ponovno obsedel Lutkar, ki je živel v gozdu, na hribčku, tam blizu izvira Mrzle reke. Tam na začetku Doline smrti. Z Vilinko se je Órfano odpeljal k prijateljici Vladki, pa je ni bilo doma. Vilinka je potem šla z Órfanom. Lutkar je naredil na njo mogočen vtis. Po vejah hrastov, jesenov in žeščev je namreč razobesil vse svoje lutke. Nekatere so bile privezane za nogo, druge za roko, tretje pa obešene z vrvico okoli vratu. Ene so bile gole, druge v oblekicah. Tiste, ki so visele z glavo navzdol, so kazale raznobarvne hlačke in prsi, ki so bile mičkene, podobne popkom. Ene so bile brez roke, druge brez noge, večina pa je le imela obe roki in nogi. Toda bile so tudi take, ki so bile brez glave.

Veter jih je majal sem in tja. Bile so kakor kakšni zvonovi oziroma zvončki, le da so bili brez zvokov in glasov, mutasti.

Lutkar je bil zgrbljen pritlikavec z dolgo, zanemarjeno brado. Tudi njegova obleka je bila bolj beraška. Režal se je Vilinki z brezzobimi usti in ji z gibi telesa nakazoval, kaj se dogaja tam, v grmovju. Tam se je res nekaj dogajalo. Na bodičastih vejah je viselo raznobarvno žensko spodnje perilo; navadne, svilene ter čipkaste hlačke, pa nedrčki vseh velikosti in barv, kombineže in še vse drugo. Tam so bile na tleh tudi razpete rdeče tangice, prebodene s kolom na tistem mestu, ki se sicer dotika sramnih ustnic … V gosti podrasti so nekakšne živali, podobne ježem, posiljevale rožnate lutke. Roke in noge so jim te male pošasti privezale na kline, zabite v zemljo, in so jih potem, tako razkrečene naskakovale s tankimi, opičjimi penisi. Lutke so cvilile kot miške in nekateri glasovi, ki so prihajali iz goste podrasti, so bili podobni tistim, ki izražajo spolno naslado. Med ježastimi škrati je bil najbolj zanimiv eden, ki je imel med črnimi bodicami tudi bele in celo rdeče. Ta je hkrati naskakoval dve privezani lutki in pri tem zadovoljno krulil ter oblizoval tretjo nesramno razkrečeno lutko. Prav divje je lizal njeno spolovilo z dolgim jezikom, podobnim jeziku mravljinčarjev. Z njim je tudi prodiral v njen trebušček, ki se je, ko je bil z jezikom notri, napihoval kot balon. Zgledalo je, kot da se je njegov jezik v lutki podaljšal in spremenil v kačo, ki se v trebuhu lutke zdaj divje zvija in grči, trza in se napenja. Ta lutka je spuščala iz sebe piskajoče glasove ugodja in je tudi s celim telesom, še posebno pa z debelimi bedri, strastno sodelovala pri orgiji.

Órfanu se je zdelo, da gre pri tej predstavi za prevaro. Pa se je približal grmovju, pokleknil in si tako omogočil boljši vpogled. In izkazalo se je, da tisti škrati-posiljevalci in mučitelji lutk niso ježem podobne živali, ampak da imajo čisto vsi obliko štiriperesnih deteljic. Na sredini peresc so štrleli vunta otrdeli penisi, res nenavadno podobni opičjim. In ta bitja, te štiriperesne deteljice, so torej posiljevala.

Lutkar je opazil, da je Órfano odkril prevaro, da se je torej dokopal do resnice, pa je za njegovim hrbtom čaral na vso moč, da bi mu iz glave zbrisal to videnje, to pomembno spoznanje. Toda Órfano je hitro vstal, se besno zasukal in zasikal Lutkarju v obraz: »Križarski prevarant!« Prijel je Vilinko za roko in jo hitro odpeljal proč. Ko sta se približala izviru Mrzle reke, sta se slekla in se okopala v njej. Tako sta se očistila in izničila tiste grde slike in spake. Popolnoma sta jih sprala s sebe, zbrisala. Potem sta se napotila preko doline in se vzpela na skalni rob nad vasico Lokvica.

Tu sta v gozdu za skalnim robom odkrila zločinsko dejanje. Nekdo je ob poti, očitno iz same hudobije in objestnosti, požagal vse bore; že davno, vsaj deset let nazaj. Večina je že prhnela. Eden od teh podrtih borov pa je imel srečo. Motorna žaga ga ni povsem prerezala. Ko je padel, ga je s koreninami povezovalo še nekaj lesa in skorja. Z neznansko muko je odebelil ta del, ga obdal s posebno luskino. To mu je omogočilo, da je v veje, ki so štrlele proti nebu, pošiljal dovolj življenjskega soka. In te veje so se z leti okrepile in zrasle v mlade bore. Tako je iz smrti drevesa (iz njegovega debla) zraslo in močno raslo proti nebu sedem mladih borov. Neverjetno, kako je padlo drevo z debelim tkivom zacelilo smrtno rano in kako je zaščitilo sokove, da niso odtekali in se spreminjali v smolo. Čudež božji!

Ribe, Ana in kosir

Z Jurajem Kloštrom sta zgodaj zjutraj čakala ribiče, da se vrnejo z nočnega lova. Ko so priropotali s svojimi starimi dizli, so imeli na krovih dober ulov. Dali so jima tri orade, brancina in pet še živih morskih listov. Ribič, ki je bil podoben Hemingwayu, je Órfanu podrobno in s počasnim, poudarjajočim glasom razlagal, kako naj pripravi poklonjene ribe.

Ko je pozneje doma rezal glave še živim ribam (da se ne bi več mučile), je pritekla soseda Miranda. Bila je zelo skrivnostna, ko mu je govorila: »Gospod, pridite, boste nekaj videli! Kaj takšnega še nikoli nisem videla. Sama sem doma, ni nobenega moškega v hiši, sama ne morem nič.«

Šel je za njo s krvavimi, le površno in na hitro obrisanimi rokami. Ker je bilo v njenem glasu jasno zaznati zgražanje in celo gnus, si je mislil, da je morda našla crknjeno podgano. Ali pa je kaj narobe z njenim psom? Ko sta prišla v kuhinjo, je rekla, kot da jo sili na bruhanje: »Glejte!«

Zagledal je nekoga, ki je globoko sklonjen sedel na stolu. Pravzaprav se je bolj povešal proti tlom kot pa sedel. Skrivnostne osebe, ki je delovala temačno in grozljivo, ni takoj prepoznal. Zdelo se mu je, da se tam prav klavrno poveša neka pritepena, pijana ženska. Potem se mu je zazdelo, da je ciganka … Ko je v tem žalostnem bitju vendarle prepoznal Beograjčanko Ano, še vedno ni razumel, kaj se dogaja. Miranda je zgražajoče in kot da koga obtožuje kazala na njene osivele lase. Zazdelo se mu je, da tam mrgoli ta stotine uši. Šele tedaj je zagledal na temenu glave te ženske globoko in široko rano. Lasje, ki so delno prekrivali rano, so se mešali s krvjo. Padla je bila pri pobiranju perila in z glavo zadela ob pravokoten betonski rob. Ana se je tresla, vendar je bila prisebna in korajžna.

Órfano je takoj klical reševalno postajo, a je trikrat zaporedoma dobil napoved časa: Ura je 12, 30 minut in 30 sekund. Ob četrtem klicu je dobil gasilce in šele ob petem je priklical prvo pomoč. Pa je vendar vsakič zavrtel isto številko!

Preden so prišli reševalci, je bilo slišati visoke, predirljive piske. Ta zvok in takoj zatem hreščeč moški glas sta prihajala od neznano kod. Kot da bi neko nezemeljsko bitje klicalo hudiča. Glas je bil nasičen s sovraštvom in besom, preklinjal je in priklicoval satanistične sile. Spomnil se je, da je k Ani pred kratkim prišla umret neka neznana ženska. Baje je bila klateška ciganka ali nekaj takega.

Med piski in hreščečim moškim glasom je bilo jasno slišati tudi klice na pomoč. Kot da bi prihajali iz dekletca in ne iz ostarele ženske.

»Ana je zelo močna ženska, ima jeklene živce,« je razmišljal, čakajoč rešilni avto. Ko jo je odpeljal, se je vrnil v kuhinjo k ribam.

Zaradi ubijanja poklonjenih rib in te nesreče je bil zelo vznemirjen. Čutil je povezavo: Juraj Klošter – ribe – nesreča. Vpletel se je še sveti Jožef; v Rožni vrt mu je moral nujno odpeljati vrečo mavca. Zaradi njega je bil še bolj živčen, hitel je čistiti ribe, grobo je ravnal z njimi. Jožef ga je s telefonskimi klici spravljal ob pamet. Da se mudi, da se strašno mudi, in naj že vendar pripelje tisto vrečo!

Órfano se je, drveč k svetemu Jožefu, spominjal, kaj se je še dogajalo danes zjutraj tam v mandraču. Juraj Klošter je namreč na pomolu, kjer so jima ribiči poklonili delček ulova, vzel kosir in v največjo, še živo ribo zarezal križ od glave do repa in od hrbtne plavuti do belega trebuha. Nato je čez tako vrezani križ zarezal še zadnji lunin krajec. Kosir je ob nerazumljivem momljanju, ki je zvenelo kot kletev, vrgel v morje.

Órfano je tega dne (na jasnem nebu je z mrzlim ognjem gorela polna luna) našel v kupu kamenja, v ograji za kmečko hišo, vrč. To je bil lep, iz kraškega kamna izklesan vrč. Vendar to ni bilo delo človeških rok. Bila je umetnina Narave. Hvaležno je spravil ta vrč v nahrbtnik in zapustil Juraja Kloštra ter druge njegove pajdaše. Sam in peš se je napotil na dolgo in negotovo pot. Juraj pa je ostal na seniku in se je tam onegavil z Evo, mladenko iz kraja, ki ga ni na nobenem zemljevidu. Imenuje se Koto.

Ko je šel mimo vzidane železne lestve, ki je služila kot stopnice, je slišal v seniku tam zgoraj molitve. Nekaj moških in ženskih glasov je molilo Oče naš nazaj. Takole: Ečo šan, ik is v hiseben, onečevsop ej ejovt emi …

Nagala baja

S prijateljem Lucianom se je Órfano vračal iz ribiškega mesteca.

Ko sta se približevala palmam, kjer bi se naj ločila, se je Órfana začel polaščati čuden občutek: telo je preplavljala vedno močnejša energija. Ta polnost telesa in moči je še naraščala, ko je sam stopal proti domu. Čutil je silno moč in popolno spojenost s planetom. Pod njegovimi koraki je drhtela zemlja. Zlival se je z vsem, kar ga je obdajalo, čutil je zaokroženo moč planeta, v sebi pa moč in odločenost srečati se s smrtjo, se boriti z njo in jo premagati. Silovitost doživljanja je bila tolikšna, da se ni mogel takoj vrniti v normalno stanje stvari (v realno dogajanje). Bil je pod mogočnim vtisom tega, kar je prešlo vanj, se zlilo, prelilo vanj … Vibracije, vsaka celica je vibrirala drobno, neznansko hitro.

Zvečer ni mogel zaspati, bil je nabito poln nečesa nedoumljivega. Oblekel se je in stopil med drevesa. Ustavil se je v središču parka in se soočil z drevesnim bitjem, z velikim borom. Šel je čisto noter, vanj, z njim se je zlil v enost. Tako tudi s hrastom, z gabrom, jesenom, kostanjem in s cipreso. Doma ga je potem motil vsak zvok ali beseda; bil je razdražljiv, nujno je potreboval mir. Hotel je biti sam, sam; sam s samim sabo!

Prihajalo je kakor plaz, kakor ogromen val. Odločno je zakorakal med polja in poiskal makovo glavičnico in jo vzel s sabo. Doma je jeklenil magično palico do razžarjenosti, do silnih napetosti, do temne modrine. Polagal jo je na kronco, ki je bila še vlažna od rose. Strašna nabitost v tistem trenutku. Neznosna teža čustev.

Drgetanje telesa v postelji, drobne vibracije, zdaj močnejše, zdaj šibkejše. Navali celičnih trepetanj. Predajal se jim je, saj je vedel, da ne more biti drugače, da mora tudi skozi ocean norih noči in moči. Ukazano mu je bilo: Pojdi skozi morje norosti, spoznaj moč kaosa, obvladaj to moč, ukroti jo kot divjega konja, ki še nikoli ni čutil na sebi sedla in v ustih žval! Zmagaj nad to močjo, sprejmi jo vase, poseduj jo in uporabi, ko ne bo več nobene druge možnosti!

Pred tem doživetjem je čutil kratke, vendar močne trenutke lebdenja. Levitacija.

V Benetkah ga je naslednji teden v zakotni ulici ustavila mlada, zelo zapeljiva Ciganka in mu rekla: »Vi potrebujete indijsko travo, da boste močni in varni. Travo imam jaz doma; če greste z mano, vam jo bom dala.«

Ni šel z njo. Rekel ji je: »Trava je mednožna vara; pre-vara!«

Jezno ga je pogledala in vedel je, da mu želi vse slabo.

Na železniški postaji ga je malo pozneje ustavil človek iz sanj in mu rekel: »Pojdite na grob Emanuela Sigismunda in vzemite z njegove gomile grudo prsti, da vas bo ščitila in da boste močni.

Ni šel!

Ko je bil še otrok, se je sankal z očetom na Grmadi. Ne po snegu, ampak po suhi, od burje poležani travi. Po hribu navzgor sta prihajala dva bela, suha, komaj pol metra visoka moža. Skoraj gola; le okoli ledij sta imela oviti beli cunji. Silno se ju je ustrašil. Ob srečanju sta ga pozdravila: »Nagala baba!« Odgovoril je, preden je sploh mogel kaj pomisliti: »Baba nagala!«

Zjutraj je zelo utrujen prišel v dom za prevzgojo mladenk. Dežural je ob telefonu v recepciji in tam je od utrujenosti zadremal. Nenadoma je prav živo uzrl pred sabo dečka, ki mu je rekel:

»Žalosten, zagrenjen …«

Strmo, močno, sugestivno je zrl vanj in mu želel pomagati. Nato je rekel:

»Tudi vi?«

Tedaj se je zavedel in se začel bliskovito vračati iz vmesnega prostora. Iz tistega, ki ločuje sanje od budnosti. Padel je v telo in v zavest z izredno močnimi občutki strahu in sočutja.

Obraz dečka je bil (ali pa se mu je tako le dozdevalo?) obraz prijatelja Luciana.

Brini, njaliči, bori

29. januarja 1980 je umrl pisatelj C. K. Dva dni pozneje sta s črnolaso mladenko gola tekla skozi Koper: od ribarnice do stare avtobusne postaje. V toplem, vendar jesensko-zimskem soncu, v čudoviti svetlobi. Órfano je bil ves čas gol, mladenka pa si je, ko sta tekla nazaj proti ribarnici, na hitro oblekla majico, ker jo je zeblo. To sta naredila, da bi nekomu, ki ju je izzval in je sedaj stal ob cesti, dokazala, da se ne bojita. Rekla sta: Golota je sinonim za resnico. Resnica človeka sleče, ga razgali. Kdor se boji biti gol pred drugimi ljudmi, pač nekaj skriva. Že kaj, kar ljudje ne bi smeli videti. Pač kako svoje nečedno delo, kako skrivnost. Ali pa si to le domišlja. Ja, tudi to je možno.

In videl je Órfano Prišlek, da imajo vsi iz rodu Juraja Kloštra ribja usta. Njihova mati mu je povedala, da bi morali Kloštrovi živeti bolj v vodi kot na kopnem. »Imamo zakrnela pljuča, zato težko dihamo. Mi smo iz ribjega ljudstva. Najbolj ribji je prav Juraj, zato pazi nanj! Zmerom mora biti blizu potoka, reke ali kakega puča. Še najbolj srečen in varen je ob reki.«

»No, zdaj pa pojdita,« je rekla Jurajeva mati. In sta šla.

Stopila sta v hišo, ki je še včeraj ni bilo na tem mestu; tam ob vinogradu Cirila iz Burij. Vhodni prostor je bil velik, poln vrat, vse v rjavem, vse pohištvo starinsko (iz časov pred prvo svetovno vojno). Pod je bil lesen, zglodan, zriban, močno valovit. Kar naenkrat je Órfano držal v rokah šop iz belega papirja izrezljanih figur različnih velikosti. Položil jih je na mizo in jih začel prelistavati. Figure so ga vprašale, če bo pisal o njih. Rekel jim je, da mu to niti v sanjah ne bi prišlo na pamet. »Ko bom pregledal vse te figure, bom ugotovil, kdo mi je lani podstavljal nogo, mi metal polena pod noge,« si je mislil Órfano. Hotel je to povedati Juraju, pa je ta bliskovito zgrabil šop papirnatih figur in panično zbežal, kot da je s to krajo naredil ne vem kako hud prekršek, celo zločin. Klical ga je, naj se vrne, pa se ni niti ozrl. Tekel je nekam dol proti Mali reki.

Ob pol enih je prišel poštar in prinesel telegram Alenke Š.: »Postala sem popoln invalid. Dobila sem mavec na celo nogo. Ta teden tako ne morem v Ljubljano. Prosim, obiščita me: ti in Juraj Klošter.«

Órfano se je spomnil, kako mu je Juraj podtaknil to mladenko in kako se je potem mučil z njo pod hrastom, tam ob vznožju Lačne. Ni in ni mogel ovlažiti njenih ustnic. Ostajale so suhe kot saharski pesek in ni bilo nobene možnosti, da bi se razprle. Bile so podobne ustnicam egipčanske mumije. Dolgo jih je božal, mazilil, poljubljal, pa nič. Nič.

In Juraj je spet zamočil. Čakali so nanj kot mone, tam pred ribarnico. Potem so šli po D. in A. Odpravili so se na Órfanovo pot, čeprav so imeli namen hoditi po Jurajevi in čarati zanj. Le zanj! Tako je bilo načrtovano in tako vse lepo pripravljeno. A Juraja od nikoder.

Na Órfanovi poti so se dogajale same lepe stvari: prisluškovali so izvirom in potočkom, iskali nove in globlje misli, uvide, spoznanja. Zazibali so Alenko v sen pozabljenja in sladkosti, na planoti so pili opojnost večerne zarje, ljubimkali so z lepotami Istre, Kraškega roba in Čičarije. Sproščenost, blažena harmonija. Pili so črno vino (tja grede) in belo (nazaj grede), dosegali so sprave z brini, njaliči, bori, kostanji, jerebikami … in sklepali prijateljstva s šojami, sinicami, srnami, jazbeci, vevericami, vranami in celo s črnicami in modrasi. Ljubili so se, strašili, se plašili, zašli v močvirje, plesali sovji skovik, usklajevali korake in telesa, oplajali so nevidno in pili medico iz sokov čupínovih in šipkovih grmov.

Alenka pa je skrivala sliko neznanega mojstra. Ko jo je Órfano prvič videl, se je strastno zaljubil vanjo; v to sliko namreč. Dneve, tedne, mesece je pregovarjal Alenko, naj mu jo proda ali pokloni. Pa je rekla, da slika roma iz roda v rod, in je zato ne more prodati in ne dati. Strašna moč je bila v tisti podobi, prebujala je temine in globine, spočenjala in rojevala je pohotne misli, navale uničujočih čustev. Duša pregnancev, večnih popotnikov in brezdomcev, srce vseh Ciganov je bilo skrito v njej. Zavrženost, prekletstvo ahasverstva in trpka bolečina, bridkost in solze, zasigane v jami, v duši granitne gore. Noro, noro in divje je Órfano hrepenel po Alenki in po tej sliki. Pa je deklica ostajala trdo odločena in ni popustila, ni se vdala, ni mu dovolila vstopiti v preddverje Hada. Kdo ve, zakaj. Morda iz ljubezni, ki jo je skrila na dno morja, v led najvišje gore, v sredico magme, na Luno, na Mars, na Venero, v središče Sonca. V svoje kot brumbole trpko srce.

Na lepi modri Donavi

Ponoči je bilo telo prepolno ognja, zato spet ni mogel zaspati. Proti jutru je v polsnu slišal, kako zunaj čudno kaplja, v steni pa so padali kamenčki, postelja se je sunkovito premikala. Tisto nevidno, česar se je v sanjah vedno strašno bal (skrivalo se je v omari ali pa v temni sobi …) – temu se je tokrat odprl, se mu predal, dovolil, da je šlo vanj. Osvajalo je njegovo telo. Popolnoma se je prepuščal Nevidnemu in Nevidnim in bilo je prijetno, žgečkljivo. Smejal se je s kovinskim zvenom, hihitajoče, šklepetajoče … Brez strahu je spoznaval, da nima več ne mišic ne kože, da je le še okostnjak; njegove kosti so se hihitale in klenkale. Bele, suhe kosti so pokljale, členki prstov so škrebljali v steni in kapljali tam zunaj v bistre vodice.

Osmega februarja 1980 je v Ajdovščini obiskal pisatelja Danila Lokarja. Pogovarjala sta se o ženskah in o skrivnostih ljubezni. Ženska je anima, je labirint, je planet, ki ga ni možno povsem raziskati. Skrivnosti ostajajo skrivnosti. Nihče jim ne pride do dna. Razpirajo se v nedogled. Ne moreš jih razkriti z razumom, tudi z intuicijo ne. So nepredvidljive, nerazložljive, nedoumljive. Kakor voda, ki najde najmanjše razpoke. Če pa teh ni, enostavno izhlapi. V zaprtem prostoru pa eksplodira kot bomba.

Ženske imajo vizijo, dana jim je moč ter zvitost. Moške prelisičijo tako, da so prepričani v avtorstvo njihovih načrtov. Zato jih uresničujejo kot svoje, seveda ob nezaznavni (neopazni) pomoči ženske moči in predvsem intuicije.

Fantazmagorija resničnih sanj: Ženska, imenovana Joni, je tiho in vdano tapkala za njim. In tam, v kraljestvu gozdnih senc, sta se ljubila, obdana s krogom vseh njunih živali. Klicale so duhove dreves in drugih gozdnih bitij za priče te strastne zaveze med Zemljo in Nebom.

