Založba Eno d.o.o.

Rutarjeva ulica 2

5000 Nova Gorica

Slovenija

www.eno.si

Copyright © 2012 Založba Eno d.o.o.

Brez pisnega dovoljenja Založbe je prepovedano reproducirati, distribuirati, javno priobčati, predelovati ali kako drugače uporabljati to avtorsko delo ali njegove dele v kakršnemkoli obsegu ali postopku. V okviru določil Zakona o avtorski in sorodnih pravicah je prepovedano tudi fotokopiranje, tiskanje ali shranjevanje v elektronski obliki.

Ta knjiga se prodaja pod pogojem, da je namenjena domači uporabi. Brez predhodnega soglasja lastnika pravic je prepovedano vsako nedovoljeno razmnoževanje, posojanje, izmenjava ali kroženje v kakršnikoli obliki razen v tisti, v kateri je objavljena.

TRIJE KONJI

ERRI DE LUCA

Castigo para los que no practican

su pureza con ferocidad.

Gorje jim, ki niso surovo čisti

v svojih dejanjih.

MARIO TREJO

Argentina 1926

PREDGOVOR

ARGENTINA je pravokotni trikotnik, katerega daljša kateta so Andi na zahodu, krajša reke na severu, objedena hipotenuza pa Atlantik na vzhodu.

Argentina je dolžina tri tisoč sedemsto kilometrov med enaindvajseto in triinpetdeseto stopinjo južne zemljepisne širine. Zadnje kopito Amerike, ki si ga deli s Čilom, je le za deset stopinj od Grahamove zemlje, roga antarktične celine.

Argentina je do leta 1939 sprejela skoraj sedem milijonov izseljencev. Približno polovica je bilo Italijanov.

Od 1976 do 1982 je Argentina trpela pod vojaško diktaturo, ki je zdesetkala celo generacijo. Na koncu je v matičnih knjigah manjkalo okrog štirideset tisoč oseb, skoraj vseh mladih, brez groba.

Diktatura se sesede po neuspešni invaziji na Falklandske in Malvinske otoke, za kakšne pol Sicilije, več kot tristo kilometrov oddaljene od obale. Zgodi se spomladi leta 1982.

Te prostranosti krajev in dogajanja uokvirjajo nesreče, ki so se pripetile osebam te zgodbe.

TRIJE KONJI

BEREM samo rabljene knjige.

Prislonim jih na košarico za kruh, s prstom obrnem stran, da obleži. Tako žvečim in berem.

Nove knjige so nadležne, listi se samovoljno obračajo, upirajo se in treba jih je pritisniti, da obstanejo. Rabljene knjige imajo zrahljana rebra, strani prebiraš, ne da bi se nenehno dvigale.

Opoldne sedem na isti stol v gostilni, naročim mineštro in vino in berem.

Berem romane o morju, dogodivščinah v gorah, nobenih zgodb o mestih, ki jih imam okoli sebe.

Malce dvignem oči zaradi sončnega odseva na steklu vhodnih vrat, skozi katera vstopita, ona vsa vetrovna, on ves pepelnat.

Vrnem se h knjigi o morju: malce viharno je, osme stopnje, mladenič z užitkom jé, medtem ko drugi bruhajo. Potem odide na most in se trdno ustopi, ker je mlad, sam in vesel viharja.

Odtrgam pogled, da nadrobim surov česen po mineštri. Posrkam požirek trpke, lesnate rdečine.

Obračam voljne strani, počasni grižljaji, nato dvignem glavo z beline papirja in prta in sledim liniji opažnih ploščic, ki kroži po sobi in zaide za črne zenice ženske, postavljene nanjo kot dva »mi«-ja, odcepljena od spodnje črte notnega črtovja. Strmijo naravnost vame.

Dvignem kozarec in ga zadržim v zraku, preden ga približam ustom. Poravnanost mi prikliče začetek nasmeha na ličnice. Geometrija okoliških stvari sproža naključja, srečanja.

Ženska se odkrito nasmehne.

Moški prestreže zdravico za hrbtom, zasuka trup, komolec zaštrli, gostilničar zakroži z bokom in se mu ogne, medtem ko mi prinaša krožnik. Preden odločnež sklene svoj polkrog, odhrkam grlen pozdrav ženski, kakor bi bila znanka. Odgovori enako, medtem ko me moški izostri.

Popijem, spet povesim nos v krožnik, berem in požiram.

Delavci odidejo iz gostilne, ostanem dlje, ni mi treba nadaljevati ob uri.

Danes moram obrezati do konca in pobrati vejevje. Jutri ga bom sežgal.

Ženska vstane, stopi proti meni, približa se mi hitra in gibčna.

Združim oči, da zrejo naravnost v njen nos, kjer nosnici pihneta sapo za njenimi besedami: »Zamenjala sem številko, pokliči me na to,« mi pusti na prtu ime in številko. Položim roko nanju. Skoraj čista je, ni mi, da bi se očedil za opoldanski premor.

Gledam jo pokonci pred mizo, vstanem, in da bi pariral njenemu improviziranju, rečem: »Vedno te rad vidim.« Z rokami se oklene moje: »Pozdravi doma«, »hvala, bom«, on je na izhodu, ona se obrne in sedem.

Kaj vraga me nosi, hvala, bom, živ balzamiran: koga? Nikogar nimam.

Kaj pričakuje popolna ženska od petdesetletnega vrtnarja, sedečega v kotu gostilne? Nikoli se nisva srečala, mlada je, jaz pa prihajam po dvajsetih letih iz Južne Amerike. Tu sem zaradi dela, ki ga opravljam na vrtu neke vile vrh vzpetine, opoldne prihajam sem, da bi si odpočil in bil med ljudmi, ona je tu prvič.

Hitro odženem misel nanjo, gostilničar se približa s četrtinko, da bi jo popila skupaj. »Pravi gentleman si«, mu rečem, točiš dobro vino in delavec je lahko miren, saj ga drugo polovico delovnika ne bo žgalo v telesu.

»Tudi jaz obvladam svoj poklic,« reče.

»Za povrh daješ mineštro tudi tujcem in dovoljuješ celo Afričanom, da sedejo in pojedo, kar so prinesli s seboj.«

»Nič me ne stane in žena ne godrnja.«

Pokimam.

»In ti?« vpraša. »Všeč so mi ljudje, ki berejo.«

»Tako si delam družbo.«

Zazre se mi v obraz, kar je dober način spraševanja. »Sam sem, prihajam po dolgih letih, preživetih v Južni Ameriki, in zdaj sem spet tu. Ne poznam dosti ljudi. Stanujem v starem predmestju.«

Dvignem kozarec v znak, da ni več česa dodati. »Hvala in na tvoje življenje.« Že mesec dni me sprejema, prej ali slej mu pripada kakšna novica. Kaže, da mu zadostuje, nasmehne se, dotakne se stekla s svojim, pijeva.

Mojih let je in jih nosi bolje.

Ko prvič stopim v njegovo gostilno, prosim, da bi okusil vino. Dá mi kozarec in primakne krožnik s črnimi olivami. »Če vam ne bo všeč, ga ni treba plačati,« reče.

Poplaknem ga v ustih, spustim po grlu; pravo je in dogovoriva se. Prihajam vsak dan in daje mi, kar ima, samo glavno jed in tisto svoje vino.

»V lonček sem posadil žajbelj, ki diši po svežih orehih, jutri ga bom prinesel,« rečem.

»Daleč je s starega predmestja.« Ja, vstajam ob petih, a z veseljem. V bližini je morje, po katerem diši.

Hiša škripa ob tisti uri, kamen, les, zehanje. Potem se utiša ob vonju kave. Pristavljena kavna ročka lahko napolni sobo.

Zavem se listka, ki mi je ostal v roki, položim ga na stran v knjigi. Gostilničar vstane, zame je čas, da odidem.

Skopati moram jamo za graden, ki pride jutri. Delam za znanca, ki je režiser dokumentarcev. Poznam ga že izpred Amerike, sin kalabrijskega krojača, ki se je za delom preselil na sever, kjer je natančnost igle zamenjal za pok stiskalnice na pločevini.

Čevljarji, kočijaži, krojači, kovači, sedlarji, mizarji, obrtniki z rokami znanj, prejetih in prodanih, stisnjenimi v četvero težaških gibov.

Zaupa mi vrt, noče ne sadovnjaka ne živali, čeprav je zemlje dovolj. On mlad študent, jaz delavec, nekdanja komunista, beseda, obvisela na obešalniku minulega stoletja.

Njegov obraz mi je simpatičen; med toliko zagrenjenimi ohranja dobrodušnost in nos, trden kot premec. Kdor odkrito razkazuje tako pomemben nos, je gotovo dober človek. Imenuje se Mimmo.

Rad govori o svojem očetu, ki je prišel na sever in se zaprl v tovarno, da bi svojim otrokom zagotovil prihodnost.

V Kalabriji je preteklost, oljke, ki so jih posadili stari starši, hiša iz pravokotno izklesanih kamnov, neometana. Zvečer je kaj naliti v krožnik, prihodnosti pa ni.

Mnogi od tedanjih smo daleč od doma; on ne, ima nedelje, prihranke, nasvete, ki povezujejo družinsko ognjišče.

Še danes ga vidim kot fanta, ki molči ali gleda v tla s hrbtom nosu pravokotnim na pod, medtem ko drugi svinjárijo. Tudi jaz sem z juga in všeč so mi tisti, ki z molkom govorijo ne. In izrazijo ga, svoj ne, ne da bi ga kako najavili.

Po dvajsetih letih je režiser. Sreča, vendar so sreče, ki objamejo prvega, ki ga srečajo, sreče vlačuge, ki takoj zapustijo in odidejo z naslednjim, pa tudi modre sreče, ki oprezajo za tabo in te počasi preizkušajo.

In živi se spet srečajo. Spominja se torinskih večerov, gostilničarja, ki zapiše njihovo vino, nekaj oliv in rezino salame na moj račun. Časov brez spanja, gostilničar zapre, ko se dvigne zadnji.

Zadnji so tudi še danes, takih gostilničarjev pa ni več.

Spomni se, da sem prihajal proti enajsti zvečer po drugi izmeni, da bi se pogovorili o dogodku dneva, ali je bil v tovarni prepir, ali so kaj zakuhali v šoli ali na ulici.

Vsak dan kakšna akcija, Torino, mesto uporniških kmetov proti preostali šahovnici. Nobena vrata se ne zaprejo, delavska pehota ne dovoljuje. Zadnjih ne ločuješ od prvih, lepih od grdih, mladih od starih, ciganov od lepo vzgojenih. Zasmeje se ob spominu: »Tedanji komunizem so revni fantje, ki jim uspeva narediti dober vtis.«

Dogajalo se je tedaj in nikoli več.

Kakšna sreča, pa ne ta, da opravljam dobro delo, ampak tedanja, ko si starosti, manj krivične za mlade. Da bi zamenjal temo, vprašam: »Kaj torej dela človek?« In on se nasmehne pod velikim nosom, kraljem mršavega obraza.

Kako dolgo že nisem slišal tvojega pozdrava, reče: kaj dela človek. Imam poklic, v katerem moraš povezovati kup ljudi, in ob prvi napaki te spodijo domov.

Kakšna težava je v tem, vprašam, zakaj naj bi se motil. Pripoveduješ o svetu, ne moreš zgrešiti. Dovolj je, da ga imaš rad.

Potem povpraša o meni, a mu ne zrecitiram svojih argentinskih tegob, divjih krivic, lova na življenje. Ponudi mi delo in z veseljem ga sprejmem.

Preden se posloviva, mu povem še nekaj. »Delam na gradbišču in imam zidarskega pomočnika, moškega moje starosti, blizu petdesetih. Kurd je, bil je pisatelj, govori angleško. Na gradbiščih srečaš zanimive ljudi, pretepene, klateške, mornarje, ki so za vedno ostali brez obal. Ima poškodovano oko.

Kaj se mu je zgodilo? Odgovor je gib z roko, zamahnjeno za rame. Pri nas pomeni − kar je bilo, je bilo, po kurdsko ne vem.

V menzi ga vprašam, ali bi kavo, pravi, da ne, vseeno mu jo nalijem iz termovke.

Nekega dne izvleče list, popisan v angleščini. Policija nekega naroda, ki ga nočem imenovati, ga zapre in pretepa. Poškodujejo mu oči, eno ozdravi, drugo ne.

Oči so v angleščini ‹eyes›. Tipkovna napaka na listu jih spremeni v ‹yes›. Zaradi udarcev ima poškodovane ‹yes›. In napaka je utemeljena, vsi njegovi ja so ranjeni, redko mu izvlečem kakega obtolčenega v zameno za ponujeno kavo, za roko, ki meša apno.

Udarci bolj poškodujejo njegove ja kot oči. So napake, ki vsebujejo drugo resnico.«

Zadnjo povem le zato, da sklenem pripoved.

In on, da bi še malo zavlekel, me vpraša, kaj imam v žepu. Knjigo, pravim. Katero? Rabljeno, berem knjige, da bi se ohranjal v formi. Zakaj? Povedal ti bom kdaj drugič. Njegova roka seže k žepu mojega suknjiča, a ne izvleče ničesar, obvisi v zraku.

Berem rabljene, kajti pogosto prelistane strani, mastne od prstov, imajo v očeh večjo veljavo, saj vsak izvod knjige lahko pripada mnogim življenjem in knjige bi morali hraniti na javnih mestih in morale bi se premeščati skupaj z mimoidočimi, ki jih nekaj časa nosijo s seboj, in morale bi umreti kot oni, iztrošene od bolezni, okužene, utopljene z mosta obenem s samomori, vtaknjene v zimsko peč, raztrgane od otrok, ki delajo čolničke, skratka, morale bi umreti kjerkoli razen od dolgčasa in zasebne lastnine, obsojene na življenje na polici.

»Povedal ti bom kdaj drugič,« mu rečem, ko se posloviva.

Dan preživim na vrtu, kjer negujem drevesa in cvetice in molčim na mnogo načinov in znotraj kakšna bežna misel, pesem, premor oblaka, ki sname sonce in breme s hrbta.

Hodim po polju z novim jablanovim drevescem, ki naj bi ga posadil.

Postavim ga pokonci, zasukam, gledam njegove veje, šele naznačene, kako tipajo v prostor naokoli.

Drevo potrebuje dvoje: snov pod zemljo in lepoto zunaj. Konkretna bitja so, a poganja jih moč elegance. Lepota, ki jo potrebujejo, so veter, svetloba, ptice, črički, mravlje in zvezdni cilj, h kateremu usmerijo vejevje.

Lepota je stroj, ki v drevesih potiska sok kvišku, kajti samo lepota v naravi nasprotuje težnosti.

Brez lepote drevo noče. Zato se ustavim na nekem mestu na polju in vprašam: »Bi tu?«

Ne pričakujem odgovora, znaka v pesti, v kateri držim deblo, vendar rad nagovarjam drevo. Občuti robove, obzorja in išče pravo mesto, od koder bi se vzpelo.

Drevo posluša komete, planete in roje. Z enako budno pozornostjo sliši nevihte na soncu in škržate na sebi. Drevo je zveza med bližnjo in popolno daljavo.

Če prihaja iz rastlinjaka in mora pognati v neznani prsti, je zmedeno kot kmečki fant, prvi dan na delu v tovarni. Zato ga odnesem na sprehod, preden mu izkopljem prostor.

Doma poravnam stran pred krožnikom in zagledam listek. Ime ji je Láila, ostrivec na prvem samoglasniku, dva zloga uspavanke.

Listek je tam.

Žvečim rezino sira in berem knjigo, vendar me tisti beli košček moti, leži poševno in prekinja lesno žilo mizne ploskve.

Zato vstanem, odidem na ulico, da bi našel telefon. Vse pustim na mizi, tudi listek. Kar opazim šele v kabini.

Taki kontratempi so mi simpatični. Podnevi je telo pokorno in uboga vse, kar mu nadenem, a potem, ko se pokori, me pošlje lovit veter, veselo me vleče v praznino. Pomislim, da ima prav, da je dober osel, in ko se vrne pod streho, hoče ostati.

Prehodim cesto gor in dol in sem spet pri številki.

»Laila?« »Ja?« slišim njen glas sveže odprte steklenice, vesel in grlen.

»Na konicah prstov imam številko in ime, ki si mi ju dala.«

»Rada bi te spet videla.«

»Vrtnar sem in imam petdeset let.«

»V redu. Kdaj?«

»Delam kot vrtnar in pred kratkim sem jih imel petdeset.«

Zaprha, upam, da ji gre na smeh, in reče mi, da imam dobre reflekse. Rada bi me spet videla.

Pomislim, da ni dobro dolgoveziti po telefonu, privolim.

Imaš telefon, vpraša. Ne, pa tudi ne avta, gramofona in pralnega stroja.

Imam pa hladilnik.

»Povabim te na večerjo,« reče.

»Nisem v letih, ko bi gledal natakarja, ki prinaša račun gospe namesto meni.«

»Pri meni doma.« Privolim.

»Imaš pero?« Kje pa. »Potem si zapomni naslov.« Pove mi ga obenem z dnem.

»Kar naprej mi daješ številke in imena. Si šifra, Laila?«

»Si si jih zapomnil?«

»Če si jih nisem, te bom poklical.«

»Torej sva zmenjena,« reče.

Poslušaj Laila, bi morda rada vedela, kako mi je ime? Ne takoj, odgovori.

Sicer pa ni tako lepo kot tvoje, rečem.

»Ti je všeč?«

Kakor začetek pesmi, katere melodijo se naučiš takoj, besede pa pozneje.

Odložim slušalko. Doma žvečim, berem, ni več prečnih listkov med menoj in večernimi navadami.

Kakšna je Laila, poskušam ugibati. Ženska, ki gleda moške, general, ki na vežbališču med tisoči obrazov opazi tiste, ki jih gre poklicati iz vrst.

Na cesti jo gledajo, a ona pogleda prej.

Izmišljam si. Lailine hitre oči te pretehtajo in ocenijo za pomanjkljivega.

Kaj na meni privabi pogled? Kartonast obraz, ker delam na prostem.

Morda so ji všeč taki, ki v gostilni obračajo strani namesto da bi gnetli kroglice iz krušne sredice.

Visoka je, ne nosi krame na prstih, okoli vratu.

Govori z nemirnim, zasoplim glasom. Njene roke so vešče.

Visoke ličnice, ki privabljajo nasmeh, ja, lepa geometrija obraza, polna usta, zdravi ugrizi, gotovo jo je lepo videti pri jedi.

Nežna senca, nakazana s krivuljo las, močne nosnice, ki goltajo zrak.

Nesel ji bom lonček z žajbljem in ji povedal, od kod prihaja.

Mladi imajo radi zgodbe. Laila jih ima okoli trideset.

