Jack London

TRI

SRCA

Večkratni milijonar, klubaš, kralj nafte itd. itd., lastnik ogromnih podedovanih podjetij, tipični yanki naših dni — Francis Morgan ni niti slutil, da ga misli usoda nekega lepega jutra pozne jeseni leta 1914 nenadoma iztrgati iz življenja sodobnega kulturnega New Yorka in zanesti v vrtinec predzgodovinske tragedije, polne srednjeveške romantike.

Usoda nam samo dovoli, da se prilagodimo nježnim muham, odloča in obrača pa sama. To je povsem razumljivo, zakaj ljudem se o njenih nakanah navadno niti ne sanja.

Tako je bilo tudi z našim junakom, ki, kot rečeno, tudi ni slutil, da se nekje nekaj pripravlja.

Francis Morgan se je pravkar zbudil, dasi je bilo že dokaj pozno — toda dolgočasni bridge se je zavlekel — zavleklo se je tudi spanje, in zato so mu prinesli pozni zajtrk v knjižnico, ki jo je že njegov oče opremil z vsemi tehničnimi potrebščinami, tako da je sin lahko delal in vodil v njej ogromna podjetja.

»Čujte, Parker!« je dejal Francis Morgan staremu komorniku, ki ga je podedoval od očeta. »Ste kdaj opazili, da je bil moj oče zadnja leta debel?«

Dobro izšolani sluga se je spoštljivo priklonil, premeril lepo postavo mladega gospoda od nog do glave in odgovoril:

»Ne, gospod! Vaš častivredni oče, gospod, je bil vitek do zadnje ure, visokih prsi in širokih pleč, toda vedno vitkega pasu. Ko so ga po smrti umivali, ga je marsikdo zavidal za lepo postavo. Nobeno delo ga ni moglo tako utruditi, da bi ne telovar dil v postelji. Vsako jutro pol ure. To je bila vera vašega očeta, gospod.«

»Da, postave ni bil napačne,« je dejal mladi Morgan zamišljeno ter si ogledoval brzojavno zvezo / borzo in telefone v knjižnici svojega očeta.

»Prav pravite, gospod,« se je oglasil komornik, »kljub močnim kostem je imel res lepo, gibčno in aristokratsko postavo ... In... vi ste jo podedovali, gospod ... samo da je vaša še popolnejša.«

Mladi Morgan, ki je podedoval od očeta ne le postavo, ampak tudi milijone, je sedel v širokem naslonjaču z iztegnjenimi nogami kakor lepo rejen lev, ki mu je kletka pretesna. — V jutranjem listu je vzbudil njegovo pozornost uvodni članek o novem potresu v Culebra Čutu v Panami.

»Če bi ne bil prepričan, da mi, Morgani, nismo podvrženi debelosti, bi se bal nadaljevati tako življenje. Kaj menite, Parker?«

Stari komornik, ki ni pričakoval, da pogovor še enkrat nanese na to vprašanje, je zadrhtel:

»Da, gospod,« je dejal hitro. »To se pravi, hotel sem reči — ne, gospod. Vam se pač ni treba bati debelosti.«

»Ne, dragi moj,« se je nasmehnil mladi gospod. »Morda imate prav, da se še nisem začel rediti, toda gibčen nisem več tako, kakor sem bil svoje dni. Kaj menite, Parker?«

Stari sluga ga je začudeno poslušal, ker ni bil vajen, da bi gospoda govorila z njim o takih rečeh. Njegov gospod pa je vihal svoje brčice, podobne obrabljeni zobni krtački.

»Parker, ribe pojdem lovit.«

»Da, gospod.«

»Telefoniral sem že, naj mi pošljejo ribiško palico in trnke. Poskrbite, prosim, da bo vse pripravljeno, zdi se mi, da ne bo napačno, če ostanem dva tedna zunaj na svežem zraku. Sicer se začnem rediti in osramotim ves Morganov rod. Pomnite gospoda Henryja? Prvega Morgana — morskega roparja in slavnega ribiča?«

»Da, gospod. Marsikaj sem slišal in bral o njem, gospod.«

Komornik se je za hip ustavil na pragu in čakal, kdaj mu gospod namigne, naj odide.

»Sicer pa ne morem biti nič kaj ponosen nanj. Bil je razbojnik z dušo in telesom.«

»Nikakor ne, gospod!« je ugovarjal Parker. »Bil je guverner na Jamaiki. Umrl je v velikih časteh.«

»Da, seveda, imel je srečo, da ni končal svojega življenja na vešalih, to je res,« se je zakrohotal Francis. »Vendar pa moram resnici na ljubo priznati, da je bil našemu rodu samo v sramoto. Sicer sem pa hotel samo reči, da sem si zelo natančno ogledal njegov portret in ugotovil, da je mož ostal do smrti vitek in da je umrl brez trebuščka. To je edina pozitivna lastnost, ki smo jo podedovali od njega. Njegovih znamenitih zakladov nismo našli, pa tudi sicer nam ni ničesar zapustil, razen gibčne postave brez trebuščka. In prav to je ,stalna rodbinska posebnost’, kakor so me učili na univerzi.«

Mladi Morgan je umolknil in sluga je tiho odšel iz sobe. Gospod je začel pazljivo brati jutranji časnik, iz katerega je zvedel, da so otvoritev Panamskega prekopa preložili najmanj za tri tedne.

Oglasil se je telefon in skoz električne žice koncentrirane civilizacije je usoda stegnila svoje tipalke proti Francisu Morganu, sedečemu v širokem naslonjaču v knjižnici dvorca, ki ga je zgradil njegov oče na Riverside Drive.

»Toda, prosim vas, draga gospodična Caruthers,« je govoril mladi Morgan po telefonu, »naj se zgodi na borzi karkoli, za TampicoNafto se ni treba bati. To je resnično podjetje ne pa borzna afera. Kar pogum! Ne dajte se zmesti! Naj špekulirajo z delnicami, naj le poskočijo za dve ali tri točke. Nikar jih ne prodajajte! TampicoNafta ni igralnica ali loterija — to je prava industrija. — Škoda, da je podjetje tako nenavadno veliko, da ga ne morem financirati sam, sicer bi borza Tampico niti ne povohala. Ne pozabite, da so dosegla samo naročila cistern nad milijon. Naše železniške proge in trojne cevi, po katerih teče nafta, stanejo nad pet milijonov. A to še ni vse. Naša proizvodnja je dosegla že sto in sto milijonov stotov in zdaj gre samo za to, da spravimo nafto v cisterne. Zdaj je kot nalašč ugoden čas za vlaganje kapitala. Še leto ali dve, pa bodo vladne obveznice v primeri z našimi delnicami navaden ovojni papir za bonbone.

... Da, da, le verjemite. Nikar se ne ozirajte na borzo. Spomnite se, da vam nisem svetoval kupovati delnic takoj. Nobenemu svojih prijateljev nisem svetoval tega, dokler stvar ni bila jasna, zdaj pa, ko ste že tvegali, ne klonite glave. Podjetje je prav tako solidno, kakor Angleška banka ... Hvala, imenitno. Včeraj sva si z Dickyjem razdelila trofeje. Izvrstna partija, samo če bi Dicky ne bil preveč temperamenten za to igro. Ha, ha, ha! Da? Moj temperament, pravite? Ha, ha, ha! — Povejte Harryju, da nameravam za nekaj tednov odpotovati. No, da, ribe grem lovit, pomlad, saj veste: potoki, zelenje, prebujajoča se narava, zahodi in vzhodi sonca in tako dalje ... Da, na svidenje in ... držite se TampicoNafte. Če delnice slučajno padejo

—    jih še dokupite! Tudi jaz bom storil tako. To pomeni pobrati denar na cesti. Delnice so preveč zanesljive, da bi jih prodajali vsakemu tepcu, ker lahko pozneje samo poskočijo .... No, seveda, saj vem, kaj govorim. Pravkar sem namreč vstal in ga nimam še nič pod kapo. Da, da ... na svidenje.«

Mladi Morgan je potegnil k sebi trak domačega brzojava ter se seznanil z njegovo vsebino.

Vstopil je Parker in prinesel trnke. Francis je planil iz svojega naslonjača, brzojavni aparat je padel na tla, kjer se ni nihče več zmenil zanj. Mladi finančnik se je lotil novih igrač, kakor nebogljen otrok je začel metati trnke po knjižnici, misleč, da ima pred seboj jezero, čigar zaklade je treba potegniti na suho. Stari sluga je stal in se spoštljivo smehljal.

In zopet je zapel telefon. Francis je nervozno skomignil z rameni.

»Odgovorite vi, Parker!« je zapovedal slugi. »Če me kliče kak borzni idiot, mu recite, da sem umrl, da sem pijan, da imam tifus ali da se ženim, —    no, skratka nekaj katastrofalnega.«

Parker je nekaj časa mirno govoril po telefonu, nakar se je obrnil k Morganu, rekoč: »Samo za trenutek, gospod! Mr. Bascom želi govoriti z vami. Pravi, da je zelo nujna zadeva.«

»Reci mr. Bascomu, naj gre k vragu,« je dejal Francis in vrgel trnek tako daleč, kakor da hoče ujeti rožo pod oknom.

»Mr. Bascom pravi, da gre za borzo in da vas zadrži samo za trenutek,« mu je prigovarjal Parker zelo prizadevno.

»No, pa naj bo!« in Francis je postavil ribiško palico previdno k mizi ter stopil k telefonu.

»Halo!« je dejal. »Da, jaz sem — Morgan. Kaj bi radi? Le hitro na dan z besedo!«

Govoril je nekaj časa in naenkrat srdito prekinil pogovor.

»Ne, pod nobenim pogojem! Prodati — niti na misel mi ne pride! Seveda me zelo veseli, da so poskočile, toda moj nasvet je in ostane: ne prodajte delnic, pa čeprav bi poskočile vsako uro za deset točk. Pasti ne morejo — podjetje je zanesljivo. TampicoNafta je vredna več, kot notirajo njene delnice. To vem najbolje jaz. Čez leto dni bodo notirale dvesto, če bo seveda v Mehiki konec neprestanih revolucij. Če pa kdaj padejo, vam pa resno svetujem, da pokupite vse, kar jih bo na razpolago. A? Kaj? ... Kdo bi jih rad spravil v svoj žep? Neumnost! A? Kaj? Oprostite, nimam časa! To je samo prehodni pojav. Dva tedna me ne bo v New Yorku, ker grem ribe lovit, in če bi začele delnice padati, kupite vse, kar jih bo na voljo. Ne smete pozabiti, da so ljudje kakor volkovi. Čim zavohajo človeka, ki se mu obeta dobiček, ga začno obletavati kakor muhe med. Na svidenje! Da, da, pogovor je končan ...«

In Francis se je znova navdušeno lotil svojih trnkov, medtem ko je usoda pletla zanj svojo pajčevino v zasebnem kabinetu drugega finančnega magnata.

Pokojnega očeta Francisa Morgana se je prijelo na borzi ime »lev«, njegovega družabnika Thomasa Regana so pa borzijanci poznali pod imenom »volk«. S tem so hoteli označiti različne trike v finančnem boju obeh magnatov.

Thomas Regan je bil pravkar naročil svojim številnim agentom, naj kupujejo akcije TampicoNafte, obenem pa je poskrbel, da so se začele širiti vesti, da TampicoNafta kot koncesija mehiške vlade ni povsem zanesljivo podjetje. Ko je bil ta manever zelo hitro in spretno končan, se je stari »volk« poglobil v referat strokovnjaka, ki ga je bil poslal na kraj sam, da preuči vrednost in realne možnosti TampicoNafte.

Vstopil je sluga ter mu podal vizitko, rekoč, da je gost — odličen tujec. Regan je pogledal na vizitko in dejal:

»Povejte temu gospodu Alvarezu Torresu iz Ciudad de Colon, da ga ne morem sprejeti.«

Čez nekaj časa se je sluga vrnil z drugo vizitko, na kateri je bilo na hitro nekaj napisano. Regan se je nasmehnil, ko je prebral tele vrstice:

»Velecenjeni Mr. Regan! Dragi gospod! Čast mi je sporočiti Vam, da mi je znan kraj, kjer leže zakladi sira Henryja Morgana, ki so bili zakopani v davnih piratskih časih. — Alvarez Torres.«

Regan je zaničljivo zmajal z glavo in sluga je že hotel oditi, toda stari »volk« si je naenkrat premislil:

»Pripeljite ga sem — takoj!«

Ko je Regan ostal sam, je začel smeje razmišljati o neki novi ideji.

»Paglavec!« je mrmral in si prižgal cigareto. »Še mleko se ga drži, pa si domišlja, da lahko nadaljuje levjo igro starega Morgana. Igrače so mu potrebne — tako je in nič drugače. Stari Thomas Regan že poskrbi, da bo imel dovolj igrač.«

Ko je vstopil v kabinet senor Alvarez Torres, se Thomas Regan ni mogel pritoževati, zakaj gost

je tako brezhibno govoril angleško, kakor je bila brezhibna tudi njegova modna pomladanska obleka. Samo temna polt je pričala, da je mož latinskega rodu, pa črne oči so izdajale davno zmes španske in indijanske krvi.

»Po napornem delu in dolgoletnem iskanju se mi je naposled posrečilo najti ključ uganke o nakopičenih zakladih gospoda Henryja Morgana,« je spregovoril prišlec. »Seveda leže ti zakladi globoko v zemlji nekje na obali Mosquita. Lahko pa že povem, da je Bocas del Toro najbližje mesto v okolici, kjer so zakopani zakladi. Poznam okolico kot prste na svoji roki, ker sem bil tam rojen, dasi sem se šolal v Parizu. — Stroški za ta podvig bi bili minimalni — navadna ribiška ladja z majhno posadko, to je vse, kar potrebujemo. Zakladi so pa vredni več milijonov.«

Prišlec je umolknil, ker ni našel besed, s katerimi bi izrazil svoje navdušenje za to stvar. Toda Thomas Regan je načel vprašanje pri glavi kot jurist, ki mora takoj vedeti, kje tiči bistvo stvari.

»Kaj pa vas ovira, da ne morete iskati zaklada sami?«

In senor Torres je moral odgovoriti:

»Oprostite, nerodno mi je — kako naj vam rečem — denarja nimam.«

»Denar bi radi?« je vprašal borzni magnat grobo in Torres se je molče priklonil.

Regan je znal zasukati pogovor tako, da mu je moral Torres priznati, da je nedavno odpotoval iz Bocasa del Toro, kamor se ne misli več vrniti. In vendar bi bil pripravljen vrniti se, če bodo organizirali ekspedicijo.

Toda Regan mu je posegel v besedo kot človek, ki ima neomejeno oblast. Iz žepa je potegnil knjižico in podpisal ček na ime Alvareza Torresa, ki je skrivaj opazil, da se ček glasi na tisoč dolarjev.

»Ne pozabite,« je dejal Regan, »da mi niti na misel ne pride verjeti vašim pravljicam, toda to, kar ste mi povedali, me je napotilo, da uresničim neko drugo zamisel. Imam namreč mladega prijatelja in kar srce me boli, če pomislim, da ga veseli velemestno življenje in da se siromak čedalje bolj zapleta v mreže, ki mu jih nastavljajo razvratne ženske. Saj veste sami, kako in kaj mislim. Skratka, prepričan sem, da me razumete.«

Sefior Torres se je znova priklonil.

»Denar potrebujete,« je nadaljeval Regan. »Poskusite pridobiti mojega prijatelja za to ekspedicijo. Ta tisočak je samo nagrada za poskus. Če pa pregovorite gospoda Morgana, da pojde z vami iskat zaklade, vam izplačam še dva tisoč dolarjev. Če ga zadržite s svojimi pustolovščinami tri mesece, dobite še dva tisočaka. Za šest mesecev — pet tisoč. Bil sem prijatelj in družabnik njegovega očeta. Lahko mi verjamete, da sva si bila malone brata in da sem pripravljen žrtvovati poljubno vsoto, samo da spravim njegovega sina na pravo pot. S tem tisočakom začnete. Torej, kaj porečete na to?«

Sefior Torres je z drhtečimi prsti zvijal in odvijal ček:

»Sprej ... sprejmem vašo ponudbo,« je mrmral ves iz sebe od veselja. »Kako bi dejal? Ves sem vam na voljo.«

Tedaj mu je dal Regan točna navodila in je še sam dodal nekaj k njegovi bajki o zakladih gospoda Morgana, da bi Torres ne spoznal, kakšne namene ima z njim stari lisjak. Pred odhodom je sefior Torres spregovoril veselo in navdušeno:

»Najbolj čudovita in zabavna stran te storije, mr. Regan, je pa v tem, da je vse res. Recite, kar hočete, vaše opazke govore same za to, da je bistvo moje povesti resnično. Potreben mi je denar. Vi ste izredno radodarni — in zato storim vse, kar bo v mojih močeh. V čast si štejem zavest, da sem v duši umetnik. Toda ključ od uganke Morganovih zakladov je vendarle gola resnica. Lahko sem prišel do listin, ki jih nihče drugi ni smel videti; sicer bi si pa drugi tudi ne znali pomagati, zakaj mnogi izmed mojih prednikov (gre za naše rodbinske listine) so jih imeli v rokah, pa so si vse življenje zaman belili glave z njihovo vsebino. Bili so sicer na pravi poti, toda vedno so se zmotili za dvajset milj. Kraj je v listinah točno označen. A moji predniki so se zmotili pri točni opredelitvi tistega kraja, ker je stvar sama po sebi uganka, ki je ni mogel nihče rešiti. Mornarji in morski roparji tistih časov so imeli navado risati take zemljevide, da jih razen njih nihče ni razumel. Tako so na primer moji španski predniki maskirali lego Havajskih otokov s tem, da so se na zemljevidu nalašč zmotili za pet stopinj.«

Toda vse to je bilo Thomasu Reganu španska vas. Poslušal je patetični monolog do konca in se ves čas zadovoljno smehljal. Torres se mu je zdel navaden pustolovec in zato mu ni verjel.

Komaj je senor Torres odšel, se je pojavil na pragu sluga in povedal, da je prišel Francis Morgan.

»Mimogrede sem se oglasil, da mi daste dober nasvet,« je dejal mladi Morgan. »Na koga pa naj bi se obrnil, če ne na vas, ki ste bili družabnik mojega očeta? Če se prav spominjam, sta vodila roko v roki naj večje finančne in borzne operacije. Oče mi je vedno prigovarjal, naj se ravnam po vaših nasvetih. In tukaj sem — preden izginem za dva tedna lovit ribe. Kaj je s TampicoNafto?«

»Kako mislite, kaj je?« je vprašal Regan in se potuhnil, kakor da nima pojma o tem, kar je sam zakrivil. »TampicoNafto?«

Francis je prikimal z glavo, sedel v naslonjač in si prižgal cigareto, medtem ko je Regan bral vsebino brzojavke, ki jo je dobil po domačem aparatu.

»TampicoNafta je poskočila za dve točki. To je slabo znamenje,« je odgovoril resno.

»Tudi meni se zdi,« je dodal Francis. »Skrbi me. Toda pustiva to stvar in povejte mi raje, katera finančna skupina skuša po vašem mnenju vplivati na natečaj delnic. — Govoriva seveda strogo zaupno, kajne?«

Regan je pokimal z glavo.

»Vrednost TampicoNafte je ogromna. Ta vrednotit je realna in zakonita. In naenkrat to navi

janje — se vam ne zdi, da hoče dobiti podjetje v svoje roke neka druga oseba ali skupina?«

Družabnik starega Morgana je zmajal s sivo glavo.

»Hm...« je podčrtal z besedo svojo misel. »Morda gre za trik, morda pa imamo opraviti tudi z vero denarnega trga v to, da je Tampico res vredna denarja. Kaj meniš?«

»Seveda je vredna denarja!« je odgovoril Francis. »Mnogi resni finančniki in strokovnjaki so mi podjetje tako hvalili, Regan, da bi se vam ježili lasje, če bi vedeli. Prijateljem vedno pravim, da je podjetje solidno in zanesljivo. Sramota, da sem si moral pomagati deloma s tujim kapitalom. Toda podjetje je tako ogromno, da sem bil prisiljen. Celo ves denar, ki mi ga je zapustil pokojni oče, bi ne zadostoval — v mislih imam seveda samo gotovino, ne pa investicij ...«

»Razpoložljive gotovine ti primanjkuje?« je vprašal stari lisjak.

»O, dovolj sem bogat, da lahko poslujem z denarjem,« je odgovoril mladenič ponosno.

»Reči hočeš ...«

»Da, uganili ste. Če začno akcije TampicoNafte padati, jih nakupim še več. V tem podjetju je denar naložen varno.«

»Doklej pa misliš kupovati?« je vprašal starec z nedoločnim glasom, polnim dobrodušnega humorja in odobravanja.«

»Dokler mi ne zmanjka denarja,« je odgovoril mladenič. »Verjemite mi, Regan, da je podjetje ogromno in zanesljivo.«

»Nisem dovolj informiran o njem, da bi lahko sklepal, koliko je vredno, dragi Francis. Pač pa lahko sodim po tem, kar sem slišal, da podjetje ni slabo.«

»Ne, ni slabo ... Verjemite mi, dragi Regan, da je to pravi dragulj in sram me je, da so delnice sploh prišle na borzo. Nikogar in ničesar ni treba uničiti. Obratovati lahko začnemo brez kakršnihkoli žrtev. Svetovni trg bo imel samo dobiček, če vržemo nanj — kar bojim se povedati, koliko milijonov stotov najboljše nafte. Samo vrelci v Huasteku so dali zadnjih sedem mesecev 27.000 tisoč sodčkov dnevno. A to je kaplja v primeri s količino, ki smo jo že vrgli na trg. In pomislite, prosim, gostota nafte znaša 22. Primesi je samo dva odstotka. Tam v bližini je vrelec — napeljati bo treba še 60 milj dolge cevi — ki da je dnevno najmanj 70.000 sodčkov. Vse to ostane seveda med nama, saj me razumete. Imenitno napredujemo in moja želja je, da se akcije TampicoNafte dvignejo kakor raketa.«

»Nikar si na beli glave s tem, dragi moj. Polagajte cevi in skušajte vzpostaviti v Mehiki red in mir, pa ste na konju. Zdaj pa le pojdi ribe lovit.«

Regan je naenkrat umolknil in se na videz globoko zamislil. Z mize je vzel vizitko Alvareza Torresa.

»Poglej, kdo je bil pravkar pri meni!«

Naenkrat je Regan zadržal vizitko. Očitno mu je šinila v glavo neka nova misel.

»Kaj je vredno izgubljati čas s takimi malenkostmi? — Navsezadnje greste ribe lovit samo zato, ker se dolgočasite. Imam nekaj za vas, kar bi bilo res zanimivo in vredno dragocenega časa. To je ekspedicija za moške, ne pa domača ekspedicija, ;akor izlet v Adirondack s sladoledom, služinčadjo in električnimi zvonci. Tvoj oče se je vedno rad pobahal z vašim razbojniškim prednikom. Trdil je celo, da mu je podoben in ti si gotovo podoben očetu.«

»Gospod Henry!« se je nasmehnil Francis in iztegnil roko po vizitki. »Tudi jaz sem nekoliko ponosen na starega falota.«

Prebral je vsebino vizitke in vprašujoče pogledal Regana.

»Zanimiv tip,« je pojasnil Regan. »Mož trdi, da le bil rojen na Mosquitski obali in da je dobil informacije iz starih rodbinskih listin. Seveda mu ne verjamem. Nimam niti časa niti veselja, da bi se zanimal za nekaj, kar ne spada v moje splošno področje.«

»Vsekakor je gospod Henry umrl v težkem gmotnem položaju,« je dejal Francis in na obrveh se mu je poznala Morganova trma. »In nihče se ne more pohvaliti, da bi bil našel njegove zaklade.«

»Želim vam mnogo zabave!« je dejal Regan dobrodušno.

»In vendar bi se rad seznanil s tem Alvarezom Torresom,« je mladenič trdil svoje.

»Zaklad za tepce!« je dejal Regan. »Sicer pa moram priznati, da je mož vreden brezpogojnega zaupanja. Če bi bil mlajši — toda ne, bogme, posli bi me tudi v tem primeru zadrževali v mestu!«

»Ne veste, kje bi se lahko seznanil z njim?« je vprašal Francis in ne da bi se zavedal vtaknil glavo v zanko, ki mu jo je nastavila usoda v osebi Thomasa Regana.

Drugo jutro sta se seznanila v Reganovem zasebnem kabinetu. Senor Alvarez Torres je zadrhtel pri prvem pogledu na Francisa, toda takoj se je zopet obvladal. Regan je opazil njegovo presenečenje in dejal smeje:

»Podoben je staremu morskemu roparju, kajne?«

»Da, čudovito mu je podoben,« se je zlagal ali, bolje rečeno, napol zlagal Torres. Opazil je sicer, da je Francis zelo podoben gospodu Henryju Morganu, čigar portrete je večkrat videl, toda presenečen je bil zaradi misli na tretjo osebo, ki ni bila niti Francis Morgan niti gospod Henry, pa je bila vendar podobna vsakemu posebej in obema skupaj.