Órfano je tisto noč zapisal v svoj dnevnik:

»Jokale so zvezde v meni, bolečina se je spajala s hrasti in travami. Ta, ki ima biser v sebi, je jokala v svoji nemoči in jaz, ki imam moč v srcu, sem divje hrepenel po nedosegljivem. Padala je teža črnih kril na najini telesi, meglene sence so se naju dotikale. Bolečina neizpolnjenosti je kakor kislina jedkala v najini srci pismenke strasti. Od morja sem gor, v puščave kamenja in samote, sva prinesla dih smrti, trepetanje nevidnih ostrin. Lahko bi ubijal, če bi mogel sprejeti zlo v svojo dušo. Tega nisem storil, čeprav se mi je predajala zemlja v vsem svojem razkošju; omamna, vabljiva, morilsko in samomorilsko odprta. Le kako bi mogel? Moč mojega kraljestva!

In tako je zmagalo hrepenenje po lepoti, po krhkosti, po kristalni čistosti in nedolžnosti odčaranih poljan. Hrepenenje v tišini, ki poraja ljubezen, globoko, najgloblje v duši. Ko pišem to, slišim dih tam onstran, dih zadržan, boleč, trepetav, osamljen, sramežljiv, a ljubeč, ljubeč. O Angel moj, o usoda moja, naj se zgodi karkoli, naj umre vse okoli mene.

Ne vzdržim več, moram se obrniti k tebi in te poljubiti. O mila duša, dvojčica enosti; glej, če se ne vrneš, bom odšel tja čez, bom stopil čez črto, bom storil zadnji korak, saj veš, kot takrat, tam, v temi, na koncu pomola Življenja …«

Naslednji dan so Črni možje, zarotniki proti lepoti in čistosti življenja, sklenili zastrupiti Órfana. Povabili so ga na projekcijo pornofilmov in mu potem, ko se ni ogrel za Variacije, ponudili tolažilno pijačo. Dimni viski. V tretjem požirku je začutil strojno olje, oljno kroglo. Brez dvoma je to bilo motorno olje: zaobljena, mehka, zdrsljiva, zdrizasta krogla. Požirek, v katerem se je iznenada znašla, je bil hiter in neoprezen. Ko se je zavedel, kaj se je dotaknilo njegovega grla, je bilo že prepozno. Ni mogel več izpljuniti. In potem se mu je spahovalo vso noč, iz želodca je prihajal smrad rabljenega motornega olja.

Takoj po projekciji filmov ga je signor Bogo nepričakovano zgrabil in ga z demonsko močjo zavrtel kot soplesalca! Valček: Na lepi, modri Donavi. V ples ga je prisilil proti njegovi volji. Órfano ni hotel plesati, a ga je signor Bogo v hipu začaral in s svojo močjo prisilil v sodelovanje. Nekoč prej se je že zgodilo nekaj podobnega. Takrat ga je iznenada zgrabil od zadaj, dvignil od tal in ga odnesel k Črnim ženam. Izročil jim ga je, kot da je Órfano njegova lastnina, ki jo lahko podari ali pa proda. Demonski duh, hudič, satan, tisti, ki prinaša zlo, ki onečaščuje in ubija!

Prisilnega plesa z demonskim magom ga je rešila Vitica, njegova dušica dvojčica. Samo dotaknila se je Bogovih las in že je ta izgubil moč nad Órfanom. Glasba je škrtnila, utihnila, plesa je bilo konec. Urok je bil izničen. In Órfano je zapustil začarane oboževalce ponavljajočih se in vedno istih Variacij.

Nihil bene

Nad reko Dragonjo, pod vasico Vršič, se je prvič srečal z istrsko letečo kačo. Spuščal se je k reki, da bi se v enem od redkih še živih tolmunov okopal, spral popotni prah s sebe. Bilo je vroče poletno dopoldne in bil je utrujen. Rekel si je, da bo tu, ob tem velikem kamnu-megalitu malo počival. Sédel je v travo in tako onemel v škržatno tišino. In se je zgodilo. Kak meter od njega je izpod skale prilezla pernata kača. Po vsem telesu je imela kocine, podobne prašičjim, levo in desno pa na stotine nožic in ob njih krila, ki so ga, preden jih je razprla, spominjala na zložena, svileno zelena dežnika. Ošinila ga je z jeznim pogledom in nejevoljno rekla: »Vsako zvestobo je treba plačat. Tudi tvojo. Zato ti bom zdaj pokazala, kako letimo me, štrólige. Glej in si zapomni.«

Razpotegnila se je, razprla zloženi krili (bili sta podobni netopirjevim), nato se je skrčila in se kakor vzmet sprožila ter poletela. Trikrat je zaokrožila nad reko in nad njim, nato pa odletela na drugi breg in se spustila na travnato jaso. Kakor da bi bila še zmerom ob njem, je slišal njen glas: »Ben, zdaj si vido. Zdaj tudi veš, da ti Juraj Klošter ni lagal!«

Tako se mu je bila razkrila ena od mnogih skrivnosti Istre.

Tistega dne ni šel dalje. En strah je prišel vanj; strah pred to Malo vodo, pred reko Dragonjo, predvsem pa strah pred pravco, ki se je malo prej udejanila. Ni bila več pravca, pač neka izmišljena zgodba, ampak je postala živa resnica.

Zdaj je verjel tudi kmetu Peróši iz Fieróge, ki mu je pravil, da je ob Dragonji (tam ima njive) nekega dne videl kuščarja, ki je bil velik kot hrvojski turn in je bil prav zares podoben dinozavru. Ker mu Órfano ni verjel, ga je peljal dol v rečno strugo in mu na strmi steni pokazal sledove plezanja. Tam so bile v flišnem nagibu globoke, še čisto sveže zareze; tja je ta pražival zajedala svoje kremplje, ko je lezla gor nekam proti Žrnjovcu. In zdaj je tudi verjel kmetu Peróši, ki je trdil, da ta pošast živi ob Dragonji že od pračasov in da se lahko naredi nevidno. Rekel je: »Greš mimo nje, pa je ne vidiš. Vidiš pa ogromno skalo ali pač breg reke; recimo takšen, kot je tisti. Poln je kamnitih skladov in drobirja. To vidiš, pošasti pa ne, ker se je naredila nevidno. Zna se narediti nevidno, če le hoče in kadar hoče. Prikaže se pa tistim, ki jim zaupa, ker jim je pogledala v srce, prav do dna. In ni v njih odkrila nič slabega, nič hudobnega. Predvsem pa nobenega izdajstva, kar se tiče zvestobe staremu svetu. Svetu, ki se ne spreminja.«

Morda se mu je prav zaradi teh videnj in dogodkov potem sanjalo, da je z lopato kopal v črnem, blatnem mulju nekje ob reki. Vsekakor to ni bila Dragonja, ampak neka druga, drugačna reka. Čutil je, da bi moral kopati na drugi strani, na drugem bregu, ampak nekako ni mogel slediti temu namigu, bolje: intuiciji. Ko je zasadil lopato, je takoj nastala luknja, globoka jama, obdana z muljem, ki se, za čuda, ni rušil, ni usipaval! V tej jami, pravzaprav bunkerju, je brskal z lopato in naletel na črnega žrebička. Na sebi je imel rdeče vajeti in zlate žvale, toda ne v gobcu. Skušal mu jih je vriniti, a konj se je divje branil. Nekdo je ob njem prav na glas rekel, da se je neki človek mučil z njim dve leti, preden mu je uspelo. Konj je grizel, zelo nevarno je šavsal po Órfanu, ranil ga je v levo roko in nikakor se ni dal obrzdati. Takrat se je Órfano razjezil in ga ugriznil. Začudil se je, češ kako to, da ima tako mehko oko?

Prejšnji glas (tisti, ki je bil govoril o težavah pri krotenju tega konja) je zdaj rekel: »Tito se je dvakrat rodil, zato bo moral tudi dvakrat umreti.« In potem je dodal še nekaj, kar ni imelo nobene razumne zveze s tem konjem: »Nihil bene, nihil bene! Ker ni vere, se zaman išče čiste izvire. Ker ni potrpljenja, ni življenja. Ker ni ljubezni, so bolezni. Ker ni tovarišije, zmagujejo faušije.«

Iskal je človeka, ki mu vse to govori. Toda ni ga mogel videti, le njegov glas se je slišal. Močno, jasno, odločno.

Te blodnje so se končale tako, da je pustil žrebička v jami. Ko pa je prišel v mesto, so mu povedali, da je črni žrebiček, slep na eno oko, vse dopoldne opotekavo tekal po ulicah Kopra in so ga policaji in veterinarji komaj ujeli. Zdaj mu zdravijo ranjeno oko. Če jim ne bo uspelo, bo mesto prizadela huda nesreča.

Ko so mu to pravili, je na asfaltu zagledal razcufan kos časopisa in prebral naslov članka: »Sreča je v srečanju z drugim človekom.«

Hm, se je zamislil. Jaz sem ga srečal, pa se je naredil nevidnega. Slišal sem samo njegov glas, njega nisem mogel videti. Torej ni bilo srečanja in tudi sreče ne bo.

Popoldne je šel v Dolino pri Trstu na predstavo znanega čarovnika in iluzionista Marka Avrelija. To je bilo njegovo umetniško ime. Veliki iluzionist je obljubljal, da bo na tej predstavi ljudem v dvorani ukrivljal ključe. In to tiste, ki jih bodo imeli ves čas v žepu. Zanimalo ga je, ali se bo reklamna napoved uresničila, zato se je odločil, da si to zadevo ogleda v živo. Prispel je precej zgodaj, pa je pohajal po vasi in videl za dvorano, kjer bo prireditev, nekaj nenavadnega. Pod kamnitim zidom se je zalezovalsko plazila črna mačka, ki jo je obdajal zeleno moder fluorescenčen sij. Neke vrste ionizacija, podobna tisti v starih radijskih diodah.

In, resnično: med nastopom čarodeja so se ključi obiskovalcem (predvsem ženskam) v njihovih žepih in torbicah, ne da bi se jih rokohitrc dotaknil, zvijali. Eni so bili malo zviti, drugi bolj, tretji močno. Nekateri tako močno, da so se prelomili. Nastal je vik in krik in tisti, ki so držali v rokah zlomljene ključe, niso bili le presenečeni, ampak tudi jezni in so zahtevali, da jim čarodej te ključe spet »zlepi« oziroma naredi cele. Čarovnik se je smehljal in rekel zbeganim in preplašenim: »Nič lažjega!« Dvignil je ebenovinasto črno paličico, rekel: »Abrakadabra!« in ključi so bili spet celi in zravnani. Vsi. Tudi tisti, ki so bili zlomljeni …

Čarovnikov nastop se je zgodil na rojstni dan Adolfa Hitlerja: 20. aprila 1989!

Juraj Klošter, ki si je tudi ogledal to predstavo, je rekel Órfanu, ko sta se vračala: »Vse nas je hipnotiziral! Videli smo to, kar nam je tupil v možgane. V resnici se ni zgodilo nič. Čisto nič. Navadna sleparija, nič drugega.«

Ja, si je mislil Órfano. Politiki so največji sleparji, jasno. So pa seveda tudi največji čarovniki. Tako spretno čarajo, da se nam laž prikazuje kot resnica in resnica kot laž. Za vsem pa se skriva črna mačka, ki se svetluca kot trhel štor sredi noči. Fluorescenčna mačka. Torej, resnično: Nič dobrega, nihil bene!

Čarovnik, tisti iluzionist, ki je bil ukrivljal ključe, se je pripeljal za Órfanom in Jurajem Kloštrom, ju prehitel kot kak policaj in se s svojim dolgim črnim avtom postavil čez cesto in ju tako prisilil, da sta se ustavila tudi onadva. Stopil je iz kočije (Kočije! Kajti čarovnikov veliki črni avto se je hipoma spremenil v starinsko kočijo!) in je šel k Órfanu (on je vozil avto) ter mu skozi okno, ki se je kar samo odpiralo in odprlo, ponudil oljčno vejico s črnimi olivami. Potem je pokazal na poleg sedečega Juraja Kloštra in se nato ostro zazrl v sedež za njim in govoril o nekom, ki bi naj sedel tam zadaj, torej za Jurajem. A tam ni bilo nikogar. No, vsaj videti ga ni bilo. Takole je govoril o človeku, ki ga ni bilo možno videti:

»Nikoli mu ne zaupaj, kajti on se, kot dobro veš, podpisuje s črtkami! No, hočem reči, da svoj podpis podčrta s črtkami. Vse, kar ti bo naredil kot prijatelj, se bo prekucnilo v delo nevoščljivca. Sleparija! To je človek, ki sveto obljubi, a besede obljube nesveto požre. On je rojen slepar in spletkar. Spredaj se dobrika, od zadaj pika. Spredaj je sladko, od zadaj grenko, strupeno! Je mojster intrig! To je njegov dar. Toda ne Božji. Pač tisti dar, za katerega pravijo v Istri: Čota balóta, pírihova dota!«

To je rekel in v hipu izginil. Potem sta z Jurajem molčala vse do Kopra. Nista bila prepričana, da se je to, kar se je bilo zgodilo, prav zares zgodilo. Bilo je kot sanje, kot nekakšno videnje. Če bi se o tem pogovarjala, se o tem dogodku pogovorila … Toda tega nista mogla. Kdo ve, zakaj ne. Enostavno ne. Molčala sta vse do konca njune skupne poti.

Órfano se je spominjal tega, kar je bila rekla njegova znanka Marija Tolažnica o čarodeju Marku Avreliju: »Na vrhu gore, tam daleč na Koroškem, stoji grad Ojstrica. V njem je marmorni sarkofag, v njem ležijo njegove kosti. Na plošči pa piše: Tu počiva grof Hieronim Lichtenstein. 1482–1492. Umrl je kot deček, star komaj deset let …«

Zeitgeist

27. aprila 1980 je Órfana ob 19.15 po telefonu poklical otroški glas. Nekaj mu je zelo hitro govoril, besede so prehitevale druga drugo, zato ga ni takoj razumel. Potem se je deček umiril in tole je bil njun pogovor:

– Došli su jedni s neke planete!

– Ko je došao?

– Neki so došli s tuđe planete. Prizemljili su se na Titovom trgu. Imaju crnu kosu i bela lica. Došli su letečim tanjurima.

– Pa zašto si zvao baš mene?

– Ne znam. Pa tako …

– A ko si ti, kako se zoveš?

– Franko Krmac.

– Gde su sada?

– Na Titovom trgu. Dođi da ih vidiš!

Odpeljal se je na Titov trg. Bilo je takoj po nalivu. Mokre šrkle, temačno, nikjer nikogar. Na ulici je potem srečal V. Z. in njegovo ženo V. iz Rokavcev. V. je res imela vranje črne lase in bel obraz … Sledil je pogovor v Taverni. On je pil pivo, onadva sta jedla kalamare. Pogovarjali so se o skrivnostih, ki se dogajajo v političnem in sploh družbenem zakulisju. V. Z. ga je prepričeval, da je dozorel čas za velike spremembe. Duh časa se obrača, se je hahljal. Minilo je štirideset let in duh, ki je bil na začetku močan, je oslabel. To noč so prišli ponj njegovi. Kdo, njegovi? Pač tisti, ki so z istega planeta in osončja, kot je bil duh tega časa. Časa, ki se je iztekel, ki se poslavlja. Vse gre tako, veš. Duh pride v človeka in človek stori dela, o katerih se mu pred tem ni niti sanjalo. Potem se ta duh izčrpa in odide. Za njim pride drug, drugačen in mlad duh. Torej močan duh. Zajaše ljudi, no, gre pač v njih, jih napolni z močjo in voljo, in ljudje navdušeno izpolnjujejo njegove ukaze. Naredijo, kar jim reče; brez besed, seveda. Pri tem so prepričani, da delajo vse to iz sebe, iz svoje volje. Pač po svoji volji.

V. Z. se je lisičje smehljal in se očitno delal norca iz Órfana, ki je postajal vedno bolj sumničav in se je vedno bolj počutil v pasti. Ja, je rekel V. Z., duh časa. Zeitgeist, to je to. Vsaka zamenjava je mučna, ker ljudje ne razumejo, da je prišlo do spremembe. Change. Ne morejo razumeti, da se je čas prekucnil, brazda obrnila. Pa gonijo one stare pedale, divje, besno – a morali bi sprejeti novega duha.

Navadno je tako, se je vmešala njegova žena, da se ta stari težko prilagodijo novemu duhu, zato pa se toliko lažje ti mladi. Takoj kapirajo, za kaj gre, in veselo odprejo srca in njihove kamrice postanejo udobna bivališča novega duhá, se pravi: novega časa.

Današnja noč je menda tista, v kateri se je kazalec časovne ure premaknil na novo vrednoto. Hja, na novo numero. No, ne ravno tako. Na novo kvaliteto. Ampak folk se tega še ne zaveda. Pa se bo kmalu in takrat bo kar hudo. Oni stari bodo blodili po svetu kot Luniki. Zbolevali bodo za ksenofobijo in paranojo. Pač verniki, ki jim je njihov bog kar tako, čez noč, umrl. Mrknil. Izginil. Izgubljeni bodo kot kure, ki so doslej varno živele na farmi. Kar naenkrat pa streha te farme odleti, stene se podrejo, namakalni in krmilni sistem razpade … in kokoši ne vejo ne kam ne kako. Pa crkavajo. Še prej pa se preplašeno derejo. Le redke razumejo, da se bodo zdaj pač morale znajti. Že kako.

A razumeš, Órfano? To noč se je čas prekucnil v novo amplitudo. Vse se začenja znova. Gradimo iz nič. Ja, točno to: na ruševinah starega. Ampak duh, ki je bival v Titu, pa je bil seveda kozmičen duh. Vsekakor. Zato pa so ga prišli iskat njegovi. Kdo? No, pač ti, Nezemljani. Z letečimi krožniki? Ah, ja, to se kar tako reče. Ni nobenih krožnikov. Enostavno pridejo, se tu pač kar tako in iznenada pojavijo, poberejo, naredijo, kar je treba, odidejo.

Kaos? Ja, kaos. Tudi kaos ima svoj sistem, svoj kaotični red. Džungla. Zakoni džungle. Prvi in zadnji zakon vesolja in vse, kar je vmes, se glasi: Preživijo najbolj iznajdljivi, najbolj prilagodljivi in najbolj vzdržljivi. Naravna selekcija. Brez milosti. Brez usmiljenja. Brez blagoslova. Zavrtaš se v svojega roditelja, v sestro, brata, v prijatelja ali strica, v njem izležeš svoja jajčeca, ga od znotraj požreš in živiš dalje. Nobena molitvica ti ne pomaga. Le pamet, Órfano, le pamet. Prilagoditvena inteligenca!

Vidiš, ta duh je zamenjal onega prejšnjega. Pa da si ne bi kaj domišljal! Sta si v sorodstvu, veš. Sta si bolj blizu kot brat in sestra. Razlika med njima je le v tem, da je ta drugi bolj zvit, reklo bi se tudi: bolj lisičji, he, he. Nič novega na tem božjem ali pa tudi vražjem svetu! se je glasno smejal V. Z., njegova žena pa se je milo smehljala.

Globoko spodaj

Nova era se je za Órfana in Juraja Kloštra začela s sprehodom v naravo. Na tem potepu, ki je bil eden mnogih, sta se pogovarjala o marsičem.

»Zakaj v Istri nekaj ne dovoli, da bi tu zrasli veliki bori?« se je spraševal Juraj Klošter, ko sta pohajala nad Sočergo, tam okoli Sv. Kvirika. Órfano se je kar ustavil, tako ga je presenetilo vprašanje. Tega ni nikoli opazil, nikoli ni to dejstvo, to dejansko stanje stvari predrlo opne med nezavednim in zavednim. Zdaj ga je butnilo z vso silo v čelo in srce. Spomnil se je, da so za Takúnom med pritlikavimi bori zrasli tudi zelo veliki, ogromni. Bilo jih je natančno šest. Pa je prišel kmet z motorno žago in jih »hitil ná tla«. Ko ga je Órfano vprašal, zakaj je to storil, ga je začudeno gledal in mu ni znal odgovoriti. »Ma kaj jaz znam, zakaj sem jih odpilil,« je momljal. »So zrasli previsoko, eko, zato!« To je bil seveda nerazumen odgovor. Ali pa ne? Ker so vse naokoli rasli nizki bori, boriči, in enako nizki hrasti, hrastiči, … so bili bori velikani morda moteči. Razdirali so panoramo, motili enotnost in usklajenost majhnih. ‘Morda, ne vem,’ je razmišljal Órfano.

»Nekaj v teh krajih ne dovoli, da bi zrasla velika drevesa. Niti hrastov velikanov ni. Le tu in tam, a zelo redko. Recimo na pokopališču Sv. Simona v Pregári ali pa na pokopališču Sv. Štefana v Zanigradu. No, tisto veliko drevo ni hrast, ampak žešč, trokrpi javor,« je glasno razmišljal Juraj.

Približala sta se hiši Órfanovega prijatelja Iveka Miškona in zaslišala vrano, ki je letela čez dolino in na ves glas oznanjala vsem vranam in drugim bitjem: »La strada é finita! La strada é finita! La strada é finita!«

Hecno, ta nenavadno velika vrana je kričala po laško in ne po slovensko. Vprašala sta Miškona, ki je bil doktor znanosti, kako je to mogoče, da navaden ptič, kot je poljska vrana, šraja po laško. Miškon se je drobceno nasmihal in rekel flegmatično, kot je pač bila njegova navada oziroma zunanji odraz njegovega značaja: »V deželi Čavkarjev pač ne more biti drugače, ljuba moja frenda. Tu vsi čavkajo, zato ni čudno, da se je tega nalezel tudi ptičji folk!«

Prijatelja sta se strinjala s to ugotovitvijo njunega zelo izobraženega in prijazno flegmatičnega prijatelja, doktorja morskih in drugih znanosti.

»Sicer sem pa danes hudo žalosten,« je rekel Miškon in jima potem, ko so sedli za mizo in si nalili v kozarce malvazijo, začel počasi, kot da rojeva besede, pripovedovati tole zgodbo:

»Kot vesta, sem nekaj časa predaval na faksu biologijo; nadomeščal sem Irenejo Simonovo, profesorico iz Trsta. Bila je na bolniški. Uradna diagnoza: shizofrenija. V študentskih letih sva se dostikrat pogovarjala in se tako spoprijateljila.