Mislim na stvari, o katerih ji ne bom pripovedoval, o velikem kosu odrezanega življenja.

Pripovedoval ji bom o žajblju z otoka Paga, pašniku s kozami, ki dajejo najbolj dišeč sredozemski sir.

Pripovedoval ji bom o božičnih medenih cvrtnjakih, o babici, ki ponoči nagnete tisoče kroglic, da jih ocvre in pomaka v med.

O delu v solinah, o rdečih algah v ribniku za dekantiranje, kjer sol zori v kristale in te oslepi, če jo gledaš. Solinar ne povesi pogleda pod črto obzorja, strmi v nebo, ki tudi opoldan žge manj kakor tla.

In ob sončnem zahodu je vsepovsod rdečina, ki prehaja z ene strani na drugo in tudi senca je tančica rje.

In potem dovolj, ne gre bahavo razkazovati zgodb.

Na vlaku, ki me pelje v mesto, se dani. V nekem trenutku tema popusti in zbledi. Preslabotna svetloba za branje, vagon je star, škripa, se trese.

Gledam polja, mislim na vrt. Gojenje dreves daje zadovoljstvo.

Drevo bolj spominja na narod kot na osebo. Težko se zasadi, na skrivaj požene korenine. Če vztraja, se začnejo rodovi listov.

Tedaj ga zemlja sprejme in potisne kvišku.

Zemlja si želi višine, neba. Celine potiska v trke, da dviga grebene.

Drgne se ob korenine, da bi se z lesom razširila v zrak.

In če se dogaja v puščavi, postane prah, da se vzpne. Prah je jadro, seli se, prečka morje. Široko ga prinese iz Afrike, krade začimbe na tržnicah in nas začini z dežjem.

Kakšen delovodja je svet.

In to so gugalne misli potnika na vlaku. Z vrtnarskimi opravili, obrezovanjem, sejanjem, predvidevanjem cvetov in sadežev spominjam na jajce, ki uči kokoš. Pride pljunek toče, steklo zmrzline in postreženo ti je, gospodarju vrtov.

Nekako tako gre: dela je malo, plača primerna. Vendar je vredno stati z glavo med stopali, z obrazom navzdol, da neguješ, kar je spodaj. Vredno je upogniti tilnik nad zemljo, skrbeti zanjo bolj kot za ljudi.

Zato je lepo, da imaš v času, ki ti preostane, opraviti z drugimi, se razumeti s pogledom, se obriti za žensko, planiti nad oblastnost.

Več življenja sem namenil gledanju zemlje, voda, oblakov, zidov, orodja kot obrazov. In so mi všeč.

Zdaj razmišljam o Lailinem, bronasto zloščenih ličnicah, našobljenih ustih, delci, ki se ne ujemajo. Kadar pomislim nanje, mi ne uspe obdržati v mislih celotnega obraza.

Zadnji stopim z vlaka, mračna navada tistih, ki na svoji poti vedno preverjajo, ali jim kdo sledi.

Ko se potniki razidejo, ostane konec perona prazen in si lahko pozoren. Ohranjam navade iz prejšnjega življenja.

Na vrtu nadenem pajaca nad oblačila. V zraku je teta zima, ki mogočno vztraja, da zemlja škripa pod čevlji.

Pod lovorovimi stebli je bleda oranžnost taščice, odlepljene z veje in padle na listje, razprostrto pod ledom.

V obraz piha oster severnik, bolje, da se ne obriješ zjutraj, ampak zvečer.

Britev imam s seboj, po delu grem k Laili.

Pripravim si ležišče v baraki z orodjem, kajti po večerji ni več vlakov.

Okopavam pod lovorji. Pod gostim zimzelenim listjem varujejo vrabce. Zvečer se prepirajo za toplejši prostor, bliže deblu. Prepirajo se za življenje. Potem šelest nameščanja, mogoče molijo.

Lovore obrezujem samo spomladi, ko niso baraka za vrabce.

Rad sežigam njihove obrezane brsteče vejice. Njihov dim omamlja in prikliče spomin na izginule. Opoldne s črnimi olivami sedem v tisti dim.

V teh dneh prepoznavam geometrijo. Živi ne stojijo pravokotno nad položenimi mrtvimi, ampak so vzporedni. Srp ni ukrivljen kot luna, ampak kot jajce. Kruh nabrekne v obliki pekove dlani. Nositi ga v usta je kakor rokovati se z njim.

Kadar molčiš, medtem ko telo dela, misli prosto priplujejo in odplujejo, priletajo in odletajo. Iz aprila pred mnogimi leti spet vidim nebo Jeriha, pobeljeno od štorkelj, ki se iz Afrike selijo proti evropskim streham.

Pred gostilničarjevo mineštro sklenem pripoved, ki opisuje Odeso.

Nikoli nisem videl Črnega morja: ničesar ne vem o Tirenskem, če ne poznam ustja neskončnih rek, ki iz ruskih nižin uravnavajo vode Sredozemlja.

Ničesar ne vem o preveč stvareh, da bi vedel za vse, a včasih vznikne nevednost, ob kateri me navda domotožje.

Listam strani nekega mesta fig, banditov, mornarjev, židov.

Medtem se gostilničarjeva soba napolni s temnimi, prezeblimi moškimi. Povabim jih, naj zasedejo tri prazne stole za mojo mizo, naročim liter, da si ga bomo delili, se opravičim zaradi branja.

Treh starosti so in treh narodnosti. Jedo nekaj, kar so izkopali iz žepov, naše roke polnijo mizo.

Berem o Odesi in poslušam njihov dih, šum butanja valov.

Mraz zunaj stisne pljuča, na toplem se razširijo in segrejejo kri.

Sprejmejo skodelico kave, potem se rokujemo in odidejo.

Popoldan pride graden. Poravnam korenine v jami, ga podprem s tremi drogovi, pognojim in zalijem. Deblo je že močno, mučno in nevarno je zanj, če se mora že zraslo ukoreniniti. Včasih se razžalostijo in nočejo več živeti. Zapojem mu dobrodošlico in ga privežem, da bi mu dal moč.

Zgodaj se zmrači, umijem si obraz, se obrijem. Ne namilim se, dovolj je, da kako minuto pustim vodo na licih, saj premoči dlake, ki jih nato gladko odstranim.

Močno zdrgnem roke, da zbrišem sled zemlje, potem si okoli vratu zavežem staro kravato in grem.

Vstopim, ji dam roko in se obrnem, da bi odložil plašč.

Medtem ko ji obračam hrbet, začutim njene prste, ki me oplazijo po vratu od ušesa do ušesa. Ne razumem giba, počasi se zasukam, reče, da imam dve vzporedni gubi, kakršni je imel njen oče, dva reza, reče.

Vprašam, ali sem mu podoben tudi v obraz, ne, to ne, potem jo obide druga misel, prime me za roke, jih obrne, reče, da so dlani podobne, hrbti dlani pa ne. Skratka, ena hrbtna stran spominja, ena sprednja ne.

Nosi ozko obleko, ki se vsepovsod dotika telesa, in volneno majico, belo kot mandljev cvet. Še zmeraj stojiva na vhodu.

Povabi me v veliko sobo, vidim kuhinjo, pogrnjeno mizo, stole, kavč, velike slike in ne pazim več.

Bolj slabo se poznam: brez zadrege sedem in popravim hlače na kolenih in jo vprašam, od kod je. Iz Rusije in Škotske po materi, Sicilije in Ligurije po očetu.

Princesa si, geografijo nosiš v krvi.

Ime ima po ruski babici, rojeni na desnem bregu Neve. »Nébo na Névoi«, nebo nad Nevo je pesem, ena sama kitica je oblebdela na robu njenega otroškega sna, kjer se zasajajo uspavanke in babičin glas spolzi v sanje.

Vpraša, ali sem tudi jaz princ med mešanci.

Ne, moji so iz enega samega kraja, prav tako stari starši.

Vendar si izmislim vrvež prednikov: ponoči čutim grško domotožje po zvezdah, nakopičenih po abecednih imenih, po izračunih planetov, po redu kometov.

Laila sede na naslonilo, tako jo gledam navzgor, kar mi je všeč.

Nadaljujem: na prostem ponoči razumem, da je znanost vzniknila iz lepote, iz želje, da bi jo razumeli.

Pred žensko začutim Neapeljčana, ki jo želi nasmejati.

Brez poprejšnjega smeha so poljubi omledni. Tega ji ne rečem.

Kadar delam, sem človek tega morja z nenadnimi nevihtami, ni znano in predvidljivo kot Atlantik, zato krmarim v vsakem vremenu.

V ogledalu začutim židovski srh, kadar se brijem pod senci, in pred sirom začutim, da imam francoski nos, in z vinom v kozarcu začutim v dlani ščeget katerega od starih očetov, ki okopava odrt lapor piemontskih gričev.

Laila šviga z očmi po mojem obrazu, prepoznava me. Dam ji čas in vztrajam: pred morjem začutim previdnost otoškega kmeta, ki ima čoln, da si pozimi, ko gre zemljo pustiti pri miru, pomaga z ribolovom in se spusti v marino, da bi kaj ujel.

Se dobro poznaš ali si izmišljaš, vpraša.

Malo zapletam, malo paberkujem iz občutkov in malo sem žejen.

Opraviči se, vstane in je videti veliko višja, ali pa sem jaz pogreznjen in ona sega laket do stropa.

Vino? Ja. Sir? Ja.

Vstanem še sam, izvlečem iz žepa omot v srebrnkastem papirju, na mizi odvijem svoje žajbljeve liste. Nadrobim enega na rezino.

Kako močan vonj, reče.

Kadilo je, ob katerem hudiči pobegnejo, rečem.

Sede obme, pusti, da razcefram list na drugo rezino.

Za kadilo iz žajblja sta potrebni dve roki, reče, povoha, črta nosu oblikuje oster kot z ravnino mize.

Kar zadeva kote, so zame dobri, če so ostri, in zli, če so topi, če so pravi, se izenači.

Pripravi kozarca za zdravico, zasučem hrbet dlani, da se s členki dotaknem njenih; zdravica prstov, potem stekla. Kje sem se naučil: v nekem drugem svetu, v času, v katerem je bilo čudno živeti in se naslednji dan prebuditi, da bi obstajal naprej.

Pripoveduj mi o njem, reče. Neznatno zmajem glavo za ne. Ne zmeni se za ne.

Zdi se, da veliko veš, reče.

Zanikam: niti tega ne, katera stran rezine je namazana z maslom.

Zasmeje se.

Prava je, pomislim in opazim, kako se njena usta razpirajo v kotičkih in se njen jezik zasvetlika med zobmi in vščipne me v nos, da bi se pridružil njenemu smehu.

Vpraša me, kaj delam. Delam na vrtovih, pogosto sem na kolenih, zato ogulim hlače. Spet jih poravnam na pogačicah.

Kakšna je zemlja, vpraša in pričakuje šaljiv odgovor, da je nizka, da je predaleč spodaj.

Ne, se zresnim in rečem nekaj drugega. Dvoje vrst zemlje je, rečem, in se zasukam k njej, ki mi sedi ob boku. Ena ima spodaj vodo, narediš luknjo in pricurlja. Lahka zemlja je.

Druga je odvisna od neba, samo ta vir ima. Suha je, tatinska, sposobna ukrasti vodo vetru in noči, in brž ko je malo vsrka, takoj porabi vso za barve, ki jih vzdržuje v mozgu kamnov, in daje sladkorno moč sadežem in predrzno trosi vonj. Zemlja suhega neba je in imam jo raje. Ta žajbelj je njen.

Posluša s stisnjenimi ustnicami, vpraša, ali pišem te stvari.

Ne, nič ne pišem, berem pa, zelo rad.

In pisma? Ja, pisma. Ljubezenska?

Vprašanje me spomni na zgodbo, ki jo ponudim namesto odgovora, a sem tudi lačen, rečem.

Sedeva h krožnikom in nalije nama odlično mineštro iz leče in boba. Pojem dve žlici, potem spregovorim.

Pred časom me je obiskala neka ženska.

Odprem ji vrata, nedotaknjena je, prihaja naravnost izpred dvajsetih let, razdalja, ki se na njej zdi čas vožnje s tramvajem.

Hoče vedeti o meni, hoče videti, ali se ujemata dva delca časa. Izvleče moja pisma.

Prvič jih preletim. Ja, ko jih napišem, jih ne preberem, zaprem jih in pošljem, tako zdaj kot takrat.

Pod uležanim papirjem začutim svoj obraz od prej, preden se je svet spremenil, in čutim ga iz testa, še dobrega za vse.

Rečem ji, da mora objem, ki ga je čuvala v naročju, odnesti tedanjemu fantu. Da je še cela in lahko sreča takega, ki je še cel. Skratka, rečem ji: nisem jaz.

Če nisi ti, reče, nisi nikoli bil ti.

Vstane izza mize, obleče plašč, odide, mirna, čudovita, brez besede. Še zdaj ne vem, ali ima prav.

Taka je zgodba in Laila vpraša zakaj.

Vidim stare pesnike, ki prejemajo nagrade za verze, napisane v mladosti. Nihče od njih ne reče: nisem jaz. Ne znam kot oni. Jaz moram reči: nagrado tvojega obiska, večna gospodična izpred dvajsetih let, prevzema moj stric. Sem razmajan stric tistega, ki je pisal pisma.

Uspe mi reči le: nisem jaz in popiti vino, ki je ostalo v njenem kozarcu.

Zgrabim tisto, kar je pred menoj, kar je boljše od onega.

In pisma, vpraša. Pustila jih je tam.

Jih imaš še? Nasmehnem se, ne. Laila me s členki nežno poboža po hrbtu dlani.

Ne gre mi, da bi ji vrnil gib. Mirujem.

Všeč si mi, kakršen si, reče, prodni kamen.

Zazrem se ji nekam v obraz, ima me, da bi vstal, odmaknil mizo, stopil obnjo. Ne zganem se.

In jaz sem všeč tebi, reče, brez vprašanja.

Kaj bi z odgovorom. Torej je ja, reče.

Seveda, ne spominjam se, da bi se niti pri dvajsetih znašel ob tolikšni pogubni lepoti, a le zato, da nekaj rečem.

Ni res, a lepo zveni, reče.

Vstane in vklopi glasbo in me povabi, naj vstanem, enako visoka sva.

Spomnim se plesov na javnih praznovanjih, rečem, manjka mi tisto živahno veseljačenje, ko trkaš z nogami okoli dekleta.

Lahno jo objamem z roko, a vseeno začutim snop reber. V moji levi je njena roka svež kruh, ponesem jo k nosu.

Gugam se kot jesenska veja, izgubljam liste. Njen obraz je blizu in željno pričakuje, ne bega misli, ampak jih prazni.

Na kaj misliš, vpraša.

Gledam lase, prepoznam zgib zapestja, ki jih poravnava v valove, mislim, da je les tvoje krtače kot atlantski veter, ki dolbe dolge valove.

Zazdi se mi, da se čeli bližata, poslušam jo, ko me opisuje. Reče, da sem nedostopen in da taki ljudje puščajo svobodo drugim. Nihče jim ne sledi, zato delajo po svoje, ne da bi se obrnili.

Počasi niham v glasbi, njen tiho šepetajoči glas prebuja kri. Ne njena lepota, ne priložnost, marveč njene besede: in moj nos se razširi, ko se telesi na sredini dotakneta.

Vohaš, vpraša. Ja, voham tvoje besede.

Si nedostopen ali ne? Manj, manj od tega: če že misliš kaj o meni, malo odvzemi, spusti se za stopnico in odgovorim ti tu sem.

Tu sem, reče Laila.

Približa čelo, kipeča počasnost, ga prisloni na moje, pramen njenih las na mojih sencih s kratkimi lasmi in njen dih, ki se vzpenja v moje nosnice, in moj dih, ki ga ne občutim, in tako blizu sva, da obstaneva.

Z roko potisne moj tilnik, da se obraza približata in ustnice staknejo.

Zdaj dihata samo nosova.

Potem je na rokah, da se zganejo.

Zaradi zadrege objema ne rečeva ničesar.

Nadaljujem počasi, da ne bi zalučal moči nanjo, tako narašča njena.

Nad menoj je, s topimi udarci tleska ob moje prsi. Tako se seka drevesa, en udarec, da ga razkolješ, in zasuk, da osvobodiš železo po sunku. Laila odzvanja na mojih prsih, vztrajam dolgo, ponosen, kolikor drevo, ko zlohotno zagrize v železo, ki ga podira. Na koncu se zrušim in ona tudi.

Zavem se njenega ljubkovanja, ki me osuši. Zaspim za nekaj dihov.

Potem iščem oblačila, živim daleč.

Ostani, reče.

Če želiš družbo, ja, če ne, raje nisem v napoto.

Hočem, da si v napoto rjuham, reče. Potem vpraša, ali mi je do pogovora.

Malo. Vprašam jo, kako to, da je sama.

Zaradi dela.

Služiš s samoto? Ne, z moškimi, grem z moškimi za denar. Ne na ulici, po dogovoru.

Molčim, ne izstavlja mi računa.

Vpraša, ali se mi gnusi. Ne.

Tako, zdaj veš.

Ne, rečem, zdaj vem za tvojo namero, da mi poveš, in to je pomembnejše kot novica. Laila, nič svojega nimam, s čimer bi to uravnal.

Nočeš, reče.

Tudi to je res, rečem.

Ni važno, dovolj je že to, da se ti ne gnusim.

Leživa napol objeta. Reče »Objemi me« in objamem jo še z drugo roko in prevalim nase. In jo malo stisnem: v redu tak »objemi me«? Nasmehne mi ja naravnost v uho.

Tako se bom zaljubil vate, rečem. Laž je, a vseeno rečem.

Moški se ne zaljubljajo v poklicne, reče. Klienti ne, rečem, a zastonjkarskemu vrtnarju se lahko zgodi.

Leživa, ona gleda moj nos, jaz zrem v strop.

Spomnim se noči, ko med mojo lobanjo in nebom ni bilo niti lista.

Spomnim se dni in akcij, ki se rišejo kot trasa kake razpoke, krenejo brez repa in glave, da bi iznašle način trajanja.

Kdor pobegne, nima pred seboj prostranosti, marveč mnoge zagrajene poti. Zagrizem se v zavoje, odklone, ponoči iščem odprtost, potujem peš, usmerjen na jug. Svet me preganja, še zvezde so psi za mojimi koraki. Zdaj s teboj čakam sen in mislim na tisto nebo na jugu.

Katerem jugu, vpraša. Jugu sveta, rečem: strelec, volk, kentaver, jadro, križ.

Ali poznam zvezde? Kličem jih po imenu, domač sem z njimi, a jih ne poznam, predstavljeni smo si od daleč. Nasmehne se: in zakaj tam?

Vojna. Katera? Ena, vedno je kakšna.

Vojaki se dobro razumejo s poklicnimi, reče.