Francisov mladostni zanos ni poznal ovir. Hitro so pregledali najnovejše atlase in stare zemljevide, preučili so starinske listine in komaj je minilo pol ure, ko je Francis slovesno izjavil, da bo prva riba, ki jo vrše na suho, ona na Bullu ali Calfu — na dveh majhnih otokih v Lagone of Chiriqui, na enem izmed katerih je bil po Torresovem prepričanju zakopan zaklad gospoda Henryja.

»Še danes odpotujem s prvim večernim vlakom v NewOrleans,« je izjavil Francis. »Vlak ima direktno zvezo s parnikom, ki odhaja v Colon — že včeraj sem povprašal o tem.«

»Svarim vas pred zakupom jadrnice v Colonu,« je dejal Torres. »Potujte dalje do Belena po suhem, konji vam bodo na razpolago. Tam živi preprosto ljudstvo in če najamete jadrnico šele tam, ne bo nihče slutil, kakšne namene imate.«

»Vaš nasvet se mi zdi dober!« je pritrdil Francis. »Boste lahko opravili svoje posle do večernega vlaka, senor Torres? Razumljivo, da v tem primeru prevzamem vlogo blagajnika in da gre ekspedicija na moj račun.«

Toda pod vplivom Reganovega pogleda, ki ga Francis ni opazil, se je Alvarez Torres zlagal:

»Žal se vam bom lahko pridružil pozneje, mr. Morgan. Imam opravke s sodnijo v neki privatni zadevi in moram počakati, da bo obravnava končana. Terjatev sama ne igra nobene vloge, ker je vsota malenkostna, pač pa je zame zelo važno rodbinsko ozadje te zadeve. Mi, Torresi, imamo svoj rodbinski ponos, ki se zdi vam, praktičnim ljudem, smešen, ki ga pa mi ne damo za vse na svetu.«

»Pridruži se ti pozneje in popravi tvojo napako v primeru, če bi zgrešil pot,« je prigovarjal Francisu Regan. »Preden se pa ta reč izmuzne tvojemu spominu, se je treba s senorom Torresom domeniti, kako bosta delila zaklad ... če ga sploh kdaj najdeta.«

»Kaj menite vi?« je vprašal Francis.

»Vsakemu polovico, seveda, petdesetpetdeset!« je odgovoril Regan in razdelil velikodušno to, česar po njegovem trdnem prepričanju sploh nikoli ni bilo.

»Vi odpotujete za menoj takoj, čim opravite svoj posel pri sodniji, kajne?« je vprašal Francis Španca. »Regan, prosim vas, prevzemite njegovo zadevo sami in pospešite jo.«

»Rade volje, dragi moj!« je odgovoril Regan. »Kaj pa če bi prišel Alvarez v denarne stiske? Mu lahko priskočim na pomoč v tvojem imenu?«

»Imenitno!« je vzkliknil Francis in segel staremu lisjaku v roko. »Bom imel vsaj manj skrbi. Zdaj pa moram hitro domov, da pripravim prtljago in ujamem vlak. Na svidenje, Regan! Na svidenje, senor Torres, tam doli nekje v okolici Bocasa del Toro ali v kaki luknji na ozemlju Bulla ali Calfa. Vi trdite, da leži zaklad na Calfu? Pa naj bo— na svidenje torej!«

Senor Alvarez Torres je ostal še nekaj časa pri Reganu in dobil točna navodila, kako naj igra bližnjo vlogo. Njegova vloga je bila v tem, da bi Francisovi ekspediciji delal vse mogoče ovire in napel vse sile, da se mladi Morgan dolgo ne vrne v New York.

»Skratka,« je dejal Regan, »meni je čisto vseeno, če se sploh nikoli več ne vrne, samo če se vam posreči zadržati ga tam za vedno, kar bo koristilo tudi njegovemu zdravju.«

Denar je prav tako samozavesten kakor mladost. In Francis Morgan, ki je bil eden glavnih in najbolj tipičnih predstavnikov denarne sile in mladostnega zanosa, je stopil nekega dne — tri tedne po sestanku z Reganom in Torresom — na krov jadrnice »Angelika«. Morje je bilo čisto in mirno kakor ogledalo. Od brezdelja in preostanka energije je zapovedal domačinukapitanu, sinu jamajskega črnca in Indijanke, naj spusti s krova čoln.

»Zdi se mi, da bi tukaj lahko ustrelil papigo, opico ali karkoli,« je dejal sam pri sebi in nameril Zeissov daljnogled na gosto zaraščeno obalo.

»Več verjetnosti je, gospod, da vas ugrizne labarri — v naših krajih je pik teh kač smrten!« se je zasmejal kapitan, lastnik »Angelike«, ki je po očetu imel dar za tuje jezike.

Toda Francisa ni bilo tako lahko pregovoriti, da bi opustil svoj načrt. Skozi daljnogled je opazil najprej sredi pokrajine belo haciendo, potem pa še belo oblečeno žensko, ki je s svoje strani skozi daljnogled opazovala njega in njegovo jadrnico.

»Spustite čoln, kapitan,« je zapovedal mladi Morgan. »Kdo so prebivalci teh krajev? Belo pleme?«

»Rodbina Enrica Solana, gospod,« je odgovoril kapitan. »Častna beseda, to vam je imenitna gospoda, stari Španci, in v njihovih rokah je vse ozemlje od morja do Cordiller, poleg tega pa še dobra polovica Chiriquiskega zaliva. Kljub temu imajo malo denarja, toda kar se tiče ponosa, so pa hudi kakor cayenski poper.«

Ko je Francis veslal k obali, je bistro kapitanovo oko takoj opazilo, da je pozabil vzeti s seboj orožje za primer, če bi naletel na papigo ali opico. Takoj nato je kapitanovo oko opazilo na obali žensko postavo, ki jo je bilo moč videti kot belo liso na temnem ozadju goščave.

Francis je veslal naravnost k peščeni obali. Ves čas je gledal v morje, ker se je bal opaziti, da je ženska postava že izginila. Po glavi mu je rojila ena sama misel — zdrava misel mladega moškega — srečati idilično deklico ali na pol divjo Španko ali celo naivno domačinko. Naj bo že karkoli, Francis je hotel na vsak način skrajšati dolgočasno zatišje, ki je priklenilo »Angeliko« tako, da se ni mogla premakniti.

Ko je dno čolna zadelo ob pesek, je Francis skočil na suho in s krepko roko potegnil čoln na pesek. Nato se je ozrl. Obala je bila tja do bližnjega grmovja prazna. Francis se je napotil proti grmovju. Vsak popotnik — tako je razmišljal sam pri sebi — ki ga je usoda zanesla na neznano obalo, ima pravico iskati srečanj s tuzemci, da ne zgreši poti.

In res mu je usoda namenila nepričakovano srečanje.

Zenska, ki se ji je na prvi pogled poznalo, da je dekle — po postavi že odrasla in vendar čudovito dekliška — je skočila iz grmovja in ga z obema rokama prijela za roko.

Intimna prisrčnost je Francisa presenetila. Z drugo roko se je odkril in priklonil neznanki tako, kakor se spodobi potomcu Morganove rodbine. In vendar se je čudil. Presenetila ga ni samo njena čudovita lepota. Se bolj je strmel nad tem, da mu je neznanka gledala srdito in surovo naravnost v oči. Zdelo se mu je celo, da jo je že nekje videl. Kolikor mu je bilo znano, se neznanci ne gledajo tako čudno.

Potegnila ga je za roko in zamrmrala:

»Za menoj! Hitro!«

Nekaj časa se je obotavljal. Potem mu je nestrpno stisnila roko in ga skušala potegniti za seboj. Ker ni bilo dvoma, da je tu zanj nekaj novega, nekaj, kar je moč doživeti samo na pusti obali centralne Amerike, se je smeje vdal, ne da bi vedel, ali gre za njo prostovoljno ali pa se pokorava sili.

»Le hitro za menoj!« je dejala in ga vlekla za seboj. Smeje ji je sledil. Večkrat se je morala pripogniti ali celo plezati po vseh štirih, ker sta šla skozi gosto grmovje. Francis se je molče pripogibal in nehote se je spomnil prvih časov po odkritju Amerike, ko sta John Smith in Pocahontasa morala biti približno v enakem položaju, kakor sta zdaj on in njegova čudna spremljevalka.

Naenkrat se je neznanka ustavila in sedla. Namignila mu je, naj tudi on sede, potem je pa pritisnila roko na utripajoče srce in zašepetala:

»Hvala Bogu! Ah, prečista devica Marija!«

Francis se je takoj pripravil, da bi sledil njenemu zgledu, ker mu je že na obali strogo zabičala, da jo mora v vsem posnemati. Pritisnil je torej roko na srce, toda Boga in božje matere ni hotel omeniti.

»Kaj res nikoli ne boste resni?« je vzkliknila, ko je videla njegovo kretnjo.

In Francis se je na to njeno ogorčeno vprašanje na mah zelo zresnil.

»Draga lady...« je začel.

Toda nagla kretnja ga je prekinila. Ves začuden je opazil, kako se je sklonila in začela prisluškovati. Tudi sam je zaslišal, da po skriti stezici v grmovju gre več moških.

Z mehko dlanjo mu je stisnila roko, kar je bilo znamenje, naj molči, in z naglico, ki jo je bil Francis že opazil v njeni naravi, je smuknila na stezo.

Od presenečenja bi bil zažvižgal, če ne bi zaslišal njenega glasu, ki je nekaj osorno spraševal. Slišal je tudi več moških glasov, ki so odgovarjali ponižno, obenem pa odločno in srdito. Govorica je pričala, da so neznanci španskega rodu.

Nato je slišal, kako so se moški med pogovorom napotili dalje, in čez pet minut ga je njen glas poklical iz grmovja.

Ta je pa dobra! Radoveden sem, kaj bi počel sedaj v moji koži Regan/ je pomislil Francis in stopil iz grmovja.

Odšel je za njo skozi goščavo na travnik kraj obale. Ko se je neznanka ustavila, je stopil pred njo in ji pogledal v obraz. Bil je še vedno prepričan, da se nekdo hoče iz njega norčevati.

»Imenitno!« se je zasmejal in se dotaknil njene rame. »Imenitno!« je ponovil. »Prav zdi se mi, da tiči v vas neka vražja sila.«

Toda srditi pogled njenih oči ga je takoj ohladil.

»Tepec!« je vzkliknila in ga dregnila s prstom pod nos. Njena nespodobna domačnost mu ni bila všeč. »Kakor da bi moglo to skriti vaš obraz.«

»Toda, draga moja lady,« je pričel z namenom dokazati ji, da je še nikoli v življenju ni videl.

In zopet je moral umolkniti. Prekinila ga je na tako nenavaden in eksotičen način, da je kar ostrmel. Zgodilo se je tako nepričakovano, da niti opazil ni, odkod je potegnila damski samokres in rnu nastavila cev na trebuh.

»Draga lady ...« je znova poskusil svojo srečo.

»Nočem govoriti z vami!« ga je prekinila. »Vrnite se na svojo jadrnico in glejte, da čimprej izginete.«

Sledil je premolk, ko je opazil, kako težko se neznanka bori sama s seboj. Toda kmalu si je opomogla in vzkliknila:

»Za vedno morate izginiti iz teh krajev!«

Francis je že odprl usta, da bi ji ugovarjal, toda cev samokresa se mu je še bolj poglobila v trebuh.

»Če se kdaj vrnete — Bog mi odpusti greh — se ustrelim!«

»Če je tako, jo pa že moram popihati,« je dejal smeje in se napotil nazaj k obali. Njegov položaj je bil tako smešen, da so mu od smeha silile solze v oči.

Da bi ohranil vsaj senco svojega dostojanstva, Francis nalašč ni hotel opaziti, da mu neznanka sledi tik za petami. Ko sta tako prišla do čolna, ki ga je hotel mladi Morgan odvezati in poriniti v morje, je zaslišal, kako vetrič lahno maje palmove veje. Voda v bližini je postala od vetra nekolike? temna, v daljavi je bila pa že povsem črna in pečine Chiriquiskega zaliva so se dvigale nad njo kakor nočne prikazni.

Že je hotel stopiti v čoln, ko je zaslišal, da v bližini nekdo joka. Obrnil se je in zagledal neznanko, ki je povesila roko, v kateri je še vedno držala samokres, in si z drugo roko brisala solzne oči. Hitro je pristopil in jo ves ginjen prijel za roko. Vzdrhtela je in ga pahnila od sebe. V solznih očeh se ji je poznalo, da noče sočutja. Francis je zmajal z glavo, češ da ne razume njenega vedenja in se mora pač odločiti za edini izhod iz tega mučnega položaja. Tako se je znova obrnil k čolnu, toda dekle ga je zadržala.

»Vsaj ...« je spregovorila naenkrat, »... poljubili bi me v slovo!«

Skočila je k njemu in razširila roke. In kdo bi si mislil — v desnici je še vedno držala samokres. Francis se je za hip obotavljal, ker mu ni šlo v glavo, kaj naj vse to pomeni, nato jo je objel in za plačilo je dobil strasten poljub. Še trenutek in naslonila je glavico na njegovo ramo ter bridko zajokala. Toda hkrati s strastnim poljubom je Francis začutil tudi samokres, ki mu ga je neznanka z desnico nastavila na rebra. Tu in tam je dvignila objokani obraz in strastno poljubila Francisa. Mladi Morgan ni razumel, kako in zakaj je postal naenkrat predmet tako strastne, obenem pa skrivnostne ljubezni.

Francis, ki ga je dekle čedalje bolj strastno objemala in poljubljala, bi ne bil imel prav nič proti, če bi se to srečanje nadaljevalo do neskončnosti. Toda dekle ga je nenadoma pahnila od sebe. Srd in prezir sta se pojavila v njenih prelepih očeh in s samokresom v desnici mu je zapovedala, naj se takoj vrne v čoln.

Zopet je zmajal z glavo, kakor da hoče reči, da ne sme odkloniti prošnje prelepe lady. Prijel je za vesla in odrinil čoln od obale.

»Prečista devica Marija, reši me mojega grešnega srca!« je vzkliknila deklica. Z levico je raztrgala verižico iz korald, na kateri je nosila na prsih medaljon, in vrgla vse skupaj v morje.

Francis je nato opazil, kako so se iz bližnjega

grmovja pojavili trije oboroženi moški in planili deklici, ki se je zgrudila na pesek in bridko za

jokala. Dvignili so jo in zagledali Francisa, ki je ;repko veslal k jadrnici. Francis se je nehote ozrl in opazil, da je lahen veter napel jadra in gnal »Angeliko« proti obali. Takoj nato je eden izmed neznancev pobral daljnogled, ki ga je deklica vrgla na tla, in začel opazovati Francisa. Kmalu pa je vrgel daljnogled proč in pomeril s puško v mladega Morgana.

Krogla je pljusnila v vodo tik za čolnom. Francis je videl, kako je deklica planila pokonci, izbila staremu bradaču puško iz rok ter preprečila drugi strel. Opazil je tudi, da so se vsi trije moški oddaljili od deklice, da bi lahko nemoteno merili, in kako jih je ona s samokresom v roki prisilila, da so naposled povesili puške.

»Angelika« se je ustavila in v enem skoku je bil Francis na krovu. Hipoma je krmar zavrtel kolo in jadrnica je naglo odplula. Kakor razposajeno dete je poslal Francis na obali stoječi deklici z roko poljub in opazil, kako je neznanka omahnila v naročje najstarejšega moškega z dolgo brado.

»Cayenski poper, bogme! To so gotovo člani preklete in neverjetno ponosne rodbine Solano,« se je zarežal Francisu kapitan.

»Prava strašila, popolni idioti, vam pravim. Gotovo nimajo vseh koleščkov v glavi!« se je zasmejal Francis v odgovor in skočil na krov, da z roko pošlje čudni neznanki še nekaj poljubov.

Pod ugodnim vetrom je »Angelika« naglo rezala valove. Plula je mimo Chirquiskega zaliva in ob polnoči so bili naši junaki že pri otokih Buli in Calf, kakih 50 milj od obale.

Drugo jutro po zajtrku se je Francis odpeljal s čolnom na otok Buli. Ogledati si je hotel ta otok zato, ker mu je kapitan povedal, da se mude ob tem času na njem Indijanci s kontinenta, ki hodijo sem lovit želve.

Čim se je izkrcal na otok Buli, je Francis takoj spoznal, da ga loči od New Yorka ne le trideset stopinj zemljepisne širine, marveč tudi trideset stoletij in da ga je usoda zanesla iz središča civilizacije v naj primitivne j še razmere prvobitnega sveta. Indijanci, ki so na otoku lovili želve, so bili skoraj popolnoma nagi. Kot orožje so jim služile okorne, zelo težke sekire. Bili so vsiljivi in nevarni razbojniki. Otok Buli je bil njihov — tako so pojasnili Francisu ob pomoči mornarjačrnca, ki je razumel njihov jezik. Kar se pa tiče otoka Calfa, kamor so prejšnje čase tudi hodili lovit želve, je zdaj last nekega divjega belokožca, ki je tako krut in hraber, da se ga boje celo Indijanci, ki drugače niso posebno gostoljubni in strahopetni.

Medtem ko je Francis enemu izmed njih dopovedoval, kako naj pojasni skrivnostnemu belokožcu, da bi ga rad obiskal, so se drugi zbrali okrog Francisovega čolna. Indijanec se je široko zarežal srebrnemu dolarju in takoj je bil pripravljen izpolniti Morganovo povelje. Drugi so se sukali okrog mladega Amerikanca in si na vse načine prizadevali priti do denarja. Nekateri so prosili in moledovali v svojem čudnem narečju, naj poseže v žep in potolaži njihov pohlep po denarju, drugi so molčali in srdito gledali nepovabljenega gosta. Naposled so mu ukradli celo pipo, ki jo je slučajno vzel iz ust in položil kraj sebe. Francis je dal tatu posebno zaušnico, ki je divjakom očitno tako ugajala, da se je pipa takoj vrnila k svojemu gospodarju. Toda divjaki so si kmalu opomogli od trenutnega presenečenja. Takoj so se zasvetile na soncu njihove strašne sekire. Francis je mirno potegnil samokres in pomiril razjarjeno tolpo.

Takoj nato se je začel Francis zanimati za vedenje čmcamornarja. Ta je stopil na suho in kramljal z Indijanci kakor z najboljšimi prijatelji. Mlademu Morganu to pobratinstvo ni nič kaj posebno ugajalo. Medtem se je vrnil z otoka Bulla sel in izročil Francisu listič papirja, na katerem je bilo napisano s svinčnikom:

»K vragu!«

»Vse kaže, da se bo treba osebno zglasiti pri tem gostoljubnem otočanu!« je dejal Francis in poklical črnca.

»Bodite oprezni in varujte se, gospod!« ga je opozoril črnec. »Ti divjaki vam lahko skuhajo tako vročo kašo, da vam sežge želodec.«

»Marš v čoln in veslaj!« ga je prekinil Francis osorno.

»Ne gospod, zelo žal mi je, gospod,« se je oglasil mornarjev odgovor. »Sem namreč mornar kapitana Trefethena, gospod, ne pa samomorilec, gospod. Ni moja dolžnost, da bi vam sledil tja, kjer me čaka neizogibna smrt, gospod. Najbolje bo, gospod, da se čim prej umakneva iz tega nevarnega kraja, kjer vam bodo tla prav kmalu še bolj vroča.«

Z neverjetno hladnokrvnostjo je Francis vtaknil svoj samokres v žep, pokazal nagim divjakom hrbet in odšel skozi palmovo goščo proti obali. Mimo ogromne skale je prišel do obale. Na nasprotni strani obale otoka Calfa je zagledal šotor. V bližini je ležal primitiven čoln, v katerem je bilo polno vode. Francis je začel z lesenim koritcem črpati vodo iz čolna, da bi se lahko prepeljal na otok Calf. Pri tem je opazil, da se divjaki skrivajo za kokosovimi drevesi in ga radovedno opazujejo. Strahopetnega črncamornarja ni bilo nikjer.

Prepeljati se čez ozek preliv med obema otokoma ni bilo težko. Komaj je pa Francis stopil na obalo otoka Calfa, že je v bosem in mišičastem neznancu naletel na grobo negostoljubnost. Bosi neznanec je stopil izza palme s samokresom v roki in zakričal:

»Vrag s teboj! Kar poberi se! Pes!«

»Pasja dlaka!« se je nasmehnil Francis. »V teh krajih se človek ne more ganiti, ne da bi naletel na cev. In vsi so menda prepričani, da je njihova sveta dolžnost kričati: Marš, glej, da izgineš!«

»Nihče te ni vabil,« je zagodrnjal neznanec. »Kaj pa vtikaš nos, kamor ti ni treba. Kar poberi se z mojega otoka! Pol minute časa imaš, da se odločiš.«

»Vsa ta storija mi gre že na živce, dragi prijatelj,« je dejal Francis prijazno, obenem pa z očesom premeril razdaljo do bližnje palme. »Vsi, ki sem jih srečal v teh krajih, so prvič blazni, drugič neolikani, tretjič pa tako negostoljubni, da mora človek še sam podivjati. Poleg tega moram povedati, da vaša trditev, češ da je otok vaš, še ni dokaz, da ste res gospodar tega otoka ...«

Sredi stavka je umolknil in skočil za bližnjo palmo. Tisti hip se je zarila krogla v deblo.

»Imenitno! Dobro ste zadeli!« je vzkliknil Francis in pognal kroglo v deblo nasproti stoječe palme, za katero se je skrival njegov sovražnik.

Tako sta nekaj časa streljala ter se skrivala za debli, in ko je Francis ustrelil osmič in zadnjič, mu ni bilo nič kaj prijetno ob zavesti, da je njegov nasprotnik ustrelil samo sedemkrat. Previdno je pomolil izza debla rob svoje slamnate čelade, ki jo je neznanec takoj prestrelil.

»Kakšen je sistem vašega samokresa?« je vprašal vljudno.

»Colt« se je glasil odgovor.

Francis je korajžno stopil izza debla in spregovoril:

»Tedaj je vaših nabojev konec. Štel sem jih. Osem jih je bilo. Zdaj se lahko mimo pomeniva.«

Tudi neznanec je stopil iz svojega skrivališča in Francis je nehote občudoval njegovo lepo postavo, ne glede na to, da je imel na sebi samo raztrgane platnene hlače, umazan jopič in ponošen španski slamnik. Francisu se je celo zdelo, da je nekoč poznal tega moža, dasi mu ni prišlo na misel, da ima pred seboj točno kopijo samega sebe.

»Pomenili bi se radi!« je zagodrnjal neznanec, odvrgel samokres in potegnil lovski nož. »Zdaj vam enostavno odrežemo ušesa, a morda vas tudi skalpiramo.«

»Glej ga no! Prebivalcem tega dela zemeljske oble pa res ne moremo očitati vljudnosti in plemenitega značaja!« je odgovoril Francis ves srdit in ogorčen. Iz torbice je potegnil svoj lovski nož, ki je še nedavno ležal na polici newyorške trgovine in se mu je na prvi pogled poznalo, da še nikoli ni imel opravka s krvjo. »Kaj bi se prerekala za prazen nič? Spoprimiva se in konec besedi!«

»Tvoja ušesa me mikajo!« je vljudno rekel neznanec in se pripravil za naskok.

»Dobro. Kdor prvi pade, izgubi ušesa!«

»Velja!«

Mož v platnenih hlačah je vtaknil nož v nožnico.

»Skoda, da ni tukaj fotografa. Prizor je kot nalašč za film,« se je zasmejal Francis in vtaknil nož v nožnico. »V meni kar vre. Zdi se mi, da sem hudobni duh Jujun. Pozor! Naskakujem! Da vidimo, kdo pade prvi!«

Besedam je takoj sledilo dejanje. Toda mladi Američan je pri svojem izvrstnem naskoku imel smolo. Neznanec je bil očitno pripravljen prestreči udarec, ker se je v trenutku, ko sta trčila skupaj, spretno nagnil in sunil Francisa v trebuh tako, da se je ta prekopicnil čez glavo.

Padec na tla je bil tako močan, da je Francisa mahoma minilo veselje do humorja in ironije. In ko se je neznanec z vso težo svojega telesa zavalil nanj, je bilo Francisove dobre volje konec. Ležal je na tleh, kakor je bil dolg in širok, a je opazil, da ga neznanec nekam čudno ogleduje.

»Čemu neki so vam te brčice?« je zamrmral neznanec.

»Ej, prijatelj, hitro mi odreži ušesa!« je vzkliknil Francis, čim si je malo opomogel. »Ušesa so tvoja, brki pa moji. Zanje se nisva pogodila. Sicer pa moram priznati, da ste mojster v jiujitsu.«

»Sami ste rekli: ,Bomo videli, kdo bo prvi padel!’« je ponovil neznanec smeje. »Kar se pa vaših ušes tiče, jih kar obdržite. Niti na misel mi ni prišlo, da bi vam jih odrezal, in čim dlje jih gledam, tem bolj se mi zdi, da jih morate obdržati. Zdaj pa le urno na noge in poberite se odtod! Našli ste, kar ste iskali. Pojdite k vragu! In nikar se več ne klatite po otoku! Marš! Pes!«

Po sramotnem porazu še bolj ogorčen in potrt se je Francis napotil k obali, kjer ga je čakal čoln.