Včeraj pa sem peljal študente na obzidje za piransko cerkvijo Sv. Jurija. Tam smo sedeli na zidu; pod nami, globoko spodaj, šumeče morje. Živahno smo klepetali, se šalili, kleklali norčije. Bil je pač lep, sončen dan. Zapletel sem se v prijeten pogovor z dvema pupcama, no, študentkama … Vedno bolj sem pronical vanju, že sem dobival stik z žensko animo. Odzivali sta se mehko, topljivo. Eros je sijal kot tri sonca; vroče, razprto, ponujajoče. Eno od deklet si je, kao slučajno, privihalo krilo. Njuni telesi sta govorili sami po sebi, moje pa tudi. Bilo je vedno bolj razprto, vedno bolj žgečkljivo ponujajoče. Nenadoma pa sem izgubil vsako zanimanje zanju, napolnil me je silovit nemir, strah, z magnetno močjo me je vleklo v globino pod zidom.

Takrat sem v zraku, tik ob sebi, zaslišal glas prijateljice Ireneje: »Ivek, Ivek! ti se zabavaš z mladima pupcama, jaz pa ležim tu spodaj mrtva, že eno uro in pol mrtva!«

Pogledal sem v globino pod sabo in tam zagledal truplo. Čeprav ga nisem mogel prepoznati na tako daljavo, sem takoj vedel, da leži tam spodaj Ireneja, moja prijateljica. Dekletoma, ki sta že plameneli v komaj zadržujoči strasti, sem rekel:

»Oprostita, moram it. Moja prijateljica je umrla, leži tam spodaj, na skalah.«

Tekel sem dol k morju in vedel z vso gotovostjo: Ireneja se je vrgla z obzidja na skale pod cerkvijo. V sanjah sem to noč vse videl, slišal, a zjutraj, ko sem se zbudil, sem vse tudi pozabil. Angeloma smrti, ki sta lebdela ob njej tam za cerkvijo, je rekla otroško veselo: »Bosta videla, kako bom zdaj poletela! Kakor lastovica!«

Stopila je na zid, razširila roki in se odgnala v globino.

Vidita, zato sem potopljen v morje žalosti.«

»In vrana,« sta rekla Órfano in Juraj, »je oznanjala vsemu svetu: Pot je končana!«

»Kdo ve, morda se res končuje obdobje lepega vremena. Od zahoda se že, le poglejta, kobalijo ogromni, črno vijoličasti neurni oblaki. Ali jih vidita? Tam nad morjem, od Benetk sem se kotalijo. Kakor valjar. Kakor en sam, več kilometrov visok črno moder val. Vijoličasto-črno-moder.

Takrat se je Ivek Miškon spomnil še enih sanj pretekle noči. Rekel je: »Vso noč se mi je sanjalo, da se vse razkraja. Kar naprej in naprej razkraja. Večkrat sem se vmes prebudil, spil malo vode, zaspal, a sanje o neprestanem razkrajanju vseh in vsega so se nadaljevale. Do jutra. Enake sanje je imela tudi moja žena Jelena. Identične.

Ja, resnično: Pot je končana. Začenja se nova, nekje drugje, globoko in daleč v prihodnosti. Ozka pot, potka za dva človeka in za njunega oslička in otročička. Začetek je konec in konec je začetek. Nič novega.«

Prikazni ob cesti

S temi besedami (nič novega …) je Órfano tolažil svojo sestrično Mirino, ko mu je pravila, kaj je napovedalo smrt njenega očeta. Rekla je, da sta z možem pomivala posodo. Nekaj jo je vznemirilo, pogledala je skozi okno in videla, da se hiši približuje visoka postava, zavita v dolgo ogrinjalo. Bila je podobna senci, le bela roka, ki je molela iz ogrinjala, je bila povsem stvarna. Ta roka se je dotaknila kljuke. Takoj zatem je fantomska pojava izginila in seveda tudi bela roka. Čez tri dni pa so ji sporočili, da je umrl njen oče Dino. »Vse to je videl tudi moj mož; če hočeš, ga lahko vprašaš!« se je branila, misleč, da ji Órfano ne verjame.

On pa je še enkrat rekel, tokrat precej flegmatično: »Nič novega pod soncem. Eni vidijo, drugi pač ne vidijo. Smrt se vselej najavi. Načinov, kako to naredi, je veliko. Nešteto, kajti smrt se ne ponavlja; za vsakega človeka ima njemu ustrezen način sporočila. Včasih se najavlja s pavom, ki ima eno nogo bleščeče zlato. Tudi s trkanjem po oknu sporoča svoj skorajšnji prihod. Ali pa se pojavi v obliki ptice, ki se zaleti v šipo. Tudi tresenje tal najavlja njeno bližino. Navadno gre takrat za smrt, ki bo pokosila veliko ljudi. Kakšenkrat prime človeka ledeno mrzla roka. Ko se ozreš, kdo te je prijel za zapestje, ne vidiš nikogar. Ali pa se začne majati lestenec, kar tako, brez vzroka. Tudi kak predmet, recimo odpirač za steklenice, se lahko kar sam od sebe dvigne in pade nazaj na mizo. Pa ključ se obrača v ključavnici, ne vidiš pa roke, ki ga vrti. Kakšenkrat iznenada poči ogledalo ali kristalna vaza. Zlomi se ročaj skodelice za kavo ali čaj; kar tako odleti. Pa zvonovi se tudi začno kar sami premikati in potem zvonijo, zvonijo. Ljudje pa se sprašujejo: Komu zvoni? Že komu ali pa nam vsem. Vidiš, Smrt ima bujno fantazijo in se nikoli ne ponavlja!«

Órfano je bil eden redkih ljudi, ki se je družil s Smrtjo. To se je dogajalo v zgodnjem obdobju njegovega razvoja, trajalo je omejen čas. Lahko bi rekli, da sta bila kar dobra znanca ali celo prijatelja. Smrt ga je celo učila voziti avto. Sedela je za njegovim hrbtom, ko je imel še fička, in tudi pozneje, ko je vozil amija. Bila je stroga, tudi kruta učiteljica. Nekoč, ko sta se peljala v Trst, ga je nadrla kot psa. Tako glasno je kričala nad njim, da ni mogel več voziti. Zapeljal je na rob ceste in si mašil ušesa, kajti strašansko besna mu je tupila v možgane: »Refleksi, Órfano, refleksi! Plezaš nad prepadom, sto in več metrov nad tlemi, pa spiš! Spiš! Oči imaš odprte, a vseeno nič ne vidiš. Neprestana pozornost in refleksi, Órfano! Pozornost, refleksi! Pozornost, refleksi!«

Pred enim tednom je vozil amija, Smrt je sedela za njim. Nenadoma se je ami prelevil v fička. Órfano pa je vozil, kot da bi bil omamljen. Zanašalo ga je na rob ceste, proti jarku. Smrt mu je od zadaj brez besed nekaj močno sugerirala. Čutil je, kako mu srebrni žarki sevajo v lobanjo in kako se Njene misli ugnezdujejo v celice. Z največjo težavo je obdržal pravo smer. Bil je ves poten od napora. Potem mu je Smrt rekla: »V nekaj sekundah bi bila oba mrtva! In to po tvoji krivdi!«

»Kako, oba? Jaz že, ti pa vendar ne moreš umreti, saj si že mrtva. Ali nisi Smrt?« se je smejal Órfano.

»Res sem Smrt, toda živa in ne mrtva! Kako bi naj v svojo malho pobirala duše, če ne bi bila več živosrebrna nitka; torej živa, živa kot lunin žarek. Včasih le žarek. Spet drugič pa živa kot reka, kot hudournik, kot poplava. Pa tudi kot požar, potres, kuga … In seveda vojna, vojne! Jaz sem, ljubi moj Órfano, še kako živa Smrt!«

Nekega poznega popoldneva se je peljal proti Vilenici (Smrt je seveda sedela za njim!). Ob cesti so se pojavljala čudna bitja: bila so majhna, velika komaj 20 do 30 cm. Bili so sami zakrneli mikeni starčki. Ta čudna bitja so počasi prečkala cesto. Ustavil je avto, da so lahko brez strahu ali hitrice šla čez. Zadnje od teh bitij je bilo veliko komaj deset centimetrov; bilo je zeleno in imelo je obliko narobe obrnjene črke L. Takole: Γ.

Buljil je skozi prednjo šipo. Ker se je ustavil, ga je Smrt vprašala: »Kaj pa je?« Ko je zagledala ono drobceno bitje, mu je pomahala na način, kot da bi ga vabila k sebi. Kljukasti možic je odkimal in pohitel za ostalimi.

Nekaj sto metrov dalje je Órfano zagledal ob cesti ptico z dvema glavama. Bila je podobna raci. Stala je tam in ga zvedavo gledala z očmi ene glave, druga je gledala v nasprotno smer. Takoj zatem se je pojavila gos, sestavljena iz dveh gosi: zraščeni sta bili z ritmi in hodili sta tako, da je ena stopala normalno, druga pa je zelo spretno premikala veslaste noge nazaj. Glasno sta gagali in na veliko srali; ena levo, druga desno.

Malo naprej se je ob cesti pojavila debela kača s tremi repi in petimi telesi ter eno samo glavo. Telesa so bila tesno prepletena; kot vrv za privez ladij. Barve kačjih teles so bile naslednje: rumena, zelena, črna, vijoličasta, panje siva. Glava je bila snežno bela, repi pa: eden črn, drugi rdeč, tretji rumen.

Kar je potem sledilo, pa je bilo tako nenavadno, da se je hotel ustaviti in si stvar natančno ogledati. Toda Smrt je opozorilno zažvižgala in Órfano je nerad peljal mimo vislic, ki so bile obešene na drugih vislicah. Te, obešene, so bile rumene barve, one večje pa črne. Stvor se je premikal tako, da je metal zanko, ki se je zataknila že za kaj; in potem se je po tej vrvi potegnil naprej.

Malo pred Vilenico se je ob cesti pojavila gola ženska; mičkena, kot so bili oni starci. Jahala je nabrekel penis, ki je bil dvakrat večji od nje. Kot kak pajac je poskakovala v rožnatem sedlu. Njen konj se je v krčih, ki so ga dvigali in spuščali, poganjal naprej.

Nad njo je vijugala sem in tja še ena taka ženskica, ki je tudi jahala penis; ta je imel ptičja krila in glavo z obrazom rdečega, na vsa usta se režečega hudička.

Zadnji stvor, ki sta ga videla, je bil konj, ki ga je jahal en drug konj. Spodnji je bil bele barve, zgornji pa črne. Potem je Órfano zagledal na tleh rdeč krompir. Bil je velik kot buča; težak najmanj petdeset kilogramov.

Borovničeva mama

Do jame ni bilo več nobenih presenečenj. Tam sta ga že čakala Parižanka Christine in njen prijatelj Enrique iz Brazilije. Dogovorjeni so bili, da jima razkaže jamo Vilenico. Ko se je ozrl, misleč, da mora oba znanca predstaviti svoji sopotnici Smrti, je bil zadnji sedež prazen. Ali je izginila ali pa se je naredila nevidno?

Torej so šli v jamo sami. No, tako si je pač mislil. Morda pa je šla Smrt nevidna in nevidno za njimi?

Sredi največje in najlepše jame je Christine rekla Órfanu tole: »Ali veš, da si vladar časa! Obvladuješ ga, delaš z njim, kar hočeš. Storiš tako, da poteka počasi ali pa hitro, lahko ga tudi ustaviš!«

Tega doslej ni vedel. Pa se je spomnil, da je videl akacijo cveteti novembra in da je iz avta gledal, kako obirajo olive maja meseca in lani je videl, da kmetje trgajo grozdje sredi aprila. Ko se mu je dogajalo to in še marsikaj drugega, kar je bilo skregano z normalnim potekanjem časa, se ni čudil in ne vznemirjal. Vse je šlo mimo njega nekako v polsnu, tik pod opno zavedanja. To pomeni, da je videl, a hkrati tudi ni videl. Vedel in ni vedel. Sproti je pozabljal, kar so gledale njegove oči.

Šele zdaj, ko mu je Parižanka povedala, da ima ta nenavadni dar, dar obvladovanja časa, so oživeli zamrznjeni spomini na izjemne dogodke. Spomnil se je, kako mu je en cel dan, ki ga je preživel pri pesniku Anatoliju Korytkowskem, minil, kakor da bi bil pri njem le pol ure. Vožnja z avtomobilom, ki je v normalnih okoliščinah trajala dve uri, se mu je skrajšala na nekaj minut. In videl je človeka, ki so ga pokopali včeraj, kako hiti v oštarijo na svoj običajni en deci (ki se je seveda vselej podaljšal v kak liter, celo v liter in pol).

»Tole s časom ni ne vem kaka mojstrovina,« je govorila Parižanka. »Mnogo teže je čutiti z drugim človekom. Me razumete? Zelo velik dar ima tisti, ki se zmore spojiti z Bližnjim; ki čuti natančno to, kar čuti oni drugi. Pravzaprav ne gre zgolj za misli ali za občutke, ampak za celostno čutenje. Si lahko to predstavljate? Ti nisi več ti, si oni drugi. Ni potrebno, da to stanje traja dolgo. Dovolj je ena sama sekunda in že se zgodi, da tega človeka popolnoma razumeš. Če si ga pred tem sovražil, ga zdaj ne moreš več; da, celo vzljubiš ga ali pa čutiš do njega sočutje.«

Enrique je kimal in tako potrjeval besede lepe Christine: »Pred kataklizmo smo imeli vsi ta dar. Ker smo ga zlorabljali, se je svet obrnil narobe in večina je bila pogubljena. Mi smo skozi sto dvanajst tisočletij podaljšan ostanek takratnega ostanka. Preživeli smo, izgubili pa smo enega največjih darov matere Narave.«

Órfano je zamišljeno gledal čokatega Brazilca.

»Kaj pa dar obvladovanja prostora?« je iznenada vprašal.

Komaj je to rekel, že se je znašel v svoji rojstni vasi pred hišo vaškega bogataša in naduteža Johana Valpta. Kmet je stal na lojtri pred hlevom in se igral s svojo ljubljenko, veliko in zelo strupeno kačo. S prijateljico Berto sta skozi vratca vrtne ograje stopila na dvorišče. Takrat pa se je kača zdrznila, bliskoma splezala dol in se začela neznansko hitro zvijala proti njima. Stekla sta na cesto, a kača se je privijugala in prisikala za njima. Mogočnež Johan Valpet jo je namreč namenoma izpustil in jo celo naščuval nanju.

Tekla sta na vso moč, toda kača jima je že sikala za petama. Órfano se je hitro obrnil in jo napadel s tesarsko sekiro, ki jo je spotoma, bežeč proti cesti, potegnil iz tnala. Kače ni udaril, s sekiro je le mahal sem in tja in jo na ta način zmedel. Omamil jo je z bliskanjem ostrine, ki je pela, pravzaprav zarotitveno žvižgala. Potem jo je hitro zgrabil za vrat in jo začel močno stiskati. Ko jo je davil, je začel iz nje špricati strup. Bilo ga je ogromno! Poprskal je zid in tla. Nato je Órfano z bliskovitim zamahom kači odsekal glavo. Telo se je krčevito zvijalo, glava pa je še nekaj časa preteče zevala.

Odnesel jo je onemu mogočnežu. Toda kačja glava se je v Órfanovih rokah začarala v zajca. Te živali pa ni mogel vrniti hudobnemu kmetu, zato je odhitel proč in zajca spustil na njivo, polno zeljnatih glav. ‘Ena je gotovo od Johana Valpta; naj mu jo pošteno obgloda!’ si je mislil prav privoščljivo.

Tisti hip sta prišla gologlava budistična meniha Nekometu povedat, da so pravkar ubili predsednika Ahsuba. Z njim je eksplozija raztrgala še tri predsednike, same svetovno znane in pomembne osebnosti.

Na pragu hišice, kjer je živel Nekomet in je z njim živela tudi Borovničeva mama, je tisto usodno noč zrasla goba, podobna dežniku. Bila je velika kot petleten otrok. Borovničevka se je grozno čudila, češ kako je to možno, da je ona sploh ni videla. Sploh je ni videla!

Órfano je z dovoljenjem Borovničeve mame gobi odlomil klobuk in je po vsej deželi razsejal njene trose. Kamorkoli so padli, se je iskrilo, kot da so se na zemljo spustile zvezde.

Iskrilo se je tudi v jami Vilenici in vse okoli nje. Vso pot do Christovisa so gledali iskrenje zvezdnega prahu. Naslednji dan se je svetlucalo le še tu in tam. Tudi pri Sv. Marku, kamor jih je odpeljal Órfanov prijatelj Nadalín Pittore, da bi Christine in njenemu prijatelju Enriqueju razodel čudež iskanja šparunge (divjega blušča). S sabo je imel drobno srebrno piščalko. Ko je zažvižgal nanjo, se je pojavilo na stotine kač in kačic. Vse so stale na svojih repih in pozorno iztezale glave na vse strani. Christine je kriknila od presenečenja in groze, njen prijatelj Enrique pa je bil čisto bled. Toda ko je Nadalín Pittore zažvižgal drugič, so se modrasi v hipu spremenili v visoke in izredno debele šparunge. Pitore in Órfano sta jih hitela trgat in tiktak sta jih imela polno pest. Gosta pa sta se kar dolgo obotavljala. Bala sta se namreč, da se bo šparga spremenila v modrasa tisti hip, ko bosta segla po njej. Zato je bilo njuno pobiranje divjih špargljev sprva izredno obotavljivo; ko pa sta se znebila strahu, sta neznansko uživala v iskanju in trganju te zdravilne zeli.

Ključ

Kako se lahko v prostoru premikaš, ne da bi uporabil kakršnokoli vozilo, o tem je Órfanu govoril njegov istrski prijatelj Lazarjo. Najprej mu ni verjel, ko pa ga je peljal k slapu pod Šmarjami in mu pokazal, kako se to naredi, mu je seveda moral verjeti. Lazarjo se je postavil pred slap, pravzaprav je stopil tam na veliko škrlo in mu pri tem govoril: »Vidiš, na to škrlo moraš stopiti, kajti točno tu se sekajo koordinate časa in prostora in le v tej točki se telo lahko razblini, vi bi rekli: dematerializira. Pojavi pa se tam, kamor si želiš priti. Toda, ne pozabi: kraj premestitve, torej mesto, kjer se želiš spet pojaviti, moraš glasno trikrat izreči preden stopiš na to škrlo. Če pozabiš, te bo prestavilo že kam, le tja ne, kamor si ti želiš. Glej zdaj in si vse dobro zapomni!

Lazarjo je stopil pred škrlo in trikrat glasno izrekel željo: »Hočem, da me prestaviš v Koštabono pred mojo hišo!« Potem je stopil na veliko, črno škrlo, zaprl oči in v hipu ga ni bilo več. Órfano je stekel do avta in oddivjal v Koštabono. Lazarjo ga je čakal pred svojo hiško in se smehljal. »Eja, mi nisi verjel, a?!« se je posmehoval. In mu je potožil, da ne more odkleniti vrat. Vrtel je starinski ključ, a vrata se niso odprla. Pomočil je ključ v vodo in spet poskusil. Nič. Órfano mu je rekel: »Lazarjo, saj ni čudno, da ne morete odpreti vrat! Če ste to večkrat naredili, je notri gotovo vse zaruznjeno.«

On pa je ugovarjal: »Ma ne, ne more bit taku! Ko pomočim ključ v vodo, se voda spremeni v olje. Eko, zato ga pomakam v lavor.«

Órfano je vzel v vodo namočeni ključ in ga porinil v ključavnico. Takoj je škrtnilo in ključavnica je bila odklenjena. Lazarjo je zmagoslavil: »Si vido! Eko, sem ti reko, da se voda spremeni v olje!«

Potegnil je ključ ven in ga potipal. Res je bil naoljen. Pa ga je še sam porinil v vodo in ga otipal, preden ga je znova vtaknil v ključavnico. Resnično, voda na ključu se je spremenila v strojno olje!

Lazarjo se je hihital in govoril: »Sem ti reko, sem ti reko! Znaš, ko si eno malo prestavljen, eko, tako kot sem jaz, si na pol v onem drugem svetu. Tam veljajo drugačni zakoni. Zastopiš?«

Órfano ni razumel ničesar.

In potem sta stopila v črno kuhinjo. Smrdelo je po sajah in dimu. Vse je bilo razmetano. Pred odprtim ognjiščem kup dračja in polen, na majavi mizi pa na desetine steklenic z vodo. Pa polno praznih konzerv in kupi nepomite posode. V kotu se je v prostor nagibala starinska kredenca. Že davno je izgubila vso barvo.

Ko pa je Lazarjo odprl vrata v drugi prostor, je bilo presenečenje tako silovito, da se je Órfano kar opotekel. V sosednji sobi ni bilo ne duha ne sluha po zanemarjeni in starinski kmečki hiši. Tam je bila razkošna knjižnica, takšna, kakršne lahko vidimo v dvorcu kakega angleškega lorda. Na tisoče knjig je bilo varno spravljenih na policah in v omarah s steklenimi vratci. Pred oknom se je košatila delovna miza, na njej stekleničke s črnilom, ošiljena gosja peresa, pečatnik, vosek, rdeča vrtnica, svitki papirja, odprta enciklopedija, ob robu kup malomarno zloženih knjig, tako tudi na drugem robu mize, nekatere razprte na določenih straneh, druge z iskali med listi. In lesen starinski globus, kakršnega lahko vidimo le še v muzejih. Oblazinjeni stoli s cofki, ob steni zofa, ob njej marmorni kip nekoga, ki je gotovo živel v času grške slave in moči …

»No, kaj praviš?« se je hahljal Lazarjo.

Órfano je bil brez besed. Ko pa se je obrnil, da bi tega čudaka, ki je stal za njim, vprašal, kako je vse to mogoče, je razkošna knjižnica izginila. Namesto nje je bila tam le nepospravljena spalnica, polna revij in knjig in slik in listov in vsega drugega. Med to knjižno in revijalno ropotijo je bilo tako malo prostora za gibanje, da si moral med kupi knjig in časopisov visoko dvigati noge in jih postavljati eno pred drugo ter loviti ravnotežje, če si hotel kam priti, recimo do vzglavja majave postelje. Zrak je bil postan, smrdelo je po gnilobi in strop se je že povešal.