Nič ne vem o tem, rečem.

Tvoj obraz je poln tega, reče, se ga dotakne s hrbtom prsta in prepotuje. Obrazi so zapisi.

Tudi roke, rečem, in oblaki, tigrova krzna, fižolove luščine in tunji skoki po vodni gladini so pisava.

Naučimo se abecede in ne znamo brati dreves. Hrasti so romani, bori so slovnice, trte so psalmi, plezalke pregovori, jelke so obrambni govori, ciprese obtožbe, rožmarin je pesem, lovor prerokba.

Meni zadostuje brati tvoj obraz, reče.

Katera stran ti je ljubša?

Zadnja, tilnik z vzporednimi gubami mojega očeta. Nekateri moški, reče, pripovedujejo zaupne stvari, ko se napijejo. Ti si med tistimi, ki popustijo šele na robu sna.

Njen glas postaja raskav, steklen papir, ki brusi les, zazdi se mi, da sem zaspan, vendar spregovorim in opažam, da zahajam za besede, da jih ne zmorem ustaviti. Slišim se reči: »V meni je tisto, kar je v mnogih ljudeh na svetu, ljubezni, streli, kakšen stavek, poln zbadljivk, nikakršne želje ni, da bi govoril o tem. Ljudi nas je za kak ducat. Nekaj posebnega je samo to, da živimo, da se zvečer zazremo v dlan in vemo, da bo jutri čisto nov dan, da nočni krojač zašije kožo, zaceli žulje, zakrpa luknje in odpihne utrujenost.«

Poslušam svoje besede, ki se oglašajo brez mene.

Opraviči se mi. Glas je spet jasen in čutim ga kot vodo na obrazu. Objame me, se spet opraviči, ne vem, za kaj, ne vprašam, objemam jo na prsih, dokler ne zaspim.

Odidem z mrakom. Na vrtu hitim, da me ne bi zeblo. Polagam kamnito stezo vzdolž trt.

Z vrat mi pomaha Afričan, star, visok moški. Grem k njemu, predstavi se, poda mi roko. Vpraša, kako sem, kako gre delo. Odzovem se na lepo navado, da poklepetava, preden preideva k stvari.

Ne vem, kaj mi ima povedati, vendar ga povabim, naj vstopi in me pospremi k baraki z orodjem, da popijeva kavo, ki si jo pripravljam na kuhalniku.

Rade volje sprejme. Lepe zobe ima za nasmeh. Tu je zidarski pomočnik, doma goji živino. Pogosto prihaja v Italijo, toda največ za leto dni, potem se vrne. Nekaj sesa v ustih. Ni karamela, pečka olive je. Rad ima temne olive, moč olja, da se zapre v trd les, rad ima okus kosti in obrača jo v ustih, dokler se ne zgladi in razokusi.

Olive mi delajo družbo, reče.

Prgišče mu traja ves dan.

Voda zavre, vonjava prisika v grlo kavne ročke. Preden popije kavo, kratko zmoli v zahvalo. Ti ne, vpraša, jaz ne.

Molim pred vsako stvarjo, reče, ki jo nesem v usta. Molim, da bi povezal dan na njegovo oporo, kakor naredim s količem ob paradižniku. Blagoslavljam to kavo prijateljstva.

Mogoče je za Afričana preprosteje z vrvico povezati zemljo in nebo.

Belo skodelico drži v dlani, sivi od kamna.

Pijeva na klopi, sedé drug ob drugem. Rečem mu, da dobro govori italijansko. Odgovori, da mu je jezik bolj všeč kot preostalo.

Je življenje tukaj trdo, vprašam. Ne, dobro je, brez radosti, ampak je dobro. Greš ven, zaželiš si izmenjati par besed, reče, in nič, tukajšnji ljudje ne odgovarjajo. Brez radosti, ponovi, ampak dobro življenje.

Pospravim skodelice, vprašam, ali mu lahko kako pomagam. Ja, reče in pokaže na mimoze. V prvem cvetu so, prosi za sveženj, da bi jih prodajal po šopkih.

Nasekam jih precejšen kup. Zadovoljen je, vpraša za ceno. Nič, bogato cveti in rastlini koristi, da se razbremeni. Pridi še kdaj, dokler bodo. Hoče plačati, noče ostati dolžan. Torej mi boš plačal steklenico, ko bo odcvetela, popila jo bova skupaj.

Sede na tla, izvleče ostro rezilo in začne oblikovati šopke. Potem odide, črn, obdan z rumenim, in barvi žarita druga ob drugi.

Odeje, ki sem jih pustil v baraki, me spomnijo na Lailino posteljo. Iz praznega želodca se vzpne misel na objeme.

Na cesti proti gostilni se poskušam spomniti. Vznikajo samo delci, kot zadnji njen komolec, ki ga obdaja nakodran svetel puh.

Postavim mineštro medse in knjigo, prislonjeno na pollitrsko steklenico.

Zunaj je sonce in v prostoru ni včerajšnjega ledenega juga. Jem.

Žlica je prijateljica branja, kar sama zajema v krožniku. Vilice potrebujejo več pozornosti.

Z užitkom jem krompirjevo juho, polno rdeče začimbe, in medtem ko sledim pristaniški dogodivščini, začinjeni z opisanimi vonjavami, ne opazim Laile, ki stoji in čaka, da bom dvignil pogled.

Vidim jo, ko obrnem stran, presneto, zvlečem se na noge, snamem očala, ponudim ji roko, odmaknem stol, knjiga pade, skratka, poskušam pohiteti, da bi jo odškodoval za čakanje.

Ne puščam listkov, torej mora ugibati. Počakati moj klic po delu? Lažnivec, reče, ošine naslov knjige, naroči ribji krožnik.

Gledam jo, rečem: »Kakšno čudo si, Laila, komolce nasloniš na mizo kot kraljica, ki se ji umaknejo, kjerkoli se pojavi. Pokončna si kot premec na vodi. Kaj počneš v menzi z vrtnarjem?«

Bil je že čas za kak kompliment, reče, potem se razjezi na nekoga, ki jo gleda, zato se radovedno obrnem in neki gospod zasuka obraz na drugo stran. Reče, da je udobno biti z moškim, vrtnarjem, na primer.

Potisnem knjigo k strani mize in prešine me, da spominja na enačaj.

Sediva si nasproti kakor dve števili, ki imata ob strani ta znak. Ne vem, katera operacija sva.

Kaj mislim? Pripovedujem ji o črncu z mimozami, rezervira vejico. Prisloni dlan na mojo roko, drsim v zadrego, ona ne, ona je kraljica moških.

Dolgi prsti, široka roka, ki spominja na usta, njen utrip je zvrhan volje. Drži roko na moji, reče, da je kakor držati kamen v pesti.

Reče, da si ga želi zalučati v steklo in pobegniti.

Nisem v zadregi, pet minut že ljubim žensko, ki hodi z moškimi, ljubim jo z oléjem oči.

Ne traja. Čemu bi moralo? Naj se konča, kjer hoče, medtem ljubim; malce trapast zaradi družbe knjig, z nikoli natančno odrezanimi nohti, s kratkimi in sivimi, skoraj še vsemi lasmi, s širokimi stopali, z dobrimi zobmi, s hrbtenico, odebeljeno kot votel les, naravnost pol metra pred seboj ljubim žensko, ki se mi je zgodila.

Zatopim se v geometrijo: povežem punčici njenih oči, zarišem črto, ki na vrhu doseže sliko gorovja, spodaj pa mačka, ki spi. Tvoje oči združujejo spanje mačka z gozdom macesnov. Ne razumem, reče. Pojasnim ji, hlini globoko razočaranje. »Imaš še druge manije?« Še eno, da na vsakem kraju, tudi na zaprtem, vem, kjer so strani neba. Vhodna vrata, in stišam glas, kakor da gre za skrivnost, so na severu.

Nadene si izraz sokrivke.

Ti si na jugu in počutim se kakor človek, ki se vrača tja doli.

Odpeljem jo na vrt, odrežem vejo, zdaj ima tudi ona rumene kosme na sebi. Prideš potem k meni, vpraša. Ja.

Spet se lotim dela.

Malce mlahav sem, sonce pribija na zemljo, in ni mi treba vlivati energije v orodje, da bi se ogrel.

Priznam mlahavost po živahni noči in odpodim misel, da bi odgodil drugi obisk pri Laili, sovražim varčevanje.

Okopavam, da bi zrahljal zemljo okoli rastlin, zataknil malo zraka pod spodkopano travo.

Spominjam se dni na jugu, polnih težav, skaženih od smrti, ki nas odtrga kot grude in vtika v vrečo med tisoče živih, šele zgrabljenih. Tedaj je ljubezen izmenjava pogreznjenih objemov, potreba po vozlu. In na koncu vsakega končanega objema, na koncu pomirjenosti, ostane neizrečen okamnel zbogom.

Čudno je dan za dnem vedeti, da smo izgubljeni, in si nikoli reči zbogom.

Danes bi mi tisti izmenjani pozdrav zadostoval. Da bi pozabil.

Okopavam in mi je, kakor da bi okopaval imena. Tu v Evropi, antipodu Argentine, se čas ne vzpenja kot konj, aplavz, vetrna tromba: širi se kot dežek.

Tu nimam ničesar svojega, da bi varoval.

Ubogam tvojo norčavo neodložljivost, Laila, pomislim, ko se na večernem vlaku med moškimi, malodušnimi od utrujenosti, vračam domov.

Obloženi smo z oblačili, jajca v embalaži smo.

Doma pod prho si priznam, da sem predlakav za jajce.

Spet se mi dogaja ljubezen, zato pomislim na prvo, ko spet sedem vlak.

Pri dvajsetih otipam nekaj skromnih ljubezni. Ob enem dekletu si zaželim, da bi šla skupaj v kino, ob drugem, da bi se sprehajala v kakem drugem mestu. Iščem jih, ogibajo se me, napišem jim nekaj pisem.

Pogrešam jih, a ne prebudijo ljubezni.

Pozabim jih, ko se učim plezati po gorah.

Potem poleti srečam Dvoro.

So bitja, ki so si namenjena, a jim ne uspe, da bi se kdaj srečala. Da bi zakrpala odsotnost, privolijo, da bodo ljubila nekoga drugega. Modra so.

Pri dvajsetih ne poznam objemov in odločim se čakati. Čakam namenjeno bitje. Čuječ sem, naučim se, da v nekaj trenutkih preletim obraze v množici. So metode, ki učijo hitrega branja knjig, jaz se naučim v trenutku prebrati množico.

Prečešem jo, razpakiram, niti zrno tistih obrazov ne ostane v mrežnici. Vedno vem, da je ni, nje, namenjene.

Nimam podobe v glavi, da bi jo prilegel na obraz, ne, namenjenost ni odvisna od oči, čeprav ne vem, od česa. Čakam, da jo bom srečal in prepoznal njen lik.

Čakati. Moj glagol pri dvajsetih, hladen nedoločnik, ki ne dolgovezi o tesnobi in ne slini upanja. Čakam v prazno.

Dvoro srečam v gorah. Plezam po steni stebra Tofane di Rozes. Poldne je in moja dvojna naveza je v predelu skalnate police.

Dvora se vzpenja po zavarovani plezalni poti tik ob stebru. Pripleza od zadaj in v nekem trenutku se znajde pred steno, sredi katere sta dva možica, povezana s centimeter debelo vrvjo, ki od daleč verjetno spominja na vrv za perilo.

Gledam v steno in se vzpenjam čez drugo polico. Ko stopim nanjo, Dvora zavpije pozdrav, jasnejši od poldneva: »Olé!« Glas me zgrabi za hrbet in prepoznam ga, takoj vem, da je ona, meni namenjena, in pomislim tudi, da že od prej vem, da ni obraz, ampak glas tisti znak, ki ga čakam.

Zazrem se kvišku in vidim samo nebo in navzdol in vidim praznino in ona z vrha pred mano ponovi svoj olé in dvigne roko in jaz zasukam vrat in vidim pikico življenja, ki stoji nad prepadom zrušenih skal.

Snamem robček z vratu in pomaham, medtem ko še vedno stojim vzporedno s previsom, in ne zdi se mi pomembno, da se druga roka mukoma oprijema za dve in ne pozdravi.

Potem vržem v zrak rdeč robček, ki zapluje in strmoglavi kakor zadeta perut.

In tudi jaz zavpijem olé in soplezalec zavpije, naj pohitim do sidrišča, a kakšno minuto znam ponavljati samo olé, nato zavpijem ime planinskega doma, kamor se spuščamo po vračanju z vzponov. In je ne vidim več.

Čez dve uri se po hitrem, napornem vzponu dotakneva vrha. Zaženeva se v spust kot takrat, ko divjajo strele, pa sta zgodnje popoldne in jasno nebo. Prideva v dom in nje ni. Moj soplezalec se vrne v dolino. Obsedim s hrbtom proti vratom, ker čakam glas.

In pride. Tu je Dvora, čutim čebele v krvi, medveda v srcu, vsak utrip je taca, ki razdira panj.

Ponudi mi roko, vem, da je ne bom več spustil.

Dvora, Argentinka, za nagrado po diplomi potuje po Evropi.

Dvora, lahka v gojzarjih iz starega ožganega usnja, roka, pordela od kabla zavarovane plezalne poti, obrvi, pobeljene od slanega znoja, in nasmeh, uperjen v moje lase, tudi v sobi skuštrane od skrivnega vetra.

S tabo grem, Dvora.

Reče: pojdiva na Tofano di Rozes.

Ja, jutri zjutraj, po zavarovani plezalni poti, ki vodi skozi veliko votlino, izdolbeno z eksplozijo mine iz Castelletta. Stvari iz prve vojne, ko so pošiljali vojake, da so si z velikanskimi napori ugrabljali centimetre skale. Stotine metrov v luknjo, ki se spiralasto, skokovito dviga navzgor, nujna je rudarska svetilka na čelu.

Zganem z glavo, kakor da bi imel pripeto svetilko. Kakor Mojzes, reče, zasmeji se, vzklikne olé.

Spiva v domu, zlekneva se, vsak v svoji spalki, drug ob drugem. Drživa se za roko, zaspiva takoj.

Naslednjega dne stopiva v tiho temo votline, izdolbene v stropu.

Opisujem ji motorje bagrov, ki goltajo zrak in pljuvajo prah.

Pripovedujem o fantih, ki so jih poslali sem gor, da so se spotikali v razpoke in krogle, skakali v zavetje ob eksploziji bombe, ki so živeli, da so darovali oči vranam.

Dvora posluša, diha, vzpenja se za menoj, privezana na drugi konec vrvi. Iz lin, ki so se odprle, da so dale duška eksploziji, meriva doseženo višino in umirjava dih.

Na pobočju osojne zahodne stene izstopiva iz vpadnika in se z gibkimi porivi nog skokoma vzpenjava. Vrat išče višino po dolgih metrih sklonjene glave.

Kroživa po skalnih terasah, med ostanki strelskih jarkov, kjer mladi moški še mladega stoletja sanjajo, da se bodo postarali skupaj z njim, kakor jaz sanjam, da se bom postaral skupaj z Dvoro. Samo v vojni mladi sanjajo o tem, da bodo nekoč dedje.

Nekateri kamni so počrneli od ognja bivakov. Stopava po korakih mladih, spremenjenih v les in bodečo žico.

Prečno se vzpneva na Tofano, pod nama se pogreza dolina Travenanzes, osvetljena od spodaj, od beline svojega hudournika.

Dvora me sprašuje po imenih, okuša jih v ustih, pokušnja novega.

Zadnji vzpon na plezalni poti je zavarovana votlina, ki sega do vznožja zadnje piramide.

Na vrhu Tofane me Dvora poljubi in mi reče novio, ženin. In jaz sem srečnejši od marčnega zajca. In me pokliče bashérte, kar v enem od njenih šestih jezikov pomeni osebo, nekomu namenjeno. Rad imam ljubezenske vzdevke in tudi jaz ji rečem novia in bashérte.

Spiva v spalkah, vsak v svoji, a glavi se dotikata. In ponoči se zadeneva z lobanjama, da se prebudiva, javkava in se potem smejeva.

Najina poročna noč se zgodi šele v Argentini.

Spet sem na Lailinih vratih s steklenico pod pazduho in z mislijo, ki jo ubesedim, takoj ko vstopim. Povem ji, da je konec februarja, marelica pa že cveti. Mraz bo pomoril cvete in ne bo obrodila.

Za šalo vpraša, ali je hudo, če gospodar vrta ostane brez marelic. Ne, rečem, vendar mi je žal, ker ne zmorem zaustaviti drevesa. Vrtnar sem in ne znam mu pomagati, da ne bi hitelo cveteti, dokler je zima. Poleg tega se počutim odgovornega za vrt.

»Pa saj nisi Adam,« reče in zaključi.

Dam ji steklenico, vrne mi jo z odčepnikom, stopi k štedilniku, da bi premešala omako. Vitka v hrbet, krivulja biča v hrbtenici, roke in ramena štrlijo iz debla, kako lepo drevo si, rečem, ko jo držim med seboj in ognjem. Povsod vidiš brsteče veje, reče, a se me ne otrese.

Se zaljubljaš, vrtnar?

Ne, samo blebetam.

In kako je? Lepo.

Omaka in prgišče origana že kličeta poletje. Podržim ga v ščepcu in povoham v opomin čutom. Laila mi nameni poljub veselja, hiter in tleskav. Njena obleka diši po mandljih.

Z nohtom zmrvim drobno rdečo začimbo in jo potresem po krožniku, vprašam jo, ali je najina razlika v letih ne ovira. Nasprotno, premajhna je, reče, v telesu mi prebujaš otroštvo, ko sem objemala odrasle iz veselja, da se stisnem.

In tebe ne obremenjuje, vpraša.

V mladih ljudem, rečem, vidim bolečino, ker premalo ljubijo. Ti nimaš te otožnosti na obrazu. Toda ko govorim s tabo, pazim, da ti ne bi poteptal nog. Ni kakor pri plesu, marveč kakor na kamniti stezi, na kateri je nekaj trave, pognale iz razpok. Močna je, a vseeno pazim, da je ne pohodim, in delam kratke korake. V muslimanskih hišah je treba pustiti čevlje zunaj in tako delam s teboj.

Jeva počasi, molče.

Pred hrano so moji gibi počasnejši. Laila se prilagodi ritmu in vidim, kako se njen adagio barva z milino. Zgošča se želja, da bi se je dotaknil.

Potem slišim, da se njen glas mrvi kakor zvoki na pragu sna. Slišim, da me nekaj sprašuje in da ji odgovarjam le z delom sebe. Je še drugi del, v katerem sem in ki posluša, kako glas nenadzorovano uhaja.

Začnem pri eni glasbi, potem privalovijo iz daljave stavki in ne znam narediti ničesar, da bi jih zaustavil.