»Hej, čujte, mladi neznanec! Kaj če bi mi pustili za spomin svojo vizitko?« je zaklical za njim zmagovalec.

»Pretepačem in razbojnikom ne dajemo vizitk!« se je odrezal Francis in skočil v čoln. »Morgan mi je ime.«

Neznanec je zadrhtel od presenečenja. Že je hotel vzklikniti, pa si je v zadnjem hipu premislil in zamrmral sam sebi: ,Ista zalega! Ni čudno, da sva si tako podobna.’

Francis je priveslal do otoka Bulla, sedel na obalo, si prižgal pipo in začel razmišljati.

,Vsi do zadnjega so neumni,’ si je mislil. ,V njihovih dejanjih ni niti kapljice zdrave pameti. Rad bi, da bi imel opravka z njimi stari Regan. Ušesa bi mu odrezali!’

Toda če bi Francis mogel videti, s čim se je pečal tisti hip njemu podoben mož v platnenih hlačah, bi bil še bolj trdno prepričan, da je vsa Amerika ponorela. Mož v platnenih hlačah je sedel v svojem šotoru in ogledoval na steni visečo sliko, ki je bila posneta po portretu njunega pradeda sira Henryja Morgana. Pri tem se je smehljal in mrmral sam pri sebi: ,In vendar sem pošteno premikastil tega člana Morganove rodbine.’

»Tako torej, stari morski razbojnik,« je nadaljeval smeje, »malo je manjkalo, da se tvoja najmlajša potomca nista spoprijela tako, da bi eden od njiju obležal mrtev. Pozdravila sta se s samokresi, ki so v primeri s tvojimi predpotopnimi pištolami kakor topovi kamene dobe.«

Nagnil se je nad star, črviv zaboj in dvignil pokrov, na katerem je bila izrezljana črka »M«, in se znova obrnil k portretu.

»No, stara razbojniška grča, glej, tu je vse, kar si zapustil svojim potomcem: stare cunje in poteze na obrazu, ki so podobne tvojim. In če bi me oni drugi Morgan slučajno ustrelil, bi me Lucifer prav lahko zamenjal s tvojo grešno dušo.«

Mož v platnenih hlačah je vzel iz zaboja staro, od moljev razjedeno haljo in si jo ogrnil. Nato se je znova obrnil k portretu in nadaljeval sam zase: »Vidiš te stare cunje na meni? Stopi, predragi praded, iz svojega okvirja in reci, da si nisva podobna ko krajcarja, če si upaš!«

In res, ko je mož v platnenih hlačah oblekel pisano haljo sira Henryja, si pripasal njegov kratki meč in vtaknil za široki pas dve starinski pištoli, je bil tako podoben staremu morskemu razbojniku, čigar truplo so že davno snedli črvi, da bi človek težko ločil pradeda od pravnuka. In naenkrat se je razlegla po pustem otoku stara piratska pesem, ki jo je po toliko stoletjih pel potomec slavnega morskega roparja:

»Strahopetcem tu ni mesta — kdor junak je — hajdi k nam!

Gladka, ravna nam je cesta, kjer se pleni — vsi smo tam!«

In ko je mož v platnenih hlačah ob zvokih kitare zapel to pesem, se mu je zazdelo, da vidi, kako se je stari ropar postavil z mečem v roki nasproti množici fantastično oblečenih razbojnikov in mornarjev iz davnih časov. Za njim so ramo ob rami stali drugi roparji, ki so sukali meče in sekali glave naskakujočih razbojnikov. Kar je počila prenapeta struna in prizor iz davnih dni je izginil. Nastala je skrivnostna tišina in možu v platnenih hlačah se je zazdelo, da je duh sira Henryja spet stopil iz okvirja, da ga vleče iz šotora in mu šepeče na uho:

»Strahopetcem tu ni mesta — kdor junak je — hajdi k nam!

Gladka, ravna nam je cesta, kjer se pleni — vsi smo tam ...«

Volja pradedovega duha, morda pa tudi lasten notranji nagib sta ga gnala, da je stopil iz šotora ter se napotil k obali. Pogledal je čez ozek preliv na nasprotno obalo in zagledal svojega nedavnega nasprotnika, kako se s hrbtom naslanja na skalo in z gorjačo odbija napad nagih, s sekirami oboroženih Indijancev.

In kmalu zatem je Francis, ki ga je Indijanec tako udaril s kamnom po glavi, da je omahnil, zagledal prizor, ki mu je vsiljeval predstavo, da je že umrl in stopil v svet zagrobnih duhov. Videl je namreč, kako je pradedov duh planil med Indijance in kako njihove glave pod težkimi udarci njegovega meča padajo na peščena tla. Kakor bi trenil z očesom je duh pobil nekaj Indijancev in Francis je začul njegov mogočni glas:

»Na valovih vsi smo eno, krepko nas je združil boj; ej, usoda, v morsko peno zlezi hitro — vrag s teboj!«

In ko so se naposled Francisu že šibila kolena in se je nezavesten zgrudil na tla, je njegovo motno oko opazilo, kako so se Indijanci v nepopisnem strahu razkropili na vse strani. Kakor v težkih sanjah je slišal njihove obupne klice:

»Nebo, usmili se nas! To je duh starega Morgana!«

Ko je Francis po dolgem času spet odprl oči, je ležal v šotoru sredi otoka Calfa. Najprej je opazil portret slikovito oblečenega sira Henryja Morgana, ki je zrl s stene na svojega pravnuka. Zatem je zagledal točno kopijo tega portreta, samo mlajšo in živo. Ta mu je ponujala steklenico žganja in velela, naj pije.

Komaj je Francis začutil v grlu požirek žganja, je planil pokonci. In oba — Francis in neznanec — sta si pod vplivom istega nagnjenja pogledala najprej naravnost v oči, potem sta se ozrla na portret, trčila s steklenicama in pila na zdravje pradeda.

»Rekli ste, da vam je ime Morgan,« je dejal neznanec. »Tudi jaz sem Morgan. Slika na steni kaže mojega pradeda. A kdo je vaš praded?«

»Tudi stari morski ropar,« je odgovoril Francis. »Moje krstno ime je Francis. Pa vaše?«

»Henry — kar po izvirniku. Torej sva daljna bratranca ali nekaj podobnega. Prispel sem iz New Yorka z namenom, da najdem zaklade starega roparja.«

»Jaz tudi,« je dejal Francis in mu segel v roko. »Delila jih pa ne bova. Vrag vzemi te deleže!«

»Stara kri se oglaša!« je prikimal Henry zadovoljno. »Dobro, pa naj bo! Zakladi naj pripadejo tistemu, ki jih najde. Zadnjih šest mesecev sem preiskal in prebrskal ves otok — a našel sem samo stare cunje. Skušal te bom prehiteti pri iskanju

zakladov, toda v primeru potrebe bom vselej na tvoji strani. Iščiva vsak zase, bojujva se skupaj!«

»Ta pesem je prelepa,« je vzkliknil Francis. »Rad bi se jo naučil. Zapoj jo še enkrat!«

Trčila sta s steklenicama in zapela skupaj:

»Dedov naših domovina, ljubo morje, rodni kraj!

K zmagi pot si nam edina, tujcem peklo — nam si raj!«

Toda Francis je moral kmalu utihniti, ker ga je začela boleti glava. Hvaležen je bil Henryju, da mu je dal na rano mrzel obkladek in razprostrl med dvema palmama mrežo, v kateri naj bi si Francis odpočil.

Henry je pa odplul s čolnom k jadrnici »Angelika« s Francisovim poveljem, naj bo vse pripravljeno za odhod in naj kapitan strogo prepove mornarjem hoditi na otok Calf.

Šele naslednji dan opoldne se je Francis prebudil, vstal in povedal, da ga glava ne boli več.

»Prav dobro poznam to bolezen — tudi jaz sem nekoč padel s konja in si pretresel možgane,« je odgovoril njegov čudni sorodnik in mu nalil polno skodelico črne kave. »Le pij kavo, takoj ti odleže! Za zajtrk ti lahko postrežem samo s slanino, mornariškim prepečencem in želvinimi jajci. Jajca so sveža, to ti zagotavljam, ker sem jih izkopal danes zjutraj, ko si še spal.«

»Ta kava mi bo dovolj za zajtrk,« je pohvalil Francis gostoljubnega sorodnika in pogledoval zdaj njega, zdaj pradedov portret.

»Sam si točna kopija njega in to ne samo po zunanjosti,« se je zasmejal Henry, ko je opazil kam uhajajo Francisu pogledi. »Ko si včeraj izjavil, da nočeš deliti z menoj zakladov, se mi je zdelo, da govori stari sire Henry. Tudi on je sovražil vsako delitev — celo z lastnim moštvom ni hotel deliti plena. Zato je imel vse polno preglavic. Ne vem, kako je bilo z njegovimi pajdaši, gotovo pa je, da potomcem ni zapustil niti beliča. Jaz sem seveda drugačen. Delim s teboj ne le otok Calf, temveč ti rade volje prepustim tudi obe polovici tega šotora, pohištvo, opremo, zemljo, gozdove, gore in celo vse, kar je ostalo od teh želvinih jajc. Kdaj izvolite prevzeti premoženje?«

»Reči hočeš? ...« je spregovoril Francis.

»Uganil si. Tu o zakladih ni ne duha ne sluha. Prebrskal in prekopal sem ves otok od enega konca do drugega, pa sem našel samo tale zaboj s starimi cunjami.«

»To bi te moralo navdušiti.«

»Strašno! Mislil sem, da so zakladi že v mojih rokah. Vsekakor je najdba zaboja upravičevala domnevo, da sem na pravi poti.«

»Kaj praviš, če bi poskusila srečo na otoku Bullu?« je vprašal Francis.

»Tudi jaz mislim tako,« je odgovoril Henry, »dasi vodi nova sled v notranjost celine. Stari morski roparji in sploh starejši ljudje tistih časov so imeli svoje muhe. Na vsakem zemljevidu so se pri označevanju zemljepisne širine in dolžine nalašč zmotili za deset stopinj.«

»Deset stopinj dolžine in devetdeset širine lahko pomeni dvanajst in dvaindevetdeset,« je pritrdil Francis. »Lahko je pa tudi osem in oseminosemdeset. Prave številke so si dobro zapomnili, in če je katerega nenadoma ugrabila smrt, je vzel te številke s seboj v grob.«

»Načelno sem že sklenil, da se preselim na otok Buli in prepodim Indijance nazaj na celino,« je nadaljeval Henry. »Obenem bi se pa rad prepričal, koliko je resnice v tem, da leže zakladi nekje na celini. Najbrž tudi tebi ne manjka teorij in domnev.«

»Kaj še!« je prikimal Francis. »Toda, veš kaj, rad bi preklical izjavo, da nočem deliti s teboj zakladov.«

»Kar na dan z besedo!« mu je prigovarjal Henry.

»Pa naj bo, dajem ti besedo!«

Krepko sta si stisnila roke.

»Morgan in Morgan, družba z zelo omejeno in trdno zavezo,« se je nasmehnil Francis.

Henry je nadaljeval v enako šaljivem tonu:

»Aktiva: celo Karibsko morje, stare španske kolonije, malone vsa Srednja Amerika, poln zaboj starih oblek ter cela vrsta jam in razpok v zemlji. Pasiva: strupene kače, krvoločni Indijanci, malarija, mrzlica...«

»In brhka dekleta, ki neznancem kar tako tebi nič meni nič dele poljube ter jim groze s samokresi,« je končal Francis Henryjev stavek. »Le poslušaj, kaj ti bom povedal. Predvčerajšnjim sem se odpeljal s čolnom k obali. Čim stopim na suho, me prelepa deklica pograbi in vleče za seboj v palmovo goščo. Mislil sem, da me namerava požreti ali pa poročiti. Ni mi bilo jasno. Še preden se mi je posrečilo pojasniti si to skrivnostno zadevo, me je očarljiva neznanka ozmerjala, zakaj si puščam brke, potem mi je grozila s samokresom in naposled sem jo moral urnih korakov odkuriti nazaj v čoln. Za nameček mi je še zabičala, da se ne smem nikoli več vrniti.«

»Kje si pa doživel to svojevrstno srečanje?« je vprašal Henry in glas se mu je tresel.

»Tam doli na oni strani chiriquiskega zaliva,« je odgovoril Francis. »Rekli so mi, da prebiva tam rodbina Solano — bogme, na lastni koži sem se prepričal, da ima ta rodbina vročo kri. Toda poslušaj dalje! Najprej me je potegnila v grmovje in me razžalila zaradi brkov. Potem me je s samokresom v roki nagnala nazaj v čoln. Pa naposled še ni bila zadovoljna. Na vsak način je hotela vedeti, zakaj je nisem poljubil. Pa reci, če ni to narobe svet?«

»In ti si jo poljubil?« je vprašal Henry srdito in roka se mu je kar sama stisnila v pest.

»Kaj pa naj stori ubogi tujec v neznani mu deželi? Mar naj odreče očarljivi deklici...«

Kakor bi trenil z očesom, je Francis planil pokonci in tik pred nosom odbil strašen udarec s pestjo, ki mu ga je namenil Henry.

»Od ... odpusti mi...« je zamrmral Henry in ves potrt sedel na zaboj. »Idiot sem, saj vem, toda vrag me vzemi, če dovolim, da bi...«

»Glej ga, že zopet nori!« ga je prekinil Francis ogorčeno. »Prav tak norec si, kakor vsi drugi prebivalci teh krajev. Najprej mi obveže in zdravi razbito glavo, potem pa hlop s pestjo po nji, da bi mi kar odletela. Prav nič ne zaostajaš za dekletom, ki me je najprej poljubila, potem mi pa nastavila samokres na prsi.«

»Prav praviš. Kar zmerjaj me, saj zaslužim,« je pritrdil Henry ponižno, toda takoj si je premislil in začel zmerjati sam. »Grom in strela, to je bila Leoncie!«

»Kaj me briga, če je bila Leoncie! Zavoljo mene bi bila lahko tudi Mercedes ali Dolores. Mar človek nima pravice poljubiti očarljivega dekleta brez strahu, da mu prvi capin v umazanih platnenih hlačah ne razbije čeljusti, posebno če so ga s samokresom prisilili k temu poljubu, kakor so mene.«

»Kadar je očarljivo dekle zaročeno s capinom v umazanih platnenih hlačah ...«

»Pa menda res ne misliš reči...« ga je prekinil Francis začudeno.

«... takrat omenjenemu capinu ne more biti posebno prijetna vest, da je njegova nevesta poljubljala neznanega potepuha z jadrnice najgršega jamajskega črnca!« je dejal Henry.

»Torej je naju zamenjala. Mislila je, da poljublja tebe, v resnici pa sem jaz bil deležen te sladkosti,« je dejal zamišljeno Francis, ki je naposled uganil, kaj se je pravzaprav zgodilo. »Prav nič ti ne zamerim, da si zgubil razsodnost, četudi moram priznati, da tvoj značaj ni ravno boljši. Saj si mi hotel včeraj odrezati ušesa, a?«

»Tvoj značaj, dragi Francis, ni niti za las boljši. Kaj pa tvoja zahteva, naj ti jih odrežem, ko si se prepričal, da si premagan ... hahaha!«

Oba mladeniča sta počila v smeh.

»To je značaj starega Morgana,« je dejal Henry. »Ostre zobe je imel, stari pes!«

»Prav nič ostrejših, kakor rodbina Solano, kjer se ženiš. Vsa ta čedna družba je prihitela na obalo in me hotela preluknjati s kroglami, ko sem veslal nazaj k jadrnici. Tvoja Leoncie je pa nastavila svojo igračo možu z dolgo brado na prsi — menda je bil njen oče — in ga tako opozorila, da mu prevrta prsi, če se takoj ne strezni in ne spozna, da Francis Morgan ni zajec.«

»Stavim glavo, da je bil to njen oče, stari En- , rico!« je vzkliknil Henry. »Mlajša dva pa njena brata.«

»Krotki golobčki, kar je res, je res!« je pritrdil Francis. »Čuj, se ti ne zdi, da te čaka dolgočasno življenje, potem ko te bo ta miroljubna rodbina prištela med svoje člane?«

Kar mu je šinila v glavo nova misel.

»Čuj, Henry, če so me vsi zamenjali s teboj, bi rad vedel, kakšen vrag jih je obsedel, da te hočejo ubiti. Morda so pa imeli sorodniki tvoje bodoče žene opraviti s tvojim plemenitim morganovskim značajem.«

»Vse ti lahko povem. Res tiči za vsem tem umazana zgodba in najbrž je navsezadnje res kriv moj značaj. Sprl sem se namreč z njenim stricem.

To je bil najmlajši brat njenega očeta ...«

»Bil, praviš?« ga je prekinil Francis začudeno.

»No, da, bil,« je prikimal Henry. »Zdaj ga ni več. Ime mu je bilo Alfaro Solano in po njegovih žilah se je pretakala pristna španska kri. Ta rodbina Solano se ima za potomce conquistadorjev in zato je ošabna kakor puran. Alfaro je mnogo zaslužil pri lesni trgovini in naposled kupil ogromno plantažo tam doli nekje na obali. Potem sva se sprla. To se je zgodilo v mestecu San Antonio. Morda je bil kriv nesporazum, dasi sem prepričan, da je bila pravica na moji strani. Alfaro mi je neprestano presedal s svojimi neslanostmi. Bil je namreč proti temu, da bi se z Leoncio poročila.

Da, časi so bili takrat burni! Začelo se je v neki žganjarni, kjer se ga je Alfaro preveč nasrkal. Razžalil me je v dno duše. Morali so naju potegniti narazen in nama odvzeti puški, toda ločila sva se šele potem, ko sva oba prisegla, da si bova do smrti najhujša sovražnika. In prav v tem tiči uganka — zakaj prič najinega prepira in pretepa je bilo mnogo. Dve uri pozneje je komisar z dvema orožnikoma v neki zakotni ulici naletel name, in sicer v trenutku, ko sem se sklonil nad Alfarovim truplom. Alfaro je imel globoko rano na hrbtu in našel sem ga, ko sem šel po naključju k morju. Dokazovati, da ga nisem umoril jaz? Kaj še! Vsi so vedeli, da sva se prepirala in javno prisegla, da se bova drug drugemu maščevala. Potem pa me dve uri pozneje vidijo nad njegovim truplom, ki se še niti ohladilo ni. Od takrat nikoli več nisem bil v San Antoniu, a tisti hip nisem izgubljal časa. Bežal sem, kar so me nesle noge. Alfaro je bil zelo priljubljen — saj veš, tip neustrašnega pustolovca, ki ljudem vedno ugaja. Množice bi ne bil mogel pripraviti niti do tega, da bi me prepustila nepristranskemu sodniku. Zahtevala je enostavno mojo glavo, in sicer na mestu ... Bil sem torej prisiljen nemudoma izginiti.

Pozneje — bilo je že v Bocasu del Toro — mi

Je sel  prinesel od Leoncie zaročni prstan. Tako je bilo konec moje sreče ... Lotil se me je obup in ker se nisem smel vrniti tja, kjer je rodbina Solano in vse prebivalstvo zahtevalo mojo glavo, sem odšel kot puščavnik v te kraje in začel iskati zaklade starega Morgana. In vendar mi še danes ne gre v glavo, kdo je porinil Alfaru nož v hrbet. Če mi pridi- morilec kdaj v roke, bom v očeh Leoncie zopet pošten in nedvomno se poročiva. Zdaj, ko je vse končano, moram priznati, da je bil Alfaro imeniten dečko, kadar ga ni imel pod kapo. Če je pa le pogledal v kozarec, se je v njem takoj oglasila španska kri.«

»Jasno kakor beli dan,« je zamrmral Francis. »Ni čudno, da so me hoteli njen oče in bratje preluknjati. Grom in strela! Čim bolj te ogledujem, tem bolj sem prepričan, da sva si podobna kakor krajcar krajcarju — če odštejem svoje brčice in tvoje platnene hlače.«

»In tole,« ie pripomnil Henry, zavihal rokav in pokazal na levem komolcu dolgo, ozko brazgotino. »To imam že od mladih nog. Nekoč sem padel z mlina na veter — naravnost skozi stekleno streho v gredo.«

»Zdaj pa poslušaj, kaj ti povem!« je začel Francis in obraz se mu je zjasnil od veselja nad novim načrtom. »Nekdo ti mora pomagati iz tega neprijetnega položaja in ta nekdo je — Francis, družabnik podjetja Morgan & Morgan. Ostani tu in išči zaklade na otoku Calfu, jaz pa poskusim pojasniti Leoncü in njenim domačim ...«

»Samo če te ne ustrele prej, kakor pa jim dopoveš, da jaz nisem ti,« je zamrmral Henry obupano. »Prav v tem tiči vsa moja nesreča s to rodbino. Najprej streljajo, potem pa se pogajajo. Dokazuješ jim lahko samo po smrti.«

»In vendar bom poskusil svojo srečo, dragi moj!« je dejal Francis ves navdušen za svoj načrt. Na vsak način je hotel odstraniti neljubo oviro, ki je Henryju zapirala pot do Leoncie.

Toda misel nanjo mu ni šla iz glave. Srce se mu je krčilo ob misli, da to čudovito bitje ljubi drugega in da mu je ta drugi čudovito podoben. Zopet se je spomnil prizora na obali, ko ga je pod vplivom sovraštva in ljubezni zdaj ljubila in hrepenela po njem, zdaj zopet zmerjala in prezirala. In nehote je vzdihnil.

»Kaj pa vzdihuješ?« je vprašal Henry ironično.

»Leoncie je čudovito lepo dekle!« je odgovoril Francis brez ovinkov. »Toda vseeno je tvoja in poskrbel bom, da jo tudi dobiš. Kje imaš prstan, ki ti ga je vrnila? Če ji ga ne nataknem v tvojem imenu na prst in če se ne vrnem v teku enega tedna z dobrimi novicami, mi lahko odrežeš brke in ušesa obenem!«

Čez eno uro, ko je kapitan Trefethen v odgovor na znamenje z obale poslal čoln, sta se začela mladeniča poslavljati.

»Še dve stvari, Francis. Prvič — pozabil sem ti povedati, da Leoncie ni prava hči Solano, dasi sama tega ne ve. Povedal mi je Alfaro. Je posvojeno dete, toda Enrico jo obožuje, dasi v njenih žilah ni niti kaplje njegove ali krvi njegovega rodu. Alfaro mi ni hotel zaupati podrobnosti te rodbinske zadeve, četudi mi je priznal, da Leoncie sploh ni španskega rodu. Ne vem, kaj je, Angležinja ali Američanka. Angleščina ji gre dokaj dobro, toda naučila se je je v samostanu. Posvojili so jo namreč že kot dete v plenicah in živela je ves čas v trdnem prepričanju, da je Enrico njen oče.«

»Ni torej nič čudnega, da je prezirala in sovražila tebe v moji osebi,« se je zasmejal Francis, »ker je bila prepričana, da si umoril njenega lastnega strica.«

Henry je prikimal z glavo in nadaljeval:

»Pomembnejša je druga stvar. To je — zakon ali bolje rečeno dejstvo, da zakona v teh krajih sploh ni. V tej nedostopni luknji vrte in obračajo zakone, kakor se komu zahoče. Do Paname je daleč, guverner te države ali okraja ali vrag vedi, kako že imenujejo to zapuščeno pokrajino, je pa star, zaspan jazbec. Poglavar v San Antoniu je mož, ki se ga je treba izogibati s polnim vozom. Domišlja si, da je v tem delu sveta mali car — a po svojih nagnjenjih je prava zverina. Zločin je premehka beseda za nekatera njegova dejanja. Krut in krvoločen je pa kakor ris. Zanj je praznik in užitek, če more koga obglaviti. Posebno rad ima vešala. Pazi se torej, da mu ne prideš v kremplje! Zdaj pa — obilo sreče! Polovico vsega, kar najdem na Bullu, bo tvoje... Le glej, da natakneš ta prstan Leoncü zopet na prst!«

Dva dni potem, ko je kapitan pregledal okolico in izjavil, da so vsi moški člani rodbine Solano odsotni, se je Francis izkrcal na istem kraju, kjer je prvič srečal Leoncio. Na obali ni bilo videti niti deklet s samokresi niti moških s puškami. Daleč naokoli ni bilo žive duše, razen razcapanega dečka, domačina, ki je bil takoj pripravljen odnesti pismo mladi senoriti v veliki haciendi, čim mu je Francis pokazal srebrn dolar. In ko je Francis v naglici pisal s svinčnikom na listič svoje beležke — »Sem tisti, ki ste ga zamenjali s Henryjem Morganom in prihajam v njegovem imenu s posebnim naročilom« — se mu niti sanjalo ni, da vise nad njegovo glavo neverjetni dogodki in da ne bo nič manj presenečen, kakor je bil takrat, ko je prvič stopil na to obalo.