Potem sta z Lazarjotom sedela na njegovi postelji in on mu je zavzeto kazal fotografije, ki jih je bil posnel. Sami pogrebi, pogrebi, poroke, pogrebi in poroke, vmes fotografije s trgatve, posnetki iz kantín in pijani, režeči obrazi z vaških veselic. Neverjetno, koliko fotografij! Vse to je posnel ta Lazarjo! Kdo ve zakaj in čemu.

Ko se je Órfano vračal iz Koštabone, se je njegov avto pomikal z leve strani ceste na desno. Plesal je, kot da je voznik napit. Toda pri Lazarju ni spil ničesar. Vrtelo se mu je in kar nekam se je izgubljal. Bog ve, kako mu je uspelo priti domov.

Ko se je slačil in se spravljal v pižamo, je začutil v žepu hlač nekaj trdega. Povlekel je to ven in kar zazijal: V rokah je držal starinski ključ, ki je bil na moč podoben onemu, s katerim je bil odklenil Lazarjeva vrata. Bil je malo večji, odpiralno uho pa je bilo nekoliko bolj zapleteno kot pri onem drugem ključu. Nejeverno je buljil v ta predmet. Takrat pa je zaslišal za hrbtom Lazarja. Govoril mu je nekako hihitaje; resno in tudi posmehljivo: »Ekola, zdaj imaš ključ! Z njim boš lahko dosti vrat odklenil! No ja, vsa vrata v mojem dvorcu, se pravi v gradu od Paracelsusa, ti je dovoljeno odkleniti, le vrat sobe, na katerih je naslikana gola deklica, ne smeš odpreti. Dobro si zapomni, kaj sem ti jaz zdaj lêti reko! Če me ne boš ubogal, bo vse tvoje delo padlo v vodo. Zdaj pa vzemi pamet v roke in hodi. Ala, hodi ća!«

‘Kam ća?’ si je mislil Órfano. ‘Saj sem doma, v svoji sobi!’

Tisto noč se mu je sanjalo, da je odklenil prepovedana vrata. V sobi je na prelepi perzijski preprogi ležala mladenka in ga vabila k sebi. Stopil je čez prag, takrat pa je soba izginila in pred njim je zazijala črna praznina. In že je padal v globino. Padal in padal, dokler se ni raztreščil na skalah. Takrat se je prikazal Lazarjev obraz in mu očetovsko prijazno poočital: »Ben, jaz sem ti lepo reko, da ne delaj tega. Alora, zdaj si odprl, vidi, in zdaj si morto, bužec moj.«

Órfano se je prebudil in bilo mu je grozno slabo.

Znamenja

Dvojnik, ki se je tokrat imenoval Marija Jožef, je Órfanu priskrbel službo pri svojem prijatelju mehaniku. V zvezek s snežno belimi in ledeno hladnimi listi je Órfano s penkalom znamke Pelikan vpisal svoje podatke in s podpisom potrdil sprejem službe. Njegov podpis je bil umetelen, takšen, kakršne so izvajali v starih časih. Okranclan, izvitorepen podpis, poln vijug, veličastnih podčrtav, krogov in krogcev, lun in lunic … vse v eni sami potezi. Podpis bi naj s svojo vizualno podobo pričeval o veličini in pomembnosti tega, ki ga označuje. Na koncu je v zvezek z velikimi črkami zapisal: SREČANJE S SMRTJO. Beseda srečanje je vsebovala tele pomene: dotik, uvid, preplet.

Tistega dne ga je na ulici ogovorila izredno lepa, mlada ženska. Pozdravila ga je z njegovim imenom in se vedla do njega, kot da se poznata že od nekdaj. Povabila ga je k sebi na čaj, na kavo ali pa na čokolado. »Če hočeš, tudi na kozarček terana,« je govorila sladko in v mavričnih barvah. Ni se mogel upreti njeni lepoti in prepričljivi prijaznosti, pa je šel z njo nekaj ulic naprej. Nato sta se povzpela v tretje nadstropje, odklenila je vrata in ga povabila v dnevno sobo. Ves čas se je obnašala, kot da jo on vendar pozna. Še več: kot da sta sestra in brat, morda celo dvojčka, enojajčna.

Natočila mu je kozarec terana in mu začela navdušeno ter z veliko prepričevalno močjo govoriti o nekih silno pomembnih stvareh. To so bile zares usodne zadeve, šlo je za biti ali ne biti, za življenje ali smrt. Toda, groza! Kar mu je govorila, je razumel, a mu je nekaj v možganih vse povedano sproti brisalo. Ni se mogel spomniti, kaj mu je govorila trideset sekund prej; kaj je bilo pred to zadnjo mislijo, sporočilom, njenim uvidom oziroma razodetjem skrivnosti. Mislil je, da se mu bo zmešalo. Slišal, sprejemal, razumeval je le izredno zoženo sedanjost. Morda je trajal njegov spomin le pol minute, največ eno minuto, vse drugo se je kakor pesek v peščeni uri usipavalo v preteklost brez spomina, brez zapisa. Prazen, čisto bel list.

Ko je ugotovil, da ta lepa ženska polni sod brez dna oziroma naliva vodo na sito …, se je nazadnje, po mučnem naporu si zapomniti kaj več, enostavno vdal v usodo, sprejel dejstvo, da drugače pač ne more biti, in je zato s toliko večjo pozornostjo sledil strogi in neznansko zoženi sedanjosti.

Njen monolog, to njeno govorjenje, razlaganje, sporočanje, predajanje informacij, njene preroške napovedi … vse to je trajalo dobro uro. Naposled je nehala govoriti in mu rekla, da mu je zdaj povedala vse, kar mora vedeti. In še je rekla, naj spije teran, ker se morata posloviti, kajti čakajo jo neke usodno pomembne poti. Dvignil je kozarec in na dušek izpil. Ko je tekočina stekla po grlu, pa je ugotovil, da to ni bilo vino, ampak neka druga, grenko-sladka tekočina. ‘Pa kaj potem!’ je odmislil, vzel svojo torbo in ona ga je spremila do vhodnih vrat. Tam mu je podala roko in niti malo se ni prestrašil ali začudil, ko je zaznal med prsti le kosti; koščice dlani in prstov. Rokoval se je torej s Smrtjo, z okostnjakom. In prav nič ga to ni preplašilo. Kot da je že ves čas vedel, s kom ima opravka in da je ta lepotica pač Smrt sama, ki pa nima do njega nobenih slabih namenov. Nasprotno: ima ga rada, zaupala mu je skrbno skrite in varovane podatke. Najbrž vse to, kar bo sledilo v naslednjih desetletjih. Edino, kar ga je jezilo, ko je stopal proti svojemu avtu, je bilo dejstvo, da se ničesar, prav ničesar od povedanega ni spominjal. Niti ena sama beseda njunega pogovora ni bila zapomnjena, ni bila shranjena v njegov spomin.

To ga je zares vznemirjalo. Niti sanjalo se mu ni, o čem sta se pogovarjala debelo uro. Potem pa mu je nekdo, ki je bil v njem (ne zunaj, ne izven njega!) rekel, naj se pomiri, kajti obstajata dva spomina: eden je v območju zavesti, drugi v vesolju Nezavednega. Za ta drugi spomin velja tole: »Ne vem, da vem, vendar delujem, kot da bi vedel!« In še mu je ta notranji glas razložil, zakaj je tako in ne drugače. Rekel je: »Človeška pamet je mičkena in nič ne razume. A o sebi misli, da je vsevedna in vsemogočna. Zato smo jo pri tebi izključili. Če tega ne bi storili, bi tvoj človeški napuh vse pokvaril, vse po svoje, torej napačno razumel in v skladu s tem neznanjem tudi deloval, ukrepal. Pa bi potem šlo vse, čisto vse narobe.«

Nekaj let pozneje se je Órfano spomnil sanj, v katerih je bil drobec iz pogovora s Smrtjo. Morda to, morda kaj drugega:

Z Marto se sprehajata ob morju in se vneto pogovarjata o znamenjih, ki so se zadnje tedne pojavljala na Zemlji in na nebu. Med njunim pogovorom se je zmračilo, ne da bi to opazila.

Nenadoma se je na nebu zabliskalo in gledala sta, bila sta priči spopada med sateliti. Napadali so se in uničevali. Veliko eksplozij je bilo tam med lažnimi zvezdami. V njiju strah. Svinčen strah, tesnoba. Lebdeča ali bliskovito švigajoča plovila na nebu. Z žarki, ki prebijajo vse, uplinijo vse, napadajo poveljstvo Združenega kraljestva planeta Gea, ki je globoko pod zemljo. Začela se je medplanetarna vojna. Starinska zlata kočija kot kak privid počasi pada z neba.

Tečeta proti svojemu vozilu. Hladen veter prinaša zavese strupenih plinov. Duši ju, komaj dihata. V avtu imata dihalni maski in jeklenki s kisikom.

Órfano je 3. januarja zapisal v svoj dnevnik:

Kje se bom pa tokrat zbudil? Zadnjič sem se na Luni, se bom tokrat na Saturnu? Spominjam se: primerjali smo velikosti planetov in ugotavljali, da obstaja v vesolju nešteto oblik bivanja. Biološko, ki temelji na ha dva o, je le ena od tisočerih možnosti.

Prstanec

Na Ulici ogledal je zagledal privlačno mlado žensko. Stala je pred Zidom spominjanja in mu obračala hrbet. Bila je dijakinja ali pa študentka. Kar tako, kot da je to samo po sebi umevno, je stopil do nje in se naslonil nanjo. Ko se je obrnila, se je očaran zagledal v njene razgaljene boke in v trebuh. V rožnat popek. In ji je začel, spet kar tako, kot da je to samo po sebi umevno, pripovedovati izmišljeno parapsihološko zgodbo:

»Zgodilo se je leta 1872 nekje v Ameriki. Je potrkal na vrata črnec, bela gospodinja mu je odprla, gostoljubno ga je sprejela, dala mu je večerjo, prespal je pri njej, ko pa se je zjutraj zbudila, je našla sobo prazno, črnca nikjer, kot da ga sploh ni bilo. Spomnila se je, da ni pomila posode po njuni skupni večerji – toda umazane posode sploh ni bilo …«

To izmišljeno zgodbo je povedal tej neznanki. Kar tako, brez razloga. Pojma ni imel, zakaj ji to pripoveduje. In jasno se je zavedal, da si je zgodbo izmislil. Ona, ta mladenka, pa mu je začela praviti resnično zgodbo. Komaj pa je odprla usta, že sta bila prestavljena z ulice v univerzitetno predavalnico. Stala sta zadaj, za spuščajočimi klopmi, spredaj oziroma spodaj pa se je predavatelj že pripravljal, da začne glasno razmišljati o nenavadnem obnašanju prašnih kozmičnih delcev, ko nanje delujemo s svojimi željami. Órfanu je bilo nerodno in neprijetno, ker mu je prav zdaj začela praviti svojo zgodbo. Ves čas se je s strahom oziral h katedru in se bal, da bo predavatelj opazil, kako klepetata med njegovo resno razpravo. Ona pa se sploh ni zmenila za profesorja in je kar pripovedovala. Kar pravila svojo resnično zgodbo, glasno in z neprikrito hudomušnostjo:

»Suša traja že mesec in pol. Koruzna njiva. Suha stebla, toda storži so dozoreli, so polni in težki. Kmet, njen lastnik, zažge to njivo. Potem sede na hribček in gleda, kako njiva, polna zrele koruze, gori. Ženska, ki so jo vsi imeli za čarovnico, pride do njega in mu reče: »Zakaj samo gledaš?« On ji odgovori: »Pusti, naj gori. Uživam, ko gledam, kako gori.« Pa mu tista ženska reče: »Pojdi skozi gorečo njivo, boš dobil silno moč …«

In res. Šel je skozi moro, moro … in začutil, kako gre vanj iz goreče koruze moč, moč …«

Ko je prišel na drugi konec njive, ga je tam že čakala ona močna ženska, čarovnica. V skorjo visokega drevesa (je bila to bukev?) je kar s prstom vrisala žlico, pri kateri se je tisti del, ki ga držimo v roki, ukrivil, povesil navzdol. Na to risbo se je podpisala in kmet, ki je kar naenkrat bil Órfano, se je tudi podpisal. Ko je to storil, mu je rekla: »Órfano, zelo dobro, zelo dobro!«

Čarovnica, ki je bila zares lepa ženska – mlada, vitka, jedrnata, temnopolta, imela je dolge, košate, nakodrane črne lase in kot ogenj žive oči, mu je zdaj pokazala na hribček, kjer je malo prej sedel in gledal gorečo koruzno njivo. Tam ga je čakala tista mladenka, ki jo je na začetku te zgodbe zagledal na Ulici ogledal. Torej tista, ki je bila obrnjena k Zidu spominjanja in na katero se je on kar tako naslonil, in se je potem vse to zgodilo.

Čakala je nanj. Bila je noseča. Toda nekako mu je bilo dano vedeti, da ne bo rodila otroka, ampak na desetine in desetine resničnih in izmišljenih zgodb. On bo oče in ona mati teh nenavadnih štorij.

»Kdaj pa se je vse to zgodilo? Mislim, kdaj so bile te zgodbe spočete? Saj sploh nisva imela nič med sabo. Čisto nič,« se je čudil Órfano.

Čarovnica se je zasmejala s tako zvonkim glasom, da je zacingljalo z vseh strani. In takoj mu je bilo vse znano. Namreč to, kako, kje in kdaj so bile te zgodbe, ki se bodo kmalu rodile, spočete.

Tvegal bom predrzno dejanje: takoj zdaj vam bom povedal eno od tistih zgodb, ki se bodo šele rodile. Ker sem njen oče, imam pravico to storiti. Zgodba bo žal le polovična; manjkal bo njen ženski del. Ta se bo pritaknil šele takrat, ko bodo vse zgodbe rojene. Zdajle boste torej brali le moški del štorije:

Ob morju, pri svetilniku Opozorjenih in Rešenih, je srečal moža svoje znanke M. Bil je mornar in le redko se je pojavil v tem mestu. Plul je po vseh morjih sveta. Ni in ni imel miru. Hotel se je odpovedati potepanju, pa ga je vedno znova premagalo. In vselej, ko sta se srečala, mu je govoril o tem, da se nekega dne pač enostavno ne bo več vrnil. »Veš,« je govoril, »če bi odkril, da ima moja žena ljubimca, se pa zagotovo ne bi več pojavil v tem brezdušnem mestecu.«

Povedal mu je, kaj so doživeli na zadnji plovbi:

»V bližini Floride so na ladji kar naenkrat odpovedali vsi kompasi, radio, radar, pač vse, kar je bilo povezano z elektriko in elektroniko. Približala se nam je belkasta, kot iz megle stkana krogla. Zalila nas je, povsem obdala. Ko smo se čez dobro uro prebudili iz odsotnosti, smo imeli vsi zlomljen prstanec desne roke. Kadarkoli se zdaj primem za zlomljeno mesto, dobim stik z Njimi …! Veš, preverjali so, koliko vemo; če bi vedeli preveč, nas ne bi bilo več nazaj!«

In potem se je nekega dne res zgodilo! Zalotil je svojo ženo z drugim moškim. Ko je srečal Órfana, se mu je zjokal na ramenih. Bil je pijan in do amena žalosten. Ni ga tolažil, saj je vedel, da zanj ni več rešitve.

Marca meseca se je vkrcal na tovorno ladjo Luna in odpluli so proti Južni Ameriki. Mesec dni pozneje je bral v časopisu, da je Luna izginila. Ni prispela v pristanišče Santos, za njo so se izgubile vse sledi. Nikoli je niso našli. Toda, čudno, njegova žena je dobila ob Božiču z voskom zapečateno pismo iz čilskega mesta Antofagasta, v katerem je bil delček zgodbe, tiste, ki jo je ta mornar pripovedoval Órfanu takrat, na ulici pred Taverno. Pisalo je: »Približala se nam je belkasta, kot iz megle stkana krogla. Zalila nas je, povsem obdala. Ko smo se čez dobro uro prebudili iz odsotnosti, smo imeli vsi zlomljen prstanec leve roke.« V tem delu zgodbe je bila spremenjena ena sama beseda: prstanec desne se je spremenilo v prstanec leve roke. To, samo to je pisalo v tistem pismu. Bilo je zadnje, ki ga je prejela. Od takrat – zagrobni molk …

Lunice

Preden se je popolnoma prebudil, torej v vmesnem stanju med spanjem in budnostjo, mu je glas, ki ga je poznal, že drugič sporočil: »Akceleracija časa. Druga stopnja!«

Od tega dne so se dogodki vrstili s takšno naglico, da jim je komaj sledil. Čas ni več tekel linearno, ampak se je pojavljal v drobcih. Prebliskih. Med njimi je zijala praznina; kot da se v tistem vmesnem času ni dogajalo prav nič.

Sledijo opisi hitrih potekanj. Vmesnih dogajanj ni. Ali jih sploh ni bilo ali pa so mu bili izbrisani?

Urša sedi na klopi ob ognjišču in pripoveduje:

»So dali divji kostanj v ponev, dodali lovorove liste in rastlino, ki raste ob šternah, pravimo ji perca, tudi zidna rutica. Vse to so potem pražili. Pokalo je in prskalo. S tem dimom so obkadili zdravilo, da je zadobilo moč.

Gor na Gradu je živela ženska, ki je znala to delat, se pravi, da je znala coprat. Moja nona mi je večkrat rekla: »Hodi, hodi, otrok muj, nesi ji zdravilo, da mu bo dala muč! Spet me boli noga, hudo me boli.« Pa sem nesla stekleničko z zdravilom k tisti ženski in sem ji rekla: »Vanca, nono boli noga.« Vzela je stekleničko in je coprala z divjimi kostanji, lavriko in perci; z ognjem in dimom.«

Uršina nona pa je molila, sedeč na trinožnem čučiču. Molila je svoje grenke spomine: »Oni drugi pa so po vojni bežali v Trst s polnimi kovčki. Gospode, smiluj se nas! Hiše, vinograde, njive, boške … vse to so pustili. Gospode, smiluj se nas! Kar so naropali (šolde, zlato, srebro, bisere, diamante …), to pa so vzeli s sabo. Gospode, smiluj se nas! Mi smo si pri njih izposojali, potem nismo mogli vrnit, in smo postali koloni. Gospode, smiluj se nas! Delali smo za njih od zore do mraka; od vsega pridelanega smo jim dajali polovico in še več, oni pa so nam puščali le toliko, da nismo umrli od lakote.«

Gospode, smiluj se nas!

Kamnu rečejo v rjavi Istri: obolj.

Na pohodu z divjim Turkom je Órfano tam pri Sočergi našel grški kovanec z letnico: 1878. Na njem je pisalo: OBOLUS. Vrednost: 5 obolusov. Ob ostankih graščine-utrdbe Finidad pa so mu duhovi primae noxis dali nož iz črnega vulkanskega stekla. Železno topovsko kroglo, ki je bila izstreljena v kamniti stolp utrdbe in je od moči udarca na eni strani počila, so mu pozneje podarili okostnjaki, nekdanji vojaki v tej utrdbi.

Gospode, smiluj se nas!

Eksplodirala je kristalna vaza; razneslo jo je na koščke. Eksplodirala je kar tako, sama od sebe.

In Miranda mu je prinesla pokazat fotografije, ki jih je bil naredil v Hrastovljah pred obzidjem cerkvice Sv. Trojice: artistična skupina iz Aegide. V tej skupini je plesala tudi Miranda in sin Janka Malolista, ki se je pozneje poročil z eno od plesalk. Tisto noč je umrl Mirandin oče. Tisto noč je razneslo stekleno vazo, ker je prav ta vaza zadrževal njegovo dušo. Njej pa se je mudilo, kajti čakala jo je ladja, ki je imela do milisekunde natančno določen čas odhoda, in za nobeno ceno je ni smel zamuditi. Globoko v vesolju, na tisoče svetlobnih let daleč, ga je čakalo še nerojeno bitje; vanj se je morala očetova duša vseliti še pred njegovim rojstvom. Če ji ne bi uspelo, bi se tisto bitje rodilo kot bebec, duša pa bi nemirno tavala po vesolju in čakala na novo priložnost morda tisoče in stotisoče let …

Zato je razneslo kristalno vazo.

Gospode, smiluj se nas!

Istranka Urša pripoveduje:

Trsek med prvo svetovno vojno. To se je zgodilo sestri, stara je bila približno 17 let. Z oslom je peljala v mlin pšenico. Bilo je že pozno, nje pa od nikoder. Bili smo v strahu. Mene in brata so poslali, naj gremo gledat, kje hodi. Prijela sva se za roke in šla. Klicala sva jo, nič. Sva se obrnila in šla domov. Še dolgo je ni bilo. Kar nekaj zaropota po vratih. Gre oče pogledat, je stal zunaj osel, tudi sestra. Ni se mogla premaknit, bila je trda ko kip. Odpeljali smo jo v sobo, jo drgnili, ji dajali pit rudo … Čez dve uri je prišla malo k sebi in šele drugi dan nam je povedala, kaj se ji je bilo zgodilo: Da jo je sredi poti nekaj napadlo, skočilo nanjo, jo podrlo na tla in jo strašno tiščalo k tlom. Ni ji dalo vstati in ne dihati. Bilo je črno, veliko, imelo je dvoje ostrih in dolgih ušes in šest nog. Močno je držala za štrik, osel jo je vlekel dalje in jo je izvlekel. Pripeljal jo je domov.

To je bil bukavac. Pošast s šestimi nogami in rogovi. Živi v jezerih in velikih močvarah. Ponoči prileze iz vode, dela štramor: tuli, kruli, poprdeva … Skače na ljudi ali živali, jih tišči k tlom, jih davi in muči, dokler ne odbije prva jutranja ura.

Gospode, smiluj se nas!

Ko je bil Órfano še otrok, so šli starši od doma, njega pa zaklenili v sobo. Jokal je, bridko, žalostno. Tedaj se pojavi na stopnicah, ki so vodile v zgornje prostore, siv zajec, izpod soda pa prilezeta dva bela zajca. Bela zajca gresta ven kar skozi zaprta vrata. Potem izgine skozi kamniti zid tudi sivi zajec.

To je potolažilo fantiča, nehal je jokati. Njegov strah je odkadil dim upihnjene sveče.

Gospode, smiluj se nas!