Vse nas pobijajo, upornike.

Švigamo iz enega skrivališča v drugo.

Na sebi nosimo vonj po strahu. Psi na cesti ga zavohajo in nam sledijo.

Na begu poskušamo kakšno maščevanje.

Argentina puli svojo generacijo iz sveta, kakor si norica puli lase. Pobija svoje mlade, hoče biti brez njih. Mi smo zadnji.

Tu sem že leta, ker ljubim neko žensko, in zdaj sem v vojni.

Na cestni zapori si sledijo streli. Ustavijo naju, oborožena sva. On rani policista in takoj nato mu salva prestreli grlo in umre na mojih nogah.

Njegov obraz je razprt od muke. Njegov obraz mi vlije moč. Začutim popuščanje njegovega črevesja in tisti smrad me požene ven.

Izza avtomobila stopim na odprto, namerim proti skrivališču policistov, njun rafal se zaskoči, planem nanju, streljam na telo, ki pade na drugega, že ranjenega, vidim prestrašen obraz mladega fanta, ni več sovražnik, ne streljam nanj, zbežim.

Taki so dnevi, iz tekov.

Zgrabiš denar v banki, da tečeš naprej.

Preden odneham, grem ustrelit nekega polkovnika, en sam strel sredi množice na nedeljskem pločniku. Še danes ne vem, ali je živ ali mrtev. Potem odidem na jug, kjer se zemlje ožijo, kjer je neumno bežati.

Zadnje od nas iščejo drugod.

Nastanim se v gostilni mornarjev in naučim se premikati v nenehnem šumu vetra južnega Atlantika. Pokriva, skriva, gluši, nikomur ni do govorjenja.

Ne mudi se mi, preoblečen sem v mornarja, ki čaka na vkrcanje in pije.

Gostilničar ima italijansko ime, stare starše iz Otranta, tudi končne zemlje sredi vode. Vpraša, kdaj odhajam. Neka kitolovka bo izplula na Malvine.

Na dnu vreče svojega življenja sem, katerikoli dan me lahko stresejo ven.

Gostilničar hoče, da odidem. Morda mi pomaga. Dogovori se, da me bodo vzeli kot pomočnika na neko irsko ladjo.

Preden se vkrcam, se znebim orožja.

Prvič po dolgih letih začutim lahkost oblačil, raztresenost rok, veter suva, da bi me lahko vzel v naročje. Brez orožja ne tehtam več nič.

Vzpnem se po stopnicah, ne mislim na nikogar, zadnji list na drevesu sem in zlahka se odtrgam.

Ne mislim na ljubljeno dekle, ki sem ji sledil, dokler nisem postal del njene domovine.

Vem, da je na dnu odprtega morja, da so jo z zvezanimi rokami odvrgli iz helikopterja. Potem ko je živela zame, je umrla, da bi podarila oči ribam.

Vkrcam se in pred izplutjem dva dneva delam s čopičem, lakom in železno krtačo za strganje slane rje.

Zapomnim si imena desetih moških in zvem za njihovo nagnjenje do čebule. Eden jo grize kot jabolka.

Ob izplutju iz zaliva je veter poosebljena moč, mrvi valove in moči brade.

Spim v mreži, obešeni na tramovje v podpalubju, gugam se nad strojnico.

Imam štirideset let in trden spanec, zbujati me morajo z brcami.

Kličejo me mrtvec, nihče ne spi, kjer zmorem jaz.

Nihče ne ve, koliko življenja že ne spim.

Potovanje je nepopustljiva nevihta, motor na najnižji moči, samo da popravlja smer.

Ribolov je pičel, s podvojeno muko. Mreža mukoma puli ribe iz valov, se razdira in mornarjem krati spanec.

Pivo po vetru je sladko.

Ob nedeljah molijo, katoliki so.

Kapitan ima na obrazu luknje od šrapnelov. Nekateri od njih so se verjetno bojevali, preden so odšli na morje.

Vzeli so me s seboj, ker tudi jaz smrdim po vojni.

Pot plačujem z delom, a me ne potrebujejo.

Dogovorjeno je, da me bodo pustili na otokih. Edina knjiga je Sveto pismo. Berem jo v pičli svetlobi, v železni lupini, na nekem odprtem morju.

Vzljubim Davida, ki položi en sam kamen pred velikana in eno samo knjigo, psalme, v usta svetu.

Ne verjamem pisateljem, marveč njihovim zgodbam, odgovorim mornarju, posutem s pegami, ki me vpraša, ali verjamem v Boga.

Obdelujemo ulov, zamrzujemo, na morju ostanemo poldrugi mesec.

Izkrcam se na Soledadu, po katerem ne znam hoditi. Brez morja pod nogami me zanaša in pogrešam veter, ki napolni ušesa do pozabe. Na angleških tleh sem.

Ustavim se v nekem gostišču, ženska je vdova po kitolovcu, imenuje se Maria, Maria Delsol.

Kuham zanjo, negujem sadovnjak, čuvam ovce, nabrekle od volne.

Ponoči zganjava hrup. Maria je močna kot šalupa, ki reže morje nasproti toku, jaz stojim pokonci in potiskam vesla.

Ribiči se smejejo in ob večerih popijejo z mano kalno pivo, Marija jih zmerja, a sprejema njihove zbadljivke. Menjam ribe za sir.

Otok je vlažen, poln kaluž, v katerih se namakajo premog in rastline.

Nobenih dreves, veter kosi kakor vrtnar, nizka trava in lišaji in mah na izboklinah. Bivam na zdrgnjeni zemlji.

Ovce imajo močna usta, da lahko pulijo kratko in trdo rastje pašnikov.

Ribiške ptice poiščejo v višini točko, kjer obmirujejo, nato se odlepijo z nepremičnosti neba in pikirajo v val.

Čakam. Časa nimam česa prositi.

Več je živali kakor ljudi, več žensk kakor moških, vse je številčnejše od moškega.

In leta minevajo, delam, ne nadlegujem Marije, ne dotaknem se denarja, ne mislim.

Po radiu spet slišim argentinsko pesem, naslednji dan je invazija.

Prekine me Lailin glas, ki zazveni v obeh delih glave.

Spoznam, da sem povedal veliko. Nagnem kozarec, da bi pogasil žejo in da bi molčal.

Jaz sem te prisilila govoriti, reče.

To znaš, rečem.

Ja, izreče z glasom, drugim glasom, ki rahlja.

Kaj boš z mojimi izpovedmi, vprašam.

Ljubim jih, reče. Moj poklic je, da pripravim moške do govorjenja, izpredem novice iz njihove glave. Tebe poslušam brez cilja, poslušam in se učim ljubiti življenje, napisano na tvojem obrazu.

Moške imaš v mezincu, rečem.

Ljubim tvoj mezinec, reče.

Naj ti ne zleze v glavo, ker sem se pobebavil. Smeje se.

Ne dolbi več zgodb iz mene, če jih ne zmorem zadržati zase, je bolje, da ti jih povem buden.

Jutri moram oditi, reče.

Jutri, rečem, pa kaj? Tukaj je ves danes, ki ga rabiva. Vstanem, jo dvignem v naročje in poležem.

»Drži me, vrtnar, drži me, to je vse, kar rabim. Drži me. In ne sprašuj me.«

Saj ne bi niti vedel kaj.

Bodi tak kakor z Marijo, reče.

In ti bodi kakor Laila.

Nič ni tako močno, da bi naju zdaj ločilo.

Potem napočijo dnevi brez.

Selim prihaja na vrt po mimoze in da bi malo govoril o svoji domovini, kjer hodijo bosi in se zato radi pogovarjajo.

Kadar obuješ čevlje, ne govoriš, to misli o nas. Brez golega podplata na zemlji smo ločeni, govori njegov jezik, ki mora imeti v sebi srebrno ribjo kost, da je tako zveneč.

Res je, rečem, tako je in pika: vsa naša zgodovina je čevelj, ki se lepi od tal sveta. Čevelj je dom, avto, knjiga. Nasmehnem se ob mislih, ki so me zanesle; kaj sanjariš, vrtnar?

Vprašam ga, kje živi, z mislijo, da bi ga lahko vzel pod streho. Odgovori, da živi v zapuščeni hiši brez oken in vrat, kar mu je še kako všeč.

Tu, pri vas, reče, gradite z vodo zemlje. Vzamete vodo iz vodnjaka, iz jaška, iz reke. Pri nas gradimo z vodo neba.

Zbiramo jo, in ko je imamo dovolj, zgnetemo z njo. Naše hiše so narejene iz dežja, bolj so oblaki kakor hiše.

In Selim se smeje, smeje se hišam sveta.

Čutim ločenost od Laile, od zemlje ne. Vedno sem nad njo, z rokami v njej.

Selim želi plačati, ima zaslužek.

Pusti, brez tebe bi bilo cvetje še vedno tu, znotraj ograjenega vrta. Ti si namestnik vetra, raznašaš ga daleč, pripenjaš na prsi žensk. Izkoriščevalsko bi bilo jemati odstotke od vetra. Nekega večera, ko ne bo več rumenine, da bi jo rezal, boš plačal za pijačo.

Pospremi me k opoldanski mizi, poslavlja se. Odhaja na Sicilijo, kjer bo pobiral drobne paradižnike, češnjevce.

Rečem mu, da zasleduje zemljo.

Zasledujem tvojo, reče v smehu, ki teče za letnimi časi, medtem ko je moja negibna.

Med sivimi lasmi ima malce rumenega cvetnega prahu, mimoza mu je naklonjena.

In v roki ima rdečino v steklenem kozarcu in belino nohtov, skratka Selimu prija družba barv. To je eleganca, pomislim.

Potem pomoči kruh in reče: »Prečkanje morja prinaša dobra srečanja. Ameriški krompir je našel oljčno olje in paradižnik je končal na pšenici.«

Žveči z užitkom, pomislim na njegov črni hrbet, sklonjen nad rdeče zelene paradižnike, na sonce, ki bo po deset ur na dan in za polovično plačilo nabijalo na njegova ramena. In na koncu mu rečem, da mi je v čast sedeti z njim za isto mizo.

Primajem se na večerni vlak po popoldnevu, obteženem z odvečnim kozarcem.

Doma grizem surov česen skupaj s paradižniki, v vbokli dlani za trenutek zasije kuhano in olupljeno jajce.

Preden zenice zdrsnejo v sen, pomislim na Lailo. Z nekom poješ komaj kakšno žličko soli in že si zaljubljen. Morala bi skupaj pojesti lonec soli, preden bi se predal.

Z njo sem, kakor sem bil v Argentini, brez dneva potem. V njenih objemih se vrača vonj po šoti z otoka Soledad.

Sploh ne vem, ali me še iščejo zaradi tistih let. Vojački niso več na oblasti, a zakoni so smešni in morda jih pozabijo razveljaviti, kar tako, iz raztresenosti.

Kdo ve, ali je Maria razpisala nagrado za moja moda ali ji zadostuje, da me preklinja.

Ne morem zaspati, vstanem in si skuham kavo in gledam skozi šipe: na koncu kilometrov, niti desetih, je morje.

Noč je tudi takrat, ko zapustim Marijin otok in se vkrcam na ladjo, da bi prečkal vzporednike vračanja.

Ničesar ne odnesem s seboj, samo denar, na hitro zaslužen v zameno za sivo ambro, skrito pod ovčjimi iztrebki, ki prekrivajo njen vonj.

Bruham ob prvih valovih, to je vse slovo.

Vzpenjamo se proti trebuhu ekvatorja, bliže ko smo, manj sence meče telo opoldne.

Zapičim se v vraževerje, da kdor nima sence, nima niti preteklosti.

Dneve in dneve stojim na soncu, da jo vidim izginjati.

Od črte, ki izenačuje noč in dan, začnem na novo.

Mornarji praznujejo prečkanje ničtega vzporednika. Noč veseljačenja na krovu, od krme se širijo dolgi valovi, ladja se spušča navzdol.

Mornarji potijo alkohol.

Potnik sem, držim se sam zase. Vseeno razbijem nos tistemu od njih, ki se hoče potešiti s pomivalcem posode, mladim kreolom z Antilov.

Slaba odločitev. Ljudi je treba prepustiti lastnemu hudiču, in kraji so, ki niso primerni za mlade fante. In noči, v katerih se moški brez žensk zadovoljujejo med sabo.

Fant pribeži mimo mene, tisti za njim ga zgrabi, fant zavpije, v bližini sem samo jaz in že se vtaknem, oni potegne nož, jaz vem, kako je treba, ustavim ga in sunem s komolcem v obraz, da se sesuje in je konec z njim.

Preostalo pot preživim tako, da podnevi spim in ponoči bedim, da se ne bi zbudil s prerezanim grlom.

Naslednji dan mu vrnem nož po kapitanu, ki zabavlja nad mano in godrnja, naj se ne vmešavam.

Stojim pri oknu na drugem koncu tistega sveta in potovanja, pa vendar mi že védenje, da je na koncu premočrtne temine morje, zadošča, da ponovno okušam nespečnost Atlantika.

Prve noči prebedim na mostu, od koder zrem v belino lune na vodni gladini. Če me misli mornar zaklati, čaka noči brez nje.

Podnevi srečujem njegov mrki obraz lačnega, z nosom, vijoličastim od krvi, pobegle iz žil.

Dajem mu vedeti, da sem čuječ, da se ga bojim.

Najmanjša možna odškodnina je to, zadoščenje. Včasih zadostuje.

Fant hoče leči z mano, iz hvaležnosti. Ponoči potrka na kabino, prinese mi rezino torte, dišečo kavo. So moški, ki zaradi fantov izgubijo razum in sram, zmorem razumeti, ne pa obratno, fantje zaradi moških.

Pove mi, da ga je v noči, ko smo prečkali ekvator, kuhar prodal mornarju. In reče, da odkar se je rodil, še nihče ni branil njegovega telesa in življenja. Da mi je dolžnik v vsem, tudi v ljubezni.

Že čutim zrak severa. On je jug, s katerim sem bil dvajset let objet v ljubezni, v vojni in v begu. Tisti jug ni več zame.

Rečem mu, da njegova skrb presega zahvalo, ki mi pripada, in da ljubezen nima nič z dolgovi.

Vpraša, ali gre lahko z mano, ko se bomo izkrcali v Angliji.

Ne vem, od česa bom živel, ne poznam več severa, kako se bom znašel, toda če je naveličan morja, lahko odide z mano.

Hoče slišati ja. Ja.

Pomislim, da z Lailo nimava za sabo še nobenega ja ali ne. In brez ja in ne nisi v dvoje.

Po sto vzporednikih zemljepisne širine se spustimo v prevrnjen svet.

Izkrcava se v Londonu in znajdeva se. Delam v mizarski delavnici, on ob večerih v točilnici. Vrača se, ko spim, zjutraj vstane, da mi pripravi kavo, in skupaj začneva dan.

Ob nedeljah hodiva po parkih, poslušava glasbo z juga.

Vpraša me: »Bi se poročil z mano, ko bi bil ženska?«

Kakšen večer se ne vrne. Dela v boljši točilnici. Neki gospod mu predlaga, naj se preseli k njemu.

Rečem mu, da je prišel čas, da se lotim česa v Italiji. Na večer, ko odidem, me pospremi na vlak.

Še zadnjič mi odstrani delce žaganja z glave. Šele tedaj se zavem, da imam rad to pozornost, da sem privolil vanjo, ker sem pustil tisto mletje na sebi.

Nasmehnem se sam pri sebi, ker obstanem pred lupino stvari in ne razumem, da sem privolil v njegovo pozornost.

S palcem me pokriža po čelu, reče: »Najdi si ljubezen.«

In ti pazi, da te bodo ljudje spoštovali. Pošten fant si, imaš črne oči, ki ne znajo skrivati.

Posloviva se in obrneva in vsak zase stopiva v množico neznancev, ki ovija vsa slovesa.

Pomislim, da ne smem več izgubljati ljudi.

Šipa se zamegli, ker se gledamo v njej, prislonim čelo, kjer je dotik njegovega križa, in z odmaknjenega kraja na svetu, po več kakor letu razdalje, glasno zakličem lahko noč.

Minevajo dnevi brez Laile.

Berem pismo iz Argentine, prijatelj, pred kratkim izpuščen iz ječe. Svet iz mojih let na jugu pljuva zadnje zobe.

Piše: »Naučiti se moram hoditi v ravni črti, dojeti moram, da noge nosijo proč.«

Svet se na eni strani zakrpa, na drugi pa peha v težave nove dvajsetletnike.

Preberem pismo za mizo v gostilni, ga preganem in za čas zatisnem oči.

»Kaj dela človek, spi?«

Mimmov glas mi odpre oči. Dobrodošel, ne, ne spim, mislim na to pismo. Izročim mu ga.

Sede, za njim je ženska, šele zdaj jo zagledam, opravičim se, vstanem, se predstavim. Nasmehne se in vlije malce naklonjenosti v glas.

Sedemo, on bere, ženski pojasnjujem pismo, osvoboditev prijatelja iz južnoameriške ječe.

Dobre novice, reče.

Mimmo mi vrne pismo. Vpraša, zakaj polagam kamne med trte, čemu služi nepovezana steza med vrstami trt.

Ni za hojo, odgovorim. Podnevi kamni vsrkajo sonce in ponoči ga izsevajo. Poleti ta toplota posrka nočno roso z grozdja in prepreči, da bi gnilo.

Od kod vem, vpraša.

Iz Argentine mladosti, od tedanjih starih Italijanov, ki so znali delati vino v sadovnjakih Buenos Airesa. Danes ni več starih Italijanov, pa tudi novih ne. Zdaj so tam vsi Argentinci.

Uči me neki starec, ded brez vnukov. V Argentini je, odkar so mu v Italiji posekali gozd in naredili iz njega železniške pragove. Pobegne iz tistega sveta, ki z gora briše stoletja, da bi jih podstavil kolesom vlakov.

Sliši, da posekan gozd ponoči vpije k zvezdam po maščevanju. Ko raznese kotel lokomotive, obdolžijo anarhiste. Zbeži iz tistega sveta. S seboj odnese majhen kamnit možnar iz peščenca in tolkač iz bukovine za pripravo pesta, semena bazilike in šopek trte iz Erbaluce, s katerim se trudi narediti senčnico v vlagi Palermske četrti v Buenos Airesu.

Ženska me pozorno posluša. Zanjo so verjetno pravljice. Tudi Mimmo voljno molči.

Tako nadaljujem. Ded me nauči razparati prašiča. Natira ga s soljo na starem vrbovem lesu, doda česen, poper, vino, kamor je treba. Takoj ko žival zakolje, zbere vročo kri, jo scvre, spužvasto, in jo pojé, da se okrepi za delo, ki ga je treba končati do večera.