Pravzaprav, če bi mu prišlo na misel in bi pogledal za skalo, na katero se je naslonil, ko je pisal Leoncü pismo, bi bil takoj presenečen. Prizor je bil vreden čopiča največjega umetnika. Kakor morska vila se je mlada senorita dvignila po kopanju iz vode. Toda Francis je mirno pisal in mali Indijanec je bil tako zatopljen v njegovo delo, da ju je Leoncia zagledala prva. Malo je manjkalo, da ni od strahu na ves glas zakričala. Hitro se je obrnila in zbežala v grmovje.

Takoj nato je tudi Francis zaslišal, da je v bližini nekdo prestrašeno vzkliknil. Papir in svinčnik sta mu padla iz rok. Planil je v smeri, odkoder je zaslišal vzklik, ter naletel na mokro, napol nago deklico, ki je na vso moč bežala pred njim.

Nepričakovano srečanje jo je tako prestrašilo, da je znova vzkliknila. Preden je Leoncia spoznala, da je skočil za njo rešitelj ne pa sovražnik, je vsa bleda od groze planila mimo njega, podrla dečka na tla in se ustavila šele na peščeni obali.

»Kaj se je zgodilo?« jo je spraševal Francis ves iz sebe. »Ste se udarili? Kaj se je zgodilo?«

Pokazala mu je s prstom na golo koleno, na katerem sta se iz dveh komaj vidnih ran pojavili dve kaplji krvi.

»Kača!« je zakričala. »Strupena kača. Čez pet minut bo ležalo pred vami truplo — in srečna sem, zelo srečna, da moram takoj umreti. Koliko je pretrpelo moje nesrečno srce zavoljo vas! Zdaj je konec teh muk!«

Očitek ji je zastal v grlu, ker so jo začele zapuščati moči. Zgrudila se je na tla in omedlela.

Francis je vedel o kačah v Srednji Ameriki samo to, kar so mu povedali drugi, toda tudi to je bilo grozno. Takoj se je spomnil, da mora deklici prevezati nogo nad kolenom in ustaviti dotok zastrupljene krvi k srcu.

Iz žepa je potegnil robec in rahlo prevezal deklici nogo nad kolenom, nato je pod robec vtaknil v naglici odrezano palico in ga na vso moč zategnil. Hitro je vzel žepni nož, z vžigalico razgrel ostrino, da bi se kri ne zastrupila, in previdno izrezal obe ranici, ki so ju zapustili kačji zobje.

Vse to je opravil z neverjetno naglico in v neprestanem strahu, da začne telo očarljive deklice tu pred njim otekati in izgubljati svojo čudovito barvo. Še preden je izrezal obe rani, mu je bilo jasno, kaj mora storiti potem. Najprej je treba izsesati iz ran čimveč zastrupljene krvi, nato pa prižgati cigareto in izžgati meso.

Toda ni še končal svoje prve operacije, ko se je deklica krčevito stresla in zganila.

»Ležite mirno!« ji je zapovedal, ko se je dvignila na komolce in sedla — prav v trenutku, ko se je z ustnicami dotaknil rane.

V odgovor mu je njena roka dala zaušnico. Tisti hip je indijanski deček planil iz grma in začel zmagoslavno poskakovati. Za rep je držal ubito kačo in venomer kričal:

»Labarri, labarri!«

Francis ni razumel, kaj pomeni ta beseda in zato je bil pripravljen na vse.

»Lezite in bodite mirni!« je ponovil osorno. »Niti minute ne smeva izgubiti!«

Toda deklica je gledala ubito kačo, ne da bi trenila z očesom. Očitno sploh ni mislila na smrt,

a Francis tega ni opazil in se je znova sklonil, da bi izsesal iz rane zastrupljeno kri.

»Samo drznite si!« je dejala srdito. »Saj je to le mlada labarri, katere pik ni prav nič nevaren. Mislila sem, da je strupena kača. V mladosti so podobne labarri.«

Obveza, ki je zadrževala obtok krvi, jo je zelo tiščala. Pogledala je na nogo in opazila Francisov robec, tesno zavezan nad njenim kolenom.

»Ah, kaj ste storili!«

Zardela je do ušes.

»Saj je bila le mlada labarri!« je dejala očitajoče.

»Kričali ste: strupena kača!« je ugovarjal Francis.

Obraz si je zakrila z rokami, a svojih rdečih, ljubkih ušes ni mogla skriti. Francis bi bil prisegel, da se Leoncie na ves glas smeje, razen če ni dobila histeričnega napada. In pri tem se je Francis prepričal, da ne bo tako lahko natakniti na njen prst zaročni prstan drugega mladeniča. Mobiliziral je vso svojo zdravo pamet, da bi njegovo srce ne podleglo njeni lepoti in zapeljivosti. Nato je spregovoril potrto:

»Vse kaže, da me bodo vaši domači pošteno preluknjali, ker nisem znal ločiti labarri od strupene kače. Kaj če bi jih izvolili kar takoj poklicati? Ali pa vas morda bolj mika, da me ustrelite sami?«

Toda deklica ga ni poslušala, ker je naglo skočila pokonci in nestrpno teptala z nogo po pesku.

»Noga mi je popolnoma zaspala,« je pojasnila smeje.

»Ni lepo od vas,« se je oglasil naenkrat Francis, »če mislite, da sem jaz umoril vašega strica.«

Pri teh besedah se je deklica prenehala smejati in rdečica je takoj zginila z njenih lic. Ni odgovorila, pač pa se je sklonila in z drhtečimi rokami začela trgati njegov robec, kakor da ima na nogi garje.

»Dovolite, da vam pomorem odvezati robec,« je spregovoril in se prijazno nasmehnil.

»Zverina!« je vzkliknila in oči so se ji zasvetile v divji jezi. »Proč od tod! Vaša senca pada name!«

»Zdaj ste pa res čudoviti!« se je nasmehnil in se komaj premagal, da je ni objel. »Ta hip ste prav taki, kakršno sem vas videl prvič, ko ste mi očitali, zakaj vas nisem poljubil, takoj nato pa ste me začeli sami poljubljati, da, da, poljubljali ste me, a komaj je minilo nekaj minut, in že ste mi hoteli s svojim samokresom pokvariti čreva in prebavo. Ne, niti za las se niste spremenili te dni. Ostali ste prejšnja vročekrvna Leoncie. Dovolite vendar, da vam odvežem robec! Kaj ne vidite, da je močno zavezan in zavozlan? Vaši nežni prsti mu ne pridejo do živega. — Moja sreča, da nimate navade jemati svoje igrače s seboj, kadar se greste kopat,« jo je zdaj dražil naprej, »sicer bi se bilo treba takoj pripraviti na pogreb, kar tu na pesku, zelo lepega mladeniča, čigar nameni so povsem pošteni.«

Deček se je vrnil in prinesel Leoncü kopalno rjuho. Iztrgala mu jo je iz rok in se naglo ogrnila. Nato se je z dečkovo pomočjo znova lotila zavozlanega robca na svoji nogi.

Ko ji ga je naposled uspelo razvezati, ga je vrgla daleč proč, kakor da bi imela v rokah strupeno kačo.

»Roke sem si umazala z njim!« je vzkliknila.

Toda Francis, ki je še vedno poslušal svojo zdravo pamet, da ne bi podlegel njeni lepoti, je počasi zmajal z glavo in spregovoril:

»Nič vam ne bo pomagalo, Leoncie! Na vašem telesu sem zapustil znamenje, ki ga nikoli več ne odpravite.«

Pokazal ji je rano, ki jo je napravil na njenem kolenu, in se hudomušno zasmejal.

»Zver me je ugriznila,« je dejala prezirljivo in se obrnila, da bi odšla. »Svetujem vam, mr. Henry Morgan, da čimprej izginete.«

Toda Francis ji je zagradil pot.

»Zdaj pa spregovoriva, kot se spodobi resnim ljudem, miss Solano,« je dejal in spremenil ton.

»In prepričan sem, da me boste poslušali do konca. Kar naj švigajo iz vaših oči strele, kolikor jim drago, samo dovolite mi, da povem vse, kar mi narekuje vest.«

Sklonil se je in pobral pismo, ki ga je hotel poslati Leoncü.

»Poslati sem vam hotel tole pismo, ko sem zaslišal vaš klic na pomoč. Vzemite ga in preberite. Saj vas ne more ugrizniti. Papir prav gotovo ni strupena kača.«

Leoncie sicer ni hotela vzeti pisma, a jo je prirojena radovednost gnala, da je nehote prebrala prvo vrstico: »Sem tisti, ki ste ga zamenjali s Henryjem Morganom.«

Presenečeno ga je pogledala. Ni sicer razumela, kaj pomenijo te besede, a je že slutila, kaj se je zgodilo.

»Častna beseda, da je v pismu gola resnica,« je dejal resno.

»Vi . .. vi . . . niste Henry?« je zašepetala vsa iz sebe.

»Ne, nisem Henry. Vzemite, prosim, pismo in preberite ga.«

Ni se več upirala. Vzela je pismo in začela brati, medtem ko si je Francis ogledoval njen čudoviti obraz, na katerem so se poznali sledovi tropskega sonca. Niti sam ni opazil, kako se je zagledal v njene žametaste zenice, ko je dvignila oči.

»Kdo je pa podpisan v tem pismu?« je morala vprašati Leoncie že drugič.

Naposled je odvrnil pogled od njenih temnih oči in se priklonil.

»Ime? Čigavo ime?«

»Morgana, Francisa Morgana. Saj sem že v pismu omenil, da je Henry moj daljni sorodnik, bratranec v petinštiridesetem kolenu ali nekaj tatega.«

In naenkrat je ves začuden opazil, da so se njene oči stemnile, potem pa zopet srdito zaiskrile. Dvomila je.

»Henry,« je spregovorila s posebnim naglasom. »Ne, to je zvijača, limanice bi mi radi nastavili, pa ne bo nič iz tega. Seveda ste — Henry.«

Francis je pokazal na svoje brke.

»Brili se niste, odkar se nisva videla,« je dejala izzivajoče.

Tedaj je zavihal rokav in ji pokazal levo roko do rame. Gledala jo je, ne da bi razumela, kaj ji hoče s tem dopovedati.

»Se spominjate, da ima Henry na levi roki brazgotino?« jo je vprašal.

Leoncie je prikimala z glavo.

»Najdite jo torej.«

Nagnila se je k njegovi roki, a se je zaman trudila, da bi našla dobro ji znane sledove padca. Nato je zmajala z glavo in zamrmrala:

»Opro ... oprostite mi! Strašno sem se zmotila, in če se spomnim, kako sem z vami ravnala ...«

»Vaš poljub je bil čudovit!« je priznal Francis brez ovinkov.

Leoncie se je zdaj spomnila dogodkov neposredno pred tem pogovorom, pogledala je na svoje koleno in se razposajeno nasmehnila.

»Pravite torej, da vas pošilja Henry s posebnim naročilom,« je zasukala pogovor v drugo smer. »In da je nedolžen. Je to res? Ah, kako rada bi vam verjela!«

»Trdno sem prepričan, da je Henry prav toliko povezan s smrtjo vašega strica kakor jaz ...«

»Če je tako, potem pa niti besedice več o tem, vsaj zdaj ne,« ga je prekinila vsa vzradoščena. »Najprej se moram opravičiti vam, dasi morate s svoje strani priznati, da so bile nekatere vaše besede in tudi dejanja skrajno neumestna. Kdo vam je dal pravico poljubiti me?«

»Če se še spominjate,« je ugovarjal, »sem vas poljubil zato, ker ste mi zagrozili s samokresom. Kdo bi mi jamčil, da me ne ustrelite, če bi se bil upiral?«

»Dovolj, dovolj!« je dejala proseče. »Zdaj morate z menoj k nam. Spotoma pa mi poveste vse, kar veste o Henryju.«

Ozrla se je na robec, ki ga je malo prej s tatim prezirom odvrgla. Hitro je stopila vstran in ga pobrala.

»Ubogi, užaljeni robec!« je dejala. »Tudi tebe moram prositi odpuščanja. S svojimi rokami te operem in ...«

Pogledala je Francisa in nadaljevala:

«... in ga vrnem vam, sire, čistega, dehtečega in prežetega z mojo hvaležnostjo.«

»Kaj pa s sledovi zveri?« je vprašal.

»Obžalujem,« je priznala z glasom spokorjene grešnice.

»Mi dovolite stati tako, da bo padala moja senca na vas?«

»Postavite se tako. Kar postavite se!« je vzkliknila veselo. »Dobro! Vaša senca pada zdaj name. No, pojdiva!«

Francis je vrgel dečku nekaj drobiža, nato pa se je vesel obrnil in krenil za deklico po poti, ki je skozi gosto tropsko grmovje vodila k beli haciendi.

Alvarez Torres, ki je sedel na trgu pred haciendo rodbine Solano, je opazil, kako se čez polje približuje parček. Stisnil je zobe in se zmotil v svojih zaključkih. Srdito je zaklel in pozabil celo na svojo cigareto.

Zakaj zagledal je Leoncio in Francisa, ki sta bila tako zatopljena v pogovor, da nista nikogar in ničesar videla. Videl je tudi, da je Francis naenkrat postal tako zgovoren, da se je Leoncie ustavila in ga pazljivo poslušala. Nato — in Torres ni hotel verjeti svojim očem — je opazil, kako je Francis potegnil iz žepa prstan, Leoncie je pa nagnila glavo, iztegnila levico in si dala natakniti prstan na prstanec. Ta prst je bil določen za nošenje zaročnih prstanov, na kar bi Torres lahko prisegel.

V resnici je pa Francis samo vrnil Leoncü Henryjev zaročni prstan. Toda Leoncie je nehote čutila, da njeno srce protestira proti temu, da ji je Francis nataknil tuj zaročni prstan. Ni se prav zavedala, odkod ta občutek.

Torres je odvrgel ugaslo cigareto in si srdito zavihal brke, kakor da si hoče s tem pomiriti živce. Potem se je napotil čez trg Francisu in Leoncü naproti. Na njen pozdrav ni niti odzdravil. Pač pa je srdito nahrulil Francisa.

»Od morilca sicer ni mogoče zahtevati poštenosti, vendar se mi pa zdi, da bi bil lahko vsaj spodoben.«

Francis se je ironično nasmehnil.

»Ta je pa dobra!« je dejal. »Še en norec v tej deželi norcev. Zadnjič, Leoncie, sem videl tega gospoda v Nev Yorku. Odkrito si je prizadeval navezati z menoj poslovne stike. Zdaj ga srečam tu in prvo, kar mi pove, je to, da sem nespodoben in nesramen morilec.«

»Senor Torres, morali boste prositi odpuščanje,« je dejala Leoncie jezno. »Rodbina Solano ni vajena, da bi kdo žalil goste v njeni hiši.«

»Rodbina Solano je potemtakem vajena, da različni pustolovci more njene člane!« je odgovoril Torres. »Torej ni žrtve, ki bi je ne utrpela zavoljo gostoljubnosti.«

»Stopite z lastne noge, senor Torres,« mu je svetoval Francis smeje. »Stojite namreč na lastni nogi. Saj vem, kje vas čevelj žuli. Mislite namreč, da sem Henry Morgan, v resnici pa stoji pred vami Francis Morgan. Nedavno sva se videla v Reganovem privatnem kabinetu v New Yorku, kjer sva imela pomembne opravke. Dajem vam roko. Razmere so pač take, da vam odpustim, če mi jo stisnete.«

Torres je bil v zadregi, ker je spoznal svojo zmoto. Segel je Francisu v roko in prosil oba odpuščanje.

»Zdaj pa,« je vzkliknila Leoncie smeje, »moram najti sobo za mr. Morgana in tudi sama se

moram preobleči. Potem vam pa povemo nekaj novega o Henryju, senor Torres, seveda pod pogojem, da se ne boste več jezili.«

Ko je odšla in ko je mlada, brhka sobarica spremila Francisa v njegovo sobo, je Torres spoznal, da je še bolj presenečen in jezen, kakor je bil poprej. Neznanec, ki je komaj stopil na ta tla, je torej nataknil Leoncü na prst zaročni prstan? Hm, hm ... Torresovi možgani so hitro snovali načrte. Leoncie, ki jo je skrivaj oboževal, je na prvi pogled oddala svoje srce neznanemu yankiju iz New Yorka? To je bilo neverjetno, grozno!

Torres je poklical svojega kočijaža in se odpeljal nazaj v San Antonio tik pred nosom Francisa, ki bi se bil tako rad pomenil z njim, kdaj in kako bosta iskala zaklade.

Po zajtrku, ko je zapihal ugoden veter, je Francis kategorično odklonil gostoljubno vabilo, naj ostane čez noč ter se seznani z Enricom in njegovimi sinovi. Hotel je čimprej razveseliti Henryja z novico, da je Leoncie zopet sprejela zaročni prstan.

Bilo je pa še nekaj drugega, kar je sililo Francisa, da nemudoma odpotuje. Prisotnost očarljive Leoncie mu je bila neznosna — seveda ne tako, kakor je marsikateremu možu neznosna prisotnost žene. Ne, stvar je bila drugačna. Deklica ga je namreč tako očarala, da se je začel resno bati njenih zapeljivih oči in da je trdno sklenil odpotovati takoj, ker je bila sicer velika nevarnost, da podleže izkušnjavam. Sicer je bil pa tudi preveč pošten in značajen, da bi prelomil častno besedo, dano možu v platnenih hlačah, ki gotovo še zdaj v pesku otoka Bulla koplje jame in išče zaklade.

In tako se je Francis poslovil ter vzel s seboj pismo, ki ga je pisala Leoncie Henryju. Njegovo slovo je bilo zelo kratko. Vzdihnil je tako naglo in tiho, da Leoncie res ni prav vedela, ali ga je slišala ali pa se ji je samo zdelo. Poljubil ji je roko in planil iz sobe. Gledala je za njim, dokler se ni skril za ovinkom, potem je pogledala prstan in srce se ji je skrčilo v nekem čudnem strahu.

Zatopljen v svoje misli je Francis dospel do obale in pomahal z robcem v znak, naj mu z »Angelike« pošljejo čoln. Toda še preden so mornarji na kapitanovo povelje spustili čoln v morje, se je iz bližnjega grmovja prikazalo šest oboroženih jezdecev, ki so se v galopu bližali presenečenemu Francisu.

Spredaj sta jahala dva poveljnika in Francis je v enem spoznal Torresa. Vseh šest jezdecev je namerilo puške na Francisa, ki mu ni preostalo nič drugega, kakor da dvigne roke in se ukloni povelju Torresovega spremljevalca, ki ga Francis ni poznal. Mladi Morgan je dvignil roke in spregovoril:

»Kdo bi si mislil! Komaj dva dni je od tega — ali pa je preteklo morda že tisoč let — ko smo v klubu igrali bridge po dolarju in takrat se mi je zdelo, da lahko ta nedolžna igra vznemiri človeka. Zdaj mi pa povejte, gentlemeni, vi, ki sedite na konjih in ste pripravljeni vsak hip pognati v moje telo povsem tujo snov — kaj naj vse to pomeni? Kaj res ne morem nikoli zapustiti te obale, ne da bi povohal smodnik? In kaj bi pravzaprav radi: moja ušesa ali samo moje brke?«

»Vas hočemo imeti,« je odgovoril neznanec, čigar brki so se srdito naježili, črne oči pa zaiskrile v divji jezi.

»Povejte mi no, za boga, kdo pa ste?«

»Pred vami sedi na konju — njegova milost senor Mariano Vercara e Hi j os Jefe Politico iz San Antonia,« je odgovoril Torres.

»Lahko noč,« se je zakrohotal Francis, spominjajoč se, kako je Henry označil blagorodnega poglavarja. »Najbrž mislite, da sem se pregrešil zoper carinske in sanitarne predpise, ker sem zapovedal kapitanu, naj ustavi jadrnico blizu vaše obale. Če je tako, se morate pač domeniti s kapitanom Trefethenom, ki je častivreden mož. Jaz sem samo najemnik ladje — čisto navaden potnik. Gotovo se boste prepričali, da kapitan prav dobro pozna vse zakone in predpise.«

»Aretirani ste kot morilec Alfara Solano,« je odgovoril Torres. »Vašim čenčam v haciendi, češ da niste Henry Morgan, ne bo nihče verjel. Poznam onega Morgana. Ime mu je Francis in mirno lahko rečem, da on ni morilec, temveč gentleman.«

»Grom in strela!« je vzkliknil Francis. »In vendar ste mi stisnili roko, senor Torres!«

»Preslepili ste me,« je priznal Torres potrto. »Toda samo za hip. Zdaj vas pa vprašam kar naravnost: ali pojdete z nami zlepa ali pa ...«

»Kakor da ...«

Francis je značilno skomizgnil z rameni, češ saj ste namerili name kar šest pušk — kako naj se vam upiram?

»Upam, da obravnave ne boste odlašali in da me že jutri zjutraj obesite.«

»V Panami so zakoni zelo strogi,« je odgovoril poglavar San Antonia v angleščini, ki je bila po naglasu zelo komična, vendar pa razumljiva »Vendar pa ne tako, kakor mislite. Ne nameravamo vas obesiti zgodaj zjutraj. Ob desetih je vsekakor primernejši čas. Kaj menite?«

»O, seveda!« je pritrdil Francis. — »Naj bo ob enajstih ali celo opoldne — jaz ne bom ugovarjal.«

»Izvolite se torej podrediti tukajšnjim zakonom in sprijazniti z mislijo, da ste aretirani, senor,« je dejal Mariano Vercara e Hijos, ki kljub prijaznim besedam ni mogel skriti svojih slabih namenov. »Juane! Ignacio!« je zapovedal po špansko. »Hitro mu odvzemite orožje! Ne, rok mu ni treba zvezati! Posadite ga na konja tako, da ga bo imel George vedno pred očmi!«

V lepo pobeljeni celici, katere stene so bile debele najmanj šest čevljev, je Francis poslušal v družbi deseterice razcapanih kaznjencev oddaljene udarce kladiva in naenkrat se je spomnil, da ga

bodo kmalu obesili. Dobre pol ure poprej so ga obsodili na smrt.

Bilo je pol devetih zvečer. Sodba je bila izrečena ob osmih. Na dvorišču jetnišnice so zbijali iz desk vešala, s katerih bo moral drugi dan točno ob desetih dopoldne skočiti v večnost. Popotnico mu bo nadomestovala vrv okrog vratu. Obravnava je po njegovi uri trajala točno trideset minut. Lahko bi bila končana v dvajsetih minutah, če bi ne bila planila v sodno dvorano Leoncie, ki jo je visoko sodišče kot prelepo zastopnico ugledne rodbine Solano tako cenilo, da je prekinilo razpravo za deset minut.

»Poglavar se ni zmotil,« je moral priznati Francis v kratkem samogovoru. »V Panami sodišče posluje zelo hitro.«

Pri njem so našli pismo prelepe Leoncie naslovljeno na Henryja Morgana. To je odločilo njegovo usodo, vse drugo je bilo zelo enostavno. Šest prič je priseglo, da je on morilec. Tudi poglavar je pritrdil isto, kar so izpovedale druge priče. Edino veselje je nesrečnemu Francisu napravila Leoncie, ki je nenadoma stopila v sodno dvorano v spremstvu stare, paralizirane tete. Ta radostni trenutek je bil zelo kratek. Bil je boj prelepe mladenke s sodiščem. Leoncie je hotela rešiti Francisa. Toda ta boj je bil že spočetka obsojen na neuspeh.

Ko je Leoncie prisilila Francisa zavihati rokav in pokazati sodnikom levo roko, je Francis opazil, kako je poglavar prezirljivo skomizgnil z rameni. Nato je Francis zaslišal, kako Leoncie zmerja Torresa. Govorila je tako strastno in hitro, da ni razumel niti besedice. In ko je stopil kot priča pred sodnike še Torres, je množica radovednega občinstva začela tuliti in razgrajati.

Francis pa ni opazil, da sta si poglavar in Torres skrivaj nekaj zašepetala. Tega uvoda mladi Morgan ni slišal. Vedel pa tudi ni, da je Torres dobil od Regana posebno nagrado za to, da Francisa zadrži dolgo, po možnosti za vedno onstran oceana, in da je Torres sam strastno zaljubljen v Leoncio. Če bi Francis vse to vedel, če bi le slutil, da bo Torresovo pričevanje zgolj posledica ljubosumnosti, bi se ne zanimal tako za buren prizor med Leoncio in Torresom. Po daljšem prerekanju je Leoncie prisilila ljubosumnega Španca, da je priznal, da na levi roki Francisa Morgana nikoli ni videl brazgotine. Ko se je pa Leoncie zmagovito ozrla na starega sodnika, je stopil naprej poglavar in vprašal Torresa z mogočnim glasom:

»Lahko prisežete, da ste videli brazgotino na levi roki Henryja Morgana?«

Torres je bil na videz presenečen. V zadregi se je ozrl na sodnika in Leoncio, naposled je molče odkimal z glavo, češ da ne more priseči.