Letel je, letel, letel in varno pristal v svojem telesu. Zajčki, sivi in beli, so mu podarili tri velike kose smolastega propolisa. V njegovih ročicah so se spremenili v čudežne kamne: dva oskalka rjave barve sta se spreobrnila v biserni školjki.

Gospode, smiluj se nas!

Urša še vedno pripoveduje stare, prastare zgodbe:

»Neka ženska je prišla k mojemu strniču štiri bote prosit, naj ji dajo kos masla. Prišla je še petič. Tokrat ji je dal gospodar, ta moj strnič, en lep kos masla. Se je omečilo njegovo srce, se mu je zasmilila ta ženska. Pole pa je šel skrivaj za njo. Šla je do cimitérja in je tam izginila v sveže zasuti grob. Strnič je šel to povedat župniku. V tistem grobu so pred kratkim pokopali mlado, nosečo žensko. Župnik je ukazal, naj jo izkopljejo. Ona je bila mrtva, trda, toda v krsti je rodila in ta otrok je bil še živ. In to je zdaj ta naš sosed Šteljo!«

Gosode, smiluj se nas!

Mrgolenje molekul in atomov. Zgodilo se je takole:

V sanjah je Órfana obiskal istrski vrač. Prosil ga je, naj gre z njim k Veliki reki. In je šel z njim. Tam ob deroči reki se je vrač ustavil pred ogromno skalo. Vprašal je Órfana, če je ta skala živa. Órfano je rekel, da skala pač ne more biti živa, ker je pač skala, kamen. Vrač mu je nato rekel, naj se s čelom dotakne skale. Ko je to storil, je vrač položil roko na njegovo ramo in Órfano je videl noter v to skalo. Tam je vse mrgolelo, mrgolelo. Najprej je mislil, da so v njej mravlje, potem pa je ugotovil, da so to mikene, silno svetle kroglice, okoli katerih se hitro vrtijo še manjše kroglice in okoli teh mičkenih še bolj mičkene lunice. Na milijarde večjih in manjših kroglic, na milijarde vrtečih se lunic. In mu je bilo dano vedeti, kaj gleda. Gledal je namreč atome te na zunaj mrtve skale. In tam je vse mrgolelo, se vrtelo, mrlelo brez nehanja. Pa je spoznal, da skala ni mrtva stvar, ampak živa, strašansko živa.

»No?« ga je vprašal vrač.

»V njej mrgoli od življenja,« je rekel Órfano.

»Če raznese to skalo, raznese tudi naš planet,« je rekel vrač. »Če naredijo naučniki (znanstveniki) en tak poizkus, pa se ti atomi razletijo, potem, potem …«

Da, resnično, resnično vam povem!

Gospode, smiluj se nas!

Urša je slišala praviti svojega strica iz Bočajev, kako se je v Marezigah dogajala Zgodovina. Stric, ki je sodeloval v tej zgodovini, ji je povedal tole:

»Marežganski upor proti fašizmu. Fašiste, ki so bežali dol proti Babičem, smo ujeli tam po grmičevju. Pobili smo jih s kamni, jim odrezali jajca, s kosirji smo jim razparali trebuhe, potegnili čreva ven in jim jih zamotali okoli vratu.«

»Tako se je sprostila stoletja zatajevana jeza, v zemljo teptana pravičnost,« je to zgodovino komentiral Juraj Klošter. In je še dodal: »Muči i trpi!«

Gospode, smiluj se nas!

Pod Šalešem. Emil Zola je Órfanu pokazal najdeno fosilno školjko in fosilnega spiralnega polža. Oboje je dal Órfanu v roke, potem pa se je nekaj dogajalo, dogajalo … Ko se je spet zavedel, ni imel več fosilov v roki in zdelo se mu je čudno, ker se ni spominjal, da bi ju komu dal ali da bi ju spustil iz rok. Oba fosila, tako se mu je zdelo, je Emil Zola namenil Rozaliji iz Podrečka.

Čez nekaj dni je pospravljal avto in našel v prtljažniku fosilno školjko in fosilnega spiralnega polža. Spomnil se je sanj, v katerih mu je prijatelj, ruski plemič Borislavski, obljubil: »Ti bom nekaj prinesel!« Prinesel mu ni nič; vsaj tako ne, da bi mu prineseno dal v roke. Borislavski je bil grobar. Kopal je grobove na treh pokopališčih. Prijateljeval je z mrtvimi in ti so mu v zahvalo poklanjali prstane, verižice, uhane, zlatnike in srebrnike, starinske ure in druge stvari, ki so jih svojci polagali v krste ali pa puščali umrlim na prstih, vratovih, v ušesnih mečicah ali v žepkih zagrobnih oblek.

Gospode, smiluj se nas!

Zvijanje v črevesju, driska, strah, blaznost strahu. Strah pred tistimi, ki prihajajo z drugega sveta. Ki ne pripadajo ne zemlji ne kamnom. Spominjajte se, je rekel istrski vrač: »Oče naš, ki si v Nebesih … Nebesa, to je oni svet. Druga dimenzija, kjer ne veljajo zakoni zemeljskega življenja. Še sanja se vam ne, kaj priklicujete z molitvijo: … pridi tvoje kraljestvo, zgodi se tvoja volja …«

In še je govoril, takole: »Še malo, pa bo pitna voda dražja od najdražjega vina. In še malo, pa boste zasovražili naučnike (znanstvenike). Razkrita vam bodo njihova zla dela. Kajti oni so bili, so in bodo izvir črne vode. Genialnost, ki je iztirila. Genialna norost v službi Zla. Padli angeli! Povzročitelji vsega hudega na planetu Zemlja. Vsa njihova »dobra« dela se bodo spreminjala v hude, vedno hujše nesreče. V strašne katastrofe.«

In Órfano je zaslišal opozorilo:

»Ne morem te kar naprej ščitit! Oni te čakajo, tebe pa ni; in jaz te ne morem kar naprej izgovarjat. Moraš se odločit!«

To mu je govorila tista ženska, ki ga je hotela zapeljati na pokopališču Pod steno. Njena moč je bila velika, toda njegov strah božji je bil še večji.

Gospode, smiluj se nas!

Zlate črke

V glavnem mestu države. Velika sejna dvorana. V njej najvišji politiki, poslanci, ministri … Poslanci so v rdečkastih oblekah. Vsi imajo modre srajce in bele kravate. Priteče paž (športnica, maratonska tekačica). Silno se ji mudi. Plane k ministrom, ki so vsi v črnih oblekah in rdečih srajcah, kravate so vijoličaste, in jim zadihano reče: »Vojna prihaja!« To reče in teče dalje. Ministri skomignejo z rameni, predsednik države z zamahom desnice pove, da so to pač gnila jajca. I nikome ništa. Klepetajo dalje, se smehljajo, si pripovedujejo vice, se smejijo, krohotajo … kot da maratonke in njenega zelo pomembnega sporočila sploh ni bilo.

Po ulicah demonstrirajo množice delavk in delavcev! Prihaja vojska. Tekla bo kri … Vsi se tega zavedajo, a nihče ne stori nič, da se to ne bi zgodilo. Vici se vicajo, debelijo, kosmatijo, se sluzijo, po gnilih ribah zaudarjajo.

Órfano teče po ulici. Dežuje. Z dežjem joče tudi on. Globoka žalost v njem. Oslepljen od solz išče na ulici nekaj, kar je bil izgubil že davno, davno. Vreme je vedno slabše. Mrači se. Priplazi se megla. Dež se meša s snegom. Spolzka tla in mrka, črno siva megla. Hladno je, mrzlo. Žalost preide v bridkost. Nepojmljiva teža v srcu, v duši, in zavedanje, da se ta pot ne bo nikoli končala … Bridka sablja, bridka smrt, bridka britev. Brid. Ka.

Skozi snežni metež nekoga spremlja. Veliko snega. Z njim gre le del poti. Potem se vrne domov. Tu ni snega, ni zmrzali, ni megle, ni bridkosti. Na sončnem hribu ljudje češejo oljke in pojejo prastare pesmi. Oljčno olje v zlatem curku lije z okroglega, razbrazdano žlebičastega kamna na velike, težke, spokane dlani.

Cvetki pa se je sanjalo, da je imel Órfano krvava kolena. Obrisal si jih je in rekel: »Pokleknil sem bil na razbite steklenice albanskega konjaka. Ta kri, saj ni nič, ne skrbi. Moral sem zmoliti: Angelić muj, ti si varšič muj …«

Čupin Borislavski ni zatisnil očesa. Vso noč je prebedel, naslonjen na mizo. Stražil je na smrt utrujenega prijatelja. Branil ga je pred napadi demonskih bitij: pred aždajo, vado, besom, baukom, babo rogo, bukavcem, vampirko, vrkolakom, sikamoro, mračnikom, omajem, olalijem, cikavcem in drugimi sovražnimi bitji.

Pred sončnim vzhodom se je na dvorišču pojavila zadnja pošast: čudno zeleno bitje brez oči, nosu, ušes, ust in las. Imelo pa je dolg, debel in gladek rep! Njeno ime je bilo caruka. Borislavski je to bitje razsekal z luninim prvim krajcem. In bilo je, kot da bi sesekljal debelega črva in zmastil zrele kakije. Ko je sonce vzšlo, so ostanki zadnjega demonskega bitja izhlapeli, izginili. Borislavski je rekel: »Zdaj grem. Do večera boš imel mir. Pred mrakom spet pridem. Še dve noči te stražim, potem boš rešen.«

Tisto dopoldne je doživel eksplozijo nezemske svetlobe. Pulzirajoča svetloba je ukinjala vidni svet. V njenem utripanju se je vse razkrajalo, razkrojilo: okno, soba, ljudje, predmeti. To pravzaprav ni bila svetloba, bila je živa, hitro utripajoča plazma. Izredno močna, ostra, večdimenzionalna, tekoča. Še nikoli videna v normalnem svetu. Še nikoli videna, še nikoli doživeta.

Svetloba pulzira: se pojavlja in izginja. Cikcakasto se kot eksplozija širi navzven, na vse strani. Ponika na obrobje kroga; ta je najprej majhen, potem pa vedno širši, dokler svetloba ne izgine iz vidnega polja. Spet se začne pojavljati normalni, vsakdanji svet.

V tem svetu poteka intervju s pisateljem Cirilom Kosmačem. Órfano spretno tipka odgovore na starinski pisalni stroj. V začetku gre vse gladko, brez težav. Pisatelj mu pripoveduje svoje skrivnosti; resnico preteklega dogajanja.

Potem pa se je Órfano utrudil. Tipkal je z vedno večjo težavo, ni takoj našel črk, izgubljali so se mu celi stavki; misli, ugotovitve, izjave Cirila Kosmača. Da bi rešil intervju, je začel s prsti (z blazinicami prstov) tipkati (tapkati) po kamnu. Pravzaprav po kamniti mizni plošči. In zgodilo se je nekaj neverjetnega. Na sivem istrskem kamnu, na tej mizni plošči, so se začeli izpisovati pisateljevi odgovori in tudi Órfanova vprašanja. Plošča je bila velika, ogromna. Po treh urah pogovora je bila že vsa drobno, prav drobno popisana.

Ko sta končala intervju, se je pod tekstom pojavil pisateljev podpis. In tudi Órfanov. Nato ga je Ciril Kosmač prosil, naj gre z njim na njegov grob. Rekel je: »Hočem, da vidiš, kaj mi je naredila duša, ki sem jo tako zelo ljubil. Noro ljubil. Razumeš? Moja napaka se skriva v pridevniku noro. In to je moja krivda pred Neizrekljivim. Vseeno pa ne bi smela storiti tega, kar je bila storila. Pridi, ti bom pokazal!«

In že sta stala ob njegovem grobu. »Vidiš? Ali res vidiš?« je govoril Ciril z zlomljenim glasom, z glasom, ki mu je manjkala njegova siceršnja moč, odločnost.

In Órfano je videl, da je nekdo z ostrim predmetom (najbrž s konico noža ali skalpela) spraskal zlató s črk nagrobnika. Zlate luskine in zlat prah, to je prekrivalo vznožje spominske plošče. Črke v kamnu so bile zdaj sive, puste, nekako prazne. Izničene, razvrednotene.

»Vidiš, pa tako sem se mučil; včasih sem eno samo besedo iskal dneve in dneve – a zdaj je vse šlo v maloro,« je rekel in malodušno zamahnil z roko. »Ja, veš, včasih se to pač zgodi. Z eno samo napačno besedo ali dejanjem, ki ga vodijo nabrekla čustva in ne razum … izničiš delo desetletij. Pa si spet na začetku in pot se znova začenja točno tam, kjer se je začela, recimo, pred šestimi desetletji. Zato ti pravim: odsekaj si prst, roko, nogo, tudi glavo, če spoznaš, da te bo premagala Sikamora. Prehiti jo, z enim samim zamahom ji odsekaj glavo. Edina rešitev, prijatelj moj. Edina! Konje je treba brzdati! Če ti to ne uspe, te bodo zvrnili v brezno.

Zdaj pa moram it. Zbogom!«

In že ga ni bilo več. Poniknil je v svoj grobek.

Ko se je vračal s pokopališča, se je zgodilo, se je pač zgodilo, kar naenkrat in mimogrede se je zgodilo, pa se je že skrival za policijsko postajo, v grmovju, tam se je skrival z lepo mladenko. Pogovarjala sta se tako, da je bilo njegovo desno koleno med njenimi nogami. Ona je molče pristajala na tak položaj.

Grmovju so se približale tri starejše ženske; dve suhi in ena debela. Debela ga je vprašala: »Ali veš, kaj pomeni beseda: perforacija?« Nastal je trenutek tišine. Bilo mu je nerodno. In tedaj se je spomnil, kaj mu je bil pravil pisatelj. S kazalcem je nekaj hitro premaknil tam v bližini srca in v naslednjem trenutku je že hitel čez Gračiško valo. V rokah je držal klenovo palico in na vso moč je hitel, da bi še pred vzhodom sonca prišel na vrh hriba, ki so mu pravili Lačna. Malo pod vrhom mu je zmanjkovalo sape in moči. Pa je dal vse od sebe, govoril si je: »Tudi če crknem, tudi če se lêti zgrudim, moram prehiteti sonce, moram stati na Modrasovi skali, preden vzide luč sveta. Moram, moram!«

In mu je uspelo. Ko se je prikazal sij vzhajajoče luči, je že stal na skali in zadihano zrl proti Slavniku. Tedaj so angeli dneva dvignili fanfare in prek dežele je zavel veter večnosti. Bil je rešen.

Toda prišel je 4. maj. Pisalo se je leto 1981. Ura: 17.36. Telefonski klic. Moški glas govori skozi tkanino:

»Je tam Órfano?«

»Ja.«

»Tuki je še en maršal. Nasvidenje!«

In je takoj prekinil. Prvi del povedanega je bil težko razumljiv. Ni gotovo, da je to rekel. Lahko, da je bilo rečeno: Tu je še en morto. Ali: Tuki še en Maršo. Ali: Tuki je maršal. Ali: Tuki je še en marsovc. Ali: Tuki Marš – Alijevi Turki.

Prav takrat, ko je zazvonil telefon, je Órfano razprl časopis. Čez vso stran je bila objavljena fotografija srebrnega skeleta. Nad njim so bile natisnjene črke, ki so se bliskovito menjavale. Tako hitro, da jih ni mogel povezati v nikakršen pomen. Ko je zaprl oči, da se mu ne bi zmešalo od hitrega menjavanja znakov, pa so se vse tiste bežeče črke sestavile v jasen napis:

Zgodil se bo atentat na papeža! Preko televizijskih ekranov boste v živo gledali konec sveta. Gledali, a ne razumeli, kaj se v resnici dogaja. Blagor ubogim na duhu, kajti njih bo zagrobno kraljestvo!

Teta Božena

Pred Órfanovo hišo je nastala panika. Pritekle so ženske, lovile so sapo ter kričale, da se je v preddverje zatekla strupena kača. Od Órfana so zahtevale, da jo mora ubiti. Najprej ni hotel, ko pa so zagnale še hujši vik in krik, se je nerad odločil in kačo v poltemi preddverja ubil s palico, pač misleč, da je res modras ali pa gad. Potem pa se je izkazalo, da to ni bila strupena kača, ampak koristna zelenkasta mišnica. Torej kača, ki lovi miši. Bilo mu je zelo hudo, obžaloval je svoje dejanje in se jezil na ženske, ki so ga s paničnim strahom preslepile in ga pripravile do tega, da je deloval proti svojemu prepričanju: »Nikoli ne ubij kače, ki pride v hišo, kajti v njej je duh umrlega sorodnika; prišel je pogledat, kako živijo tisti, ki še niso bili pridruženi svojim prednikom.«

No, zdaj se ni dalo nič več popraviti. Vedel je, da bodo sledili usodni dogodki; pač kot odmev tega zločina. In, resnično:

11. julija je umrl papagajček Jakec. Ob 14.12 mu je utihnilo nemirno ljubeče srce. Pokopali so ga na vrtu za hišo, tam pod akacijami in starim drenom. V miru in tišini on zdaj tam počiva.

20. julija je pobegnil v prostost (v smrt ali v drugo ujetništvo?) papagajček Luka: beli ptiček, ki so ga kupili, da bi nadomestili Jakca.

V začetku oktobra je pobegnil še drugi beli ptiček, ki so ga kupili, da bi zamenjal Luko. Temu so pravili Jakec.

Nekaj minut pred njegovim letom v svetlobo dneva je Órfano ob starinski šterni zagledal kačo, ki jo je bil ubil, ko je podlegel paniki žensk. Bila je zvita v svitek, le glavo je dvigala proti njemu in iz oči so ji kapljale solze. Na glavi se ji je svetlikal ovalen oniks. Z zlomljenim, žalosti polnim glasom mu je rekla: »Jaz sem bila tvoja teta Božena. Prinašala sem ti blagoslov našega kralja Bliska. Ker si dovolil, da so te zaslepile resnične kače strupenjače, boš izgubil sina. Ne bo umrl, toda zate bo vseeno izgubljen. Jočem, ker ne morem spremeniti tega dela tvoje usode.«

V Órfanovi glavi, zadaj, v malih možganih, je zaškrtalo, zarenčalo; kot da bi bila tam skrita neka žival, pošast! In videl je luč v ključavnici in videl je, kako se maje okamenelo hrastovo deblo sredi visoke stepne trave. In videl je luč na hodniku, čeprav žarnica ni bila prižgana. Tudi sveča ne. Potem je slišal, kako je padlo nekaj težkega in ko je padlo, je za hip zagledal znan obraz. Cel dan se je potem mučil, da bi prepoznal ta obraz. Moral bi se ga spomniti, moral bi ugotoviti, čigav je ta obraz, kajti od tega je bilo odvisno, ali se bo Smrt še prikazovala ali pa se bo umaknila. Do polnoči tistega dne mu ni uspelo prepoznati človeka, ki mu je, skrit v kletnih prostorih njegove hiše, delal zlo.

Tisto noč se je ob pol dveh hipoma zbudil iz sna. In je buden gledal sredi temé, ležeč na hrbtu (gledal je nazaj, za svoje tême!) in videl je zvezdnato nebo ter skupino zvezd, ki so se razvrstile v krog. Ta krog je bil v resnici oko, ki ga je gledalo z zvezdnih višin. Pogled iz globin vesolja mu je sporočal tole: »Ne boj se, ne plaši se, kajti jaz, Gospod, sem s teboj!« Potem je mirno in trdno zaspal.

Naslednjo noč so se mu zgodile še ene nenavadne sanje. Preden je legel, si je položil na popek kamenček, ki mu ga je bil dal prijatelj Miškon. Rekel mu je, da je bil ta kamenček nekoč sestavni del naprave, ki je delovala podobno kot današnji računalniki. Le da ni imela tega namena, ampak so s to napravo ustvarjali posebno resonančno magnetno polje in z njim mehčali velike skalne bloke in jih potem oblikovali kot glino. Kamenček je bil roza barve, imel je vrezano pravokotno jamico, v njej pa je bila neka snov, podobna zlitini živega srebra in zlata. Ta kamenček si je torej, še sam ni vedel zakaj, pač kar tako položil na popek in zaspal. Kmalu zatem se je prebudil in buden opazoval nad sabo, v kotu sobe, veliko svetlečo kroglo. Mislil je, da je cestna svetilka, pa seveda ni bila, saj je bilo okno zaprto s škurami, razen tega zunaj ni bilo nobene ulične razsvetljave. Bila je resnična svetlobna krogla, ki je lebdela nad njim. Nekaj minut jo je opazoval, nato pa je počasi pronicnila v strop in izginila.

Na njenem mestu se je takoj zatem pojavil čuden, zelo velik metulj: krila so bila jekleno siva, telo zamolklo srebrno, tipalki fluorescenčno beli. Prifrfotal je nad njegov obraz in ga oprhal s krili po čelu in očeh … Nato je odletel skozi zaprto okno.

Starec in jezero

Taborili so ob Krnskem jezeru. Cela klapa: Órfano in njegovi prijatelji z otoka Insula. Minevala je deseta noč, noč dolgih sanj in silnih prividov.

Prebujal se je in spet zaspal in v nadaljevanjih sanjal grozljive sanje. Z nekega visokega mesta, najbrž s satelita, so gledali požare v južni in srednji Evropi. Goreli so gozdovi vse od Grčije do Nemčije. Požari so se razplamteli tudi na zahodu: Portugalska, Španija, Francija, Italija … Ko je pogorelo vse, kar je moglo in so za velikanskimi gozdovi ostala le apokaliptična pogorišča, so se iznenada vneli požari tudi v velemestih. Gorela so mesta: Atene, Skopje, Beograd … in Rim, Pariz, Berlin … da, tudi London. Prihajalo je do samovžigov, najbrž zaradi visokih temperatur; te so ponekod dosegle sedemdeset stopinj v senci!

Približali so se požaru v nekem ogromnem pristanišču. Goreli so kubični kilometri smrekovih in hojevih desk. Nekdo se je jezil, zakaj niso prej opazili nevarnosti. S helikopterjem so se počasi spuščali dol. Zelo previdno, kajti spuščati so se morali med kaotičnimi žičnimi spleti visoke napetosti.

Potem se je Órfano znašel v tovarni, kjer so morali delavci delati dvanajst ur, prejemali so sramotno nizke plače in vsa hrana, ki so jo lahko kupili s tem zaslužkom, je bila sintetična, nekalorična in zastrupljena s snovmi, ki so jim jemale ustvarjalnost, veselje in voljo do življenja.