To ji je odvratno. Ne rečem ji, a tudi jaz ne zmorem pogoltniti tiste stvari. Nihče več je ne zmore. Toda če želiš prostor med starci, moraš ponoviti nekatere od njihovih navad iz mladosti, četudi le plesno figuro ob kakšnem prazniku, če ti res ne uspe pomočiti kruha v njihovo juho.

Ženski tega ne rečem in molčim. Gleda me v obraz in reče: še.

Spomnim se, kako je ded pripovedoval o Indijankah, ki v viharju z golimi prsmi stopijo na prosto, da bi ga ustavile.

Spomnim se, da si je ded namazal na veke prvo vijolico, ki je pognala po zimi. Potem ne rečem več ničesar.

Mimmo mi pripoveduje o sebi.

Prihaja s potovanja vzdolž vojne mejne črte med Hrvati in Srbi. Dva Italijana sta v majhno vasico na fronti kdove kako pripeljala krušno peč, odličen stroj.

Nekateri naši rojaki se znajo vštuliti kamorkoli, reče. »Srečam starega Hrvata, ki je dolga leta delal v Avstriji. Podobnega našim od nekoč, tistim, ki znajo popraviti stroj tako, da sami izdelajo nadomestni del, in znajo delati sir in znajo postaviti hišo in delati vino.«

Ženska je veličastna v tišini, prisloni brado na pesti in že s tem bodri. Ponuja svoj posluh, pripravljenost in čas.

Gledam jo, ko Mimmo reče: »Osem otrok, najmlajši ustreljen v glavo na domačem polju, strel, ki je ožgal lase, izstreljen iz bližine.«

Starec mu pripoveduje, kako privlačna zna biti vojna na začetku. Dolgovi, tatvine, posojila, pogodbe, vojna sežge vse papirje. Za nekatere je kot amnestija, za druge priložnost za maščevanje.

Potem začnejo goreti hiše z otroki vred in izgubijo vsi.

Štiri leta je divjala vojna v tisti vasici. Vinograd, ki ga je posadil, je še vedno poln min in poleti grozdje poka kot bradavice nemolzenih krav. Opija ose.

Pozimi moli, da bi sneg pokopal zemljo, in potem moli, da bi jo zmrzal otrdila, da bi lahko hodil po njej in obrezoval.

Okoliška polja so negibna, mine čakajo korake.

Kako odraščajo otroci na toliko prepovedane zemlje naokoli, vpraša ženska, ne da bi pričakovala odgovor.

Mimmo pusti nekaj praznine po njenem glasu, za sprejem.

Odgovori, da ženske privežejo otroke, ko morajo od doma in jih pustijo same.

Ženska ve zame, za Argentino, nekaj, kar ji je povedal Mimmo. Mlada je, a ne več dekle, in vpraša po odgovoru: ali mislim, da sem bil koristen.

Pridevnik je praktičen, všeč mi je, kako ga izreče, a me ne zadeva. »V vojno greš tudi zato, ker te je sram ostati zunaj. Potem doživiš smrt in zadrži te v njej, da si vojak iz jeze.«

Rada bi vedela več, reče.

O tem lahko govorim le osorno, ne da bi zadovoljeval zakaje. Čutim, da zatoji ne zadevajo mene, ampak nekoga, ki je prišel pozneje in jih lahko, če je voljan, išče iz radovednosti in usmiljenja. Jaz jih nimam.

»Ne razumem, zakaj si ne razložite svoje zgodbe. Zdi se mi tako bogato, imeti zgodbo, da je odpoved zatojem potrata.«

Odpovedujem se, kajti ob toliko izgubljenih življenjih zvenijo kot opravičilo, navajajo olajševalne okoliščine. Ne znam blažiti.

»Škoda. Poznam tudi druge, podobne, ki so se bojevali in ne govorijo več, ne odgovarjajo. Razloge zadržujete v telesu.«

Tako je, rečem, da nekaj odgovorim, medtem ko Mimmu ni všeč lupina očitka v njenem glasu. Tako je, ne znamo prenesti vprašanj. Smo preostanek odgovora. Mi, rečem, in ne vem koga vključujem v to skupino nas.

Pogoltnem slino in utopim glas v njej.

Mimmo mi priskoči na pomoč, reče, da sem nekaj le pojasnil.

Ne, Mimmo, njej ne, zadostuje zgolj meni. In njej rečem, da ostajam dolžnik. Nesem kozarec k ustom, ga počasi izpraznim ter si obrišem usta, kar pomeni, da je zame pogovor končan.

Vstanemo, se rokujemo.

Popoldan moram z apnenim mlekom prebarvati debla dreves. Zato rečem Mimmu, da bo zvečer luna in da bo videl gozd prikazni, če bo pogledal ven.

Dneve preživljam med obdelovanjem nekega drugega vrta. Spodkopati moram tlak iz grobih in težkih kamnov, vrniti zemljo na svetlobo in jo obdelati, da bo primerna za setev. Samo sto kvadratnih metrov, a kamni so pričvrščeni na betonsko ploščo in kovinsko mrežo.

Razdrobiti jih moram z železnim kladivom, udarec za udarcem. Potim se, razbijam si členke in prste, iz telesa vznika sol.

Bodrim se z jabolki in s pikantnim sirom.

Pod skorjo tlakovcev je zemlja ugasla, izčrpana od teme. Presušena od apna.

Potrebuje kisik in svetlobo. Vsrkano slanost je treba uravnovesiti s kislo prstjo.

Dneve in dneve tolčem s kladivom in jesenov ročaj vibrira ob vsakem udarcu.

Ko dosežem enakomeren ritem, mi uspe, da se ogledujem tudi od zunaj.

Slišim udarce znotraj in naporno sopihanje, dih ob vstopu, ko dvignem železo, drugi ob izstopu, ko ga udarim po kamnu.

Mali meh telesa deli postopek na pet delov; dva za dvig kladiva, enega, obviselega v zraku, dva za udarec po kamnu.

Od zunaj vidim moškega petdesetih let, ki tolče po vratih zemlje, da bi jih podrl, da bi zasekal razpoko v njenem čvrstem naročju.

V kotu nakopičim staro železje, zapleteno v kose cementa, potem ga naložim na tovornjak, ki ga odpelje proč.

Naposled stojim na razkriti zemlji.

Siva je, prekopavam jo in obračam, premesim s konjskim gnojem in kostanjevo rušo.

Počesano razprostrem pod poznozimskim soncem, ki jo objame in fermentira.

Dnevi so, ko ne delam drugega, zvečer doma zmečkam presne paradižnike in origano na odcejene testenine in hrustam česnove stroke pred rusko knjigo. Srka mi težo iz telesa.

To je naloga knjig, ponesti človeka, ne pa, da jih nosi on, raztovoriti mu dan s hrbta, ne dodajati lastnih gramov papirja njegovim vretencem.

Ob koncu večera je Lailin piš v mojem dihu, polnem česna na robu sna.

Mislim tudi na Selima, ki moli ob vsakem slovesu od dneva. So ponižnosti, ki človeka povečajo.

Vrnem se na delo na Mimmov vrt. Najdem njegov listek, iskala me je neka ženska, in odločno je zavrnil, da bi ji dal moj naslov.

Laila je, pomislim, da jo bom zvečer poklical. Vendar opoldne privihra v gostilno, napol jezna, napol srečna, skuštrana griva sveže umitih las, morda še vlažnih.

Šepeta besede v obraz, ščeget v očesne kotičke. Celo smeješ se? Protestira in se nasmehne.

Noče sesti, zato tudi sam stojim, že dva dni me išče, besna je in vesela, zbrcala bi me in prepoljubila, reče, trže kos kruha in ga nosi v usta, nimam prstov zraven, rečem.

Boš že videl, kaj bom naredila s tvojimi prsti in preostalim, ko ne bo nobene priče. In me ozmerja in pogoltne, potem se obrne, da bi odšla, in me ukazujoče povabi k sebi po delu, ne da bi šel prej domov, nato odide in sedem in v želodcu me zgrabi slabost, vem, moje telo ljubi to žensko, opominja z zbodljaji in kliče.

Dolžan sem ubogati njegovo riganje, čeprav šepam za njegovim repom.

Z ostruženo dlanjo si grem čez obraz, nagovorim se: nisva enaka, ti si star okostnjak, jaz zadnji od tvojih najemnikov in sem počasen.

Ti se spotakneš kot oslica pod Bilamom, ko se znajde pred prvim angelom. V nasprotju z njim jaz nisem tvoj gospodar in ne dvignem palice, da bi te prisilil naprej.

Dolžan sem ti zaradi bremena in nevarnosti in tudi zato, ker nisi nikoli odskočilo, ko je bilo treba potrpeti.

Odmaknem roko z obraza in jo položim na požiralnik v potrditev dogovora. Telo ljubi Lailo, torej jo tudi jaz.

Tako se pomiri živec, ki se je sprožil ob njenem prihodu, za njenim glasom in z njenim nenadnim, vonjavim odhodom.

Da bi naredil dvoje korakov zapored, drugega za drugim, moram včasih napisati pogodbo s samim seboj.

V Lailinem domu je veselje, tudi sebe je okitila s cvetovi.

Katero gnojilo rabiš, da so tako lepi, vprašam in se dotaknem enega, narisanega na obleki.

Ti si vrtnar, ugani.

Moram jo malce zrahljati od spodaj in jo poduhati in vtaknem prst med kožo in blago v izrezu. Si je nadela obleko s cvetovi, da bi privabila čebele in vrtnarje?

Odmaknem prst in pihnem nanj, kakor da bi se opekel. Začneva s šalo, preden se bova zgostila v objemih.

Mladi imajo zbran in osredotočen izraz v ljubezni, stari jo jemljejo bolj igrivo in si s smehom hladijo kri. Smeh spodbuja.

Voda vre, a ne pristaviva testenin.

Ko se vrneva v kuhinjo, vztraja na prižganem ognju usedlina slane vode. Taka je v Mrtvem morju, reče.

Lačna sva, ocvreva šest jajc in strgava s kruhom v isti ponvi, iz oči v oči, ona s sredico, jaz s skorjo.

Ona pojé več, ne znam hitro požirati.

Nalijem njeno vino, francosko je, eno tistih, pred katerimi se nebo pokloni. Nimam občutka za take izvrstnosti, ona pa, in preliva ga v ustih in ziblje, jaz na hitro zvrnem pol kozarca.

Pri takih pretakanjih v ustih na koncu izpljuneš, popade jo smeh, medtem ko požira, zaleti se ji in zares izpljune in me sune s pestjo v roko in izhrkava vsa rdeča, obsedena.

Ocvrta jajca so bila moja jed, ko sem kot fant odšel od doma, odkritje, da znam kuhati: ocvrta jajca vse prve mesece.

Odloži ponev, ne da bi jo oprala, saj sva jo z rezinami kruha postrgala do čistega.

Govori ti, Laila, ne sili me pripovedovati zgodbe.

»Bila sem zobozdravnica, gibko zapestje imam. Tudi brez rentgenske slike prepoznam trmo korenine. Držim jo v kleščah in vem, s katere strani moram zasukati, da jo z druge izpulim.«

Gledam sklep roke, razumem veščino in prijem, moč, ki je bolj v hrbtu dlani kot v njej. Roke razumem bolj kot obraze.

Ni več zobozdravnica. Nekega dne po pomoti zareže v arterijo pod podočnikom, usta moškega v dveh sekundah zalije kri. Uspe ji jo zaustaviti s tamponom, zašiti, potem opusti poklic. Samo nesreča je, ki se je dobro končala, a ga vseeno opusti.

Vprašam, ali so moja usta v dobrem stanju.

Ja, reče, polna so zraka, temna votlina, izkop za skok, v njih je tišina.

Na jeziku čutim pluto in zobje so kamenčki gramoza, zdrsani od ugrizov, od kruha.

Usta so si zelo različna, reče, žlebasta usta, v katerih odmeva od sline in klepeta, vrečasta usta, ki v sebi vedno nosijo spečega mladiča, usta, ki so kot zalepljene, nikoli odposlane kuverte.

Govori brez rok, samo z ustnicami.

Vpraša, ali tudi poleti delam oblečen v srajco, kajti pod vratom se na telesu riše rob sonca.

Ja, rečem, delavec nosi ogorelo kožo na obrazu, na tilniku, na rokah: preostalo je letovanje.

Smeje se, ne razumem čemu.

Ima madež od jajca, ki ga obrišem s palcem. Našobi usta proti meni, da bi začela znova.

Najina bosa stopala se drgnejo pod mizo.

Ljubimca sva, ki se držita za noge namesto za roke.

Spet se ujameva. Malce napet sem, ona je bistra, nobene kalne sence v njenih nežnostih južnega vetra, ki vihra oprano perilo v zrak.

Poklicne ženske imajo repertoar, in kadar ljubijo, se mu izogibajo in krožijo okoli znanih gibov, ne da bi zdrsnile vanje, izmikajo se jim v zaletu. Izumljajo ljubezen sredi odrekanj, sredi prepovedanih gibov.

Lailina ljubezen je najbolj deviška stvar mesa, išče jo, ko me z vzdihom kliče po imenu, ko me kliče ven v svojo odprtost.

Nazadnje mi njena povodenj objemov zbere kri in ona se zadovolji iz globine, ki je imam v obilju.

Reče mi, da je zanjo lepše, kadar sem utrujen.

In vem, da ljubim to žensko in da ima ta ljubezen pravico biti zadnja zame.

Noč je in najina stopala se spet prepletajo. Telesi sta se odlepili.

Mislim na otok, na katerem bi bil bos, na otok po Laili, ko bo prav zapustiti kopno.

Potrebujem otok po njej, po najinih razpletenih stopalih.

»Misliš na kaj,« vpraša, da bi me slišala reči.

Na otok, na valove, ki butajo ob čeri, na veter, ki dviga drevesa, na vodo v vodnjaku in na žleb, ki vodi deževnico vanj. Mislim na kolcanje škripca na vodnjaku in na šelesteče kramljanje vode z dnom in na mir, ker je imaš dovolj.

Potem si izmislim stvari, o katerih lahko rečem: mislim na.

Bogato domišljijo imaš, reče.

Ja, domišljijo človeka, ki se brije brez ogledala.

Laila me posluša in tako blizu je mojemu ušesu, da piha otoke vanj.

Vendar ne rečem, da mislim na kraj za čas po njej. V ljubezen greš brez povratne vozovnice in po njej se ne zatečeš v sobo od prej.

»V stvareh, ki jih govoriš, mi je všeč tvoja smešna natančnost. Vprašam te, kaj misliš, in ti pripraviš otok, vodnjak in poskrbiš celo za žleb. Gane me, ko te vidim prismojenega. Verjetno je to nekakšno izvestje ljubezni, ljubezenska novica,« se popravi kakor njena ruska babica, ki lahko pomeša več jezikov v enem stavku.

Tudi jaz opazim ljubezenske novice. Moje telo zadržuje Lailine besede, tiste o užitku, zgrabljenem iz moje utrujenosti, in se hvaležno veseli. To je ljubezenska novica.

Jutri moram govoriti s tabo, reče.

Lahko tudi zdaj. Ne, jutri, zdaj je pozno, ampak jutri zvečer pa, brez objemov, samo kratek resen pogovor.

Ja, kratek, rečem, kajti če se ne boš smejala, bom zbolel. Stopala se podrgnejo v lahko noč.

Na vrtu sežigam obrezane lovorove veje, vonjava, ki vabi, da zatisneš oči.

Izza vrat se vrne Selimov oglarski obraz. Povabim ga v barako, duh kave si, mu rečem, pojaviš se, ko se pripravljam, da jo bom pristavil.

»Zavoham jo na kilometre, še preden si jo zaželiš,« resno pripomni.

Sedeva, povprašam o pobiranju. Delo je bilo dobro, a pol zaslužka so ukradli noži, samo pol ga je poslal domov. Zaradi nožev, v štirih, potem ko si ga razdelijo, nimajo niti za sobotni večer.

Kdo okrade delavca, vprašam.

Fantje, ki jim nič ne manjka, reče.

Prizadet?

Kar občutiš ob sramotnem dejanju, te ne rani, reče.

Potem s Selimom sedé pijeva kavo pred ognjem iz suhega vejevja.

Z vejo, ki štrli ven, zrahlja vogal. »Pepel pravi, da moraš na pot.«

Pove tako tiho, da ga slišim le zaradi suhe, zadimljene tišine.

Gledam raztreseno žerjavico, ki šepeta s šelestom lučk. Kakor Lailin glas je, a namesto da bi me pripravil do besed, želi posluh.

Začutim odpor do tega zemljastega horoskopa, do črnih, povešenih oči.

Pogoltnem, rečem le, da nimam krajev, kamor bi moral, da mi tu nihče ne sledi in me drugje nihče ne čaka.

»Oditi moraš.«

Ne odhajam več, moj glagol je ostati, in potem je tu ženska, ki jo ljubim.

»Pepel vidi kri, tudi tvoja je poškropljena zraven. Pepel ne kaže ljubezni.«

Pepel ne ve ničesar o meni.

Selim pobrska na drugem mestu, obrne, raztrese, se mi zazre v obraz in reče z izrazom, ki mu preplavi obraz: »Jaz tudi.«

Ne vem, v kaj mojega se vmešava, a mu verjamem. Pomislim na kakšno njegovo minulo uro, morda enako kakšni moji, če je tako, potem sva tesnejša prijatelja.

»Ne le to. Enako uro imava tudi pred sabo,« in njegov glas zamre z zadnjim plamenom vejevja.

Ne govori, Selim, ostaniva raje pri kakšni prihodnji kavi in naj pepel ostane pepel. Če ima kaj proti meni, je to zato, ker je bil še pred kratkim zeleno in živo vlakno.

»Ti neguješ drevesa in ona te ljubijo. To so njihove besede zate, njihove poslednje.«

»Poznaš kakšnega človeka, Selim, ki bi odpotoval po svarilu dreves?«

Ti ga poznaš, reče, jaz sem ta človek, odpotoval sem zaradi pepela jastrebjega gnezda.

Nasprotno pa sem jaz poslednji, ki odide, tisti, ki pospravi in zapre vrata.

Veliko znamenj je, reče, prihajajo z listi, s pticami, kapljami. Pepel je poslednje svarilo.

Molčim, popijem kavo.

Selimov glas je tih, prihaja iz potem, iz časa, ki sledi temu, v katerem je zdaj. Ovoha zrak in dim in reče: »Prijatelja sva, lázima kuwa rafiki, moramo biti prijatelji.« Razdre pepel, izbriše.

Nekak afriški svetnik, pomislim, predajaš svojo modrost evropskemu divjaku, ki sledi luni na koledarju in oblakom radijske vremenske napovedi in brez abecede ne zna prebrati nobene besede.