Poulična drhal, ki se je gnetla v dvorani, je navdušeno zatulila. Sodišče je izreklo smrtno obsodbo in drhal je začela še bolj tuliti. Francisa so takoj odpeljali v celico. Skušal se je upirati, toda orožniki na čelu s komisarjem so napeli vse sile, da bi jim obsojenca ne iztrgala iz rok razjarjena tolpa, ki ni hotela čakati do drugega dne, ko je bila napovedana justifikacija.

»Temu staremu lopovu Torresu je vendarle zaprlo sapo, ko ga je poglavar vprašal, kaj je s Henryjevo brazgotino,« je razmišljal Francis. Naenkrat so težka vrata zaškripala in na pragu se je pojavila Leoncie.

Odzdravila mu je šele potem, ko je komisar na njeno povelje odstranil druge arestante in tudi sam odšel iz celice.

Tedaj se je Leoncie vrgla v Francisovo naročje. Očarljivo glavo je naslonila na njegovo ramo in solze so ji zalile oči:

»O, prekleta, stokrat prekleta dežela! Tu je vse zahrbtno, hinavsko in krivično!«

In ko je Francis objemal to dražestno bitje ter čutil, kako na njegovih prsih utriplje vroče dekliško srce, se je spomnil Henryja, ki je ta čas bos, v platnenih hlačah in raztrganem slamniku na otoku Bullu iskal zaklade.

Poskusil se je izviti iz njenega objema, toda šlo je težko, zakaj srce ni hotelo poslušati zdrave pameti.

»Zdaj vsaj vem, v čem je Ahilova peta te dežele,« je spregovoril Francis in se komaj premagal, da ji ni priznal svoje ljubezni. »Če bi vaši španski rojaki znali bolj hladnokrvno misliti in delati, namesto da so pri svojih odločitvah tako nestrpni in vročekrvni, bi lahko gradili železnice in pripomogli deželi do napredka. Moja smrtna obsodba je bila vrhunec njihove vročekrvnosti. Vedeli so, da sem nedolžen, pa se jim je vendar tako mudilo spraviti me na vešala, da je obravnava trajala komaj pol ure. Sodnik ni imel niti toliko časa in potrpljenja, da bi se prepričal, kdo sem pravzaprav in kaj so izpovedale priče. In čemu naj bi odlašali? Vedeli so, da je Henry Morgan zabodel z nožem Alfara. Vedeli so, da sem jaz Henry Morgan. Kadar pa ljudje vse vedo, nima smisla, da bi si belili glave in malo razmišljali o tem, kaj vedo in kaj se jim samo dozdeva.«

Leoncie ga ni poslušala. Vsa objokana se je čedalje bolj pritiskala k njemu in ko je naposled umolknil, je zopet ležala v njegovem naročju. In preden se je prav zavedel, kaj dela, so se njune ustnice strnile v strasten poljub.

»Ljubim vas! Ljubim vas!« je zašepetala z drhtečim glasom.

»Ne, ne,« je začel odklanjati to, kar je kipelo tudi v njegovem srcu. »S Henryjem sva si preveč podobna. Vi ljubite Henryja, jaz pa nisem Henry.«

Izvila se mu je iz rok, snela prstan in ga vrgla na tla. Francis je bil ves iz sebe, tako da ni vedel, kaj se lahko vsak hip zgodi. Toda tisti hip se je pojavil na pragu komisar z uro v roki in tako se Francis ni spozabil.

Leoncie je dvignila ponovno glavo, toda ko ji je Francis zopet nataknil na prst Henryjev prstan in ji v slovo poljubil roko, se je komaj premagala, da ni zopet zajokala. Pred odhodom iz celice se je še enkrat ozrla in njene ustnice so spregovorile:

»Ljubim vas!«

Točno ob desetih so pripeljali Francisa na dvorišče, kjer so bila že pripravljena vešala. Vse prebivalstvo San Antonia se je zbralo, da vidi justifikacijo in si napase pohlep po razburljivih dogodkih. Tudi iz okolice je prihitelo mnogo gledalcev, med njimi pa so bili tudi Leoncie, Enrico Solano in vseh pet njegovih sinov. Enrico in sinovi so bili zamišljeni. Na obrazih se jim je poznalo, da kipi v njih strašna jeza. Poglavar je s komisarjem in orožniki stal ob strani. Na njegovem surovem obrazu se ni spremenila nobena poteza. Ko so Francisa vlekli k vešalom, je Leoncie zaman poskušala preriniti se do njega. Oče in bratje so ji zastonj prigovarjali, naj odide. Tudi njeni sorodniki so zaman protestirali pri poglavarju, češ da Francis ni morilec. Poglavar se je porogljivo nasmehnil in zapovedal, naj justifikacijo opravijo.

Stoječ pod vešali je Francis odklonil patra, češ da se nedolžnemu človeku, ki gre na vešala zaradi krivde drugih, ni treba izpovedati, in da bi morali obžalovati svoje grehe tisti, ki so ga obsodili na smrt.

Krvnikovi pomočniki so zvezali Francisu roke in noge, krvnik je že pripravil robec, da zakrije obsojencu obraz, ko se je naenkrat v bližini jetnišnice oglasilo petje. Bližal se je neznan pevec, ki je zavzeto pel tole pesem:

»Dedov naših domovina, drago morje, rodni kraj — k zmagi pot si nam edina, tujcem peklo — nam si raj! Strahopetcem tu ni mesta« itd.

Leoncio je to petje zdramilo iz strašne duševne depresije. Navdušeno je vzkliknila, ko je zagledala

Henryja Morgana, ki se je prerival skozi množico radovednežev tja, kjer so stala vešala.

Njegov prihod je bil skrajno neprijeten samo Torresu. V splošni razburjenosti ni nihče opazil, kako se je Špancu zmračil obraz.

Množica se je pa povsem strinjala s poglavarjem, ki je zmajal z glavo in izjavil, da mu je pač vseeno, koga obesijo, samo da bo zakonu res zadoščeno.

Rodbina Solano je začela v en glas kričati, da je tudi Henry nedolžen. Še bolj je pa kričal Francis, ki je stopil s podstavka in čakal, da mu razvežejo roke in noge.

»Sodili ste mene!« je zadonel po dvorišču njegov glas. »Njemu niste sodili! Brez obsodbe ne smete nikogar obesiti! Soditi ga morate!«

In ko je Francis segel Henryju v roko, sta pristopila poglavar in komisar, da aretirata Henryja Morgana kot morilca Alfara Solano.

»Henry je v smrtni nevarnosti in zato ne smemo izgubljati časa — to je najvažnejše!« je izjavil Francis na rodbinskem posvetovanju pred Solanovo naselbino.

»Najvažnejše!« je vzkliknila Leoncie nejevoljno. »Najvažnejše je, da ga rešimo!«

Pri tem je pomolila svojo nežno roko Francisu pod nos, da bi s tem še bolj poudarila pomen svojih besed. Enako je opozorila tudi svojega očeta in brate, naj pohitijo.

»Pohitimo mu na pomoč!« je vzkliknila. »Seveda se moramo podvizati. — Ali hitro na delo ali pa ...« Glas ji je odpovedal pri misli na to, kaj se lahko zgodi, če Henry ne bo pravočasno rešen.

»Poglavarju so vsi yankiji enako vredni,« je pritrdil Francis. ,Tako je očarljiva’, je pomislil, u glasno nadaljeval: »Svoje mesto upravlja, da mu ninče ne more do živega. Naglica je temelj njegove modrosti. Henryja čaka ista usoda, kakor je bila namenjena meni. Rešiti ga moramo še nocoj.«

»Zdaj pa poslušajte!« se je znova oglasila Leoncie. »Rodbina Solano ne more dovoliti tega ... te justifikacije. — Naša čast, naš ponos ... Mi ne moremo mirno gledati, kako obešajo nedolžnega človeka ... Govorite vendar — vi moški imate več izkušenj v takih rečeh. Oče, povej, kaj meniš! Izmislite si načrt, kako bi ga rešili ...«

Med posvetovanjem se je Francis globoko zamislil. Hudo mu je bilo in srce se mu je krčilo ob misli, da se Leoncie tako zavzema za drugega. To pomeni, da ji je Henryjeva usoda zelo pri srcu. Francis se je dobro spominjal prizora na dvorišču jetnišnice. Ko so njemu razvezali roke in noge in ko je bil aretiran Henry, se je Leoncie vrgla slednjemu v naročje in ta prizor je Francisa zadel kakor nož v srce. Henry je dvignil njeno roko. Hotel se je prepričati, če je njegov zaročni prstan zopet na svojem mestu. In Francis je videl, kako sta se Henry in Leoncie v slovo strastno poljubila.

»No, torej?« je vzdihnil Francis. Storil je vse, kar je bilo v njegovih močeh. Ko so Henryja aretirali in odpeljali v ječo, je Leoncü odkrito izjavil, da mladenič, ki ga ona res ljubi, ni on sam, temveč Henry, in da si boljšega sploh ni mogla izbrati.

Toda spomin na to ga ni prav nič potolažil. Tudi zavest, da je ravnal prav, ni mogla ublažiti njegove žalosti. Stvar je bila povsem jasna in Henry je ravnal prav, ko je poljubil svojo zaročenko. Vsak dvom, je bil izključen in zato je Francis hotel napeti vse sile, da skrije pred Leoncio svojo ljubezen. Toda bridko se je prepričal, da bi človek nikoli ne smel iskati tolažbe in utehe tam, sjer se je vgnezdilo čustvo poštenosti in pravičnosti.

Sicer pa — kdo mu je dal pravico do upanja? Njegova nesreča in smola je v tem, da je prepozno prišel v Srednjo Ameriko. Imel je pač smolo, da je srečal to čudovito bitje šele takrat, ko je bilo njeno srce že oddano. Dekle ljubi pač tistega, ki je prišel pred njim. In ta drugi ni prav nič slabši ali pa morda še boljši kot Francis sam. Pravično srce je Francisu prigovarjalo, da mora zvesto čuvati prijateljstvo, ki ga je sklenil s Henryjem, s Henryjem Morganom, mladim in energičnim potomcem svojega rodu, z možem v platnenih hlačah in raztrganem slamniku. Da, beseda, dana možu, ki reže neznancem ušesa, j6 prepečenec in želvina jajca ter brska po otokih Buli in Calf za zakladi starega sira Henryja, mu mora biti sveta! Ljubezen je eno, čast in ponos stare Morganove rodbine pa drugo.

Enrico Solano in njegovi sinovi so na širokem trgu haciende snovali načrte, in Francis jih je zdaj poslušal, zdaj pa tudi ne. Kajti pristopil je sluga, zašepetal nekaj Leoncü na uho ter jo odvedel vstran. Tu je prišlo do prizora, ki bi Francisa spravil v smeh in jezo, če bi ga bil videl.

Zakaj tam je Torres v vsem sijaju srednjeveške španske obleke, ki jo je sploh mogoče najti v Srednji Ameriki, pozdravljal mlado lepotico. Nizko se je klanjal Leoncü in jo z elegantno kretnjo povabil, naj sede na klop. Njen odgovor na pozdrav je bil suhoparen, dasi se je deklici poznalo, da je zelo radovedna, kaj pomeni ta nepričakovani obisk. Mislila je, da je Alvarezov prihod v zvezi s Henryjevo usodo. In v njenem ljubečem srcu se je takoj zbudilo upanje.

»Obravnava je končana, Leoncie,« je dejal tiho in nežno, kakor človek, ki govori o pokojniku. »Henry je obsojen na smrt. Jutri ob desetih dopoldne bo obešen ... Vse to je žalostno, zelo žalostno. Toda ...«

Skomizgnil je z rameni.

»Ne, nočem ga soditi strogo. Bil je poštenjak od nog do glave. Edina napaka gre na račun njegovega značaja. Bil je preveč razburljiv in rad se je prenaglil. Zato je tudi zašel na kriva pota. Če bi bil takrat trezno mislil, bi gotovo ne umoril Alfara.«

»Henry ni umoril mojega strica!« je vzkliknila Leoncie in dvignila ponosno glavo.

»Tudi to prepričanje je vredno sočutja,« je dejal Torres s potrtim in mehkim glasom. »Ljudstvo, sodnik in poglavar so žal enako prepričani, da je Henry kriv. Smili se mi in priznati moram, da ga je škoda, toda to ni bil cilj mojega prihoda. Prišel sem, da vam ponudim svoje usluge. Rade volje storim vse, kar želite. Moje življenje in čast sta vam na razpolago. Zapovedujte! Vaš suženj sem.«

Pokleknil je pred njo na koleno, jo prijel za roko in se pripravil, da ji razodene svojo brezmejno ljubezen. Gotovo bi bil izlil pred njo vse muke ranjenega srca, če bi ne bil zagledal na njenem prstu zaročnega prstana. Povesil je glavo, da skrije izraz na obrazu, ki je jasno govoril, kaj se godi v njegovem srcu.

»Poznal sem vas, Leoncie, ko ste bili še majhno, ljubko dekletce, in že takrat sem vas ljubil. Ne, poslušajte, prosim, kaj vam povem! Moje srce ne more več molčati. Ljubil sem vas vedno. Ko pa ste se vrnili iz samostana kot čudovito lepa in blagorodna gospodična, me je vaša lepota očarala. Bil sem potrpežljiv. Molčal sem. Vendar pa ni bilo težko uganiti, da vas strastno ljubim. Gotovo ste že davno uganili. O, še kot dekletce ste mi bili vse na svetu. Plamen vaše lepote me je omamil ...«

Potoka njegovih srčnih izlivov ni bilo mogoče ustaviti. Vedela je, s kom ima opraviti, in zato ga je potrpežljivo poslušala. Gledala je njegovo povešeno glavo in nehote ji je prišlo na misel, da je grdo ostrižen. Razmišljala je celo, kje so ga tako neokusno oskubli, v New Yorku ali v San Antoniu.

»Ali veste, kaj ste mi bili ves čas, odkar ste se vrnili iz samostana?«

Ni mu odgovorila in tudi roke ni umaknila, dasi jo je stiskal tako, da ji je dragoceni kamen v prstanu opraskal kožo. Zopet ga je nehala poslušati in njene misli so hitele nekam v daljavo. Ne, Henry Morgan ni tako besedičil, ko ji je priznal svojo ljubezen. Zakaj so Španci tako zgovorni in gostobesedni? Henry je bil čisto drugačen. Znal je malo govoriti in mnogo povedati. Bil je mož dela in nioli ni mlatil prazne slame kakor Alvarez. Ko ga je njena lepota očarala in ko je tudi sama začutila, da ga ljubi, jo je molče objel in poljubil. Bil je trdno prepričan, da se ne bo čudila, niti ustrašila. In res se ni ustrašila. Šele po prvem poljubu, ko jo je še vedno strastno objemal, ji je začel govoriti o svoji ljubezni.

Kakšen načrt so si neki izmislili njeni domači in Francis Morgan na trgu pred haciendo? Njene misli so bile gluhe zanj, ki je klečal pred njo. Hitele so tja, kamor jo je vleko srce. Francis ... Komaj se je premagala, da ni vzdihnila. Sama se ni prav zavedala, kako se je zgodilo, da je ljubila Henryja, obenem pa hrepenela po drugem, s katerim se je šele seznanila. Morda je lahkomiselna. Ali sta v njenem prekipevajočem srcu oba eno? Ali pa ji je vseeno, koga ljubi? Ne! Ni bila vihrava, niti nezvesta. Kaj se je torej zgodilo? Morda pa njeno ubogo, ljubeče žensko srce zato ni našlo prave poti, ker sta si Francis in Henry tako čudovito podobna? In vendar — zavedala se je, da bi šla za Henryjem na konec sveta, obenem, se ji je pa zdelo, da bi šla s Francisom še dlje. Ljubila je Henryja, to bi moglo njeno srce slovesno priseči, toda prav tako ali pa še bolj je ljubila tudi Francisa. In sirota ni vedela, da jo tudi Francis ljubi — njen poljub v ječi se ni dal več izbrisati. Toda v ljubezni do obeh mladeničev je bila kljub temu nekaka razlika, ki je ni mogla razumeti in ki ji je govorila, da je kot zadnja in edina ženska v rodbini Solano lahkomiselna.

Torres je krepko stisnil njeno roko in Henryjev zaročni prstan se ji je zajedel v kožo, tako da se je takoj zopet zavedela, kje je in s kom ima opraviti. In zopet je zažuborel vrelec njegovih srčnih izlivov.

»Bili ste bolestnosladek trn v mojem srcu, ostroga, ki je globoko ranila moje ljubeče prsi. Sanjal sem o vas ... in za vas. Dal sem vam posebno ime. Vedno sem imel za vas samo eno ime: kraljica mojih sanj. Bodite mi žena, draga Leoncie! Pozabiva tega blaznega yankija, ki je že mrtev! Na rokah vas bom nosil, vse življenje vas bom ljubil. In nikoli ne stopi njegova senca med naju. Ne, kar zanesite se name, spomin nanj vam ne bo grenil življenja. Ljubil vas bom tako, da spomin nanj ne bo mogel raniti vašega srca.«

Leoncie je nekaj časa razmišljala, in to je Torresa še bolj razvnelo. Čutila je, da mora pridobiti na času, če je bilo sploh še mogoče rešiti Henryja. Mar ji ni Torres sam ponudil pomoči? Kako naj mu odgovori, da ga ne ljubi, da ji je zoprn in da bi ga najraje spodila, če je pa od tega koraka odvisno Henryjevo življenje?

»Govorite vendar! Moči me zapuščajo. Ta negotovost mi je neznosna!« ji je prigovarjal Torres z drhtečim glasom.

»Molčite!« je dejala prijazno. »Kako naj poslušam besede o vaši ljubezni, ko pa oni, ki sem ga ljubila, še živi?«

Ljubila! Pretekli čas tega glagola je zvenel tako čudno, da je zadrhtela. Tudi Torres je zadrhtel in njegovo upanje se je dvignilo na krilih bogate fantazije. Bila je malone že njegova, Torresova. Saj je sama priznala, da je Henryja ljubila in da ga torej ne ljubi več. Ljubila ga je, toda zdaj je te ljubezni konec. Kot rahločutna in plemenita mladenka seveda ni mogla, da ljubi njega, dokler oni drugi še živi. Kako fina in lepa poteza v njenem značaju! Torres je bil ponosen na lastno rahločutnost, ki je vse to opazila, in štel si je v čast, da je pravilno uganil njene intimne misli. In tako je sklenil napeti vse sile, da tekmec ne uide smrti. Bilo je jasno: če hoče osvojiti Leoncio, mora Henry Morgan brezpogojno umreti.

»Ne govoriva več o tem ... zdaj,« je dejal, stisnil njeno roko in vstal.

Odgovorila je s tem, da mu je hvaležno stisnila roko. Tudi ona je vstala.

»Pojdiva!« je dejala. »Pridruživa se ostalim, ki zdaj kujejo načrt, kako rešiti Henryja Morgana.«

Ko sta prišla na trg, je pogovor utihnil, kakor da Torresu nihče ne zaupa.

»Ste si že kaj izmislili?« je vprašala Leoncie.

Stari Enrico je zmajal z glavo. Mož je bil kljub svoji starosti zdrav, krepak in žilav, kakor njegovi sinovi.

»če dovolite, vam predložim načrt,« je spregovoril Torres, pa je opazil srditi pogled najstarejšega Enricovega sina Aleksandra in je umolknil.

Na stezi onkraj trga sta se pojavila dva razcapana dečka. Sodeč po postavah sta bila stara komaj deset let, toda na obrazu se jima je poznalo, da sta starejša. Imela sta samo eno obleko, ki sta si jo pravično razdelila — eden je dobil srajco, drugi pa hlače. Toda kakšno srajco in kakšne hlače! Hlače, ki so bile nekoč narejene za odraslega moškega, je imel deček privezane s suhim trstjem okrog vratu, da bi jih spotoma ne izgubil. Roke so mu gledale iz lukeni, kjer so bili nekoč žepi. Za drugim se je pa vlekla široka srajca kakor neka fantastična vlečka.

»Poberita se k vragu!« je zakričal Aleksandro in ju podil proč. Toda deček v hlačah je dvignil kamen, ki ga je prinesel na nepokriti glavi, in potegnil izpod njega skrito pismo. Aleksandro se je nagnil čez ograjo, vzel pismo, prebral naslov in ga izročil Leoncü, medtem ko sta dečka začela prositi nagrado. Francis jima je vrgel nekaj drobiža, nakar sta takoj izginila.

Bilo je Henryjevo pismo in Leoncie ga je naglo prebrala'.' Pravzaprav ni bilo poslovilno pismo, zakaj napisal ga je mož, ki je bil trdno prepričan, da bo samo golo naključje, če bo res obešen. Ker pa možnost takega naključja ni bila izključena, je Henry imel za svojo dolžnost, da se poslovi in priporoči Leoncü Francisa, ki je že zato vreden njene ljubezni, ker je čudovito podoben Henryju.

Prvi hip je hotela Leoncie pokazati pismo tudi drugim, toda odstavek o Francisu je bil pisan tako intimno, da si je premislila.

»Henry mi piše,« je dejala in skrila pismo za steznik. »Nič posebnega ne piše. Očitno niti najmanj ne dvomi, da se mu rešitev posreči ...«

»Storiti hočemo vse, da se mu posreči!« je izjavil Francis samozavestno.

Leoncie se mu je hvaležno nasmehnila in se vprašujoče ozrla na Torresa, rekoč:

»O nekem načrtu ste govorili, senor Torres, kajne?«

Torres se je nasmehnil, zavihal brke in se potuhnil, kakor da je nedolžno iagnje, ne pa krvoločna zver, ki komaj čaka, da skoči na svojo žrtev.

»Samo ena pot je, anglosaška pot, ki jo hodijo yankiji in ta pot vodi naravnost k cilju. Najbolj značilno za to pot je, da vodi naravnost k cilju. Poslušajte torej moj nasvet! Pojdimo in osvobodimo Henryja iz ječe enostavno s surovo silo, kakor bi storili Američani. To je edini trik, ki ga gospodje v San Antoniu ne pričakujejo. Torej se nam mora posrečiti. V pristanišču lahko najamemo dovolj capinov in potepuhov, ki so tako srečni, da jih oblasti še niso prijele in obesile. Z njihovo pomočjo navalimo na jetnišnico in osvobodimo Henryja. Najemite jih, dobro jim plačajte, toda ne dajte jim denarja vnaprej — in stvar bo v redu!«

Leoncie je naglo prikimala z glavo, češ da se strinja s tem načrtom. Oči starega Enrica so se zaiskrile, nosnice so se mu napele, kakor da že voha smodnik. Takoj za njim so stisnili pesti tudi njegovi sinovi. In vsi so se obrnili na Francisa, češ, naj pove, kaj misli o tem načrtu. Francis je takoj odkimal z glavo in Leoncie je nehote razočarano vzkliknila.

»Ta pot je brezupna,« je dejal mladi Morgan. »Čemu naj bi vsi tvegali svoje glave pri takem norem poizkusu, ki je že vnaprej obsojen na neuspeh?«

Po teh besedah je stopil k ograji in se postavil med Torresa in rodbino Solano. Tisti hip je dal Enricu in njegovim sinovom z očmi znamenje, naj bodo previdni.

»Henryjev položaj je brezupen. Prav zdi se mi, da je njegova pesem končana ...« je nadaljeval zamišljeno.

»Mar hočete reči, da mi ne zaupate?« je vzkliknil Torres srdito.

»Kaj pa mislite? Nikakor ne! Kako morete tako slabo soditi o svojih prijateljih?« je ugovarjal Francis.

Toda Torres se ni dal potolažiti.

»Vi bi me radi — vi, tujec, s katerim sem se komaj seznanil — bi me radi spodili s posvetovanja rodbine Solano, mojih starih in najboljših prijateljev?«

Stari Enrico je opazil, da Leoncie kar besni od jeze na Francisa in zato ji je namignil, naj ne vzame njegovih besed resno. Nato se je obrnil k Torresu in spregovoril prijazno:

»Ni takega posvetovanja v rodbini Solano, ki bi se ga ne mogel udeležiti tudi sefior Torres. Vi ste res najboljši prijatelj naše rodbine. Z vašim pokojnim očetom sva si bila tovariša, malone brata. Toda s tem — dovolite starčku povedati osebno mnenje — nikakor ni rečeno, da senior Morgan nima prav, ko trdi, da je vaš načrt brezupen. Navaliti na jetnišnico in rešiti Henryja z brutalno silo je res blazno. Kar poglejte, kako debele so stene. Te stene lahko kljubujejo napadalcem več tednov. In vendar moram priznati, da je malo manjkalo, da me ni izkušnjava premagala, ko ste prvič omenili svoj načrt. Zdaj pa poslušajte: Ko sem se še kot mladenič udeležil vojne proti Indijancem v Cordillerih, se nam je pripetil podoben primer. Sedimo tu na trato in povem vam, kako se je to zgodilo ...«

Toda Torres je imel nujne opravke in ni hotel čakati. Prijazno je segel vsem prisotnim v roko, opravičil se je Francisu, skočil na vranca, ki se je ves lesketal v srebrni opremi, in odhitel nazaj v San Antonio. Poleg drugih nujnih opravkov je moral Torres odgovoriti na brzojavko, ki jo je dobil iz New Yorka. Pisarna Thomasa Regana na WallStreetu je imela namreč z njim stalno brzojavno zvezo. Ker je imel od panamske vlade v San Antoniu zaupno dovoljenje, da sme rabiti v svoje namene radijsko postajo, je lahko pošiljal poročila na brzojavno postajo v Vera Cruzu. Torres pa ni bil z Reganom povezan samo zaradi dobička. Nasprotno, tajna zveza z Reganom je bila v popolnem skladu s Torresovimi načrti glede Leoncie in obeh Morganov.