Órfano jim je na zborovanjih razkrival dogajanja v zakulisju in jih puntal proti oblastem. Bil je Lech Wałęsa. Prisluhnili so mu in mu sledili. Zbirali so se zunaj, na igrišču. Bilo jih je vedno več in več. Obkolili so jih vojaki z lesenimi meči, lesenimi puškami, sulicami, bajoneti. Vse je bilo iz lesa. Vendar naostreno! Vnel se je spopad.

Z neznano mlado žensko sta tekla na življenje in smrt skozi naliv lesenih puščic in sulic. Nič od tega ju ni zadelo. Na vso moč sta tekla po Warszawskih ulicah. Tam je Órfano iznenada zagledal vhod v stavbo, kjer je imela vojska komandno dvorano, od koder je bilo možno aktivirati in pognati v orbito rakete z atomskimi bombami. Fasada te stavbe je bila v dolgih, raševinastih zavesah. Segale so od vrha do tal. Ženska, ki je tekla z njim, ga je opozorila: »Ne hodi tja!« Vseeno je planil noter. V ogromni svinčeno sivi veži je skočil na preprogo, ki je bila podobna vrečevini; prav takšni, kot je visela na pročelju te stavbe. Vrečevina ga je kot kakšne tekoče stopnice hitro vlekla gor, gor. Nekaj ga je objelo okoli pasu in ga dvignilo. Vse je bilo čudno »mao zedongovsko« …

Znašel se je v sobi, ki ga je spominjala na cerkev. Tu so že bili njegovi sodelavci, ki so razkrinkali tajni načrt in z bliskovito akcijo zasegli črno skrinjico. V njej so bile shranjene usodne šifre. Tedaj se je kot v posmeh oglasilo z vseh strani:

»Zaman, zaman! Ujeli jih bomo. Zasužnjili jih bomo. Sploh se ne bodo zavedali, kaj se dogaja! Še sanjalo se jim ne bo! Mislili bodo, prepričani bodo, da so svobodni, pa bodo v resnici sužnji. Stvari jih bodo zaslepile. Še sami ne bodo vedeli, kako in kaj in kdaj, pa bodo že v naši mreži. Omreženi!

Vse, kar ste vi, njihovi »rešitelji«, storili v prepričanju, da osvobajate delavce, je služilo skrivnim načrtom. Pomagali ste uresničevati naše namene. Hvala za pomoč. Ali razumete? Vodimo vas kot lutke, a vi ste pri tem prepričani, da imate svojo voljo in da delujete v interesu delavskih množic. Vi ste naši najboljši pomočniki. Lech Wałęsa je naš tajni agent! Za delo, ki ga je opravil, bo dobil visoko priznanje in veliko bogastvo.«

Iz nevidnih zvočnikov se je oglasil satanski krohot. Órfano si je z obema rokama zakrival ušesa, a krohot je prodiral vanj kar skozi kožo. Bolečina ob spoznanju prevare je bila neznosna.

Tedaj se je v njem pojavil glasek, ki mu je komaj slišno šepetal: »Kaj pa duša, Onafro?! Duša! Telo ujamejo, zavest zasužnjijo, duše pa ne morejo.«

Skrit v jami je opazoval, kaj se dogaja ob Krnskem jezeru. Videl je ribiče, ki niso bili Zemljani. Imeli so podolgovate obraze in poševne, zelo velike in čisto črne oči, telesa njihova so bila drobcena, suhljata, neznatna. Ta bitja so vrgla v vodo velikansko mrežo in uspelo jim je ujeti vse ribe, ki so živele v tem jezeru.

Pravkar dvigajo mrežo, polno rib in ribic. Na milijone, milijarde je teh drobnih, mrgolečih, za golo življenje se borečih rib. Napihnjena mreža se dviga in previdno pomika proti lebdeči ploščadi, ki ima visoko, jekleno ograjo. Ko je mreža še nad jezerom, pa se iznenada pretrga od spodaj in ves ulov bliskoma šine nazaj v vodo. Takoj zatem jezero zaledeni. Prekrije ga debel led. Nezemljani ne morejo še enkrat vreči mreže. Njihov čas se izteka. Vedo, da morajo izkoristiti časovno pentljo, sicer se bodo ujeli v lastno past. Panično bežijo proti plovilom, ki jih čakajo za jezerom in bliskoma izginjajo v nebo.

Potem pride dolga, dolga zima. Jezero prekrije dvanajst metrov snega. In potem pride pomlad. Sneg se topi in stopi. Led na jezeru izginja. In je že mesec julij. Veter kodra gladino. S pobočja Krna prihaja starec. Opira se na akacijevo palico. Ustavi se ob jezeru in oči se mu zasolzijo. Jezero mrgoli od rib. Odpre svojo malho, seže vanjo in jim vrže pest posušenih mušic. Te se med padanjem razmnožijo in na gladino pada hrana, pada, pada … mana, mana izgubljenim v puščavi.

Starec se napoti v dolino, kjer ga čaka mladenka s kamenčkom, ki ga je gladila sedem let. Vanj je čas brez časa vgradil simbol Smrti na eni strani in simbol Življenja na drugi strani. Mladenki je ime Minja Musume Visam.

Brezčasni Čas

»In v duhu je bil vzet iz telesa in v hipu prestavljen na drugi konec vesolja …« Tega stavka iz neke prebrane knjige se je spomnil po tistem čudnem dogodku.

Vračal se je iz Sežane in se bližal Petrinjam. Ko je bil vzporedno s cerkvico Sv. Alojzija, ga je začel prehitevati fičko. Tega se še spominja, potem pa ničesar več, vse do črnokalskega kamnoloma. To pot, ki je dolga osem minut vožnje ob normalni hitrosti (okoli 70 km/h), je prevozil brez zavesti.

Pri kamnolomu je najprej zaslišal, da nekaj močno ropota, brni. Zvok je prihajal iz velike daljave in se je hitro bližal, krepil. Spraševal se je, kaj neki tako pogrmeva, poka. Potem je začutil, da drži nekaj v rokah. In spet se je spraševal, kaj je to, česar se njegove roke tako krčevito oprijemajo. Tedaj je prišlo spoznanje: To, kar držim v rokah, je volan in … ta ropot, to je motor mojega avta!

Vedel je, da je bil nekje silno daleč, na nekem drugem planetu, v nekem drugem ozvezdju in da je bil tam več ur, morda celo nekaj dni. In da se je tam pogovarjal z bitji, ki gotovo niso bila ljudje. Ves čas njegove prisotnosti »tam zgoraj« so mu nekaj razlagali, mu nekaj kazali, ga učili … Skušal se je spomniti tega, kar so mu pokazali, razložili, ga naučili; hotel si je uzavestiti, o čem so se tako intenzivno pogovarjali in kaj je bilo tisto, kar si je zapomnil do besede natančno, a se tega zdaj, ko je spet v telesu, ne spominja … pa se nikakor ni mogel dokopati do nobenega podatka, niti do enega samega njihovega sporočila ne. Vse, kar mu je ostalo v spominu, je bilo to, da se je v času njegove odsotnosti dogajalo nekaj izredno pomembnega in da so védenja (znanje?), ki jih je bil prejel, življenjskega pomena ne samo zanj, ampak za človeka in človeštvo sploh.

Ves dan se je mučil z vprašanjem časa. Od Petrinj do črnokalskega kamnoloma je kratka pot, prevoziš jo v nekaj minutah; kako je torej možno, da je bil tam, na tistem planetu, v resnici neprimerno dlje. Nekaj ur? Dni?

Tedaj ga je prešinilo. Spomnil se je, kaj mu je reklo eno od tistih bitij. Preden se je njegov duh vrnil na Zemljo, mu je to bitje reklo: »Čas je relativna kategorija. Mi ga lahko podaljšamo ali skrajšamo. Ena milijardinka sekunde se lahko raztegne na dolžino človeškega življenja. Recimo na petdeset, sedemdeset ali sto let. In obratno: sto let lahko skrajšamo v poljubni del ene same sekunde. To je umetnost, ki jo pač obvladamo. To nam je dano. Zato se ne smeš čuditi, kako je mogoče, da si bil odsoten le nekaj vaših minut, a si bil pri nas v resnici tri dni in osemnajst ur. Toliko, kolikor smo potrebovali, da smo ti razložili stvari, ki jih moraš vedeti. Vedeti, ne da bi vedel, da jih veš. Vse znanje in védenje, ki smo ti ga dali, je ločeno od tvoje zavesti. In tako je prav!

Pozneje se mu je to zgodilo še enkrat. Tokrat na poti od mejnega prehoda Fernetiči pa do križišča za Vrabče. Torej je vozil brez zavesti skozi vso Sežano in še pet kilometrov dalje … In vse se je spet ponovilo: slišal je, da nekaj močno ropota. In spraševal se je, kaj je to. Potem je začutil, da nekaj drži v rokah. In spet se je spraševal, kaj je to, kar drži z obema rokama. Počasi se je zavedel, da ropota motor avtomobila in da je to, kar drži v rokah, volan. Iz nezavedanja in z velike višine, pravzaprav iz sveta, ki obstaja izven našega prostora in časa … se je prizemljil, uzavestil, utelesil.

Tokrat je vožnja brez zavesti trajala točno šest minut.

Kdo je v obeh primerih vozil namesto njega? In kje je bil, da se je moral vračati iz nekega drugega sveta, iz neke silne daljave, s planeta, ki je neskončno daleč in enako neskončno blizu?

Pozneje se je spomnil še nečesa. Rečeno mu je bilo: »Vsaka duša se tik pred smrtjo telesa, v katerem je živela toliko in toliko desetletij, sooči s svojo potjo v času prizemljitve, torej svojega utelešenja. Še enkrat prehodi to pot in dano ji je vedeti, kaj je bilo v minulem življenju zanjo dobro in kaj slabo. Tudi ljudje, ki so umrli v Hirošimi in Nagasakiju, torej v atomski eksploziji, ki so bili v neskončno majhnem delčku sekunde uplinjeni, deatomizirani, so imeli vseeno dovolj časa, no, njihove duše namreč, da so še enkrat prehodili vso pot od spočetja pa do nenadne smrti. Neskončno kratek delček časa se je namreč podaljšal na toliko, kolikor je duša potrebovala, da se je seznanila z žetvijo, torej z izkupičkom svojega truda; svojega bivanja v telesu.

Čas je najbolj skrivnostna kategorija v vesolju. Tega vaši možgani na tej stopnji razvoja še ne morejo razumeti. Ko pa boste presegli določeno višino, se vam bo odprlo mnogo darov, med njimi tudi razumevanje in obvladovanje časa. In z njim seveda tudi prostora. Gre za sinhrono soodvisnost.«

Mil Nejko

Órfano se je na nekem delu svoje poti srečal s čarovnico Čufro. Ta ženska je bila zanj hud izziv. Rečeno ji je namreč bilo, naj ga preizkuša na vse načine in da ji je pri tem dovoljeno uporabiti laži, prevare in tudi svojo črno, ubijalsko moč. In tako mu je nekega dne pripovedovala tole izmišljeno zgodbo:

»Pomisli,« mu je rekla ob nekem naključnem srečanju, »kaj se mi je sanjalo! Dobro poslušaj! Bili smo na izletu. Otroci, jaz in seveda tudi ti. Tam je bila idilična pokrajina: hribčki, doline, potoki, slapovi … vse čudežno in v nenavadnih barvah ter nezemski svetlobi. Otroci so skakali po travi, se igrali in letali po zraku spretno in hitro kot lastovice. Lahkotno, virtuozno, veselo, varno.

Z visoke police, prav z vrha previsne skale, si skočil tudi ti. Odgnal si se v prepad. Posnemal si namreč otroke, ki so s police poletavali proti oblakom. Saj sem rekla, da so znali leteti kot lastovice. No, ti si se pognal v zrak, posnemal si otroke, misleč, da znaš leteti tudi ti. Toda nisi poletel kakor oni, ti otroci, angeliči, ampak si kakor kamen padal proti dnu prepada. Treščil si na skale in se ubil. Pritekla sem k tebi in se čutila strašno krivo za tvojo smrt. Ne bi ti smela dovoliti, da skočiš, da posnemaš angele, no, te otročiče. Vedela sem namreč, da ne znaš leteti, da nimaš tega nadnaravnega daru.

Prebudila sem se od groze in strašnega občutka krivde. Bila sem vsa v solzah in v vratu me je močno bolelo.«

Sanje mu je opisala z veliko prepričevalno močjo. In verjel je, da se ji je to res sanjalo in da je resnično jokala nad njim; da je – kakor Antigona nad Polinejkom – tudi ona jokala nad Órfanovim truplom.

Tistega dne, ko mu je vsilila svoje sanje, se je poslavljal štorkljasti Škrk; bitje, ki je znalo v blisku sešteti, pomnožiti ali deliti dvanajstmestno število in v nekaj sekundah izračunati kvadratni koren iz kateregakoli števila. Hišni škrgad Radunko pa ga je (Órfana) kar naprej zasledoval. Motil ga je s svojo telepatijo, ga vznemirjal z nadležnimi sugestijami. Povzročil je, da je polil kozarec, poln refoška. Vino je steklo proti tisti njegovi pomočnici, ki je imela v sebi mir in vdanost. Razlilo se je kakor kri. Od tega trenutka dalje je bil bolan in v njem je vse drhtelo od nemira.

Čufrine sanje so naredile nanj tako močan vtis, da se je potem z njimi mučil kar nekaj tednov. Sprejel jih je namreč kot zloslutno napoved tega, kar se mu bo res zgodilo. Da bo namreč nasedel kaki prevari in zavozil svoje življenje. Ker je v to verjel, je izgubljal veselje do dela in postajal boječ, trepetav, pač prepričan, da so mu bogovi obrnili hrbet in da bo to, kar se bo kmalu zgodilo, zanj resničen padec. Poraz in izguba.

Ker je verjel v moč sanj in ker ni niti za hip podvomil v resničnost Čufrine pripovedi, je vedno bolj tonil v brezvoljnost. Bil je prepričan, da je to del njegove, njemu doslej prikrite usode. Če pada kot kamen, potem je kakor Lucifer oziroma kakor padli nadangel. Bog torej ni z njim, v njem ni njegovega Duha. In če Boga ni z njim, potem bo vse, kar bo naredil, zaman. Ne bo blagoslovljeno in leta njegovega garanja se bodo sesula v puščavski pesek, v prah prahu, v nič. A on je imel še toliko načrtov in pred njim je bilo še toliko vrhov, ki jih mora doseči, preplezati še toliko strmin, premagati še veliko strahov. Tudi globine so ga čakale, da jih razišče, izmeri, z lučjo razsvetli in iz njih prežene demone. Ne samo prežene, mora jih s to lučjo, ki je luč Gospodova, sežgati, upepeliti, izničiti. In če mu sedaj Vsemogočni preko Čufrinih sanj sporoča, da je ves njegov trud zaman, vse njegove sanje nične, vsi njegovi načrti neplodni … potem nima nobenega smisla, da še vztraja na tej poti. Potem je vse zapečateno in je vsak trud nesmiseln.

Dolgo je taval po tej megli, se izgubljal in vedno bolj usihal. Potem pa se je zgodilo, da se je neko noč iznenada prebudil in je spet zagledal nad sabo tisto veliko svetlečo kroglo. Tokrat je bila bolj svetla, mnogo bolj od katerekoli polne lune. In iz te krogle se je vanj spustil droben žarek. Odspiralil se je v njegove spomine in tako je prišel tudi do Čufrinih sanj. Razkrojil jih je, razblinil in mu dal vedeti, da so bile sanje velike čarovnice izmišljene, načrtovane pač tako, da mu prizadenejo škodo, da mu vzamejo veselje, notranji mir, moč in upanje, in seveda tudi vero v Boga; da mu izbrišejo iz zavesti prepričanje in čutenje, da je Gospod z njim in da ga ni zapustil. Da torej njegova pot ni zaman, da njegov trud ni nesmiseln.

Tisto noč je spoznal, kako izrojeni in nevarni so lahko načrti temačnih sil, kako zviti in prepričevalni so njihovi posegi. Čarovnica Čufra je torej ves čas hlinila svoje prijateljstvo in zvitorepila, da bi ga prepričala v resničnost svojih zgodb. Dana ji je bila moč, da ga preslepi in zapelje. Ni sicer dosegla tega, kar so si želeli njeni gospodarji. Mu je pa vzela veliko časa in mu prizadejala mnogo gorja.

Ko se je prebudil v sončen dan in se spomnil obiska plemenite duše, se je čudil, zakaj ne čuti v sebi nobenega sovraštva, nobene jeze na čarovnico Čufro. Nič takega. Le žalost je zaznal in razočaranje.

Ker je bil razdrt urok njenih podtaknjenih sanj, se mu je Čufra maščevala. Zaslepila je Órfanovega ljubljenega učenca. To ji je uspelo na ta način, da je njegovo željo po letenju, torej po užitkih, s svojo magično močjo stopnjevala do neobvladljive strasti. Učencu je bilo ime Mil Nejko. Imel ga je nadvse rad, kajti bil je edini, ki je slišal premikanje oblakov, tudi tistih najvišjih. Brez težav je prisluhnil glasbi, ki so jo ustvarjali oblaki vseh velikosti, barv in oblik. Znal je tudi zapisati note te glasbe in potem to glasbo narediti slišno nam, ki smo bili brez teh darov. To je bila glasba, enakovredna glasbi genialnih mojstrov. Mehka kot puh, občutljiva kot list trepetlike, pa tudi mogočno bučna, divja, preteča, odražajoča jezo in bes bogov.

Nad tega čudežnega dečka se je spravila čarovnica Čufra. Kot sem bil zapisal: njegovo željo po letenju je stopnjevala do neznosnih strasti. Pa je mladenič ukradel svojemu bratu krila (bratova so bila večja in močnejša, saj je bil starejši od njega in seveda dosti bolj izkušen) in se pognal z visoke skalne police. Nekaj časa mu je uspelo jadrati visoko in mirno, potem pa je začutil, da ne more več obvladovati vzgona in zračnih vrtincev, ki so se iznenada pojavili nad skalnimi pogorji in prepadi. Dolgo se je boril, potem pa ga je presenetil sunek ledeno mrzlega vetra, mu zlomil levo krilo in Mil Nejko je začel padati. Priletel je na skale v Dolini srebrne ptice in se tako močno poškodoval, da ga tudi čudežni ranocelnik Enham ni mogel več rešiti. Umrl je v naročju usmiljene sestre Enejke.

Órfano je s svojim darom videnja prihodnjih dogodkov zaznal bližajočo katastrofo štiriindvajset ur prej, kot se je zgodila. Vanj je prišla najprej slutnja, nato pa jasno zavedanje tega, kar se je pripravljalo. Ker je vedel, da ne more in ne sme poseči v božje tkivo Usode, je imel eno samo možnost, da prepreči najhujše. Šel je na skalo molitve in tam je njegova duša klicala Gospoda. Klicala ga je in molila, molila. S težo skal in kamnov ter s težo bližajoče smrti v sebi je umiral od hudega. Od bolečine, od spoznanja. Vedel je, da ima pravico spreminjati usodo le eden sam; to je Stvarnik vidnih in nevidnih svetov.

Minila je ena ura, dve, tri, minilo je osem ur, odkar je pokleknil na skalo molitev in od tam klical in rotil Stvarnika, naj se usmili zapeljanega in zaslepljenega Mil Nejka. A vselej, ko se je vrnil odmev njegovih prošenj, rotenj in molitev, je bil odgovor jasen, nedvoumen, dokončen: »To se mora zgoditi!«

Še nikoli v svojem življenju Órfano ni tako trpel kot to popoldne in ta večer. Teža spoznanja je bila neznosna, bolečina nepredstavljiva. Od hudega se je povešal preko skale in mrlel od spoznanja, da ni in ne more biti nobene rešitve.

Opolnoči je mukoma vstal in se napotil v svojo meniško sobico. Tu je nehal moliti. Padel je v stanje popolne odsotnosti duha, v praznino velikega Niča, in takšen je pričakal jutro in naslednji dan. Potem je le še prisluškoval korakom in drhtel od neznosne teže, čakajoč usodno sporočilo. Prišlo je okoli pete ure popoldne. Prinesla mu ga je tista, ki nosi v sebi Miro in Mitro. Ko se je bližala vratom njegove celice, ko je potrkala, ko jih je odprl, je vedel, kaj bo rekla. Z mirom sprejemanja usode mu je sporočala: »Mil Nejko, tvoj Nejko Mil je umrl. Storili so vse, da bi mu rešili življenje. Vendar, takšna je bila Njegova volja.«

To je rekla, se priklonila in odšla.

Leta in leta je Órfano preboleval smrt svojega ljubljenega učenca, najbolj nadarjenega igralca na harfo duše sveta.

Maščevanje čarovnice je bilo popolno. Pač zato, ker je bilo usklajeno z voljo Najvišjega in Neizrekljivega. Bila je le orodje v njegovih rokah. Mnogo mnogo desetletij pozneje se bo izkazalo, zakaj se je moralo to brezpogojno in nepreklicno zgoditi. Mil Nejkova smrt je bila del človeku nedoumljivega Božjega načrta.

Whisky Laphroaig

»Dokaži mi, da si res prisoten!« je rekel Órfano pokojnemu prijatelju in pesniku N. Ž. To mu je rekel zato, ker ga je, vračajoč se iz nekega mesta, skoraj fizično čutil ob sebi. Prav videl ga je, da sedi v avtu na sopotnikovem sedežu in se mu nagajivo smeji. Lahko bi ga otipal, tako močno ga je zaznaval. Čutil je celo vonj njegovih cigarilosov.

»Vem, da si tu in da se mi smejiš,« je navezoval stik s pokojnim.

In zazdelo se mu je, da mu pesnik odgovarja: ‘Kar je v duhu prisotno, lahko tudi v duhu deluje. Zdaj ti bom dokazal, kako zlahka pusti duh pokojnika vidne sledi svoje prisotnosti.’

Tedaj ga je na stegnu desne noge močno zasrbelo in zazdelo se mu je, da je nekdo z nečim ostrim trikrat zapored potegnil po koži. Zaslišal je pokojnega prijatelja, da se hihita. To je bil njegov značilen smeh, kadar je komu kakšno ušpičil. Bil je namreč hudomušnež, ki je užival, če mu je uspelo ljudi osupniti s čarovniški trikom ali čim podobnim.