Je življenje tako uglašeno, tako uglasbljeno, da opozarja z znamenji, s kontrapunkti? Kako dobro zame, da ničesar ne vem pravočasno. Kajti potrebna je tvoja potrpežljivost, da zdržiš vedeti. Potrebni so tvoj široki nos, zobje, ki se razkazujejo v nasmehu, obraz, porjavel od potu, potrebna je tvoja žuljava sivina, ne moja barva jajčne lupine.

Selim popije kavo in brunda svoje zloge blagoslova.

»Spoznaš se na pepel in nebo, koliko vsega veš, Selim?«

Samo malo zahvale pihnem v višino, reče.

Izdihnem v višino, da se dih pomeša z oblaki in postane dež. Človek moli in tako kopiči molitev na nebu. Oblaki so polni diha molitev.

Zazrem se kvišku, prihajajo z morja. Rečem: na Sardiniji pa res veliko molijo.

Zasmeje se z mano in reče, da se je dobro smejati in da vera pride prej po smehu kot po joku.

Potem vstane, na dnu praznega drobovja, vznemirjenega od kave, zaznam mrmranje nežnosti do Laile, ki je kot kamen na gnezdo sedla na mojih petdeset let.

Medtem ko čistim kavno ročko, pomislim, da nisem prespal doma.

Preskočiš eno izmeno in ne vrneš se več. Tako v Argentini zamudim na sestanek in sem rešen, pridem, ko izganjajo družino iz zadnjega skrivališča. Ostanem na avtobusu, ki so ga ustavili vojaki, medtem ko moji poslednji prijatelji izginjajo na tovornjaku.

Pepel me ne more naučiti ničesar, Selim, jaz sem pepel.

Selim oblikuje šopek iz rožmarinovih in timijanovih vejic. Poskusil jih bo prodajati v restavracijah. Zdaj ko cvetijo, jih lahko postavijo na mize namesto praznih vazic.

Meni, da trgovina potrebuje blago, po katerem še ne sprašujejo, povpraševanje si je treba izmisliti. Zdi se mu, da tako ponuja nekaj novega.

Kako dobiš zamisel, vprašam.

»Opazujem vrtove. Na vrtovih je vse polno novic. Ampak malo vrtnarjev,« se nasmehne in razgali zobe.

Pomislim, da je v najini starosti najpomembneje vzdrževati nasmeh.

Raztresem pepel po prekopani zemlji okoli posajenega gradna. Rad bi mu rekel dve besedi, pobožal še negotovo deblo. Na njegovi veji že čepi taščica.

Selimov glas, ki pozdravlja z vrat, prihaja izza hrbta obenem s soncem, ki že greje ramena, zato odpnem ovratnik srajce iz rdeče flanele in zaviham rokave.

Na sebi jo imam že drugi dan, prepojena je z mojim vonjem kot knjiga, ki jo nosim v žepu pajaca.

V gostilni sedem na običajno mesto, ki nadzoruje vhod.

Prvič dvigam pogled ob vsakem, ki vstopi.

Selimova novica, svarilo pepela, mi je malo načela živce.

Prvi dokaz je to, da gledam okoli sebe. Ni mi všeč in paziti moram, da ne vznemirjam telesa.

Ko trepnem z vekami, me ujame začetek Argentine, hitrih oči, težkega suknjiča in v nosu začutim vroč dih. Roka seže v izgubljeno kretnjo in opazim, da je obstala na mestu, ki je ostalo prazno po orožju iz let na jugu, in preden se spet obvladam, zaznam, da z rokami grabim po izgubljenem predmetu.

Kar nekaj časa traja, preden na dolgo vdihnem, za odmik.

Gostilničar se približa in sede, ima svoj orehov liker, nalije mi ga.

»Na kaj misliš, človek? Na kakšno gospo?« Ne, rečem in čutim, da je krč veke popustil in se malce zravnal v nasmeh. Mislim na neko južno deželo, na dolga leta tam spodaj.

»Še nisi opazil, da si se vrnil, je res?«

Tu pri tebi že, odgovorim, pri tebi je kot v kakšnem domu od prej, odprtemu vsem. Se kaj praznuje, vprašam.

»Ja,« reče. »Nekakšen rojstni dan. Pred dolgimi leti sem na ta dan prišel iz zapora.«

Dotaknem se njegovega kozarca s svojim; dobrodošel zunaj, rečem, on pa: dobrodošel doma.

Zvrnem orehov liker po grlu, in na cesti, ki se vzpenja proti vrtu, polagam pete močneje v korak, tako da mi Argentina uide iz misli.

Ob koncu dela je še svetlo, Laila me čaka ob vratih. Noče govoriti na zaprtem, odideva k morju.

Na kraju, kjer pustiva avto in se steza odcepi proti morju, so zacvetele glicinije.

Sezujem se, bolj se zavedam tal kot prvih Lailinih besed.

Sedeva na kamne, svetloba lije v ostrem kotu, ki se oži in vabi daleč od prisiljenih besed.

Poslušam jo in mislim na vojake, ki zganjajo hrup, ko me iščejo med skalami. Vem, da bom moral stopiti na odprto.

Laila govori o nekem moškem, ki bi ga bilo treba ubiti ali pa bo on ubil njo.

Njen poklic, da pripravlja moške do govorjenja, je tik pred razsulom. »Zadnje potovanje mi je bilo nadležno. Zelo sem se trudila, da bi vse skupaj končala, ni mi uspelo, imela sem odtis tvojih rok na sebi, vsepovsod. Trajalo je dneve, gabilo se mi je, tožilo po tebi in zdaj vem, da je dovolj. Ne morem več. Razumel je, nadzoruje me, hoče se še enkrat dobiti z mano in odlagam, a ne morem več. V tem poklicu ne moreš dati odpovedi. Ko ga ne zmoreš več opravljati, zbežiš ali umreš.«

Poslušam površno, mislim na Dvoro, dekle iz Buenos Airesa, ki sem ji sledil tja dol, na najina dobra leta, na nedelje, v katerih jo zbujam tako, da ji podržim kapljico jasmina pod nosom in zagledam njen nasmeh v snu. Medtem se po cestah valijo množice z zastavami in z najinega balkona spominjajo na razprostrto grozdje, njihove glave so jagode, in sprva nama še na misel ne pade, da je tista množica najina in poje za naju, ki na oknu poslušava serenado njenih razlogov.

Hiti pod nama in midva ostaneva na balkonu, kar je način spremljanja.

In nekdo od spodaj nama maha, naj prideva dol, in jaz bi rad vsem pomahal, naj pridejo gor, medtem ko jih pozdravljam z očmi, in ne opazim, da se je Dvora že spustila na ulico in mi maha in se ji pridružim. Dovolj je leto in že napoči pogubni dan, ko jo strpajo v avto in mi jo siloma iztrgajo in prepognjen od hlipanja ostanem na cesti kot skrivljen žebljič. Rešen sem, zavržen od smrti zaradi zelenega italijanskega potnega lista v žepu. »Kam sem te pripeljala, ženin moj, tukaj nas bodo vse ubili.«

Oči se skalijo in s prstom jo pobožam po obrveh in rečem: »Ej, kaj so te neumnosti?« In to so poslednje besede in poslednja nežnost na vratih, preden naju loči smrt.

Zapustim hišo najine domačnosti, stopim v klateško vojno, v kateri je vsaka soba lažen dom. Iz poročne hiše odnesem eno samo Dvorino stvar, telovadne copate s še zavezanimi vezalkami, ker jih sezuva tako, da z drugo nogo potisne opetnik navzdol. Moja naloga je razvezati vozle in jih imeti pripravljene zanjo.

Odnesem jih, pootročen od žalosti, ker ji dolgujem opuščeno skrb, ker upam, da jih bom še videl na njenih nogah.

Potem pozabim nanje in čez kako leto moram izprazniti skrivno bivališče in jih najdem pod neko torbo na dnu omare. Nič Dvorinega nimam, kajti brez nje nočem nič. Njeni copati s trdno zavezanimi vezalkami so tam.

Pokleknem in razvežem vozle, odpnem gumbnice. Potem jih pustim tam.

Vem, da z zvezanimi rokami leži na dnu morja. Razvežem lahko le vezalke njenih copat. Tako se poslovim, kleče pred prazno omaro.

Pod Lailinimi besedami razmišljam o tem in vnovič vem, da od mene ni preostalo nič.

V predmestju južno od Palermske četrti v Buenos Airesu, kjer pravočasno spoznam zadnje žive od prvih italijanskih priseljencev, delam v neki tovarni čevljev, spoznavam usnje in uživam v ljubezni nedelj, ko me Dvora drži pod roko in si obljubljava, da se bova skupaj postarala in poneumila.

Niti za mrvico ne obžalujem strelov, kratke vojne, maščevanja, vzetega in neplačanega.

Kajti živ in zdrav sem: tega ne znam izreči, ne znam prekleti.

Površno poslušam Lailo, kratka vrnitev surove Argentine.

Dobro je, da nisva v sobi, lepo je videti Tirensko ožino namesto ogromnega ustja Ria della Plate.

Laila ne prosi pomoči, govori odkrito, kakor je prvič. Želi me oddaljiti od svojih težav. Verjamem ji.

Sklenem prazne dlani, pomislim: tudi ti z umori.

Roke ostanejo sklenjene, besede neizgovorjene, ničesar ne rečem, Laila pa se oglasi: »Tudi jaz z umori.«

Posluša moje notranje brenčanje, ne odzovem se, enega samega stavka nimam, ki bi ga lahko skril pred njo. Sicer pa mora biti zelo neprijetno poslušati misli drugih, se polniti z njihovim hrupom tudi takrat, ko molčijo. Precej mučno je vedeti, da nekdo, medtem ko mu govoriš, misli na drugo.

Morje je vijoličasto kot rožmarinov cvet, veter zadnjih sončnih žarkov pihne Lailine lase na moje čelo.

Tako loviš moje misli, z lasmi?

Ne, reče, gre za živalsko sposobnost, preostanek možganov plazilcev, rib, lastovk, tako si vsaj predstavlja svoj dar. Vendar sliši samo najbližje misli.

Me to ne plaši? Nič me ne plaši v tej ljubezni.

Objame mi roko in reče: »Ob tebi pozabim, kdo sem.«

Ne, ob meni se spoznavaš, ženska si, s katero se ljubiva. Zame ni zanesljivejšega naziva od tega.

»Božaš vse moje kosti, poljubljaš mi kostni mozeg, pomirjaš mi telo,« reče.

Njeni lasje me bičajo po obrazu, hoče se umakniti v zavetrje, ne, jo zadržim, nočem, da tvoji lasje plahutajo v prazno.

Obmolkneva, da bi okusila sol na vetru, ki se pomirja.

Moriti je odvratno, Laila. Tolšče smrti nikoli ne zmiješ s sebe. Ne odlepi se. Mlada si, misliš, da mine, in z močjo volje jo za nekaj časa pozabiš. In potem se nekega dne, ko ti je svet všeč in si ga ogleduješ in čutiš zrak, ki se preliva v tvojem dihu, in morda pomisliš na majhen delež kisika in na glavnino dušika, ko si najbolj oddaljen od tiste krvi, vrne, kajti ti, ja, ti dihaš, živ si, prekleto živ si.

In prikličeš najnujnejše razloge za tisto prelito kri in si ponavljaš, da ponoči spiš in da vsak spanec vsebuje odrešitev in nič, še je tam, umorjeni je prilepljen nate.

Ne gre za obžalovanje in ne rabiš nespečnosti, a okoli tebe so prazni stoli, ženska, ki prečka cesto, ko te zagleda, kruh, ki se v tvojih rokah slabo drobi, obrazi, ki so nekomu podobni, zoprn občutek, da ti sledijo koraki, in ob prvem srečnem dogodku, ki ga doživiš, misel, da tudi ti lahko končaš pod streli in da nimaš pravice do umika.

In ko to priznaš, občutiš olajšanje.

Koliko ubijalcev se pusti umoriti.

In nadaljujem, ponavljam Laili svojo nepovezano ljubezensko prisego.

»Sicer me bo umoril on. Ker nočem tako naprej in svobodna sem zanj nevarnost. In ve zate in že zato sem ti nevarna.«

Ne znam te umakniti zlu. Že drugič mi ne uspeva, toda prvič delujem kot omamljen in se odzivam z zamudo in iz maščevanja. Niti zdaj, ko sem v begu zavrgel pol življenja, ne zmorem rešiti.

»Ne moreš me suhe izvleči iz vode. Koristim mu, dokler nadaljujem, pa še to mogoče ni dovolj. Lepega dne se odloči, da katera preveč ve, in škoda, ker je dobra, a je bolje odstraniti težavo.

Doslej sem mislila, da bom zdržala, potem je postalo nemogoče in pika. Hitro se moram odločiti.

Še v času si me prebudil zaradi dveh gub na vratu, zaradi načina, na katerega sekljaš žajbelj in dišaviš prste, zaradi mirne tišine, ki je v tvojih mislih.

Zdaj moram poskusiti, da se rešim. Umorim in zbežim, tako da imam nekaj dni prednosti pred ljudmi, ki vedo zame, jaz pa ne zanje.«

Kdo so, si poskusim predstavljati, ne da bi vprašal.

»Hitri v zlu. Poznaš take.«

Pomoč potrebuješ, to rečem.

»Ne in manj ko veš, bolje je.«

Lahko pridejo pome.

»Ne vem, ni rečeno. Delujejo po območjih, morda ve zate samo on. Kakorkoli, ničesar ne boš mogel reči, ne bom ti pustila naslova.«

Tu se Laila konča. Ko si to rečem, se oči osušijo, dotaknem se knjige v žepu za oporo, na čelu začutim veter drugih valov. Južni Atlantik je, v telesu beg in bes, da se ne bom pustil ujeti Argentincem, ki so se izkrcali, da bi zasedli Soledad.

April je, jesen, zbežim od Marije, ne da bi kaj rekel, ona je njihova, jaz sem spet na začetku v deželah lova in aretacij.

Skrijem se na členoviti obali v točki, ki ji rečejo »orlovski prehod«, najjužnejši točki, nevihte in morske ptice in valovi in veter, ki brusi ušesa.

Ribarim, pijem deževnico, kradem jajca iz gnezd, ponoči netim ogenj iz šote in čutim past, ki grize od vsepovsod, in vztrajam, da bi živel. Odkrijem ogrodje jadrnice, nabiram les za jamo, v kateri se skrivam.

Podnevi ostajam v njej in gledam morje.

Čutim, kako moje življenje kameni, da bi vsrkalo udarec in ga sprejelo.

Ni poti, po kateri bi pobegnil, kopno se konča, ni drugega juga, kamor bi se spustil, ni podpalubja, v katerem bi zibal spanje rešitve.

Vidim morje, ki struži čeri, in belo rezilo valov je črta, ki ga ločuje od kopnega.

Vidim rdečo črto zahoda, ki ločuje dan od noči, pomislim, da je svet ustvaril kralj glagola ločiti, in čakam črto, ki me bo odtrgala od dni.

Življenje je dolga ravna črta in smrt je brez telesa začeti znova. Vidim pikiranje peruti v votlino valov in niti riba, ki ima vse morje, da se skrije, se ne reši.

In ptice, ki letajo v višini: vse so same in brez zavezništva z drugimi. Njihova družina je zrak, ne peruti drugih, in vsako odstavljeno jajce je samota. V mraku žerjavice pripravljam cvrtje iz samot in se nasitim.

In ko me prevzame občutek, da je mojega časa malo, pomislim na tistega, ki teče za večino ljudi in mineva vzdolž mojega: so drevesa, ki otresajo pelod, ženske, ki čakajo, da jim odteče voda, fant, ki študira Dantejev stih, je na tisoče šolskih zvoncev, ki naznanjajo odmor v vseh šolah sveta, vino, ki se preliva, in vse se dogaja obenem z menoj, in tako se moj čas združi z njihovim, da bi ga postalo več.

Misli iz onstranstva, Laila, vem, da jih poslušaš.

Traja kak teden, odkrijejo me, ker iščejo, in pobegnem po čereh, streljajo proti vetru in kamenček svinca se vrine v pljuča in zdi se mi, da ga vidim, kako spredaj izide in pobegne v daljavo, in tečem za njim, dokler mi ne zmanjka sape, in končno brezvetrje v ušesih in čutim njihove brce kakor od vrat in eden me hoče pokončati kar tam in drugi rečejo, da bodo naredili dober vtis, če me odpeljejo na kopno, in me kakor ulov vržejo na pokrov majhnega tovornjaka in krožijo po mestu, streljaje v zrak, ker so ujeli terorista, in me imenujejo aparecido in me vržejo v ječo in neki angleški zdravnik mi zašije izhod in vhod in mi zaželi srečo in tudi, naj vztrajam, saj njegovi prihajajo.

In jaz ne vem, kdo so njegovi, toda čez nekaj noči zaslišim topove na morju.

Ležim v celici na železni postelji in okoli nas ni več stražnikov in iz drugih celic vpijejo, da so lačni, in dneve in dneve nobene hrane in potem pridejo odpret in vsi so nori od veselja in jaz ne diham, vendar vem, da mi smrt tudi tokrat pljuva v obraz.

In vse te zgodbe so le centimeter od Lailine glave.

In zdaj spet primanjkuje časa in je treba pripraviti novo noč, lepo za slovo.

Tema je, ko se oddaljiva od morja, nataknem čevlje in vtaknem roko pod njeno.

Ostal bom do zadnjega ostanka naju, rečem Laili.

Pojdiva v kakšno sobo, reče, da se bova ljubila. Nočem zapraviti sreče izstrelka, ki prestreli, ne da bi ubil.

Odideva k meni, v predmestje ob morju, kjer z oken kaplja večno oprano perilo in na balkonih udarjajo ženske roke v zavihanih rokavih.

Zrak v kuhinji je zatohel, odprem okna, vdre pridušen krik nogometne igre na dvorišču.

Laila pogleda skoz okno, nato odpira predale, najde odčepnik in iz njene naramne torbe se prikaže steklenica, in medtem ko polagam kozarce na mizo, zabrenči v njenem glasu, prepoznam brenčanje in skušam jo ustaviti z roko, obdrži mi jo v zraku in spet začutim besede, ki me zapuščajo.

Vidim jih, ko jih izgovarjam.

»Na koncu ulice, obraščene z bugenvilijami, je neka hiša. Moški v njej nosi uniformo, drugi na cesti pa je pripravljen na strel. V spremstvu je tudi voznik.

Medtem ko izstopi, se prikažem iz spleta žive meje s prednostjo, da sem hiter in sam. V ustih stiskam vajeti živcev.

Radio zaigra. In čas se napolni z glasbenimi notami, poteptam jih, sekunde skačejo kot koraki tarantele in vidim desni bok uniforme in roko, ki z zamudo tipa za orožjem, in voznika, ki nekaj poskuša, potem pa pobegne v zavetje, in skočim v avto in odpeljem in zaslišim nekaj strelov, predvsem pa slišim pesem po radiu, ki še vedno igra v avtomobilu.«

Ko izbruham iz sebe še eno prekleto uro, obmolknem in zapojem tisto pesem, in medtem ko pojem, izgine zvok panja iz Lailinega glasu skozi zaprta usta. Pojem in pripoved obstane, pojem in ničesar ni več, kar bi moral poslušati, in spet sem v svojem glasu.