»Kaj pa imate proti senoru Torresu, da ste odklonili njegov načrt, njega samega pa ujezili?« je vprašala Leoncie, ko je Torres zapustil trg pred haciendo.

»Nič,« je odgovoril Francis, »razen da ga ne potrebujemo in da mi mož kaj preveč ne ugaja. Torres je tepec, ki lahko pokvari še tako imeniten načrt. Spomnite se, kako se je ujel s svojim pričevanjem na moji obravnavi. Morda mu pa celo ne smemo zaupati. Sam ne vem, kako in kaj je s takim človekom. Pa naj bo karkoli, gotovo je, da namreč nima smisla zaupati mu, če ga ne potrebujemo. Kar se pa tiče njegovega načrta, moram priznati, da mi ugaja. Odidemo naravnost v jetnišnico in osvobodimo Henryja, če ste vsi za to. Seveda ni treba razbobnati po vsem svetu, kakšni so naši načrti. In čemu bi nam bila tolpa razbojnikov in pristaniških postopačev? Če sami ne moremo rešiti Henryja, se bo treba pač sprijazniti z mislijo, da mu jutri zategnejo vrv okrog vratu.«

»Okrog jetnišnice hodi običajno najmanj deset stražnikov,« je ugovarjal osemnajstletni Ricardo, najmlajši brat Leoncie.

Leoncie, ki še ni bila obupala, ga je jezno pogledala. Toda Francis mu je potrdil.

»Prav praviš,« je dejal. »Naša naloga bo odstraniti te stražnike.«

»Stene so debele pet čevljev,« je pripomnil Martinez Solano.

»Si bomo morali pač napraviti pot skozi nje,« je odgovoril Francis.

»Kako neki?« je vzkliknila Leoncie.

»Saj to je prav tista točka našega načrta, o kateri se bo treba temeljito pomeniti. Senor Solano, imate dovolj jahalnih konj? Imenitno! A vi, Alesandro, bi mogli dobiti na plantaži nekaj dinamitnih nabojev? Izvrstno! A vi, Leoncie, morate kot gospodinja haciende vedeti, ali je v vaših kleteh dovolj krepkega žganja.«

Vsi trije so prikimali.

»Aha, zarota se širi!« se je zasmejal Francis. »Imamo torej na razpolago vse, kar je potrebno za ConanDoylovo detektivsko povest ali Rider Haggardov pustolovski roman. Zdaj poslušajte! Sicer pa, potrpite še malo! Pomeniti se moram najprej z vami, Leoncie, o obleki za skromno domačo predstavo ...«

Ura je odbila poldne. Henry je gledal skozi zamreženo okno na ulico prašnega in umazanega mesta. Bila je zneznosna vročina. Henry je že hotel stopiti od okna, ko je zagledal množico radovednih postopačev.

Videl ni ničesar, pač pa je slišal drdranje voza, ki se je naglo bližal jetnišnici. Nato je zagledal voz, ki ga je vlekel splašeni konj. Sivolasi mož z dolgo sivo brado je sedel na vozu in si zaman prizadeval, da bi ustavil splašenega konja.

Henry se je nasmehnil od začudenja, da se stara »koreta« še ni razbila, dasi je ves čas visoko odskakovala od debelih kep suhe ilovice, ki so pokrivale zanemarjeno cesto. Vsako kolo, ki se je komaj še držalo na osi, je odskakovalo in se vrtelo v popolnem nasprotju z drugimi. Toda če se voz še nekako drži skupaj — je razmišljal Henry sam pri sebi — je pa res pravo čudo, da se vprega ne razleti na drobne koščke. Tisti hip, ko je voz dospel do jetniškega mostu, je stari voznik vstal in nategnil vajeti, da zadrži konja. Vajeti so bile tako obrabljene, da se je en konec pretrgal. Starec je omahnil in padel na voz. Pri tem je nehote nategnil drugi konec vajeti in konj je skočil na levo. Kaj se je zgodilo potem — ali se je kolo zlomilo ali samo snelo — Henry ni mogel ugotoviti. Jasno je bilo samo to, da se je voz popolnoma polomil. Starca je splašeni konj vlekel po prašni cesti. Vendar je mož krepko držal drugi konec vajeti, tako da se je moral konj naposled ves upehan in penast ustaviti.

Komaj je starec skočil pokonci, že ga je obkolila množica radovednih postopačev. Iz jetnišnice so planili pazniki in prepodili zijala. Henry je še vedno stal pri oknu in sodeč po njegovem zanimanju za prizor na cesti bi nihče ne mislil, da mu je sojeno živeti samo še nekaj ur.

Starec je izročil vajeti enemu izmed paznikov, naglo stopil k vozu ter začel ogledovati velike in majhne zaboje, ne da bi se zmenil za prah na svoji obleki. En zaboj mu je bil posebno pri srcu. Skušal ga je celo dvigniti in ko se mu ni posrečilo, ga je nagnil, da se prepriča, če je tovor še cel.

Ko ga je eden izmed orožnikov vprašal, kdo je in odkod prihaja, je dvignil glavo in spregovoril naglo:

»Jaz? Oh, senori, star sem in daleč je moj dom. Ime mi je Leopoldo Narvaez. Kar je res, je res, moja mati je bila Nemka. Bog ji daj večni mir in pokoj, toda moj oče je bil Baltazar de Jesus in Cervallos 6 Narvaez, sin slavnega generala Narvaeza, ki se je boril pod poveljstvom znamenitega Bolivarja. Zdaj sem malone uničen in daleč od svoje domovine.«

Od vseh strani so ga obsuli z vprašanji in starec je postal še bolj zgovoren. Hvaležen je bil poslušalcem za izraze sočutja in zato je rade volje nadaljeval svojo povest.

»Prihajam iz Bocasa del Toro. Na poti sem že pet dni, kupčija je pa dandanašnji zelo slaba. Doma sem iz Colona in rad bi se vrnil tja. Toda tudi

blagorodni Narvaez je moral postati krošnjar in tudi krošnjar mora živeti, mar ni tako, dragi senori? Povejte mi, prosim, ali je med prebivalci tega prelepega San Antonia Tomas Romero?«

»Grom in strela! V Panami je Tomasov Romerov kakor listja in trave,« se je zakrohotal višji paznik Pedro Zurita. »Opišite ga podrobneje.«

»Ta je bratranec moje druge žene,« je odgovoril starec v upanju, da se mu posreči najti sorodnika. Zelo se je pa začudil, ko mu je množica odgovorila s homerskih krohotom.

»V San Antoniu in okolici je najmanj ducat Tomasov Romero,« je nadaljeval višji paznik. »Vsak izmed njih je lahko bratranec vaše druge žene, senor. Poznamo Tomasa Romero — pijanca. Poznamo Tomasa Romero — tatu. Poznamo Tomasa Romero — toda ne, tega so obesili pred enim mesecem kot roparja in morilca. V našem mestu živi tudi Tomas Romero, velik bogataš, ki ima več sto glav goveje živine. Poznamo tudi ...«

Pri vsakem teh Romerov je Leopoldo Narvaez odkimal z glavo. Ko je pa slišal ime Romero — bogatega farmarja, se je starec razvesilil in spregovoril.

»Oprostite, senor, to bo najbrže on. Poiščem ga. Če bi mogel kje v bližini spraviti na varno svoj dragoceni tovor, bi ga šel nemudoma iskat. Seveda lahko zaupam tovor vam, zakaj vi ste mož poštenja in časti — o tem se lahko prepriča tudi slepec.«

Potegnil je iz žepa dva srebrna novčiča in ju dal pazniku.

»Tole vam! Vam in vašim tovarišem bi rad dal skromno nagrado za uslugo, ki mi jo naredite s tem, da shranite moj tovor.«

Henry se je nasmehnil, ko je videl, da napitnina ni zgrešila svojega cilja. Pedro Zurita in njegovi orožniki so se začeli zelo zanimati za starčka. Od razbitega voza so takoj spodili zijala in začeli nositi zaboje v stražarnico.

»Pozor, senori, bodite oprezni,« je prosil starček ves v skrbeh, ko so se orožniki lotili največje

ga zaboja. »Nesite ga previdneje. Ta zaboj je zelo dragocen in občutljiv, strašno občutljiv.«

Medtem ko so orožniki nosili zaboje v jetnišnico, je starec izpregel konja in pustil na njem sar mo uzdo. Vse drugo je zložil na voz. Toda Pedro Zurita mu je velel prinesti v jetnišnico tudi vprego, rekoč:

»Čim se premaknemo od tod, vam ukradejo z voza zadnji jermenček.«

Starec je zlezel na razvaline svojega vozička in s paznikovo pomočjo srečno zajahal konja.

»Tako, zdaj je vse v redu,« je dejal in pripomnil hvaležno: »Neizmerno sem vam hvaležen, senori. Srečo sem imel, da sem naletel na dobre ljudi, v rokah katerih ostane moj tovor nedotaknjen. Tovor sicer ni mnogo vreden, saj veste, sama ropotija, ki jo prodajam na drobno, toda če izgubim še to, sem ob vse premoženje. Saj veste, siromak je siromak. Zelo me veseli, da sem se seznanil z vami. Jutri se vrnem z bratrancem, ki ga gotovo najdem, in potem vam ne bo treba več čuvati mojega skromnega imetja.«

Odkril se je in zaklical v slovo:

»Adios, senori! Adios!«

Potegnil je konja in nategnil uzdo, da bi se zopet ne pripetila nesreča. Počasi se je bližal ovinku. Preden je pa izginil orožnikom izred oči, ga je Pedro Zurita poklical. Starec je ustavil konja in se ozrl.

»Iščite na pokopališču, serior Narvaez,« mu je svetoval paznik. »Tam je pokopanih nad sto Tomasov Romero.«

»Posebno z velikim zabojem ravnajte zelo previdno, senori!« je zaklical v slovo krošnjar.

Nato je Henry opazil, kako se je ulica zopet izpraznila, zakaj orožniki in postopači so se naglo umaknili pripekajočim sončnim žarkom. »Nič posebnega ni« je pomislil Henry, »da se mi je zdel glas starega prošnjarja nekam znan. Najbrže je zvenel njegov glas tako čudno zato, ker je mož samo napol Španec in ker se njegovi izgovorjavi pozna vpliv nemščine. In vendar je govoril kakor domačin. Če je v velikem zaboju res kaj dragocenega, ga pazniki gotovo izpraznijo in krošnjar se bo obrisal pod nosom za svoje imetje.« Po tem zaključku Henry ni več razmišljal o dogodku na cesti.

V stražarnici, oddaljeni kakih 50 čevljev od Henryjeve celice, so pazniki kradli imetje Leopolda Narvaeza.

Pričelo se je s tem, da si je Pedro Zurita temeljito in vsestransko ogledal veliki zaboj. Dvignil ga je na enem koncu, da bi se po teži prepričal, kaj je v njem. Nato je povohal, kakor voha po tleh policijski pes, toda vonj mu ni pomagal rešiti te uganke.

»Pusti ga pri miru, Pedrol« se je zasmejal eden izmed orožnikov. »Dobil si dva pezosa napitnine zato, da ostaneš pošten.«

Višji paznik je vzdihnil, stopil vstran, sedel na klop, ogledoval zaboj od vseh strani in znova vzdihnil. Pogovor se je ustavil, toda oči vseh orožnikov so se neprestano vračale k zaboju. Umazane karte niso imele nobenega mika. Nihče ni hotel igrati. Orožnik, ki se je rogal višjemu pazniku, je stopil sam k zaboju in poduhal.

»Prav nič ne diši,« je izjavil. »V zaboju ni ničesar, kar bi dišalo. Kaj neki je v njem? Caballero je dejal, da so v njem dragocenosti.«

»Caballero!« se je oglasil orožnik zaničljivo. »Oče tega starega capina je gotovo prodajal gnile ribe po colonskih ulicah, kakor tudi njegov stari oče. Vsak berač trdi, da so bili njegovi predniki conquistadorji.«

»Zakaj pa ne, Rafael?« je ugovarjal Pedro Zurita. »Mar nismo vsi njihovi potomci?«

»Seveda smo,« je priznal Rafael. »Conquistadorji so spravili marsikoga na oni svet ...«

»In so postali predniki tistih, ki so jih pobili,« je pripomnil Pedro med splošnim smehom. »Naj bo že karkoli, en pezos bi pa vendarle dal, če bi izvedel, kaj je v tem zaboju.«

»Glej, tu je Ignacio,« je pokazal Rafael na vratarja, ki je pravkar prišel in čigar zaspane oči so pričale, da se je mož pravkar zdramil iz popoldanskega spanja. »Njemu nihče ni dal napitnine za to, da ostane pošten. Hej, Ignacio, potolaži našo radovednost in povej nam, kaj je v tem zaboju!«

»Kako bi vedel?« je dejal Ignacio in si z mežikajočimi očmi ogledoval zaboj. »Saj sem se pravkar prebudil.«

»Torej nisi dobil napitnine za to, da ostaneš pošten?« ga je vprašal Rafael.

»Prečista devica Marija, kje pa je človek, ki bi mi mogel plačati za to, da ostanem pošten?« je vzkliknil vratar.

»Če je tako, pa kar vzemi onole sekiro in odpri zaboj,« je dejal Rafael. »Mi nimamo pravice, zakaj kolikor mora Pedro deliti z nami svoja dva pezosa, toliko je naša poštenost plačana. Odpri zaboj, Ignacio, sicer umremo od radovednosti!«

»Pogledal bi rad, samo pogledal,« je zamrmral Pedro ves iz sebe, medtem ko je vratar s sekiro odpiral zaboj. »Potem zaboj znova zabijemo in — vtakni roko vanj, Ignacio! Kaj je notri? A? Kakšno je? Ah!«

Ignacijeva roka je posegla v zaboj, prijela nekaj in se znova pokazala, držeč nekakšen predmet, ovit z debelim papirjem.

»Odvij previdno, ker bo treba potem znova zaviti in postaviti na prejšnje mesto,« ga je opozoril paznik.

In ko je Ignacio odvil svojo skrivnostno najdbo, so prisotni zagledali veliko steklenico naj finejšega žganja.

»Kako čudovito je zavita!« je zamrmral Pedro v prijetnem presenečenju. »Pijača mora biti pač prvovrstna, če jo tako skrbno spravljajo!«

»To je ameriški whisky,« je vzdihnil eden izmed orožnikov. »Samo enkrat v življenju sem pil

ameriški whisky. Vam se niti ne sanja, kakšna imenitna kapljica je to. Nasrkal sem se ga bil tako, da sem planil v areno koride v Santosu in se kar s praznimi rokami lotil razjarjenega bika. Kar je res, je res, bik me je sicer prevrnil, toda pozabiti ne smete, da sem ga napadel brez vsakega orožja.«

Pedro je vzel steklenico in se pripravil, da ji odbije vrat.

»Stoj, prijatelj!« je zakričal Rafael. »Ti si dobil za poštenost nagrado.«

»Napitnino mi je dal tip, ki tudi sam ni bil poštenjak,« je odgovoril. »Tale kapljica je vtihotapljena. Carine ni nihče plačal. Stari lisjak krošnjari s prepovedanim blagom. Kar brez skrbi bodite, prijatelji! Naša vest bo čista, če se polastimo vtihotapljene robe. Zaplenimo steklenice in konec besedi. Mi že poskrbimo, da bo blago uničeno.«

Ne da bi se dolgo obotavljali, sta Ignacio in Rafael potegnila iz zaboja še dve steklenici in jima odbila grli.

»Tri zvezdice — najboljša vrsta,« je izjavil Pedro Zurita med splošnim molkom. »Veste, dragi moji, vseh vrst žganje, ki ga kuhajo v Ameriki, je dobro. Ena zvezdica na etiketi pomeni, da je kapljica zelo dobra. Dve zvezdici — da je izvrstna. Tri zvezdice pa pomenijo, da je pijača odlična, božanska, boljša kot vse najboljše in celo še boljša. Ah, saj vem, kako in kaj je s to pijačo. Yankiji imajo krepko kapljico zelo radi.«

»Kaj pa štiri zvezdice?« je vprašal Ignacio, ki so se mu v krmežljavih očeh že poznali sledovi prvih požirkov.

»Štiri zvezdice? Dragi Ignacio, štiri zvezdice pomenijo takojšnjo smrt ali pa da se človek preseli živ v nebeško kraljestvo.«

Čez četrt ure je Rafael že objemal drugega orožnika. Neprestano mu je razodeval svojo ljubezen, češ da sta brata in da je treba človeku za srečo na zemlji zelo malo.

»Stari je tepec, patentiran tepec!« je vzkliknil Augustino, ki je veljal za najbolj resnega in ki je ves čas molčal.

»Živio Augustino!« je zakričal Rafael. »Tri zvezdice so napravile pri njem čudež. Le poglejte! Mar mu niso razvezale jezika?«

»In še devetkrat patentiran tepec, ta starec!« je kričal Augustino srdito. »Nektar je bil njegov, samo njegov; pet dni sta se gledala s to božansko kapljico, ko se je starec vozil iz Bocasa del Toro — pa ni napravil nobenega požirka. Bogme, take tepce, kakor je ta, je treba vreči nage na mravljišče.«

»Starec je čisto navaden postopač,« je dejal Pedro. »In ko se jutri vrne po svoje tri zvezdice, ga aretiram kot navadnega tihotapca. Še napredovali bomo v službi, če ga vtaknemo pod ključ.«

»Saj uničimo vse dokaze, če bomo tako nadaljevali,« je dejal Augustino in odbil vrat še eni steklenici.

»Nič ne de! Zato pa si obdržimo corpora delicti — vidiš, takole!« je odgovoril Pedro in vrgel prazno steklenico na kamnita tla, da se je razletela na drobne koščke. »Cujte, prijatelji! Zaboj je bil zelo težak — to bodo potrdili vsi. Padel je na tla in steklenice so se razbile. Tekočina se je razlila in tako smo prišli na sled tihotapstvu. Zaboj in razbite steklenice bodo menda dovolj jasen dokaz, da smo storili vladi veliko uslugo.«

Čim manjša je bila zaloga žganja, tem večji je bil krik in vik. Eden izmed orožnikov se je sprl z Ignacijem zaradi deset centavov, ki mu jih je bil slednji dolžan. Dva druga sta sedela na tleh, se objemala okrog vratu in bridko tarnala nad svojim nesrečnim rodbinskim življenjem. Augustino je z neprestano klepetavostjo, dokazoval, da je molk zarez zlata vreden. Pedro je pa sentimentalno zatrjeval, da so si vsi ljudje bratje.

»Celo moji jetniki,« je vpil solznih oči. »Rad jih imam kakor brate. Življenje je tako žalostno.«

Solze so mu zalile oči in moral je umolkniti. Da jih osuši, je napravil še en požirek.

»Jetniki so mi kakor deca. Kar srce mi krvavi, če pomislim, koliko trpe ti reveži. Le poglejte, solze mi zalivajo oči. Nesimo jim malo žganja, da bodo tudi oni deležni te dobrote! Ignacio, dragi bratec, stori mi uslugo! Glej, nate se naslanjam in jokam. Odnesi steklenico tega eliksirja yankiju Morganu! Reci mu, da mi je strašno žal, da ga bodo jutri obesili. Pozdravi ga v mojem imenu. Naj pije in naj bo srečen vsaj zadnji dan pred smrtjo.«

In medtem ko je Ignacio odšel iz stražnice, da naredi tovarišu uslugo, je zadonel nad pijanimi glavami mogočen glas tistega orožnika, ki je nekoč praznih rok skočil v areno koloseja v Santosu.

»Bika mi dajte! Bika hočem imeti, da se spoprimeva!«

»Bika hoče imeti, blaga duša, da ga objame in poljubi,« je pojasnil Pedro Zurita in solze so mu znova zalile oči. »Tudi jaz imam rad bike. Vsa živa bitja ljubim. Celo hrošče imam rad. Ves svet ljubim. V tem je skrivnost moje duše. Rad bi imel leva, da bi se igral z njim.«

Henry je naenkrat zaslišal, da nekdo pod oknom žvižga znan napev stare piratske pesmi: Dedov naših domovina, drago morje, rodni kraj — k zmagi pot si nam edina, tujcem peklo — nam si raj ...

Ves presenečen je planil k oknu, toda tisti hip je zarožljala ključavnica in to ga je prisililo, da je počenil na tla in se potuhnil, kakor da spi.

V celico se je prizibal Ignacio in slovesno ponudil Henryju steklenico.

»Hej, čuj, yanki! Naš dobri nadzornik Pedro Zurita te pozdravlja,« je zajecljal Ignacio. »Zelo bi ga veselilo, če napravite nekaj požirkov na njegovo zdravje in pozabite, da se boste jutri gugali na vešalih.«

»Povejte senoru Pedru Zuriti, da ga prav lepo pozdravljam in recite mu obenem, naj ga vzame vrag skupaj z njegovim žganjem,« je odgovoril Henry. Vratar se je zravnal. Naenkrat je bil trezen, tako da se ni več zibal.

»Že prav, senor,« je dejal, odšel iz celice in zaklenil za seboj vrata.

Henry je planil k oknu in se zaletel z nosom v Francisa, ki mu je molel skozi mrežo samokres.

»Pozdravljen, tovariš,« je dejal Francis. »Takoj te rešimo iz tega brloga.« Pokazal mu je dva dinamitna naboja s pritrjenimi vžigalniki.

»Tole ljubko igračo sem vzel za vsak primer s seboj. Stopi tja v zadnji kotiček celice, zakaj čez hip bo v steni tako velika odprtina, da bi mogla skoznjo celo .Angelika’. Kar se pa ,Angelike' tiče, ti moram povedati, da nas čaka na obali. Zdaj se pa le hitro umakni. Takoj prižgem zažigalno vrvico, ki je zelo kratka.«

Komaj se je Henry stisnil v zadnji kotiček celice, ko je nekdo s težavo odprl vrata. Zadoneli so klici in kletve, med katerimi se je odlikoval posebno star in običajno bojni klic španskih Američanov:

»Udari yankije!«

Henry je zaslišal tudi kratek pogovor med Rafaelom in Pedrom, ki sta se primajala v celico:

»Ta ne priznava bratske ljubezni,« je jecljal Rafael.

A Pedro:

»Dejal je, naj me vzame vrag — saj je dejal tako, kajne, Ignacio?«

Oba sta imela v rokah puške, za njima pa je pritiskala na vrata pijana tolpa v naglici oboroženih orožnikov in paznikov. Eni so bili oboroženi s kratkimi meči in karabinkami, drugi s sekirami in praznimi steklenicami. Ko so zagledali v Henryjevih rokah samokres, so se ustavili; Pedro je z drhtečimi rokami pomeril in slovesno zajecljal:

»Senor Morgano, ta hip se preselite v pekel in zavzemite mesto, ki vam gre.«

Toda Ignacio ni hotel čakati. Ustrelil je kar na slepo srečo, in ker so se mu roke v pijanosti pošteno tresle, je zgrešil za dobrih pet čevljev. Tisti hip se je zgrudil na tla, zadet od Henryjeve krogle. Drugi so jo naglo odkurili na hodnik, od koder so začeli besno obstreljevati celico.

Henry je hvalil usodo za to, da so stene bile k sreči debele in da mu torej razjarjena tolpa pijanih orožnikov tako ne bo mogla do živega. Zato je ostal v določenem kotičku v napetem pričakovanju, kaj se bo zgodilo. Vsak hip je moralo v steni eksplodirati.

In res je eksplodiralo. Okno s prilegajočo steno se je spremenilo v ogromno odprtino. Drobec je zadel Henryja v glavo in omamljen se je zgrudil na tla. Ko se je prah polegel in dim razkadil, so Henryjeve motne oči opazile Francisa, ki je lezel skoz odprtino v celico. Komaj so Henryja potegnili iz celice, se je znova zavedel. Opazil je, da Enrico Solano s svojim mlajšim sinom s puško v roki zadržuje množico radovednežev z ene, medtem ko jo Alvarado in Martinez zadržujeta z druge strani ulice.

Toda presenečeno prebivalstvo ni niti mislilo na to, da bi preprečilo pobeg iz jetnišnice. Ljudje so pasli samo radovednost. Vsi so se zavedali, da bi utegnili žrtvovati svoje življenje, če bi hoteli prijeti te oborožene divjake, ki so pri belem dnevu napadli jetnišnico. In množica se je spoštljivo umaknila bojeviti četi rodbine Solano in obeh Morganov.