Močno ga je srbelo na stegnu desne noge. Ko se je potem doma tuširal, so bile na mestu, kjer ga je srbelo, tri popolnoma ravne, vzporedne in živo rdeče praske, dolge okoli pet centimetrov, oddaljene druga od druge centimeter in pol. Bile so vrezane, vendar rdeča barva ni bila kri; bilo je nekaj drugega. Rubinasto rdeče, rdeče … Tedaj ga je prešinilo: Seveda, to je barva refoška ali pa terana! In se je spomnil, koliko noči so prelumpali in kako zelo je pokojni poet oboževal vino. Nadeli so mu vzdevek: Kralj refoška. Pri njem ni smelo nikoli zmanjkati rdečega vina! Imel je tudi veliko kristalnih kozarcev. Med njimi so bili nekateri prave starine. Iz enega od teh kozarcev bi naj pil celo Napoleon Bonaparte, iz nekega drugega pa cesar Franc Jožef, osebno. Vino so pili le iz teh imenitnih čaš.

Imel je tudi zbirko arhaičnih vin, in to le črna vina. On ni nikoli rekel »rdeče vino«. Vselej le »črno vino« ali pa: »vino, črno kot zajčja kri«. Barva vrezanih črt na Órfanovem stegnu je bila brez dvoma barva črnega vina. Refoška, terana, kaberneta ali kakega drugega?

Otipaval je znamenje, ki mu ga je bil zapustil pokojni prijatelj. Praske je oblival s toplo vodo, jih drgnil, brisal s frotirko; živo rdeča barva se ni niti za hip spremenila, tudi odstraniti se ni dala.

»Torej me spet vlečeš za nos?« se je glasno pogovarjal z nevidnim. »In zakaj se ne prikažeš, če si že tu?«

In, neverjetno: za hip ga je zagledal. Bil je v oblačilih plemiča iz 17. stoletja. V roki je držal kozarec, poln rubinastega vina. Ponujal mu ga je, na ustnicah pa je imel tisti njegov tipično posmehljivi in zagonetni smehljaj, ki je govoril sam po sebi tole: »Saj vem, da mi ne verjameš, toda jaz se lahko sprehajam skozi zidove gradu in v posteljo lahko spravim katerokoli žensko na tem in onem svetu …«

Órfano je iztegnil roko, da bi vzel ponujeno vino; tako živa in stvarna je bila prikazen. Pokojnik se je zahihital in se ukinil, kot se pač ukine vsak privid.

Pozneje se je pesnik N. Ž. še enkrat ponorčeval iz njega. Órfano se je ravno obrnil na bok in iztegnil levo nogo, desno pa skrčil, kot je bila njegova navada, preden se je popolnoma predal spancu. Tedaj ga je nekdo prijel za bok in ga krepko podrmal. Ker ni več mislil na prijatelja, se je ustrašil in se refleksno obrnil ter zatipal z roko tistega, ki ga je zazibal. Iz teme se je zaslišal prasketajoč hihit.

Med spanjem je to noč prišel ponj z vranje črno kočijo, tapecirano odznotraj s kožicami živih krtov (Živih? Da, vsekakor so bile živali žive, ne odrte. To je težko razložiti v svetu, ki ima drugačne zakonitosti kot svet mrtvih …); torej se je odpeljal s to črno, mehko oblazinjeno kočijo. Pod njim in okoli njegovega telesa je bilo prijetno mehko in udobno toplo. Kočijaž je ustavil vrance pred dvižnim mostom majhnega gradu. Tu ga je že čakal sluga, ki ga je odpeljal v zamegljeno dvorano, kjer so se vrteli pari v ritmu čudno omamne glasbe. Omamne, dobesedno, kajti komaj je Órfano vstopil in zaslišal to glasbo, že so se mu omehčala kolena. Klecnil je in bi padel, če ga sluga ne bi prestregel. Položil ga je na turški divan in tu je Órfano drugič zaspal. V teh drugih sanjah se je znašel s pokojnim prijateljem v bifeju Skica. Grad in vse drugo, kar je pripadalo prijatelju, je izginilo. Pisalo se je leto 1974, bil je mesec oktober. Sedela sta na visokih stolčkih ob šanku in pijuckala viski. Na steni pred njima, za hrbtom spogledljive in lepe natakarice Beti, so se kot na kakem televizijskem zaslonu pojavljali napisi v ritmu črnske džez muzike:

Whisky from Scotland:

From the Island of Islay:

1. Laphroaig

2. Lagavalin

3. Port Ellen

From the Highlands of Scotland:

1. Dallas Dhu

2. Benriach

Whiskey from Ireland:

1. Black Bush

2. Jamesons

Pesnik je zamišljeno srkal iz kozarca. Tudi Órfano je bil z mislimi kdo ve kje. N. Ž. je čez čas rekel: »Originalnega viskija ni več. No, ne ravno tako. Imajo ga velikaši, bogataši. Izbranci. Mi drugi pijemo falzifikate. Po-na-redke.

Glej, zdaj ti bom dal poskusiti viski iz leta 1835! Zapomni si ta vonj in okus. Po njem boš ločil resnico od laži; original od ponaredka. Daj, srkni in zadrži požirek v ustih. Okušaj in prepoznavaj. Ne pozabi ničesar! To je, dragi Órfano, smrtno resno opozorilo! Vsi, ki bodo pili ponaredke, bodo začeli izgubljati spomin in njihova inteligenca se bo nižala, nižala, nižala … dokler ne bodo na stopnji bebcev. Vse, ki bodo pristali na tej ravni, bodo sprešali in iz njih naredili … naredili … naredili …«

Glas se je ponavljal kot pri plošči, kjer igla vedno znova preskoči v prejšnjo spiralo. Vedno znova in znova.

To ga je prebudilo, vendar ne takoj. Iz bifeja Skica se je po spiralnem toboganu previl v plesno dvorano, šele od tam se je prebudil v te, rekli bi: stvarne sanje oziroma v »resničnost«. V ustih je imel še vedno okus viskija iz leta 1835 in še vedno je čutil njegov značilni vonj. Prastari viski ni hotel izginiti. Kake pol ure je trajalo, preden se je razkadil.

Videti v temi

Nad njegovim drevesom življenja se je pojavil svetlobni trikotnik. S kotom je bil obrnjen navzdol. Žarel je kot mala sončna luč. Spodnji del trikotnika se je podaljševal in ta svetloba se je začela počasi razlivati in razblinjati po desni polovici drevesa življenja. Bilo je videti, kakor da bi se po nevidnih žilah pretakalo živo srebro. Glasek, ki je bil podoben drobcenemu cingljanju, mu je razlagal: »Poseg onostranske svetlobe v drevo življenja ni ugodno za stanje fizičnega telesa. Energija iz druge dimenzije lahko povzroči hude okvare v zemeljskem sistemu. Navadno prežge živčne končiče in živčne vezi; posledica je lahko popolna ali delna hromost. Zato je vsako izsiljevanje stika z onostranskim (z drugo dimenzijo bivanja) tvegano dejanje. Brez posledic lahko to naredijo le tisti, ki so tako rojeni; ki jim je dano, da tvorijo most med enim in drugim nivojem. To so izbranci. Njihovo fizično telo se razlikuje od ostalih. Narejeno je tako, da lahko brez škode prenese delovanje sil antimaterije. Ti nisi med temi posebneži, zato ne raziskuj pragozda, kjer mrgoli strupenjač. Ne dovoli svojemu egu, da brezumno tvega življenje.«

Nekdo ga je klical s kratkimi žvižgi. Verjetno je med meditacijo zaspal, kajti bil je ves omotičen. Nekaj sekund je začudeno in misleč da spi gledal rdečo kroglico, ki je lebdela kak decimeter nad zgornjo knjižno polico. Klicala ga je s presekanimi žvižgi. Lebdela je točno tam, kjer so bile zložene zelo stare knjige. Nekatere so bile napisane pred petsto leti in več, nekaterim pa ni bilo možno določiti starosti.

Strmel je v kroglico, ki ni bila večja od žogice za pingpong. Vrtela se je čisto počasi in v enakih presledkih je iz nje hkrati z žvižgom siknil tudi droben, karminasto rdeč žarek. Kjer se je dotaknil kakega predmeta ali česa drugega (stene, okenske šipe, stropa, vrat, umetniške slike …) – na vsem dotaknjenem je v hipu izpisal Órfanu neznan simbol. Ta znamenja so bila še najbolj podobna hebrejskim in arabskim črkam. Nekakšni simbiozi med enimi in drugimi. Bili so resnično lepi simboli, prave male umetnine. Izžarevale so rumeno zelenkasto svetlobo in niso bile vrezane ali napisane s kakšnim črnilom oziroma barvo. Ko je kmalu zatem kroglica izginila (potopila se je v steno), so ta znamenja še nekaj časa žarela, nato pa počasi usihala in izginila.

Po spominu je skušal narisati nekaj teh simbolov. Bili so približno takšni: ש ئ א ض ك ם ע چ ﻸ ﺉ ﺵ … Res samo približno, kajti v resnici niso bili podobni nobenim, Órfanu znanim črkam oziroma znakom.

Tisto noč je strop v sobici žarel, bil je poln iskric. So bile to res iskrice? Ali niso bile zvezde, ozvezdja? Ležal je na hrbtu, bil je popolnoma buden in dolgo je opazoval to dušno lepoto. Zapisalo se mi je: »dušno«, kajti med strmenjem v strop je vedel, da ne gre za fizičen pojav, ampak za nekaj, kar ne pripada temu svetu.

Na oknu svoje sobe je zjutraj našel šop ščetin divjega merjasca. Vse kocine so bile na koncu preklane v obliki kačjega jezika. Prestrašen je strmel v to najdbo. Nikakor se ni ujemala z ničemer, kar je doživel včeraj in to noč; v snu ali v budnem stanju. Kajti ščetine divjega prašiča so bile nekaj tako zelo zemeljskega, stvarnega, da ga je kar zabolelo v pleksusu. Bile so del grobega, najbolj zemeljskega sveta. Na nek način esenca materije. Čudno je bilo tudi to, da je takoj vedel, od koga so; ne od domačega, temveč divjega prašiča. Od merjasca. Zavil jih je v kos papirja in ni vedel, kaj naj z njimi naredi. V njih je čutil moč zemlje: trohnobo gozda, težo skal, sveže brazde na njivi, trdoto bivanja. Golota materije. Živa in težka stvarnost. Zdaj in tu!

Ta pojav je bil grob posmeh njegovim videnjem in sanjam pri belem dnevu in sanjam v snu. Počutil se je, kot da bi ga kdo s kamnom po glavi. Resnično: iz teh kocin se je razraščal želodec. Zahteval je konkretno hrano: kruh, zelje, repo, proseno kašo, pečeno ali kuhano meso …

Popoldne so ga obiskali učenci. Obljubil jim je bil, da jim bo razložil, kako je možno videti v popolni temi. In kako je možno gledati z zaprtimi očmi. Kako je možno voziti avto ali kolo, hoditi ali teči, če si slep in gluh.

Ko so prišli iz camere obscure, kjer jim je razkrival skrivnost videnja v temi, so obstali v čudenju: mavrica se je bočila nad Kotorno. V mogočnem in popolnem loku je povezovala vzhod z zahodom: vasice Saracene, Makovnico, Skalnico, Groblico.

Žaba na mravljišču

Četrtega junija je Órfano ob zahajajočem soncu odnesel mrtvo žabo na mravljišče v točko T : mesto Njegove moči (Ti si moja skala!), megalit pod hribom Kotorna, ob njem keltski hrast. In veliko mravljišče. Nanj je položil žabo. Mravlje so se najprej razbežale, nato pa obkolile truplo. Niti ena ni zlezla nanj, še s tipalkami se ga niso dotaknile. Nagnetle so se okoli žabe in bile zelo vznemirjene.

Sedmega junija je šel pogledat, ali so mravlje obglodale žabo in pustile na kupu le bele kosti. Imel je natančna in stroga navodila, kako naj izpelje poizkus in izzove eno najmočnejših energij na Zemlji. Kako naj prebudi in premaga kralja divje, cvetni lepoti sovražne Moči.

Koščic ni bilo nikjer, odkril pa je divjanje sile, ki je bila očitno strašno razjarjena, ubijalsko besna. Pod stopinjami tega bitja oziroma te demonske sile se je drobila kraška skala. Lepo so bili vidni sledovi krempljev, ki so praskali in trgali iz skalnih tal velike kose in vidne so bile sledi zob, s katerimi je ta pošastna moč drobila skalo. Večje kose je metala v grm, na pol zdrobljeno pa na dva kupa: levo in desno od poti. Sledi v skalnih tleh so kazale na ostre ugrize in vreze. Pod temi urezi in useki je bila skala zdrobljena v prah in v drobcene koščke (skalni pesek).

Nikjer naokoli ni bilo sledi prihoda te sile. Recimo, da bi bilo to delo kakega stroja: buldožerja, kopača. V visoki junijski travi nobenih sledi koles ali gosenic! Tam pa, kjer se je ta moč spustila na tla, brez dvoma iz zraka, so bile jasno vidne sledi in dokazi silne teže. Kazali so tudi na izjemno moč in vročino ter na delovanje vibracij, ki so drobile, sekljale in mlele skalnat teren.

V travi je našel s korenino iztrgan brin, visok je bil kak meter in pol, morda več. Korenina je bila oguljena oziroma oglodana. Smrdela je po pasjih iztrebkih in videlo se je, da jo je nekaj dlje časa vlačilo za sabo ali pa da je z njo pometalo.

Prostor, kjer se je to dogajalo, je imel premer kakih deset metrov in je bil ves pod krošnjo ogromnega hrasta in obdan z manjšimi hrasti, ki so rasli med grmi ruja. V tem krogu je manjkalo precej zemlje; videti je bilo, kot da je ta silna moč v divji ihti grizla skalo, jo drobila in žrla zemljo!

Osmega junija je kot pričo pripeljal na ta kraj prijatelja Ajurdo Ungara iz Ugrinov. Ajurda je začuden in preplašen opazoval sledi divjanja razjarjene sile. Órfano je fotografiral. Na črno torbo z objektivi so kar naprej prijazno priletavali modri metulji in majhni, simpatični čmrlji. Eden od teh čmrljev je sédel Ajurdi na roko. Iztegnil je rilček, ki je bil daljši od njega samega, in je na prijateljevo roko izpuščal rumene kapljice, ki pa jih je potem spet vsrkal. Órfanu se je zdelo, kot da bi z roke pobiral nektar.

Ko sta tako molče stala pod hrastom in se čudila, se je Ajurda zdrznil. Z namigom je opozoril prijatelja na nevarnost. Órfano se je ozrl in videl, da proti njima lezle prav počasi in povsem mirno velika, zelenkasto srebrna kača. Lezla je mimo Órfana, tik ob njegovi nogi, in potem še mimo Ajurdine noge. Zlezla je v grmiček, v katerega je bila neznana sila metala zdrobljeno skalo. V tem grmu pod velikim hrastom sta pred prilezom kače našla popotni palici, neobdelani, vzeti mimogrede, s sledmi oguljenosti na držajih in v sredini.

Kača se potem ni več prikazala.

Zgodilo pa se je še nekaj nenavadnega! Ko sta že odhajala, je pred njiju od nekod compnila žaba. Bila je točna takšna, kakršno je Órfano položil na mravljišče. Bil je prepričan, da ni samo točno takšna, ampak da je to taista žaba; živa in zdrava. V velikih skokih se je oddaljevala od mravljišča in grma, kamor je bila zlezla kača.

Vonj po plinu

Na Veliki petek, točno ob 17.55, je Órfanovo srce vztrepetalo, zamajala se je soba, zaslabilo mu je, onesveščal se je … in vzkliknil v hudi stiski: »O Bog!«

Ob tej uri se je odločila njegova soseda Matíka, da naredi konec svojemu življenju. Spoznala je, da se trpljenje njene duše kakor puščavski pesek siplje v prazno, v nič. Leta in leta, desetletja: garanje od jutra do pozne noči, prazna hiša, samota, osamljenost, votlost časa, nepredirna megla. Stvari in dogodki so izgubili nekdanji sijaj, polnost čutenja skrivnosti življenja se je izvotlila, odmevi so bolj in bolj usihali. »Moja ljubezen je zadnji list z naše murve, ki je umrla to poletje.« Tako je zapisala v svoj dnevnik. In odšla. Zanka pa ni mogla ujeti njene duše. Ta je kakor ptiček kraljiček sfrlela na vrh kope, prav na špico njene akacijeve osi.

Órfano se je vrnil iz Atezube kako uro po njeni smrti. V njegovi sobi je smrdelo po plinu, a plinska cev ni puščala! Odprl je okno in ugotovil, da je smrad po plinu tudi zunaj. Stopil je na dvorišče, da bi ugotovil, od kod prihaja. Tedaj je pritekla k njemu Francka, Matíkina sestra, in mu povedala, kaj se je bilo zgodilo. Tisti hip sta se kakor iz nič pred njima pojavila Lisica in Volk ter zahtevala Matíkino dušo. Ne naravnost, ampak posredno. Uporabila sta zvitost in moč in silila v Francko, naj jima takoj, ta hip, proda »tisto« kopo sena. Tisto, ki je za hišo in je največja, najlepša kopa čiste, po medu in mleku dišeče otave. To je bila seveda zvijača, kajti ta kopa, to je bila Matíkina duša.

Francka se je hitro mehčala, kajti ponujala sta ji veliko denarja. In že je bila na tem, da sklene kupčijo in nevede proda sestrino dušo. Tedaj pa se je Órfano uprl z vso odločnostjo.

Volku in Lisici je rekel naravnost v njune režeče zobe:

»To, kar je v tisti kopi, nima cene. Zato tega pač ne moreta kupiti. To, kar je v kopi, je zvezda z neba. Ali torej mislita, da lahko kupita sonce? Poberita se, sicer pokličem kerubine, da vaju s plamenečimi meči sesekljajo v prah in pepel!«

Ko sta sleparja, trgovca z dušami, spoznala, da ju je spregledal in da jima resnično preti zaslužena kazen, sta se hitro opravičila in izginila kot piš južnega vetra.

Tako je Órfano rešil Matíkino dušo. Duše samomorilcev so namreč v nevarnosti, da jih kupijo Čarni in jih potem prodajo kot sužnje. Takšne duše se ne morejo rešiti in so ubogljive kot šolani psi. Vse naredijo, kar jim je ukazano, a pri tem trpijo neznosne muke.

Vrtavka na cilindru

Čarovnik Tikrito je govoril Órfanu o očeh, ki jih vidi v snu. Te oči mu sporočajo, kaj se bo zgodilo. Svetujejo mu, pomagajo. Rekel je, da pripadajo ženski, brez dvoma so ženske. Z njimi komunicira tudi podnevi preko simbolov in znakov, ki jih razume le on.

In Órfano je začutil izjemno senzibilnost sveta, v katerem je živel veliki mag. Tenko, občutljivo, nežno; tako zelo, da se to sploh ne da opisati. Visoko, zelo visoko lebdita s svojo prijateljico iz vesolja, zlita sta v eno osebo, v eno dušo. To je resnično svet Inokov, bitij z drugih svetov, ki so na Zemljo prišli po naključju in se tu ne počutijo dobro, so večni tujci.

Na Tikritovem cilindru se že leta in leta vrti mavrična vrtavka. Brez nehanja, iz časa v čas. Opisuje različne figure: peterokrake zvezde, piramide, osmice, spiralice, koncentrične kroge, arabske in hebrejske črke in pisave neznanih ljudstev.

Čarovnik bliskovito zgrabi vrtavko in ustavi njeno vrtenje. In reče Órfanu: »Daj, zavrti jo!«

Órfano poizkuša in poizkuša, toda vrtavka se vrti le nekaj sekund, nato pa se zakotali po tleh.

»Nikakor mi ne uspe,« je nazadnje obupal.

Čarovnik je prijel vrtavko, naredil hiter gib in vrtavka se je spet vrtela in vrtela.

»Vse je odvisno od volje in moči,« je govoril čarovnik.

Órfano mu je ugovarjal: »Če ni znanja, Božjega daru in blagoslova, se vse, kar človek naredi le z voljo in močjo, nazadnje, na koncu časov, sesuje. Vse čarovnije razpadejo in tudi ta vrtavka se ustavi.«

»Vem. Toda do takrat, do izteka vseh časov, torej do ukinitve časa, se svet ravna po volji in moči. Različne volje in moči se borijo med sabo; zmaga najmočnejši. To je igra, ki traja že tisočletja. Iz veka v vek zmagujejo najmočnejši in najbolj spretni. Tisti, ki imajo poleg moči seveda tudi znanje in poznajo magične trike. Zmagujejo torej močni in pametni. Bolj točno: ta furbasti, ta zviti.«

Čarovnik je razprostrl svoje dolge, vitke prste in Órfano je zagledal nenavadne, čisto mičkene kaktuse. Lebdeli so v zraku kot balončki. Premikalo jih je valovanje zraka v prostoru. In videl je gosenicam podobne rastline, ki so se plazile po tleh in skušale splezati na stol, na mizo, na okensko polico …

»In kaj bi naj vse to pomenilo?« je vprašal Órfano.

»Kaktusi, ki lebdijo v zraku, so s planeta Ika v ozvezdju Gostosevci. Imenujejo se Inki. Rastline, podobne gosenicam, pa so iz porečja Amazonke. Tam je zdaj duša, ki si jo rešil. Matíkina duša!«

In Órfano je zagledal nekaj mehkega, vatastega. Kot kak oblaček je plulo po sobi sem in tja.

»Ja,« je rekel čarovnik, »imaš prav. Ni vse volja in tudi ne moč ali razum. Duša brez dvoma ne pripada temu svetu in se ne pokorava njegovim zakonitostim.«

Opazovala sta oblaček, ki se je premikal nad lebdečimi kaktusi. Imel je obliko vrtečega stožca. Neverjetno, kako zelo je spominjal na seneno kopo! Po obliki, pa tudi po barvi. Bil je panje siv.

Izbral si je najmanjši lebdeči kaktus, ga obdal – in oba sta v hipu izginila. Kaktus in duša.

»Ta hip je bila v deželi Indijancev Mako spočeta deklica,« je rekel čarovnik in se smehljal. Očitno je bil zadovoljen.

»In?« je rekel Órfano.