In Laila reče, da sem prvi, ki se zrahlja sam, in je srečna, ker me nima v pesti. »Gre za petje, ki rahlja in izklaplja iz mojega glasu, zdaj veš.« In reče, da je tudi to znamenje, da mora prenehati.

Nimaš me v pesti, rečem, veliko več kot to, držiš me med zobmi, spojen sem s tabo kot delec med čeljustmi, držiš me in pustim se držati, ker me hočeš, in na svetu ne poznam nikogar, ki zna hoteti drugega, ki zna uporabiti tolikšno voljo.

Hočem te, reče, pripadaš mi, ti pa moraš zdaj razširiti roke in me objeti.

Ljubim te iz ljubezni in odpora do moških, ljubim te, ker si cel, čeprav si ostanek iz drugega življenja, ljubim te, ker je delec, ki ostaja, vreden celega tebe, in ljubim te, ker so vsi drugi delci izgubljeni.

Molčiva, pijeva njeno vino za na pot, narežem dozoreli sir, ga posipam z žajbljem in s črto olja.

Jé in odločno premika čeljusti, dobro prežveči, počasi požira, zavonja dišavo v sobi.

Baziliko imam v nekaj lončkih, od tam diši.

Dotakne se oreha, položi mi ga na dlan, odložim ga na mizo in razbijem z udarcem čela, igrica, ki zabava otroke na dvorišču, ko jim jo kažem z okna.

Laila se zasmeje, Amerike, reče, so me odbile.

Potem resna vpraša, ali je mogoče misliti na napad brez možnosti pobega, ali moraš biti malo nor ali samo odločen, da se boš pustil ubiti, ko ubijaš.

Južna Amerika je, Laila, dnevi brez dneva potem, ostaneš z redkimi, divje napadaš, tečeš nasproti strelom, ne da bi se sklonil, tako ali tako ni odvisno od tebe, ali boš živel, vzdržal. Ribe na gladini vode smo.

Ne sprašuj, me, Laila, nisem več tisti, nihče ne more biti dolgo tisti, saj se vojne končajo in naslednji rod diha prihodnost in briše preteklost. Možnost pobega, praviš, spomnim se pobega, a nobene možnosti. Zadnji sem in tečem do konca Argentine, ne ustavim se več.

Tečem po golih južnih ravninah, kjer te vidijo na kilometre in kamor se nihče ne bi zatekel.

Iščem dno, praznino.

Čutim se skritega v vetru, ki oži oči in uspava ušesa.

Ponoči hodim vzdolž ceste. Če se iz lijaka ravne črte pojavi luč, ležem z grmom na hrbtu.

Ob zori zapustim cesto in se zleknem, da zaspim, daleč.

Nekega dne me prebudi koza, hoče biti pomolzena. Izpraznim jo, pijem najboljše mleko v vsem svojem življenju.

Preživim nekaj dni s kozo, koraki za koraki, oči v očeh.

Pozabim. Gledam jo in pozabim.

Spi ob meni, ob zori mi liže nos.

Odstopim ji malo soli iz svoje zaloge. Pijeva iz reke, ki se je zgubila pod zemljo. Nadaljujeva ob toku navzgor.

Od daleč vidim ogrado, koza odide proti njej, jaz se obrnem in vrnem.

Preživim dan na rečnem okljuku in si obiram bolhe. V oblačilih iščem uši kot dežele na zemljevidu. Operem, stepem, posušim.

Rešim se strahu pred kačami, modrimi živalmi, ki ližejo zrak.

Po dveh dneh najdem cesto in ponoči spet hodim proti jugu.

Temi zaupam, razširi zenice, razvršča misli.

Neke noči od daleč zagledam ogenj ob cesti.

Približam se iz zavetrja, da ne bi ponujal vonja morebitnemu psu.

Poslušam glasove, dva italijanska alpinista z okvarjenim avtom.

Počakam zoro, pokažem se in predstavim kot argentinski klatež. Opišeta mi težavo, razumem, popravim. Dobim prevoz in mineštro.

Že več kot mesec ne jem toplega, drobovje brbota pesmico kot drevesna krošnja ob prebujenju gnezd.

Nič me ne vprašata.

Poslušam njune natlačene načrte, nova smer vzpona na nek granitni steber na koncu zadnjega stenskega grebena na svetu.

Resno in zatopljeno se pogovarjata, samo o tem.

Denar imata preštet, teden dni že potujeta, sledita zemljevidu, gledata samo naprej.

Ne morem se spomniti, ali sem bil kdaj kakor onadva. Poslušam ju kot tujec: človeka sta, ki imata samo eno stran, gledata naprej brez oči na ramenih. Človeka sta, ki se ne obračata.

Zleknjen na zvitkih njune vrvi čutim svežnje živcev, ki me ob korakih, zaznanih za hrbtom, spodbodejo, da se zganem, obrnem, jim odidem naproti.

Potujem s človekoma, ki si ne varujeta hrbta, ki imata vse nevarnosti pred seboj. Poslušam ju in počivam. Cesta pod mano je stvar koles, zemljevidov, ne več tal in zvezd.

Pogledam pot na zemljevidu, prvič vem, kje sem in kako daleč sem pribežal.

Kraj na jugu, kamor sem namenjen, je zaradi motorja pod menoj oddaljen le še za dan.

Zaspim za najboljšima tujcema, nevarnima zgolj sebi. Sledita ravni črti, teptata traso.

Izkoristim njuno brazdo, prvič potujem v ravni črti, toda moj beg je brizgav, netopirjast.

Večer je, ko ju nenadoma zaprosim, da bi izstopil, in se poslovim.

Znajdem se na cesti v nekem obmorskem mestu, odidem v pristanišče, s hrbtom dlani oplazim konopec priveza, vonjam svoje otroštvo ob Tirenskem morju, ko odrinem vrata v gostilno, poskušam spominjati na mornarja.

Prostor je zadimljen, veter, ki se vrine skupaj z mano, ga strese kot cunjo. Svetilka meče svetlobo na obraz vsakega, ki vstopi. »Kaj iščeš, človek?« vpraša glas za pultom, medtem ko poskušam ugotoviti, ali mi prostor ustreza.

Povesim pogled in se mirno približam glasu, čeprav je njegov sprejem kot klofuta živcem.

Sedem, rečem, da iščem prostor za spanje in vkrcanje.

»Za potovanje ali delo?«

Zdaj ko nisem več v svetlobi, vidim gostilničarja, medveda brez dlake. Prislonim roke na pult in odkrito povem: nisem mornar, a se lahko lotim vsakega dela, da bi si plačal pot.

»To je za mlade, prestar si za vajenca.«

Zdaj ga pogledam. Vidim oči, vijoličaste od počenih žilic. Najmanj šestdeset jih ima in lase bele kot sneg.

»Življenje človeka traja kolikor življenje treh konjev in ti si prvega že pokopal.«

»Imam nekaj denarja in lahko počakam,« rečem.

»Ne verjamem. Mudi se ti. Prepočasi si pristopil k pultu.«

»Mi lahko pomagaš?« rečem in ne vem, kaj me sili, da tako govorim, namesto da bi šel ven in odhitel z orožjem, pripravljenim, da mu odsvetuje, naj gre za mano.

»Pokaži roke,« reče.

Razprem jih pred njim, umazane so, negibne. Takoj jih zasuka, da vidi hrbte dlani, in odkrije zapestja.

»Še nekaj dobrega je v tebi. Spravil te bom na ladjo in odšel boš. Rešen boš. Stalo te bo otrok: ne boš jih imel. Za take, kot si ti, je prav, da jih nimajo.«

In medtem ko se pripravljam, da mu pljunem v obraz, začutim zbodljaj na dnu drobovja in sežem z roko navzdol in pritisnem.

Tedaj mi z drugačnim glasom, tihim tihim, reče, da je v zgornjem nadstropju soba s skupnimi ležišči in eno je prazno, naj ostanem v njej, naj ne hodim ven, za obroke bo prišel pome. Ne vem zakaj, ampak naredim, kakor reče. Vzpnem se v sobo in se očedim, preden prvič po pobegu okusim posteljo. Napnem petelina, kajti če me bo predal policajem, hočem biti pripravljen. Ko me popade spanec, me obide mračna misel: rešiti se pomeni zaiti globlje v past, ne rešiti se iz nje. Samo umreti pomeni iziti iz nje.

Gostilničar me prebudi, da bi za pultom pojedel njegov zmazek iz rib. Razkosam jih z rokami do zadnje kosti, potem z dolgimi požirki posrkam juho iz skodele.

Počasi žvečim, obraz je stisnjen karton, ne razpusti se ne ob jedi ne ob nasmehu.

Na steni nasproti je zemljevid sveta. Obrnjen je navzdol, z Antarktiko na vrhu. Opazi, da strmim vanj.

»S severa si,« reče, »severnjaki neumno buljijo v svoj lepi planet, obrnjen na glavo. Za nas pa je svet tak, z jugom na vrhu.«

Moje oči begajo po zemljevidu.

»Pridejo irski mornarji, da bi napolnili mehur s pivom, in gledajo in majejo z glavo kot psi, kadar zaznajo kaj nenavadnega. Severnjaške glave ste slepe. Zemljo razumeš le, če jo obrneš na glavo. Poglej celine: prerivajo se proti severu, vse bodo končale na drugi strani. Ker so se odtrgale od Antarktike in potujejo proti dnu planeta, strmoglavljajo navzdol. Oceane puščajo za seboj. In tudi morski tokovi odhajajo od tod, z juga, kajti tu je začetek, najvišja točka zemlje. Antarktika je zemlja z gorami in vulkani, ni zmrznjena voda, kot je vaš ledenik. Sever s svojim lepim polom na vrhu riše lažne zemljevide, vendar je dno vreče. In vi imate tudi vzhod in zahod, za nas je zgolj spinjena voda, oceani ponenta in levanta. Na zašiljenem rogu sveta smo, čepimo na tleh, da nas ne bi odtrgal veter.«

Poslušam ga in verjamem v vse, kar reče, tudi v obljubljeno vkrcanje. Prihaja irska ribiška ladja in spravil me bo nanjo.

Polnokrvni gostilničar z narobe obrnjenega sveta, ki z očmi prebere človeka in obrača zemljevide. Prisiljeno se mu nasmehnem, ne znam več pregibati obraza. Roke imam mastne, s hrbtom dlani grem čez usta, da bi jih obrisal, še raje zdrgnil, skremžil. Prisilim jih, da otrdijo v najbednejšega od nasmehov.

Natoči mi pol kozarca kalne grenčice, na moj račun, reče, sprejmem jo in začutim, kako zdrsi v prsi kot sunek z nožem, in stisnem oči, da ne bi pljuval solz. Zame, ki se že leta ne dotaknem alkohola, je ognjena voda.

Telo mi prešine začetek prisrčnosti, nekakšno stanje miru ob drugem človeku. Predam se temu plešastemu medvedu, ki me z isto roko lahko pošlje na odprto morje ali pa mi zdrobi hrbtenico in kdove zaradi česa v meni se odloči za eno od obeh.

Obrnjeni zemljevid se mi zdaj zdi pravi, uči me bivati na antipodu. Beg, o katerem sem verjel, da vodi navzdol, se obrne navzgor. Na vrhu čeri sem in čakam na skok.

Ponoči na ležišču v sobi čutim grenke sape brezdelnih mornarjev, ki bi se radi vkrcali, popotnikov, ki čakajo prevoz sreče. Smo ljudje v podpalubju, ki ne odpluje na morje. Nihče ne govori z drugimi. Podnevi sklanjajo glave kot sončnice ponoči.

Ko pripluje ladja, mi reče: »Nocoj se vkrcaj. Ničesar ne nosi s seboj, samo oblačila. Vse drugo odvrzi, ne potrebuješ več, nikoli več.«

In tako naredim.

Laila me objame, nalije vino, mi ga prisloni k ustom za požirek. S prekrižanimi rokami poslušam glasove sosednjih družin, ki sedajo k večerji.

Reče, da ne pozna nikogar, ki v sedanjiku govori o preteklosti.

Kaj naj počnem z vetrnicami glagolov? Nisem gospodar časa, njegov osel sem.

Preteklik in njegovi bilojenekoč so dobri za pisatelje.

In prihodnjik ustreza jasnovidcem, ki bogatijo z napovedmi.

Poznam življenja, ki trajajo en dan, in doživeti noč pomeni umreti star.

Prihodnost ne potrebuje glagolov, hoče imena. Moje je v besedi žleb, ki v vodnjaku, za katerega ne vem, zbira deževnico nekega sušnega otoka.

Moja prihodnost, reče, je v prekletem praktičnem in umazanem glagolu.

Umoriti, vprašam, skloni glavo in umakne roke z mojih ramen.

Ničesar ne rečem.

Ko ga enkrat uporabiš, tisti glagol za večno ostane v telesu.

V sobo vdira surov hlad. Glasovi televizij se trudijo zveneti naklonjeno, hiše imajo električno napeljavo.

Zaprem okna, ne prižgem svetilke.

»Nimam več moči nad tabo. Zdaj veš, da se pesem razveže iz mojega glasu. Že kitica te zdrami.«

Čeprav bi pel do jutri zjutraj kot slepi slavček, se ne morem več odtrgati. Stopim k njej, jo objamem, zavrtim po sobi, obstanem ob oknu in ji pojem: »Oj gondola, lepa moja gondola, se v mojih rokah gugala«, in ona niha v viseči mreži rok.

»Če si morje, me moraš nositi.«

Položim jo na rjuhe.

Slečeva se in se gola objemava, brez poljubov.

Tista noč je zavetje, ki ga gre čuvati v mislih, ne poročni čoln.

Ležati s prislonjenima glavama, izgovarjati besede, ki zasajajo naklonjenost, in narediti, da vseeno traja.

Gleda me z višine komolca, oprtega na blazino, in položi prst na zašito luknjo strela, ki je ušel skozme. Reče, da bi ga rada poiskala in kot poročni prstan nataknila na prst.

»Ne predstavljam si biti brez tebe, vrtnar, pa naj še tako naprezam domišljijo. Lahko pomislim na hlad zased, na hitenje, da bi prispela pred njim. Lahko pomislim na podrobnosti bega. Vendar ne morem videti onstran tebe.«

Laila, zate sem ljubezen na paro, vlečna sila, ki je premikala prve vlake, prve ladje brez jader.

Ljubezen na paro je dobra za neko starost.

Ti prehajaš mnoge in zdaj si na začetku svojega dvajsetega stoletja. Bojevati moraš svojo vojno in če jo preživiš, sledijo električne ljubezni, na turbino. Od tod jih ne vidiš.

Ljubezen, ki ti jo dajem, je ljubezen dobrega kotla, v katerem gori les, premog, ki žari počasi. Koristi za odhod.

Tvojih trideset let že nekaj časa miruje.

Verjamem tvoji zgodbi, da tvegaš, da boš ustreljena. In verjamem tvoji novici, da vzgib izhaja iz mene. Vendar jaz ostajam, ti pa greš onstran in želim ti, da poženeš iz drugega dela življenja, pa čeprav iz drugega dela sveta.

»Moja ljubezen na paro, gledala bova prazne dneve, in jaz, če bom preživela, bom iskala otok tvojega žleba.«

Ni dan, ki pride, marveč noč, ki se umakne.

Poznam trenutek. Še zmeraj je vse tlak teme, nato na cesti zadrhti papir, manj kot gib zapestja za pahljačo, potem si moška roka natakne čevelj, ne da bi prižgala luč ali povzročila hrup ob ženi, potem je zakinkanje neke starke, ki spet čaka spanec ob branju romana, in noč se zbira s skrivno potezo v neki točki in tema ni plin, marveč olje, ki se plazi proti zahodu.

Poznam trenutek, ko se noč odlepi od zemlje in zdrsi čeznjo.

Čeprav si delavec, že nekaj časa pokonci, želi, da bi se zdanilo, bi del njega sledil noči, odpotoval na zahod za temo.

V tistem trenutku se iztrgam iz Lailinega sna. Zaspala mi je na roki.

Najprej zgrabi blazino v zameno, potem se prebudi. Moja ura je, rečem, ti lahko spiš. Vendar hoče oditi z mano, zato prosi, da bi skupaj popila kavo.

V napol mračni kuhinji, kamor preseva svetloba s hodnika, se ogrejeva s skodelico.

Podrgne si nos in spanec ob moj sveže obriti obraz in zasope in pogoltne in si zmrši lase in pomislim, da je slovo med nama, kakor bi se ustrelil s pištolo.

»Ne misli zdaj na to, saj se komaj držim na nogah.«

Zaspana si, a kljub temu slišiš moje brenčanje.

»Zapoj, tako ne bom slišala nič.«

Zabrundam uspavanko o gondoli, a me z okorno pestjo udari po prsih. »Ne te, omedlela bom,« in izprazni zehaj, dolg kakor volčje tuljenje.

Nasloni se name, stopiva ven, zrak je svež, ona mrmra: »Kakšno bedno življenje imajo ljudje, ki hodijo ven ob tej uri.«

Laila, to počnejo dninarji sveta, vstanejo, preden se zdani, vrnejo se, ko je tema. Ni jih od teme do teme.

Laila globoko vdihne zrak, ne vem, ali zaprha ali zazeha.

V bližini se odpravlja še nekdo, poznam ga, ponudim mu prevoz z Lailinim avtom. Laila se vrže na zadnji sedež in zvije, da bi spet zaspala.

Moški ne reče besede, plah je. Gre na gradbišče, iz torbe štrlita plutovinast zamašek steklenice in pridušen vonj po testeninah. Žena se prebudi pred njim, da mu jih skuha in spravi v menažko.

Kolar je, podpira ogrodja za stebre, prekrižane roke stiska v naročju, dve pomarančni lupini, črte počenih kapilar.

Pustim ga na postaji.

Laila se presede naprej, budna je.

»Ne vem kdaj, ampak enkrat v prihodnjih dneh. In potem se bova že kako dobila.«

Da bi pregnal misli, začnem popevati staro božično pesem o dudaših, Laila se zasmeje, takoj obmolkne.

Pred vrtom, kjer delam, je parkiran avtomobil z moškim, ki sedi v njem. Ni mi treba vprašati, ali je tisti.

Stojiva na vogalu, od koder ga vidiva, ne da bi bila videna.

S hripavim glasom suho vprašam Lailo po njegovem naslovu in začutim, kako se živci sprožijo, dvignejo za oktavo, in vročino v nogah in mraz na obrazu.

»Ne zapletaj mi stvari,« reče.