»V bližnji ulici nas čakajo konji,« je dejal Francis Henryju, ko sta si krepko stisnila roke. »Pri konjih čaka Leoncie. Četrt ure galopa in že smo na obali, kjer nas čaka čoln.«

»Čuj, dragi, pod oknom si žvižgal napev iste pesmi, ki si se je naučil od mene,« se je nasmehnil Henry. »Zdelo se mi je, da slišim božansko melodijo. Španski psi so bili tako nestrpni, da niso hoteli čakati jutrišnjega dne. Nasrkali so se žganja in sklenili so odpraviti me na oni svet že danes. Stari jih je s tem žganjem imenitno speljal na led. Stari krošnjar je prevrnil svoj voz tip pred vhodom v jetnišnico. In voz je bil poln žganja.«

»Zato, ker je krošnjar lahko celo blagorodni Narvaez, sin Baltazarja de Jezusa y Cervallos 6 Narvaez, sin slavnega vojskovodje, generala Narvaeza. In tudi krošnjar mora živeti, mar ni tako, dragi senor?« je ponovil Francis Henryju dobro znane besede.

Henry ga je začudeno pogledal. Prvi hip ni razumel, kaj naj pomenijo te čudne besede, toda takoj mu je prišlo na misel, da mora biti prizor z razbitim vozom in splašenim konjem v tesni zvezi z njegovo rešitvijo. Hvaležno je pogledal Francisa, rekoč:

»Francis, nekaj me veseli, zelo veseli.«

»In sicer?« je vprašal Francis, ko sta zavila v drugo ulico, kjer so ju čakali konji.

»Da ti nisem odrezal ušes na otoku Calfu, ko sem te vrgel in ko si sam zahteval, naj ti jih odrežem.«

Mariano Vercara 6 Hijos, poglavar mesta San Antonia, se je zleknil v naslonjač in si v blaženem zadovoljstvu zvijal cigareto. Poglavar je pravočasno poskrbel, da bi stari sodnik ves dan ne dobil niti kapljice žganja. Njegova očetovska skrb je bila poplačana s tem, da je sodišče po določenem načrtu brez obotavljanja izreklo smrtno obsodbo. Poglavar ni trpel nobenega odlašanja ali zavlačevanja. Šest plantažnih delavcev, ki so pri obravnavi prisegli proti Francisu Morganu, je brezobzirno kaznoval in jih poslal nazaj na plantaže v Santos. Da bi odslužili kazen, je bil podaljšal pogodbeni rok, ki je za ubogo delavsko rajo pomenil popolno robstvo. In tako je poglavar po končani obravnavi obogatel za dvesto dobrih ameriških zlatih dolarjev. Smeje je pomislil, da so Američani iz Santosa vse časti vredni ljudje, ki se jih je treba držati.

Prvič so razvijali domačo industrijo s svojimi plantažami. Drugič — in to je bilo glavno — so pa imeli neomejene zaloge denarja in za neznatne usluge španske administracije so plačevali naravnost gosposko.

Njegov obraz se je še bolj zjasnil, ko je v sobo stopil Alvarez Torres.

»Čujte!« je dejal Torres tiho in položil prst na usta. »Oba vražja Morgana lahko zgrabimo naenkrat. Henry bo obešen jutri. Ne razumem, zakaj bi ne poslali Francisa k pradedom že danes?«

Poglavar je molčal in samo obrvi so se mu vprašujoče mrščile.

»Dal sem jim dober nasvet, naj z orožjem napadejo jetnišnico. Rodbina Solano verjame njegovi laži in zdaj so sklenili delati roko v roki. Prepričan sem, da bodo še nocoj poskusili rešiti Henryja Morgana. Preden se ne stemni, ni pričakovati napada na jetnišnico. Vaša naloga je ukreniti vse potrebno, da bo Francis Morgan v boju ubit.«

»Čemu in zakaj mora umreti?« je vprašal poglavar zamišljeno. »V mojem interesu je, da spravim na oni svet Henryja. Kar se pa tiče Francisa, naj kar odpotuje nazaj v svoj ljubljeni New York.«

»Toda njega moramo spraviti s sveta — in takoj vam pojasnim, zakaj. Kakor že veste iz prebranih brzojavk, ki jih dobivam in pošiljam po državnem radiu ...«

»Kar sem zahteval kot glavni pogoj za dovoljenje, da smete uporabiti državni radioaparat,« ga je opozoril glavar.

»In kar mi ni dalo nikoli povoda, da bi se pritoževal,« ga je pomiril Torres. »Torej, kot rečeno,

vi veste, da so moje zveze z Reganom iz New Yorka strogo zaupne in izredno važne.«

Vtaknil je roko v žep.

»Pravkar sem dobil novo brzojavko, ki zahteva, da zadržim tega Francisa tu še mesec dni — če pa bo zadržan za vedno, sem prepričan, da senor Regan ne bo protestiral. In čimprej dosežem ta cilj, tem večjo nagrado dobiva.«

»Povedali mi pa le niste, koliko ste že dobili in koliko še dobite,« je pripomnil poglavar.

»To je privatna pogodba in poleg tega — nagrada nikakor ni tako velika, kakor bi utegnili misliti. Ta senor Regan je stiskač, velik stiskač. Vendar pa hočem nagrado pošteno deliti z vami, če bo moja misija uspešna.«

Poglavar je prikimal z glavo, rekoč:

»Mislite, da dobite najmanj tisoč dolarjev?«

»Upam. Nedvomno mi ta borzna svinja plača tisoč dolarjev, in če je usoda namenila Francisovim kostem večni mir tu v San Antoniu, je petsto dolarjev vaših.«

»Kaj pa, če dobite tisoč v zlatu?« je vprašal poglavar.

Torres se je zakrohotal, kakor da poglavar brije norce iz njega.

»Nagrada bo znašala vsekakor več kot tisoč dolarjev,« je trdil poglavar svoje.

»Da, Regan utegne biti radodarnejši,« mu je

pritrdil Torres. »Morda mi d& tisoč petsto, in polovica te vsote bo, kot rečeno, vaša.«

»Nemudoma se napotim v jetnišnico,« je izjavil poglavar. »Lahko se zanesete name, senor Torres, kakor se zanašam jaz na vas. Pojdiva. Takoj odidiva skupaj in na lastne oči se boste prepričali, kako imenitno past si je napravil Francis Morgan. Saj še nisem pozabil, kako je treba ravnati s puško. Poleg tega pa zapovem trem orožnikom meriti samo nanj. Ta ameriški pes hoče torej napasti našo jetnišnico, pravite? Pojdiva. Nemudoma se napotiva k jetnišnici.«

Vstal je in odvrgel cigareto. Komaj pa sta prišla do vrat, se je pojavil na pragu razcapan, zasopel in ves poten deček, ki je zgrabil poglavarja za roko in zajecljal:

»Novice prinašam. Mi daste nagrado, da vam jih povem, blagorodni senor? Vso pot sem tekel.«

»Pošljem te v San Juan, da bodo psi glodali tvoje gnusne kosti,« je odgovoril poglavar.

Deček se je kar upognil pod to grožnjo, toda prazen želodec in želja, da bi zaslužil za vstopnico na bližnjo bikoborbo, mu je vrnila pogum.

»Gotovo ne boste pozabili, da sem vam prinesel novice, sefior. Vso pot sem tako tekel, da mi je kar sapo zapiralo. Saj sami veste, da govorim resnico. Povem vam novico, in vi ne boste pozabili, da sem tekel jaz in da sem prvi prinesel to novico.«

»Da, da, zverina, ne bom pozabil. Toda gorje ti, če si zapomnim predobro. Kakšne novice neki prinašaš? Morda niso vredne niti beliča. Če je tako, boš še bridko obžaloval, da si sploh kdaj videl sončne žarke. Muke v San Juanu, kjer bi glodali psi tvoje kosti, niso niti senca tega, kar si izmislim zate, če misliš briti iz mene norce.«

»Jetnišnica!« je vzkliknil deček ves zasopel. »Novi yanki, tisti, ki so ga hoteli včeraj obesiti, je spustil steno jetnišnice v zrak. Bog se nas usmili! Luknja je tako velika, kakor vrata na katedrali. Drugi yanki, ki je tako podoben prvemu, tisti, ki bi ga morali obesiti jutri, je pobegnil skozi to luknjo. Prvi yanki ga je sam potegnil skozi prebito steno. Vse to sem videl na lastne oči, tekel sem vso pot, da vam povem novico, in vi, dragi senor, gotovo ne pozabite te usluge.«

Toda poglavar se je že obrnil k Torresu.

»Tako torej, če bo sefior Regan radodaren kakor princ, bo izplačal omenjeno vsoto, pravite? Petkratni znesek moramo dobiti, zakaj yanki krši naše zakone in podira stene naših jetnišnic ...«

»Vsekakor ne kaže zaupati tem falotom. Morda so nalašč spravili na noge vse mesto?« je zamrmral Torres in se namrdnil. »Če se še spomnite, sem vam povedal, da sem jim jaz svetoval, naj napadejo jetnišnico.«

»S senorom Reganom sta torej pripravljena povrniti stroške za popravo stene?« je vprašal poglavar. Nekaj časa je molčal, nato pa nadaljeval: »Ne smete me napačno razumeti. Saj ne verjamem, da se je to res zgodilo. To je nemogoče! Celo prismojeni Američani bi se ne lotili tako tveganega podjetja.«

V sobo je planil orožnik Rafael s puško v roki. Glavo je imel vso okrvavljeno in komaj se je prerinil skozi množico radovednežev, ki so bili že napolnili sobo, da slišijo, kaj se je zgodilo.

»Uničeni smo!« To so bile prve Rafaelove besede. »Malone vsa jetnišnica je porušena. Dinamit! Sto funtov ga je bilo! Kaj pravim, sto tisoč! Junaško smo branili jetnišnico. S puško v roki sem omahnil in omedlel. Ko sem se zopet zavedel, sem pogledal okrog sebe. Vsi drugi — hrabri Pedro, hrabri Ignacio, hrabri Augustino — vsi, prav vsi so ležali okrog mene ... mrtvi!«

Malo je manjkalo, da ni bleknil: pijani. Toda njegov španskoameriški značaj je bil tak, da je povsem iskreno opisal katastrofo, tako kakor si jo je naslikala njegova bujna fantazija.

»Ležali so mrtvi. Morda so bili od strašne eksplozije samo omamljeni. Ne vem. Po vseh štirih sem začel plezati po hodniku. Celica, v kateri je bil zaprt na smrt obsojeni yanki Morgan, je bila prazna. V steni je bila ogromna luknja. Zlezel sem skozi njo na dvorišče in odtod na ulico. Tam se je zbrala ogromna množica radovednega občinstva. Toda '* Morgana ni bilo nikjer. Začel sem poizvedovati pri vseh, ki so ga videli. Napadalci so imeli pripravljene konje in tako so pobegnili proti obali. Tam jih je čakal čoln. Francis Morgan je imel s seboj vrečo zlata. Ljudje so videli, kako jo je privezal k sedlu. Ogromna vreča je bila, vam pravim!«

»A luknja?« je vprašal poglavar. »Luknja je v steni?«

»Večja je kakor vreča, mnogo večja,« je odgovoril Rafael. »Pa tudi vreča je ogromna. Tako so mi pravili ljudje. In pobegnil je s to vrečo na sedlu.«

»Moja jetnišnica!« je vzkliknil poglavar. Izpod plašča je potegnil in dvignil bodalo z ostrino navzgor, tako da je tvorilo z ročajem križ.

»Prisegam pri vseh svetnikih, da se bom maščeval! Moja jetnišnica! Naše pravosodje! Naš zakon! Konje sem! Hitro privedite konje! Orožniki, konje!«

Ves iz sebe je začel zmerjati Torresa, kakor da mu hoče ta ugovarjati.

»Vrag vzemi vašega senora Regana! Zdaj imam svojega jetnika, ki ga moramo ujeti in izročiti pravici. Rokavico so mi vrgli. Moja jetnišnica je porušena. Mojim zakonom, našim skupnim zakonom se rogajo! Konje, hitro konje! Osedlajte jih in urno se pripravite na pot! Hitro, podvizajte se!«

Kapitan Trefethen, lastnik »Angelike«, sin Indijanke iz plemena Maya in črnca z Jamaike, je hodil po ozkem kapitanskem mostičku svoje jadrnice in se oziral proti San Antoniu, od koder se je vračal čoln z begunci. Kapitan je razmišljal, kako bi se odkrižal svojega vihravega ameriškega potnika. Z druge strani ga je pa mikalo ostati v teh krajih kljub izpolnjeni pogodbi. Saj bi z bogatim Američanom lahko sklenil novo pogodbo, ki bi mu napolnila žepe z zlatom. Črnska kri je zahtevala, naj bo pameten in naj se pokori panamskim zakonom. Indijanska kri je hrepenela po nezakonitosti in trikratni nagradi.

Naposled je zmagala v njem indijanska kri in začel se je pripravljati, da sprejme begunce na krov. Ko je pa opazil, koliko orožja imajo člani rodbine Solano in oba Morgana, ga je strašno mikalo, da bi vrtoglavemu Američanu odpovedal pokorščino. Ko pa je zagledal v čolnu žensko, se je oglasila v njegovi duši romantičnost in pohlep po mastnem dobičku. Zato je sklenil vzeti begunce na krov. Vedel je namreč, da se pri vsakem moškem liodjetju obeta nevarnost in možnost zaslužka, čim se  vmeša v to stvar ženska.

In tako je stopilo na krov njegove jadrnice vse troje: ženska, nevarnost in zaslužek. Leoncie, puška In vreča zlata.

»Veseli me, da vas lahko pozdravim na krovu ,Angelike’ sire,« se ie obrnil kapitan Trefethen k Francisu ter pokazal svoje snežno bele zobe. »Kdo je pa ta tujec?« je pokazal na Henryja.

»Moj prijatelj in gost, dragi kapitan. Pravzaprav sva si tudi v sorodu.«

»Kdo so onile gentlemani, ki tako nervozno skačejo po obali?«

Henry se je naglo ozrl na skupino jezdecev, ki so galopirali po peščeni obali. Brez vsakih ceremonij je vzel kapitanu iz rok daljnogled in začel opazovati jezdece.

»Bogme, poglavar nam je za petami,« se je obrnil k Leoncü, »in orožnike ima s seboj.«

Vzkliknil je, naravnal daljnogled in zmajal z glavo.

»Prav zdi se mi, da sem opazil med jezdeci tudi vašega prijatelja Torresa.

»Med našimi sovražniki?« je vzkliknila Leoncie presenečeno. Spomnila se je, da jo je Torres zjutraj zasnubil in prisegel žrtvovati zanjo vse, celo življenje.

»Najbrž se je zmotil,« je dejal Francis in vzel daljnogled, da se sam prepriča. »Jezdeci so v gruči, tako da obrazov ni mogoče razločiti. Gotovo pa je, da jih vodi poglavar.«

»Kdo pa je ta capin, Torres?« je vprašal Henry osorno. »Takoj, ko sva se spoznala, mi ni bil nič kaj všeč, in vendar ste ga vedno z veseljem sprejemali pod svojo streho, Leoncie.«

»Oprostite, sire, prav ponižno prosim, oprostite,« se je oglasil kapetan Trefethen. »Moram vas namreč opozoriti na neko stvar, sire. Rad bi namreč vedel, kdo so ti jezdeci, ki galopirajo po obali?«

»Včeraj so me hoteli ti gospodje obesiti,« se je zasmejal Francis. »Jutri so pa nameravali zaviti vrat mojemu sorodniku, ki stoji tu pred vami. Pa smo jih speljali na led in zdaj smo srečno tu. Zdaj vas pa opozarjam, gospod kapitan, da vaša jadra brez pomena vihrajo po vetru. Jadrnica stoji na

mestu. Kako dolgo se pa mislite še muditi v teh krajih?«

»Mr. Morgan, sire,« se je oglasil kapitan, »z velikim veseljem služim vam, ki ste najeli jadrnico. Vendar pa vas moram opozoriti, da sem angleški državljan. Kralj George, sire, je moj kralj, in njemu se moram pokoriti v prvi vrsti, njemu in njegovim zakonom o pomorskem prometu. Zame je povsem jasno, da ste prekršili zakone države, ki ji pripada ta del oceana. Drugače bi nas jezdeci ne preganjali, sire. Vem tudi, da me hočete prisiliti, naj prekršim mednarodno pravo s tem, da vam pomagam pobegniti. Čast mi torej veleva, da ostanem tu, dokler ne bo v sporazumu z obema prizadetima strankama likvidiran konflikt, ki ste ga zakrivili v mestu. To je moja dolžnost, ki mi jo nalaga zakoniti vladar.«

»Nehajte s temi lamentacijami in podvizajte se, da čimprej odplujemo, kapitani« ga je prekinil Henry srdito.

»Sire, oprostite, toda opozoriti vas moram, da niste vi najemnik te ladje. Niste pa tudi veliki kralj George, ki sem mu prisegel zvestobo.«

»Veste kaj, kapitan,« je dejal Francis prijazno, zakaj naučil se je bil občevati s človekom, v katerem sta bili pomešani dve rasi in dve naravi. »Jaz sem najemnik vaše ladje. Zato bi vas prosil, da se podvizate in odrinete iz chiruquiskega zaliva takoj, čim zapiha ugoden veter.«

»V pogodbi, sire, ni rečeno, da mora moja ,Angelika' prekršiti zakone Paname in kralja Georga.«

»Za to dobite posebno nagrado,« je dejal Francis, ki je postajal že nestrpen. »Kar hitro na delo!«

»Če je tako, sire, tedaj morava prepisati pogodbo in določiti trikratni znesek prvotne najemnine.«

Francis je prikimal z glavo.

»Dobro. Samo še trenutek, sire. Takoj prinesem iz kabine pero in črnilo, da podpiševa pogodbo.«

»Grom in strela!« je zakričal Francis. »Pustite vendar te formalnosti in poskrbite, da takoj odrinemo. Pogodbo lahko podpiševa tudi med vožnjo, in prepričani bodite, da ne bo nič slabša. Prisluhnite! Tam na obali so že začeli streljati za nami.«

Tudi kapitan je slišal strel. Ozrl se je in opazil luknjo, ki jo je napravila krogla na jadru.

»Imenitno, sire,« je dejal. »Vi ste gentleman in poštenjak. S pogodbo bom torej počakal do prve ugodne prilike. Hej, ti, črnec! Hajdi h krmilu! Vsi na svoja mesta! Le hitro razpnite jadra! Hej, podvizajte se, Parcivale!«

Vsi so ubogali — celo Parcival, kingstonski črnec, čigar koža je bila tako črna, kakor je bilo belo njegovo ime, je molče odšel na svoje mesto. Tudi drugi mornar Juan, ki je bil bolj Španec kakor Indijanec, se je uklonil kapitanovemu povelju.

»Daj temu črncu po glavi, če se ti bo upiral,« je zašepetal Henry Francisu. »Sam sem pripravljen to storiti za dva centa.«

Toda Francis je zmajal z glavo.

»Mož ravna prav, toda vsa nesreča je v tem, da ima jamaiski črnec strašno trdo butico. Poleg tega pa teče po njegovih žilah še indijanska kri. Lahko si torej misliš, da zgrda ničesar ne opraviva. Mož je tako trmast, da nama ne kaže drugega kakor potrpeti in ostati pri starem pregovoru, ki pravi, da lepa beseda vedno najde lepo mesto. Mož ima dobre namene, samo zaslužil bi rad. Poleg tega pa tvega svojo ladjo in živi v trdnem prepričanju, da je imeniten govornik. Te dolge lamentacije mora vleči iz sebe, sicer bi ga razneslo.«

Tisti hip se je Henryju približal Enrico Solalano. Nosnice so se mu napele, v drhteči roki je nervozno stiskal puško. Ves ginjen je potegnil Henryja za roko.

»Težko sem se pregrešil zoper vas, senor Morgan,« je dejal stari Solano. »Nenadna smrt dragega brata Alfara me je tako pretresla, da sem za umor obdolžil vas.«

Pri tem so se starcu oči srdito zasvetile.

»Zakaj to je bil umor, zavraten in strahopeten umor — sunek v hrbet pod okriljem temne noči. Moral bi vas bolje poznati. Toda bratova smrt me je tako potrla, da nisem mogel trezno misliti. In vse okoliščine so govorile proti vam. Na to, da je moja ljubljena in edina hčerka zaročena z vami, nisem niti pomislil. Pozabljeno je bilo vse, kar sem vedel o vas. Kaj mi je bilo takrat mar, da ste pošten, iskren in pogumen mož, ki nikakor ne bi mogel zahrbtno napasti in umoriti človeka. Obžalujem, verjemite mi, da obžalujem. In ponosem sem, da vas lahko znova pozdravim v svoji rodbini kot bodočega moža nam vsem enako drage Leoncie.«

Henry Morgan je bil torej znova prisrčno sprejet med člane rodbine Solano, toda Leoncio je jezilo, da njen oče po svoji španski navadi izgublja toliko nepotrebnih besed, namesto da bi stisnil Henryju roko ter mu pogledal odkrito v oči. Henry ali Francis v takem primeru gotovo ne bi frazarila.

»Zakaj neki,« je razmišljala, »morajo moji rojaki v zgovornosti posnemati jamaiske črnce?«

Francis se na videz ni zmenil za obnovitev Henryjeve zaroke z Leoncio. Opazoval je zdaj bledožoltega mornarja Juana, ki se je pogovarjal s svojimi tovariši, zdaj zopet je gestikuliral z rokami ali kimal z glavo, kakor da je zatopljen v svoje misli. V resnici mu pa pri srcu ni bilo nič kaj prijetno.

»Zdaj bo pa težko ujeti te ameriške svinje,« je tarnal Torres, ko je videl, kako »Angelika« naglo reže valove.

»Vse tri nove zvonove bi dal iz katedrale, če bi jih mogel dobiti na muho, še preden zapuste zaliv,« je izjavil Mariano Vercara 6 Hijos. »In če bi imel oblast nad vsemi yankiji, ki tako hitro beže, bi jih prav tako hitro poslal k vragu, in sam hudič bi se moral naučiti angleščine.«

Alvarez Torres je z obema rokama tolkel po sedlu, toda vsa besnost je bila zaman.

»Kraljica mojih sanj!« je ponavljal venomer. »Izgubljena je, za vedno je izgubljena. Videl sem jo, kako je plezala po lestvi na krov. In vsega je kriv ta newyorški Morgan. Čim ladja zapusti chiriquiski zaliv, ji bo odprta pot do New Yorka. In ni se mi posrečilo zadržati tega malopridneža niti mesec dni. Regan mi obljubljene nagrade ne bo izplačal.«

»Stavim glavo, da ne uidejo iz chiriquiskega zaliva,« je dejal poglavar slovesno. »Saj nisem tak tepec, da bi jih ne znal pravočasno poučiti, kako je treba spoštovati naše zakone. Mar nisem prisegel, da bom do smrti sovražil te ohole in nesramne Američane? Sonce zahaja, veter pa piha še vedno slabo. Kar poglejte na obzorje, pa se takoj prepričate, da nocoj ne bo silnega vetra in da nam torej begunci ne uidejo. Če sploh zapiha močnejši veter, bo pihal od severozahoda in bo gnal begunce proti ožini Chorrera. In tja si ne bodo upali, to mi lahko verjamete. Njihov kapitan prav dobro pozna to morsko ožino. Skušal se ji bo izogniti in pluti mimo Bocasa del Toro ali skozi kartaginsko ožino. Celo v tem primeru jih prehitimo in speljemo na led. Moja glava ni kar si bodi. Čujte! Do Las Palmasa je zelo daleč. In vendar se moramo odločiti za to pot. Tam imam dobrega znanca, kapitana ladje ,Dolores', in ta nam priskoči na pomoč.«

»Čemu neki nam bo ta stara, napol razbita ladja, ki se ne more ganiti iz pristanišča?« je vzkliknil Torres.

»Nocoj ne bo vetra, jutri zjutraj tudi ne in ,Dolores' dohiti ,Angeliko' kljub svoji starosti,« je ugovarjal poglavar. »Pogum, prijatelj. Le hitro na pot! S kapitanom Rosarom sva dobra prijatelja. Rad me ima in gotovo mi naredi to uslugo.«

Komaj se je začelo daniti, ko se je skupina utrujenih jezdecev bližala napol porušeni vasici Las

Palmas blizu starega pristanišča. V divjem galopu so se konji tako upehali, da so s težavo nosili oborožene jezdece. V pristanišču je bila vkrcana stara ladja. Dim se je valil iz dimnika, kar je pomenilo, da se parnik pripravlja na pot. Poglavar si je zadovoljno oddahnil.

»Dobro jutro, senor kapitan Rosaro, Bog te ohrani še mnogo let!« je pozdravil zagorelega Španca, ki je sedel na zviti vrvi in srebal iz skodelice črno kavo. Z zobmi je zašklepetal vedno, kadar se je rob skodelice dotaknil njegovih ust.

»Jutro bi bilo res dobro, če bi me ne držala v krempljih ta prekleta mrzlica!« je zagodrnjal kapitan jezno. Roka, v kateri je držal skodelico, in vse telo se je tako treslo, da je vroča kava oblivala brado in tekla po kosmatih kapitanovih prsih.