»No ja, tam se bo spomnila istrskih senenih kop in bo svoje pleme naučila delati lonce, no, pač te kope. To bo hrana za njihove črede.«

In, resnično: Matíka je sedela pod seneno kopo v neznani, Órfanu tuji deželi. V naročju je držala otročička, ki je strastno pil iz njene temne dojke.

Nadzornik sanj

Po srečanju s čarovnikom je Órfano doživel svojo prekognitivno smrt telesa, ki bi se naj zgodila v bližnji prihodnosti.

Takole je opisal to nenavadno dogajanje:

»Umiram. Prav vem, da umiram. Komaj še diham skozi mrliško odprta usta. Vem, da moram umreti. Moram! Umrem. Grem iz telesa, se opazujem in me je groza, ker bodo zdaj to moje telo zakopali v zemljo in se bo tam razkrajalo. Moje telo bodo vrtali in požirali črvi. Nekdo mi govori: Kaj je to v primerjavi s tistim! Čutim, kako umiram prav iz kosti. Boleče je, srhljivo. Sem že daleč od telesa. Vidim neke obraze, ljudi, in pomislim: Zdaj bom srečal tiste, ki sem jih že davno pozabil. Tiste, ki so že v drugem svetu.

Takrat mi začne nagajati grlo. Hočem požreti slino, a ne morem. Mislim, da se bom zadušil, ko mi bo grlo padlo dol. Grlo bo vsekakor padlo dol. Kot kak kamen ali kos polena.

Močno zajamem zrak in se zbudim v zaporu, ki ga še gradijo. Streha je zelo ostra, sobe prirezane. Od ceste do te hiše vodi pokrit hodnik. Pomislim: Da ne bo nihče videl, koga bodo pripeljali sem. In: Tu bo marsikateri izginil brez sledu.

Smo v eni od sob zapora. Pokažejo mi Titovo sliko. Zelo se mučim. Mislim si: Kako bom jaz to zmogel (vzljubiti to sliko)!? Začnem jokati, jočem iz duše. Zelo trpim.

Ker je z vso gotovostjo vedel, da bo prav zares moral umreti, je naslednji dan, bila je nedelja, obiskal duhovnika Jana Kopickega, ki je živel na Klancu siromakov. Zamudil je mašo, nerodno mu je bilo stopiti v cerkev, ko se je evharistija že začela, pa je sklenil, da ne bo čakal pod visokim hrastom, ampak bo raje šel v gozd in nabral nekaj gob. Iskal jih je ob stari makadamski cesti. Bil je zbran, zelo miren. Našel je prstance, marele in neke lepe, mlade gobice, ki so ga spominjale na zajčke. Pobral je vse; bile so na kupu, kakih 15 jih je bilo. Imel je namen te gobe pokazati duhovniku oziroma njegovi gospodinji.

Ob 11.40 se je drugič ustavil pod visokim hrastom. Najprej je srečal človeka, ki ga je spominjal na istrskega štrigona. Ta ga je vprašal: »Kaj niste vi zdaj v Rimu?« Rekel je, da ne. Takrat se je prikazal duhovnik Kopicki. Prišel je po stopnicah. Ponudil mu je roko in se odrezavo predstavil: »Jan Kopicki!« Jasno in odločno mu je odgovoril: »Órfano Izboškovski!«

Sedla sta za mizo. Zadržanost, zadrega. Kopicki ga je iznenada napadel, trdo, zelo jezno; zaradi njegovih sanj o Lalici. Očital mu je, da so te sanje neresnične, neavtentične in da žalijo prave, Božje sanjalce. Órfano se je branil, dokazoval, da so bile sanje o Lalici resnične in ne izmišljene, in še mu je govoril, da je sanj več vrst in da niso prave le tiste uradno potrjene, ampak vse. Šele vse skupaj odražajo bistvo sanjskega sveta, je rekel. Vso njegovo pestro barvitost in večdimenzionalnost.

Duhovnik ga je jezno zavrnil, rekoč zaničljivo, uničujoče: »Te vaše sanje so navadna kloaka!«

Órfano se je branil precej neprepričljivo (zmanjkovalo mu je volje in moči): »Tudi največji sanjalec Ivan San Orleanski je bredel po kanalih, da bi spoznal in znal opisati spodnji, torej najnižji svet vesoljnih sanj.«

Duhovnik je spet odgovoril ostro, obtožujoče in z močjo avtoritete, ki ima a prióri vselej prav: »Ivan San Orleanski je opisoval drugače, z vročičnim hrepenenjem po zgornjih sanjskih svetovih!«

In tako dalje in tako dalje …

Órfano se je nazadnje vdal, rekel: »Vi že veste, katere sanje so prave, katere sanje smemo brez škode za naše duše sanjati.«

Pri tem je mislil na to, da je bil duhovnik Kopicki rojen v deželi enosmernih ulic, oprostite: sanj, da je bil mnogo let nadzornik, ki je smel posegati v sanje mnogih ljudi. Na to je Órfano pomislil zelo iskreno in samokritično. Proti svojemu prepričanju se je bil uklonil in priznal napako, ki je pa seveda ni storil.

Duhovnik se je pomiril in potem sta se pogovarjala še o marsičem. Na glas je bral dušne ljudske pesmi iz Bekačev. Órfano je začutil, da je spremenil odnos do njega. Povabil ga je celo na kosilo. Bil je sproščen, vesel, veder. Dlje kot sta se pogovarjala, bolj je bil prijazen. Nazadnje ga je celo spremil do avta.

Órfano ga je prosil brez besed, takole v mislih ga je prosil, naj mu da odvezo. Slutil je namreč, zelo močno čutil, da se mu bliža nekaj hudega, usodnega. Nekaj takega, kar bi ga lahko odneslo s tega sveta. Jan Kopicki ga je prijel z obema rokama za rameni in ga potolažil: »Ne bojte se, vse bo v redu!«

Naslednjega dne (ponedeljek, 24. septembra) je bil nor dan. Valovi so bili visoki štiri metre, pihal je strupen jugo.

Zjutraj je imel nek opravek na sanitarni inšpekciji in je strokovnjaku, ki je potrjeval branjevkam gobe za prodajo na trgu, pokazal to, kar je bil nabral v nedeljo dopoldne tam pri Kopickem in popoldne pri Sv. Dühu. Inšpektor je nesel gobe ven na dnevno svetlobo, jih obračal, si jih pozorno ogledoval z vseh strani, nato pa rekel za te, ki jih je bil Órfano prav evforično nabiral v nedeljo popoldne tam pri Sv. Dühu, da niso prave, da niso vitezovke, kot so bili mislili; za one druge (od Kopickega) pa je rekel, da so meglenke in da jih lahko brez skrbi pojejo. »Mirno jih lahko pojeste,« je rekel.

»Meglenke« sta si v ponedeljek popoldne naredila s prijateljico Hemo. Toda, niso bili zajčki (kot je bil mislil Órfano) in niso bile meglenke (kot je menil strokovnjak dr. Mrzlek). Bile so velike rdečelistke. In tako sta se tisti ponedeljek s Hemo zastrupila. Ona malo, ker je pojedla le dve žlici, Órfano pa močno; pojedel je poln krožnik.

Najprej je bilo lepo, prelepo. Halucinacije. Videl je svetlobo, ki je kakor slap padala z neba. Gol se je kopal v tej tekoči, živi, zdravilni luči. Potem se je zlatosrebrna, kakor voda tekoča svetloba spremenila v mavrične barve in nekaj ga je hitro vleklo gor, gor, nekam visoko gor. Sredi tega dviganja se je pojavila prelepa glasba, ki se je kmalu začela spreminjati v svetlobne brizge. Bilo je veličastno, mogočno, nezemsko.

Prividi so se končali prav tako hitro, kot so se bili začeli. Zamenjala jih je neznosna slabost. Pol ure zatem sta s Hemo že bruhala; on močno, divje, ona manj. Bruhal je, bilo je grozno, pošastno. Zelen žolč je pljuval iz sebe. Nato intervencija dr. Žabóta, izpiranje želodca, potem ju je na svojo odgovornost peljal domov. Stiska, silna slabost, strah, zmedenost, groza. Dr. Žabót na glas bere podatke za gobe, s katerimi sta se bila s Hemo zastrupila. Prebere tudi zadnji stavek: »Vselej smrtne!« Ko to prebere, skoči Órfano s kavča, vrže obe roki gor in navdušeno komentira »vselej smrtne«, takole:

»Končno gremo!«

Dr. Žabót ga pomilovalno pogleda in reče: »Se vidi, da si jedel nore gobe!«

Tisti ponedeljek, preden sta si s Hemo spražila strupene gobe, je divjal silen vihar. Pomagal je Josipu Hudečeku reševati njegov čoln. Sredi neurja je nenadoma zagledal snežno belo ladjo. Sijala je od beline. Tako močno, da je jemalo vid. Opozoril je ribiče na to čudno ladjo. Pogledali so, se tja ozrli in rekli: »To ni ladja, to je ledena gora!«

Čudno. Oni so videli ledeno goro, Órfano pa bleščeče belo ladjo. Pa se jim ni zdelo nič čudno, da vidijo sredi zaliva v mesecu septembru ledeno goro tu, sredi Mediterana! Órfano pa je vedel z vso gotovostjo: To je ladja. Ladja smrti. Danes je prišla ponj, jutri se bo vrnila in odpeljala milijone, milijarde duš. V eni noči, v enem dnevu bodo ljudje zboleli in umrli.

Roženkravt, rožmarin, Rosenkreuz. In gartroža roža. Divje ptice, udomačene ptice, sive miške podganarice kopljejo dolg, zelo dolg rov …

Bela ladja je nosila ime Rožni križ. Pravzaprav ni bil povsem prepričan, da je pravilno prebral ime ladje, kajti bila je daleč od obale. Morda je na njenem boku pisalo Žitni rožički ali pa Rožni krojcarji ali pa Rosario Krucifiks? Kdo ve, nihče ne ve.

Istrijanščica

Dr. Slavinski mu je zaupno povedal, da bi lahko on, Órfano, prerokoval. »Če bi le hoteli, veste. Pregledal sem vsa vaša telesa in v duhovnem odkril ta Božji dar.«

Pokazal mu je barvno fotografijo neke starke. Imela je ostre poteze, izklesane. Bila je kot kip iz marmorja. Potem mu je kazal zemljevid obale z otoki. Bral je imena neznanih krajev. Órfano je hotel videti ime otoka, ki ga je gledal. Odkril ga je. Čez ves otok je bila izpisana beseda: I N G A. To je bilo ime otoka.

Ko se je vrnil v svojo hišo, ga je poiskal v atlasu sveta. ‘To je najbrž Ingham: otok na severovzhodnem delu Avstralije. Morda je tak otok tudi v Jadranskem morju,’ je razmišljal.

Potem pa se je spomnil, kaj pomeni beseda »ingeneriran«. Pomeni: prirojen, vrojen! Kljub temu odkritju je sklenil, da bo našel otok, ki se imenuje Inga. In nič drugega in nič drugega. Ko ga bo našel, bo prodal vse, kar ima, in se preselil na ta otok.

Nekaj dni pozneje je opazoval Guština, istrskega kmeta, ki je s stroji izkopal globoko in široko jamo. Dolga je bila kakih sto metrov, široka petdeset, šestdeset. Na dnu jame se je nabrala kalna voda; dano mu je bilo vedeti, da se bo že kako sčistila … Tla so bila ilovnata in s stropa so viseli kapniki. Eden od teh je naredil štiri metre visok in dober meter širok tulec, ki je imel prozorne stene. Tako se je lepo videlo, da se v tulcu nabira kalna voda, precej kalna. Kapljice, ki so padale s stropa, so ustvarile na tleh trobenti podobne stalaktite. Stena te jame je mejila na hrib, bila sezidana iz istrskih, enako velikih kamnov.

Pozneje je videl, kaj je povzročil kmet, ki je naredil to jamo; na sosedovi njivi (tisti, ki je bila v hribu in nad jamo) je nastala velika škoda. Voda je s te njive odnesla polovico zemlje, ta je namreč skupaj z vodo pronicala skozi zadnjo, kamnito steno.

»Glej, kakšno škodo mu je naredil,« si je govoril Órfano in odmajeval z glavo.

Jama pod uničeno sosedovo njivo je bila globoka 15 metrov, široka 30, dolga pa okoli 60 metrov.

Guštin, ki je to jamo izkopal, je stopil k njemu, ga potrepljal po rami in ga tolažil: »Ne skrbte, Órfano. Voda v onem kapniku se bo zbistrila in potem boste vse videli jasno in razločno. Videli boste ko kraguljčič. Z višine boste zagledali uno prokleto kačo in jo boste, nam v dobro, čopnili za vrat, jo odnesli visoko gor. Tam jo bojo pa lepo pojedli vaši mikeni orliči.«

Z Guštinom sta potem hodila po mestni ulici. Tam so bili neki tujci, lepo oblečeni, govorili so po nemško. Enega od teh je Órfano brcal v zadnjico in mu govoril: »Govori po istrijansko! Govori po istrijansko!«

Smejali so se, kot da je vse skupaj prijetna šala.

Prišli so do strmih, železnih stopnic. Nekateri niso upali gor. Órfano pa se je začel pogumno in poln moči vzpenjati. Šlo je hitro in brez večjih težav je prišel na vrh. Tam je bilo kakih ducat betonskih stebrov. Visoki so bili okoli pet metrov in so stali kar tako, nič niso podpirali. Okoli njih je rasla rumeno zelena trava.

Na prvem stebru je zagledal potemnelo železno ploščico, na njej pa je pisalo, da so v zadnjem stebru zabetonirani zlatniki in srebrniki. »Nekaj ton te robe,« je slišal govoriti gradbenega delavca za svojim hrbtom. »Ampak tam bojo ostali do potresa. Takrat pa se bo tudi zadnji steber prelomil in skriti zaklad bo postal viden vsem.«

Delavec se je nagnil k Órfanu in mu zaupno šepnil na uho: »Zlatniki so besede, znaš. Srebrniki so pa črke od teh besed. Ben, zdaj lahko izračunaš, koliko je tam notri besed in koliko črk te naše ljube istrijanščine: istroromunščine, istrohrvaščine, istrogrščine, istrolaščine, istroslovenščine …«

Umolknil je in nekaj razmišljal. In je rekel toplo, tolažilno: »Ne skrbi, maeštro! Ko se bojo v hudem potresu lomili ti stebri, ko bo tisti potres, takrat ti ne boš več med živimi. Dol s turna blaženih nas boš gledal in se nam smejal. Mi pa bomo odpeljali podrti in prelomljeni zadnji steber v talilno peč in ven bo priteklo zlato in srebro. Vse bo lepo pomešano. Iz tega bomo ulili en velik zvon in bomo celemu svetu oznanjali, kako lepa je ta naša Istra. Zastopiš, kaj ti pravim?«

Órfano je kimal in ena velika, zelo globoka žalost je rasla v njegovi duši. To pravzaprav ni bila žalost, ampak rastlina, ki ji pravijo angelska trobenta. Imela je snežno bele cvetove in rasla je zelo hitro, gor in gor in gor in se razcvetala v stotine velikih, snežno belih trobent …

Portret

Órfano je stopal med betonskimi stebri in se nenadoma znašel pred železnimi stopnicami. Brez obotavljanja in kot da ve, kaj ga čaka tam zgoraj, se je začel hitro in poln moči vzpenjati. Z zadnje železne stopnice je stopil na kamnito ploščad, in že je bil sredi cerkve. Stal je na zelo starih glinenih škrlah in čutil v sebi globoko ganjenost in posvečenost. Ploščice so bile mnogokrat poribane, zato ponekod tanke in od neštetih korakov ter teže teles zrabljene, valovite, vdolbinaste. Stara, zlizana opekasta tla.

Nenadoma se je zavedel, da je nekoč že bil tu. Živel je v tem svetišču. V njem ni bilo nobenih slik, nič razkošja. Cerkev je bila visoka, toda ne velika. Bolj cerkvica kot cerkev. Pokleknil je na leseno stopničko pred skromnim, prav nič bahavim (recimo baročno okrancljanim ali renesančno bleščečim) oltarjem. Kleče je naslonil čelo na lesen rob oltarne mize in je iz dna duše zahrepenel, si zaželel:

»O Gospod, saj veš, česa si najbolj želim. Želim si miru, notranje sreče in harmonije ter notranje trdnosti!«

To zadnje (notranje trdnosti) si je zaželel nekako obstransko, kajti izreči je smel le tri želje.

Ko je to govoril, je bil poln svetosti in vse, čisto vse mu je prihajalo iz največjih globin duše.

Potem se je pokrižal in vstal.

Takrat si je zaželel videti sliko, ki je bila na vrhu oltarja.

Vedel je, da je tam. Toda slike ni mogel videti jasno, nemoteče.

Za oltarjem je namreč raslo vse polno velikih, močnih, zelo zdravih, temno zelenih rastlin. Prerasle so zgornji del oltarja in tudi sliko, ki jo je želel uzreti po tolikih stoletjih. Tista slika tam na vrhu oltarja je bila namreč … je bila … Ni se mogel spomniti, zakaj je tako pomembna, tako zelo pomembna. Skozi liste rastlin je nazadnje le nekako videl (po koščkih sestavil) to sliko. Bila je edini ohranjeni in resnični Jezusov portret! Zdaj je razumel, zakaj je bilo dano le peščici ljudi videti njegovo podobo. Obraz na sliki ni bil niti malo lep. Da, celo grd. Nesimetričen, grob. Kot obraz notredamskega zvonarja.

Takrat se je desna stena cerkvice odmaknila in zagledal je ljudi, ki so prišli do sem po drugi strani hriba. To so bili tisti, ki si niso upali po železnih stopnicah. Vodila jih je njegova hči Marta. Ravnokar je brodila skozi trnje. Vsa kolena je imela opraskana in rahlo je krvavela. Z njo so prišli ljudje z zelo lepimi obrazi. Eden od njih je prižgal svetilko: plamen je bil modrikast in čist.

Svetilko so postavili na oltar in utrujeni posedli po klopeh. Tudi Órfano je sedel. Tedaj je od nekod zapihal močan veter in razkril sliko na vrhu oltarja. Presenečeni so zrli gor. Vsi so bili tam, v tistem okviru. Vsakdo je videl le samega sebe. Svoj portret.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Aleš Čar:

IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

Beletrina, 1997

Cena: 7,90 €

Glavna oseba Čarovega romanesknega prvenca je oče Faus, ki ga iz njegovega bolj ali manj mirnega duhovniškega življenja iztrga skrivnostna femme fatale Nasja, ki povzroča pri otopelih prebivalcih zaspanega mesteca v kotlini hkrati zanimanje in odpor. Avtor prikaže bogato galerijo mojstrsko in plastično izoblikovanih figur.

Majda Hrženjak:

SIMBOLNO

Scripta, 2002

Cena: 7,90 €

Delo poteka na več ravneh. Osrednje mesto gre strukturalističnemu konceptu simbolnega reda, njegovi genezi, njegovim zakonitostim, funkcijam in učinkom. Epistemološki pomen razprave Simbolno se izkaže v sklepu, da je prav meja družboslovne interpretacije (ne pa interpretacija sama) funkcionalna za vzdrževanje realnosti.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

301. Virginia Woolf MED DEJANJI

302. Ilma Rakusa MORJE MODRO MOJE

303. Zorko Simčič POSLEDNJI DESETI BRATJE

304. Franz Kafka DNEVNIK 1915–1923, POPOTNI DNEVNIKI

305. Stendhal MEDENKA

306. Roberto Bolaño DIVJI DETEKTIVI

307. Gorazd Kocijančič PRIMOŽ TRUBAR ZAPUŠČA LJUBLJANO

308. Milan Kleč TROJKE

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-312.9(0.034.2)

TOMŠIČ, Marjan, 1939-

Uroki polne lune [Elektronski vir] / Marjan Tomšič. - El.

knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2012. - (Knjižna zbirka

Beletrina)

Način dostopa (URL): http://www.zalozba.org

Način dostopa (URL): http://www.itunes.com

ISBN 978-961-242-445-9 (ePUB)

259904512

Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Jezikovni pregled

Eva Vrbnjak

Korekture

Jerneja Zajc

Oblikovanje

Andreja Brulc

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2012

Table of Contents

Sikamora

Dvojčici

Grofica Estera D. L. Reya

Marija Mati Solza

Srce

Omara

Plošča z reliefi

Plastična kirurgija

Leticia in močvara

Vrata

Anima

Meditacije

Brezno

Puščava sredi srca

Popek

Ženska in smrt

Prerokbe

Kosec koso brusi

Govorica dreves

Ne vem, da vem …

Amon-Ra

Mrzli ogenj zvezd

Otročiči in jagenjčki

Fanfare

Neznanec

Onafro, duša, duša!

Tavtologija!

Ali vidiš ta zrnca?

Blitzkrieg

Barajana

Inferno

Ženska z repom

Pekel, vice, nebesa

Vodja Volodja

Šalom

Utoma bataj

Prijatelj

Mali princ

Požiralnik

Ladónja

Tonko Bilko in signor Bogo

Obisk

Preden se žetev začne

Amen Črni Kamen

Imaginacija

Zlati koleščki

Kosec koso brusi

Možic

Konjski rep

Veter večnosti

Čube in prah

Nochia

Ljubi, ljubljeni moj!

Chavronova lobanja

Razbito zrcalo

Skrivnost v antracitu

Zapíki in skarabej

Osebna koda

Koda

Je treba bit furbast

Mravlje

Obiskovalca

Praznina

Homo digitalis

Vrata milosti

Zapisnik v verzih

Obsidian

Brumbole

Zlatolasi las

Rahela

Peroj in knjiga Usode

Sršeni

Sence

Darilo

Skrivnosti modrasov

Črna krogla

Omega in Omerza

Luniki

Lutkar

Ribe, Ana in kosir

Nagala baja

Brini, njaliči, bori

Na lepi modri Donavi

Nihil bene

Zeitgeist

Globoko spodaj

Prikazni ob cesti

Borovničeva mama

Ključ

Znamenja

Prstanec

Lunice

Zlate črke

Teta Božena

Starec in jezero

Brezčasni Čas

Mil Nejko

Whisky Laphroaig

Videti v temi

Žaba na mravljišču

Vonj po plinu

Vrtavka na cilindru

Nadzornik sanj

Istrijanščica

Portret