Vztrajam in sem osoren.

Pove ime neke ulice, številko, ni mi treba zapisovati, stopim iz avta, ne da bi se je dotaknil. Slišim, da zapelje vzvratno.

Odidem po ulici, in preden stopim na vrt, na voznikovi strani počasi obidem parkirani avtomobil in pogledava se in začutim sol v ustih.

Eden od naju je že mrtev in meni zdaj ni pomembno vedeti, kateri.

Prečkam ulico in stopim na vrt.

Moral bom obiskati tisti naslov. Pomislim, da bom šel med odmorom.

Pomlad je pripravljena, drevesa čutijo v lesu pritisk korenin, ki bruhajo v poganjke. Samo oreh čaka.

Kosim travnik s koso, nabrusim jo, kosim in nabrusim, hiter šelest rezila je kratek dih.

Rad kosim na roke, sunek z desne na levo, ki ravna travo, je natančen.

Danes sem manj pozoren na delo, čutim, da se bolj zapiram vanj, da se izročam njegovim uram.

Pokošena trava diši na soncu, pograbim jo z grabljami.

Selim se na vratih veseli toplote in ima novo srajco. »Pomlad, človek, treba je obleči nekaj novega.«

Visok in močan je, drevo od človeka.

Ima denar in hoče mi plačati obljubljeni kozarec.

Opoldne moram nekam iti, ne grem v gostilno, rečem.

Šel bom s tabo, reče.

Raje ne, Selim.

Raje ja, človek.

Reče tako odločno, da molčim.

Pomaga mi spraviti travo na kup, potem v aprilskem zraku žvečiva sardine in kruh.

Dobra trava za živali, reče, moje bi proslavljale zanjo, reče, škoda jo je vreči proč. »Moje živali so mršave, a zdrave. Kmalu bodo skotile in moram biti tam.«

Nič ne rečem o kraju, ki ga iščem, on ničesar ne vpraša.

Hodiva kot delavca, ki se sprehajata v času odmora. On žveči in prežvekuje svojo olivno pečko.

Pred vhodom prepoznam avtomobil od zjutraj. Ustaviva se in gledava, stopim na potko, ki vodi do vrat, potem se vrnem. Vila je nova, ob zvoncih je le nekaj imen.

Ulica je stanovanjska, samo en cvetlični kiosk.

Selim se ozre naokoli z dvignjenim nosom kot nekdo, ki voha dež.

Delavca sva, ki iščeva delo, a ne poznava točnega naslova. Ni veliko ljudi, le dva starca, vsak s svojim psom.

Obkroživa vilo, hočem jo videti od strani.

Ne vem, kaj moram poskušati, vem pa, da me živci poučijo, ko je treba.

Vrneva se, ves čas molčiva. Selim poudarja svoje korake, ne pospešuje jih, pritiska jih in dviga malo več, kot je treba.

Že tepta po svoji zemlji in goni svojo čredo, pomislim. Sesa in grizlja pečko olive.

Na vrtu se vrnem h košnji.

Selim obrezuje gredico sivke, potem s prekrižanimi nogami sede na tla in pripravlja šopke z vrvico.

»S tvojim vrtom trgujem.«

Iz žepa izvleče nož, ostro in bolj praktično rezilo od moje kose. Kopiči šopke, ki jih bo posušil.

Ne da bi me opozoril, zaslišim, da mi nekaj govori, a s pogledom, uprtim v svoje dlani: »Nočeš mojega denarja, nočeš vina mojega dolga. Tako vežeš, ne razvezuješ. Človeku rečeš ne in mu ne daš miru vračanja. Moram se odkupiti. Ljudje moramo biti prijatelji in moramo si biti bot.«

Slišim, da izpljune pečko olive.

Delam naprej, njegove besede naj bi razumel brez vsiljivega obračanja.

Čez nekaj ur me na robu travnika prekine njegov glas. Pozdravlja me. Iztegnem roko, da bi se rokovala, on razširi svoje in mi jih položi na ramena. Razgali zobe v nasmehu in me objame.

Odhod je odločen, to je najino slovo.

V ustih začutim grenkobo in počutim se krivega zaradi obljubljenega vina, ki mu ga nisem pustil naliti.

»Ni več časa za vino, človek. S seboj odnašam zadnji sveženj svojega dolga. Vrnil ti bom vse skupaj.« In nasmehne star, oddaljen dih Afrike, pelod, padel s potovanja široka, panj, ki se seli, belino peruti v ustih, ki ugaša.

S svežnjem sivke pod pazduho odide proti vratom.

Zatisnem oči za hrbtom dlani zaradi izgubljenih delcev v enem samem dnevu in naredim nekaj neumnega. Pokleknem na travnik in brskam, iščem, najdem zglajeno pečko olive in jo vtaknem v lonček s temno prstjo.

Moral bi oditi domov in vse skupaj prespati in nato spet vtakniti roke v žepe kakor pred Lailo. Pred njo spoznam zlo umora, zato ji ga lahko prihranim. Šel bom, opraviti moram hitro in ničesar ni treba pripravljati. Šel bom in improviziral že nocoj, kakor v Argentini.

Živci otrdijo.

Prepričan sem, da ga bom lahko napadel, vrgel na tla. Če ima orožje pri sebi, ga bom uporabil, če ne, se bom znašel.

Začutim nebrzdano moč, ki se dviga iz želodca, in mir v glavi, trdnejši kot tedaj. Argentina ne izgine iz telesa, nad razjedo vojne in morilcev je pognalo le nekaj puha.

Pojavi se ženska, ki na prvi pogled ve, kdo sem, in se ji ne zagnusim, marveč me izbere in me vrne v zloglasni predalček.

Tokrat ne zbežim, tokrat ostanem.

S seboj vzamem rokavice.

Svetlo je še, ko stopim skozi vrata, zato se ustavim pri gostilničarju, da izmenjava nekaj besed. Pretaka vino, pomagam mu.

Zloži stole z mize in prinese majhen kolut kozjega sira, črn kruh in karafo rdečega.

Pripoveduje o hiši ob morju, kamor bi se rad umaknil, ko bo v pokoju.

Tudi jaz, rečem, mislim na hišo ob obali, na okno proti vzhodu in pergolo na jugu. Zahod in sever pripadata hrbtu.

»Zame je zahod,« reče, »hrbet mojega očeta, ki odhaja v Ameriko. Še zmeraj ga vidim, kako se vkrcava na ladjo in izginja na zahodu, za zmeraj.

Takih naših življenj ni več, zdaj so življenja drugih, ki prihajajo k nam, a nobeden skozi pristanišče. Smešno, ne? Tudi tisti, ki imajo potni list, ne gredo skozi pristanišče.

Zato je pri meni prostor in krožnik za taka življenja.«

Prežvečim nekaj grižljajev in popijem nekaj požirkov. Večer čaka in moram vstati.

Vpraša, ali grem domov. Ne, ne grem.

Ne vem, kako zveni odgovor. Gostilničar mi stisne roko, z drugo se dotakne moje podlakti, ki je že napeta in trda.

Cesta je oddaljena, prehoditi jo moram peš, uskladiti korake in kri.

Pazim na dihanje, na utripe.

Pomirim se in otrdim.

V roki čutim zgoščeno moč, ki bi prebila sodu dno.

Na cesti se izogibam ljudem, ki prihajajo naproti. Bojim se, da bi katerega oplazil in že s tem ranil.

Naproti mi prihaja ženska, zamenjam pločnik, preden bi ga ona. Morilec mora biti v praznini.

Hodim in telo se pripravlja.

Koraki postajajo trši, roke spremljajo hojo z neznatnimi gibi, zatopljene v pričakovanje sunkov.

Dlani iztezajo prste narazen, da se ne dotikajo med seboj.

Čutim lahen zrak na blazinicah prstov.

Z roba nohtov in z lasnih konic seva nenehen nadzor ožičene meje med menoj in svetom.

Oči vidijo tudi noter, strmijo v srce, ki utripa gosto in počasi, preletijo hrbtenico, odrevenelo kačo, ki je v okostju vsakogar in daje pokončnost, podobno tisti, ki jo ima plazilec v napadu.

In vem, da sem človek, ker sem najnevarnejša od zveri.

Nisem na lovu, ampak samo napadam, da bi uničil.

Ko to začutim, sem pripravljen.

Koliko vojakov pade, če ne začutijo tega o pravem času.

Rojen sem pod nebom bika, mojim nosnicam se gladko prilega vlečni obroč.

Prispem na vogal ulice in zagledam premikanje, gručo ljudi pod svetilko. Nesreča, pomislim, in stopim naprej, in stojijo prav pred številko, preverjeno opoldne. In zagledam policijo in pregrado in že sem ob njej in nekdo v uniformi mi svetuje, naj grem okrog, ker ne smem naprej, in vprašam, kaj se dogaja, in odžene me z zamahom roke, in vrata, skozi katera moram, so tista, kjer je vrvež, in pripravljen sem že celo večnost in šel bi tudi čezenj in vseeno prispel do tistih vrat in planil bi na tistega človeka in zdaj imam roko, napeto v lok in kladivo in naredil bi luknjo v zemljo, če jo spustim. Ne morem je vtakniti v žep in se vrniti nazaj.

Sunkovito se obrnem in pomislim, da bi kje preskočil, in naredim dva koraka in začutim žveplen piš, ki uhaja iz nosu, in vročino, ki steče po obrazu, in opazim, da je kri, in nosnice brizgajo na tla z udarci žil in neki moški mi pomoli robček in reče, naj nagnem glavo nazaj, in jaz ga ubogam in zatisnem oči in zaslišim glas ženske, ki govori o nekem črncu, in pomislim na Selima z njegovo novo belo srajco in se naslonim na zidek in zdrsnem na tla in morda spim.

Odprem oči zaradi glasu moškega z robčkom, ki mi govori, in ne vem, kaj počnem sedé na pločniku, naslonjen na zidek, z ljudmi okoli sebe.

Vidim kri na prstih, čutim jo razmazano po obrazu in povrne se mi moč.

Dvignem se na noge, zahvalim za skrb, skupina se oddalji in moški z robčkom se dotakne moje roke v oporo. Zaznam, da je prazna in počasna, in se spomnim.

Moški me povabi, naj grem k njemu in se očedim, zdravnik je in ima ordinacijo na domu. Rad bi mi izmeril pritisk.

Sprašuje me, tudi po poklicu, kje, odgovarjam mu.

Opraviči se, ker govori, ker se vtika, a tako preverja reflekse in živčne odzive.

Pri njem se lahko umijem. V ogledalu sem rdeč pajac z brki po vsem obrazu.

Umijem se, obrišem in ne razumem, od kod veselje. Stvar, za katero sem se odločil, še ni opravljena, in okoli Laile se zapira izgubljeni čas. Za povrh sem na tej ulici zdaj znan obraz in težje se bom izvlekel. Toda izgubljena kri mi je v olajšanje.

Iz kopalnice stopim ohrabren. Moški ima lep rjav obraz, mršav kakor kmet z juga, in tanko kožo na kosteh, nekako nekvašeno.

Na glavi ima gosto in belo grivo.

Medtem ko brklja po moji roki, mi pripoveduje, da se bo po upokojitvi preselil v rojstno vas, kraj, ki me spominja na vino. Pomislim, da srečujem le ljudi, ki odhajajo.

Prenavlja hišo in kmetijo. Noge želi postaviti na zemljo.

Noče več mest, ljudi s prekletimi ranami od krogel, mamil, živcev. Hoče zdraviti kosti, srca, starce.

Moj pritisk je v redu, svetuje mi kozarec vina. Potem se spomni moškega, nad katerim se je sklanjal pred mano, in mi reče, da so ga umorili po starem, zaklali kot poljsko žival.

Nekdo, neka ženska, vidi črnca, kako zgrabi moškega, ki stopi iz avtomobila, in mu prereže vrat. In vidi, da se oddalji brez brizga krvi na sebi, na srajci.

On prihiti zaradi krikov na ulici, zagleda žensko, ki drgeta od strahu, in na tleh je luža krvi in malo naprej moški, iztegnjen na trebuhu.

Vestno mu otipa utrip in se vrne po brisačo, da mu zakrije vsaj obraz.

»Človek umre in njegova koža izgubi toploto kot pesek v poletnem večeru. Zaželiš si ga ogreti,« reče.

»Verjetno se niti zavedel ni, rez je globok, ni razbrazdan, s precej ostrim rezilom. Samo zazeblo ga je.«

In potem pridem jaz, in ker je krvi na cesti malo, ji pridam še svojo.

S hladnim ušesom neke priprave mi osluškuje prsi.

Medtem ko preverja utrip, nenadoma doumem Selimov pepel in njegov pozdrav, in ne zmorem zadržati, kar razumem. Omedlim zaradi prelite krvi.

Moški reče, da je moja srčna mišica velika kot kokosov oreh. Nazadnje umakne pripravo.

Prisrčno se posloviva, zahvalim se mu, reče, da me bo prišel obiskat in po nasvet o zemlji in orodju.

Obrnem hrbet krvi.

Odidem na postajo, k vlaku, ki me bo odpeljal domov.

Vračam se, ta glagol me potiska, vračam se iz neke ure z juga Argentine, preplujem sto vzporednikov v enem večeru, ločim se od Laile in nočem misliti na prijatelja, ki poplača dolg z objemom in s prerezanim grlom.

Prepovem si njegovo ime. Že misliti nanj je izdaja.

Ne poznam nobenega imena, pojem pesmi, prekrivam misli.

Obrnem se proti točki na poljih, kjer bi morala biti Afrika.

Z zatisnjenimi očmi strmim proti njej, kakor počnejo slepi, ki jim uspe začutiti nasmehe in se obrniti proti njim.

Vrniti se moram, sesti v kuhinjo, si iz vina povrniti kri.

Sedim ob oknu vagona, ob tej večerni uri ni delavcev, marveč študentke, prodajalke.

Vračajo se pozneje kakor mi.

Gledam jih, na smeh jim gre, hočejo se veseliti v kratkem ostanku dneva.

Smejijo se v izbruhih, ki jih odnašajo proč, smejijo se, kakor jaz hodim, pijem.

Dotaknem se knjige v žepu, velik del vrnitve je, pustim jo tam, v prihodnjih dneh mi bo pomagala prebolevati.

Dotaknem se točke, od koder je izšel naboj, ne da bi me odnesel s seboj.

Dekleta se pripravljajo na izstop, sledim zadnji.

Na pločniku dvignem nos k nebu in zaznam vonj svoje posušene krvi.

Večeri so, v katerih je nebo jajce in ga lahko gledaš od znotraj.

Sapa maestrala prinaša rjo in sol, železo tu oboli, bazilika pa predrzno ozeleni.

Z mostovža začutim njen sprejem.

Pripravim si mizo, ugasnem luč, sedem.

Žvečim v temi, posrkam, poslušam, pogoltnem.

Večer je čist in brez lune. Odišavim si prste s peteršiljem in česnom, nekaj olja s kruha mi kaplja v dlan in zadovoljen sem, da me masti olje, ne kri.

S hrbtom dlani grem čez čelo, da bi izbrisal dan.

Nisem nedolžen, olajšanje je samo telesno zaradi krvavenja iz nosu.

Nek drugi človek je na mojem mestu morilca, ne da bi mi odvzel krivdo, samo gib jo. Zdaj je v njegovi roki replika nasilnega sunka v grlo.

In njegova roka se krči, ko v prazno, do komaj nakazanega, ponavlja lik giba.

Športnik se pripravlja z mnogimi vajami, da bi se izuril. Morilec šele potem, do izčrpanosti, ponavlja gib smrti v živcih, vadi vzvratno, da bi ga pustil za seboj.

Vem, da je odnesel s seboj nož, s katerim bo rezal kruh, izdeloval cvetlične šopke, razklal sadež.

Kdor ima rad stvari in pozna njihovo uporabno vrednost, jih ne zapusti pri zadnjem prekletem poslu.

V temi kuhinje umre moj drugi konj.

V enem dnevu izginejo osebe enega leta, nič več »drži me« niti olivnih pečk.

Jaz ostajam in vsaj nocoj se ne dotikam njihove odsotnosti.

Zaspim na mizi, zbudim se malo pred zoro.

Spet se moram udomačiti dnem z zaprtimi usti.

Vzamem knjigo, zaprto na pregibu, se spet prilagodim njenemu ritmu, dihu drugega, ki pripoveduje. Če sem tudi jaz drugi, je to zato, ker knjige prestavljajo ljudi bolj kot leta in potovanja.

Po mnogih straneh se na koncu naučiš variante, giba, različnega od zagrešenega in, kot si mislil, neogibnega.

Ko se naučim drugače opazovati isto življenje, se odmaknem od tistega, kar sem.

V pridušeni svetlobi se obrijem po umitem obrazu in rezilo preizkusi novo smer na koži.

Knjigo vtaknem v notranji žep suknjiča, jo od znotraj namerim na prsi. Na nekdanjem mestu za orožje je zdaj nekaj čisto drugega.

Erri De Luca, TEŽA METULJA

Copyright © 2012 Založba Eno d.o.o.

Prevod Vera Čertalič

Jezikovni pregled Simona Sellami

Oblikovanje Tomaž Plahuta

Izdala in založila Založba Eno

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.131.1-311.2(0.034.2)

DE Luca, Erri, 1950-

Trije konji [Elektronski vir] / Erri De Luca ; prevod Vera Čertalič. - El. knjiga. - Nova Gorica : Eno, 2012

Način dostopa (URL): http://itunes.apple.com/us/genre/books/id38?mt=11

Način dostopa (URL): http://www.amazon.com

Prevod dela: Tre cavalli

ISBN 978-961-6359-57-3 (ePUB)

ISBN 978-961-6359-58-0 (mobi)

261529088

Leto izida tiskane izdaje: 2011

Leto izida elektronske izdaje: 2012

Založba Eno d.o.o.

Rutarjeva ulica 2

5000 Nova Gorica

Slovenija

www.eno.si

Naročila za tiskane izdaje sprejemamo po telefonu 05 3002802.

Vabljeni na našo spletno stran www.eno.si, kjer lahko tiskane izdaje kupujete z 20% popustom.

O AVTORJU

ERRI DE LUCA je italijanski pisatelj, rojen v Neaplju 1950, ki ga je eden najuglednejših italijanskih časopisov Corriere della Sera nedavno imenoval za »pisatelja desetletja«. V sedemdesetih letih prejšnjega stoletja je sodeloval v levičarskem gibanju Lotta continua, nato pa izplul iz intelektualnih voda in se preživljal s fizičnim delom.

Od leta 1989 do 2010 je izdal 21 knjig, zelo cenjenih in odlično sprejetih v Italiji in v svetu.

Table of Contents

Copyright

Naslovna stran

Uvodni citat

Predgovor

Trije konji

Kolofon

O avtorju

Platnica