»Odnesi to, vražji izrodek,« je zakričal in vrgel skodelico v dečka, ki se je na ves glas smejal nesrečnemu kapitanu.

»Ko vzide sonce, bo mrzlice konec,« ga je tolažil poglavar, ki ni hotel opaziti njegove slabe volje. »Vaši opravki v tem pristanišču so končani, in sodeč po dimu, ki se vali iz dimnika, nameravate odpluti v Bocas del Toro. Mi vsi se odpeljemo z vami na izredno zanimiv lov na redko divjačino. Dohiteti moramo jadrnico ,Angeliko’, ki jo je zatišje nocoj zadržalo v zalivu. Na krovu te jadrnice me čakajo važni opravki. Aretirati moram več sumljivih oseb, in po vsej Panami bo šla slava o vaši hrabrosti. Da, da, dragi kapitan, ljudje vas bodo tako slavili in častili, da bodo takoj pozabljene vse muke, ki ste si jih nakopali z mrzlico.«

»Koliko mi daste?« je vprašal kapitan Rosaro flegmatično.

»Koliko?« je ponovil vprašanje presenečeni poglavar. »To je državljanska dolžnost, dragi moj. In ker ste že tako namenjeni v Bocas del Toro, storite svojo dolžnost kar spotoma. Nikar se ne bojte za premog! Saj ga ne porabite nič več, če vzamete na krov še nas.«

»Mushacho, prinesi mi še kave!« je zakričal kapitan na dečka.

Nastal je premolk, v katerem sta Torres in poglavar skupaj s spremljevalci čutila, da je njuna usoda odvisna od vrele kave, ki jo je deček prinesel kapitanu. Kapitanovi zobje so zopet zašklepetali po robu skodelice, vendar pa ni razlil niti kapljice, dasi si je opekel vsa usta.

Tisti hip je stopil na krov Šved v umazanih hlačah in čepici, na kateri je bilo napisano »Mehanik.« Prižgal si je pipo, sedel na krov ter se globoko zamislil.

»Koliko mi daste?« je vprašal kapitan Rosaro znova.

»Le hitro odrinimo, dragi moj « je odgovoril poglavar. »Med vožnjo, ko vas mrzlica bo več tresla, se pa trezno pomeniva o tem kočljivem vprašanju. Biti morava pametna, saj sami veste, da se z državo ne smemo šaliti.«

»Koliko?« je vprašal kapitan Rosaro že tretjič. »Se nikoli nisem ravnal nespametno. Vedno sem mislil trezno, ne glede na to, ali je sonce vzšlo ali ne in ali me trese ta prekleta mrzlica ali ne. Koliko?«

»No, pa naj bo — koliko pa zahtevate?« se je vdal poglavar.

»Petdeset dolarjev v zlatu,« je odgovoril kapitan brez pomisleka.

»Saj morate itak odpluti, kajne?« je vprašal Torres prijazno.

»Petdeset dolarjev v zlatu in konec besedi.«

Poglavar je ves obupan vzdihnil in se obrnil, da odide.

»Kaj niste prisegli, da se boste maščevali za to, ker so vam porušili jetnišnico?« je vprašal Torres.

»Da, toda ne pod pogojem, da me bo to maščevanje veljalo petdeset dolarjev!« je odgovoril poglavar in poškilil na kapitana v upanju, da bo ta vsaj malo popustil.

»Petdeset v zlatu!« je dejal kapitan, izpil kavo in si skušal z drhtečimi rokami zviti cigareto. Obrnil se je k Švedu in pripomnil: »In še pet dolarjev povrhu — mojemu mehaniku. Tak je naš običaj.«

Torres se je približal poglavarju in mu zašepetal:

»Sam bom poravnal ta račun in yanki Regan mi stroške povrne. Predložim mu račun za sto dolarjev — razliko si pošteno razdeliva. Ničesar ne moreva izgubiti. Morava pač pristati na to. Ta borzna svinja mi je pred odhodom izjavila, da naj z izdatki ne štedim.«

Ko se je sonce dvignilo nad obzorje, se je eden izmed orožnikov vrnil v Las Palmas in gnal s seboj konje, vsi drugi so se pa vkrcali na ladjo. Šved je smuknil v strojni oddelek in kapitan Rosaro, ki so ga blagodejni sončni žarki rešili mrzlice, je zapovedal, naj ladja odpluje.

Ista jutranja zarja je našla tudi »Angeliko«. Jadrnico so morski valovi ponoči zanesli k obali, od katere se ni mogla oddaljiti, ker ni bilo ugodnega vetra. Posrečilo se ji je sicer odpluti precej daleč proti severu in zatišje jo je ustavilo šale na pol poti med San Antonijem ter ožinama Bocas del Toro in Karthago. Do teh dveh izhodov na odprto morje je bilo še najmanj dvajset milj — jadrnica je pa stala na gladini spečega zaliva kakor pribita. Tropska noč je bila tako vroča, da so vsi potniki morali spati na krovu. Na strehi kapitanove kabine je spala sama Leoncie. Na obeh straneh krova so čepeli njeni bratje in oče. Pri krmilu sta ležala drug poleg drugega oba Morgana. Držala sta se za roke, kakor bi se bala, da ju temna noč ne loči. Na drugi strani je spal kapitan. Glavo si je podprl z rokami in smrčal je vso noč, da ga je bilo veselje poslušati.

V njegovi bližini je spal krmar, ki ni bil nihče drug ko kingstonski črnec Parcival. Ostala posadka je ležala na krovu, spredaj je smrčala straža. Prva se je zbudila visoko gori na strehi Leoncie. Z roko si je podprla glavo in se zagledala tja, kjer sta ležala oba Morgana. K obema jo je vlekla nepremagljiva notranja sila, oba je ljubila z vso silo svojega dekliškega srca. Saj sta si bila tako podobna, da bi ju težko ločil. Na svojih ustnicah je še čutila Henryjev poljub, obenem pa ni mogla pozabiti, kako strastno jo je poljubljal Francis. Pri misli na te poljube jo je oblila rdečica. In ni ji šlo v glavo, kako in zakaj nosi v svojem srcu istočasno to dvojno ljubezen. Že drugič je v mislih ponavljala sklep, da bi šla za Henryjem na konec sveta, za Francisom pa še dalje. Ta razdvojenost ljubečega srca ji je bila popolna uganka.

Hoteč pregnati te misli, ki so jo samo mučile in strašile, je Leoncie iztegnila roko, spustila svoj šal in požgečkala z njim Francisa pod nosom.

Francis je v spanju zamahnil z roko, kakor da odganja nadležne muhe ter udaril Henryja po prsih tako, da se je ta prebudil. Planil je pokonci in tedaj se je prebudil tudi Francis.

»Dobro jutro, dragi bratranec!« ga je pozdravil Francis. »Kam se ti pa tako mudi?«

»Jutro je jutro, prijatelj,« je zamrmral Henry, »toda naglico moraš pripisati sebi, ker si me s tako silo udaril po prsih, da sem se prebudil. Mislil sem že, da je krvnik, zakaj danes zjutraj so me hoteli obesiti.«

Zazehal je, se pretegnil, pogledal čez krov na mirno morje ter opozoril Francisa na spečega kapitana in krmarja.

»Lepa dečka sta dva Morgana,« je pomislila Leoncie in se začudila sama sebi, da ji je prišel izraz »lepa« na misel v angleščini, ne pa v španščini. Morda je bilo njeno srce tako polno ljubezni do obeh Američanov, da je celo pri misli nanju angleščina izpodrinila njen materni jezik.

Da prežene te misli, je Leoncie znova spustila šal. Pri tem sta jo mladeniča opazila in smeje je morala priznati, da ju je ona nalašč zbudila.

Čez tri ure, ko je bil končan zajtrk, ki je obsegal kavo in sadje, je Francis pokazal Leoncü, kako se ravna s krmilom in kompasom. Pihal je ugoden veter in gnal »Angeliko« proti severu z brzino šestih vozlov na uro. Henry je skozi daljnogled opazoval obzorje in se na videz ni zmenil za Leoncio in Francisa, dasi se je na tihem strašno jezil, da ni prišlo njemu prvemu na misel seznaniti Leoncio s krmilom in kompasom. Odločno je zavračal vsako misel, da bi se ozrl tja, kjer sta kramljala Leoncie in Francis.

Zato pa kapitan Trefethen ni bil nič kaj posebno obziren. V njem je bila združena indijanska radovednost z nesramnostjo črnokožega podložnika kralja Georga. Videl je vse, kar se je godilo tam, kjer sta stala najemnik njegove ladje in prelepa Španka. Ko sta se Leoncie in Francis nagnila nad krmilo in se zagledala v kompas, sta si bila tako blizu, da so se njeni lasje dotikali Francisovega lica. In vsi trije — Francis, Leoncie in kapitan — so dobro vedeli, kaj sledi iz take bližine med lepim mladeničem in zaljubljenim dekletom. Francis in Leoncie sta pa začutila v srcu še nekaj, česar kapitan niti slutil ni. Pogledala sta si globoko v oči ter jih v zadregi povesila. Francis je govoril tako naglo in glasno, da ga je slišala polovica moštva. Nihče ni dvomil, da gre za konstrukcijo kompasa, ne pa za nekaj drugega. Toda kapitan Trefethen se je nekam čudno smehljal.

Zapihal je močan veter in Francih je moral prijeti za krmilo. Njegova roka se je dotaknila njene. Znova sta oba zadrhtela in znova se je kapitan nasmehnil.

Leoncie je pogledala Francisu naravnost v oči. Potegnila je svojo roko izpod njegove in stopila v stran, kakor da je krmilo in kompas sploh ne zanimata. Francisu je pa vest očitala, da je prelomil dano besedo. Nehote se je ozrl tja, kjer je stal Henry. Ta mu je kazal hrbet in tako Francis ni mogel videti njegovega obraza. Francis je mislil, da Henry sploh ni opazil prizora med njim in Leoncio. Leoncie je sicer ozirala na zeleno obalo, toda videla ni ničesar. Zatopljena v svoje misli je nervozno vrtela zaročni prstan okrog prsta.

In Henry, ki se je obrnil, da jo opozori na oblaček dima na obzorju, je vse to opazil. Tudi kapitan je opazil, da je Henry vse videl. Tako se je nagnil k njemu — krutost Indijanca je povečala v njem nesramnost črnca — in mu šepetal:

»Ah, sire, nikar si ne belite glave! Senorita ima veliko srce. V njem je dovolj prostora za tako nadarjena gentlemana, kakor sta vidva.«

Kakor bi trenil z očesom, se je kapitan prepričal, da belokožci znajo ohraniti svoje intimne stvari zase. Henry mu je namreč odgovoril s svojo krepko pestjo, tako da je ubogi kapitan odletel daleč po krovu in obležal na tleh, kakor je bil dolg in širok. V hrbtu, vratu in na čelu je čutil neznosne bolečine.

In pri tem je v kapitanu indijanska kri prevladala nad zamorsko. Ves besen je planil pokonci in v njegovi roki se je zasvetil nož. Plavolasi mešanec Juan se je pojavil od nekod, kakor bi zrasel iz zemlje. Tudi on je vihtel v roki nož. Nekaj mož kapitanove posadke je obstopilo oba tovariša in čakalo ugodnega trenutka, da napade Henryja. Toda Henry ni poznal strahu. Naglo je stopil korak nazaj in udaril po ograji s tako silo, da je železna palica odletela v zrak. Henry jo je prestregel in se pripravil k obrambi. Francis je opazil, da je njegov sorodnik v nevarnosti. Pustil je krmilo, potegnil samokres in priskočil Henryju na pomoč.

»Kaj je rekel?« je vprašal Francis svojega sorodnika.

»Saj lahko ponovim, kar sem rekel,« je dejal kapitan grozeče, zakaj njegova zamorska kri je znova prevladovala nad zdravo pametjo. Mož je hotel najbrž s pretnjo o škandalu doseči kompromis. »Dejal sem...«

»Stoj, kapitan!« ga je prekinil Henry. »Obžalujem, da sem vas udaril. Držite jezik za zobmi in pozabite na vse, kar se je zgodilo. Zelo obžalujem. Pripravljen sem ...«

Henry Morgan je moral umolkniti, da skrije jezo, ki je kipela v njem proti samemu sebi za to, kar je hotel reči. In vendar je izgovoril te ponižujoče besede, zakaj v bližini je bila Leoncie, ki ga je gledala in poslušala.

»Da ... Pripravljen sem ... prositi vas odpuščanja, kapitan!«

»Kaj pa s telesno poškodbo, a?« je vprašal kapitan užaljeno. »Saj ste me udarili tako, da sem ves obtolčen. Nihče nima pravice poškodovati podanika kralja Georga — Bog ga ohrani — brez denarne odškodnine.«

Kapitan je prišel z barvo na dan tako brez sramu, da je malo manjkalo, da ga ni Henry še enkrat udaril. Ker je pa začutil na svoji rami Francisovo roko, se je s težavo premagal, potegnil iz žepa dva cekina po deset dolarjev in ju stisnil kapitanu Trefethenu v roko.

»Bogme, toliko ni vredna ta zamorska mrcina z dušo in telesom,« je zamrmral Henry.

»Zelo me veseli, da ste tako bogato poplačali moje bolečine,« je dejal kapitan. »Dvajset zlatih dolarjev je res lepa odškodnina za obtolčeno glavo. Vedno sem vam na razpolago, sire. Priznam da ste gentleman. Za to ceno me lahko udarite vedno, kadar vas bo srbela roka.«

»Mene tudi, sire, mene tudi!« je bleknil kingstonski črnec Parcival in se zarežal. »Kar nabunkajte me, sire, za isto ceno, kadar hočete, četudi takoj! In tepete me lahko vedno, kadar boste imeli preveč denarja ...«

Tisti hip pa se je razlegel glas straže, in tako je bil ta komični prizor nepričakovano končan.

»Dim! Oblak dima se vali za parnikom! Nekdo nas zasleduje!« je vzkliknila straža.

Kmalu je bilo vsem jasno, kaj pomeni ta dim na obzorju. Veter je polagoma ponehal in »Angelika« |e obtičala na morski gladini. Z veliko brzino se ji je bližal parnik »Dolores«, ki je bil oddaljen samo še dobre pol milje, tako da so z »Angelike« z daljnogledom prav lahko opazili oborožene ljudi na krovu bližajočega se parnika. Henry in Francis sta takoj spoznala poglavarja na čelu orožnikov.

Nosnice starega Enrica Solano so se znova napele, ko se je začel s svojimi sinovi pripravljati na boj. Leoncie sama ni prav vedela, za koga se bolj boji — za Francisa ali za Henryja. Na videz se je sicer pridružila splošnemu smehu in veselju, ki je zavladalo na krovu »Angelike«, ko so spoznali v parniku staro, napol polomljeno jahto »Dolores«, toda srce ji je govorilo, da se bliža nevarnost. Veselje med potniki in posadko je bilo še večje, ko je veter znova napel iadra in pognal »Angeliko« proti severu z brzino devetih vozlov na uro.

Toda veter je bil nezanesljiv. Morje je zdaj valovilo, zdaj zopet mirovalo.

»Žal vas moram opozoriti, sire, da se nam ne posreči uiti,« je dejal kapitan Trefethen Francisu. »Če bi veter stalno pihal, bi bila stvar drugačna. Tako pa zapiha in zopet poneha. Vse kaže, da je nevarnost blizu in da, smo tako rekoč že ujeti.«

Henry je mirno opazoval bližnjo obalo. Odložil je daljnogled in pogledal Francisa.

»Govori ti!« je vzkliknil Francis. »Ti veš, kako se lahko rešimo. Saj se ti že na obrazu pozna, da si si izmislil načrt. Pojasni nam, kako in kaj naj počnemo!«

»Pred nami sta dva otoka. Poznam te kraje in vem, da sta to Tigrova otoka,« je spregovoril Henry. »Med njima je tako imenovana Yuchitanska ožina. Vhod v to ožino imenujejo El Tigre. In verjemite mi, da ima ta ožina res tigrove zobe. Na obeh straneh je morje tako plitko in povsod je toliko skal, da niti čoln ne more skoz ožino, če ga ne vodi spreten krmar, ki dobro pozna pot. Samo sredi ožine je morje globoko. Ožina je samo za jadrnico, pa še to mora goniti veter od zadaj. Veter piha zdaj nalašč v pravi smeri. Nevarno morsko ožino bomo torej z lahkoto prepluli. Toda to je samo polovica mojega načrta ...«

»Kaj pa, če veter spremeni svojo smer ali če poneha, sire?« je vprašal kapitan Trefethen. »Ta

morska ožina mi je prav dobro znana. Tam so vedno hudi vrtinci in moja jadrnica se lahko razbije ob skalo.«

»Če bi se to zgodilo, vam povrnem vso škodo v zlatu,« je dejal Francis. »Zdaj pa le urno na dan z besedo, kakšna je druga polovica tvojega načrta, dragi Henry.«

»Sram me je priznati,« se je zakrohotal Henry, »toda zdi se mi, da bomo slišali več pristnih španskih kletev, kakor se jih je razlegalo po chirquiskem zalivu, odkar je stari sire Henry pustošil San Antonio in Bocas del Toro. Kar zijali boste!«

Leoncie je od veselja zaploskala in vzkliknila:

»Čutim, da je vaš načrt imeniten, dragi Henry! Saj se vam že na obrazu pozna. Povedati mi morate, kaj ste si izmislili.«

Stopila sta vstran, da bi ju nihče ne slišal. Henry jo je objel čez pas in ji začel nekaj šepetati na uho, medtem ko je Francis začel z daljnogledom opazovati oborožene ljudi na krovu parnika »Dolores«, da skrije jezo, ki se ga je polastila ob pogledu na zaljubljeni parček. Kapitan Trefethen se je škodoželjno nasmehnil in pogledal plavolasega mornarja, češ, le paziva, da ne prideva ob masten zaslužek.

»Zdaj, kapitan,« je dejal Henry, ko je končal pogovor z Leoncio, »smo tik pred ožino El Tigre. Stopite h krmilu in obrnite ladjo tako, da pridemo v ožino. Še nekaj. Takoj mi prinesite klopčič starega manilskega motvoza, nekaj bičevja, kotličke in pločevinasto posodo, v kateri je pivo v steklenicah.«

»Moram vas opozoriti, da je motvoz zelo drag, sire,« je tarnal kapitan Trefethon.

»Plačam vam, kolikor zahtevate,« je dejal Francis,

»In kotliček za kavo je malone povsem nov.«

»Plačam ga.«

Kapitan je vzdihnil in umolknil, potem je znova v/dihnil, ko je opazil, kako Henry odpira steklenico za steklenico in izliva pivo v morje.

»Prosim vas, sire,« se je oglasil Parcival. »Če že morate izprazniti steklenice, vam bom zelo hvaležen, če izlijete pivo v moja usta.«

Ostalega piva ni bilo treba izliti v morje, zakaj moštvo se je z veseljem lotilo tega posla in Henry je kmalu prišel do praznih steklenic. Zamašil jih je in privezal za vrv tako, da je bila steklenica od steklenice oddaljena šest čevljev. Na en konec vrvi je privezal kotliček in dve pločevinasti posodi za petrolej, na drugega pa prazen zaboj. Nato se je ozrl na Francisa, ki je prikimal z glavo, rekoč:

»Že pred petimi minutami sem vedel, kaj nameravaš s to ropotijo. El Tigre je najbrž zelo ozek, sicer bi se parnik izognil tvoji pasti.«

»El Tigre je kot nalašč tako ozek, da se naš načrt ne more izjaloviti,« je odgovoril Henry. »Na enem kraju je ožina široka komaj trideset čevljev. Parnik se ne ujame v našo past samo tedaj, če obtiči na pesku. Sicer pa ni nevarnosti, da bi posadka utonila. Zdaj pa odnesimo to ropotijo na zadnji del, da jo vržemo v morje. Ti stopi na desno stran krova, jaz pa ostanem na levi. In ko ti dam znak, vrzi ta zaboj kar se da daleč v morje.«

Dasi je veter popolnoma prenehal, je »Angelika« vendar še vozila z brzino petih vozlov na uro. Toda »Dolores« se ji je počasi bližala, ker je delala na uro šest vozlov. Ko so začeli s krova »Dolores« streljati, je kapitan pod vodstvom Henryja in Francisa iz starih jader, klopčičev motvoza in vreč, polnih krompirja in čebule napravil na krovu barikade. Krmar se je skril za te barikade in ostal pri krmilu. Ko so krogle začele švigati bolj na gosto, se je Leoncie na splošno zahtevo umaknila za kabino. Drugi mornarji so se poskrili, kjer in kakor je kdo mogel. Stari Solano je ležal s sinovi na krovu in odgovarjal na strele s svinčenkami.

Tudi Henry in Francis, ki sta vsak na svojem mestu čakala, kdaj bo čas spustiti v morje past, sta pomagala streljati.

»Čestitam, sire,« je dejal Francisu kapitan Trefethen, čigar indijanska kri se kar ni mogla sprijazniti s tem, da bi mirno čepela na tleh. Zamorska kri ga je sicer preganjala, naj skrije glavo, vendar je neprestano gledal, kako se razvija bitka. »Pri krmilu je stal sam kapitan Rosaro. Naenkrat je skočil in se prijel za roko. Iz tega bi se dalo sklepati, da ste ga zadeli v roko. Ta kapitan Rosaro je zelo vročekrven mož, sire. Zdi se mi, da slišim, kako vas preklinja.«

»Pripravi se, Francis,« je dejal Henry, položil puško na krov in se zagledal v nizko obalo otokov, ki sta zapirala ožino El Tigre. »Kmalu dosežemo cilj. Pazi na moje povelje. Ko zakličem tri — vrzi zaboj v morje.«

Parnik je bil oddaljen od »Angelike« še kakih 200 yardov, ko je Henry začel šteti. Francis in Henry sta se zravnala in pri besedi »Tri« vrgla svoje konce pasti v morje. Zaboj in pločevinasta posoda sta odletela vsak na svojo stran in potegnila za seboj motvoz, na katerem so visele prazne steklenice, škatlice in kotlički.

Henry in Francis sta bila tako zaverovana v svoj načrt, da se za svinčenke nista prav nič zmenila. Stala sta na krovu in gledala v morje, kamor se je pogreznila čudna past. Kmalu so steklenice in škatlice splavale zopet na površje. Posadka na parniku »Dolores« je začela na vso moč streljati in tako sta se morala naša junaka skloniti. Kljub nevarnosti sta pogledala čez krov in opazila, kako je parnik potegnil podse plavajočo vrvico. Kmalu je začel voziti počasneje in takoj nato se je ustavil.

»Motvoz se je z vso ropotijo zapletel v vijak,« je vzkliknil Francis. »Čestitam, Henry.«

»Angelika« je nadaljevala svojo pot in pustila daleč za seboj parnik, ki je postajal čedalje manjši. In ves čas, dokler ni izginil v daljavi, je moštvo »Angelike« videlo, kako si posadka na krovu »DoloII.« zaman prizadeva spraviti parnik nazaj. Mornarji so se slačili in skakali v vodo, da ugotove, kaj se je zgodilo z vijakom.

»Zdaj pa morava zapeti našo pesem,« je vzkliknil Henry ves iz sebe od veselja in zapel:

»Proč s temo na tem obzorju!

Kjer je veter gospodar, tam na burnem, sinjem morju smeje strahu se vihar ...«

»Vse to je zelo lepo, sire,« ga je prekinil kapitan Trefethen. »Veter je ponehal, sire. 2e zopet stojimo in se ne moremo nikamor ganiti. Kako pa naj pridemo iz Yuchitanskega zaliva brez vetra?

,Dolores' je nepoškodovana. Vaša ropotija jo je samo zadržala. Ne bojte se, da bi naši sovražniki ne našli črnca, ki se potopi v morje in spravi vijak zopet v red. Tedaj nas ,Dolores’ preseneti kakor jastreb piščanca.«

»Do obale ni tako daleč,« je dejal Henry in se obrnil k Enricu.

»Kdo pa je tam na oni obali, senor Solano? — Pleme Maya ali lastniki haciend? Kdo so prebivalci teh krajev?«

»Eni in drugi,« je odgovoril Enrico. »Te kraje poznam prav dobro. Če nam preti na jadrnici nevarnost, se nam na obali ni treba ničesar bati. Cordilleri so blizu. Več si pač ne moremo želeti.«

»Kaj pa Leoncie?« je vprašal Francis v skrbeh za očarljivo bitje.

»Leoncie je rojena v sedlu, in ni Američana, ki bi se mogel v jahanju kosati z njo,« je odgovoril Enrico. »Dovolite, da vam povem, kakšen je moj nasvet. Če nam bo ,Dolores’ zopet za petami, spustimo čolne in se zatečemo na obalo. Tam najamemo ali kupimo konje in hajdi proti Cordillerom. Čim smo pa v Cordillerih, se lahko poglavar obriše pod nosom. Tam nam vsi njegovi orožniki ne morejo do živega.«

Francis je bil s tem zadovoljen in tudi Henry se je sprijaznil z mislijo, da bo treba v skrajnem primeru bežati po suhem. Nihče pa ni slutil, kakšno presenečenje jih čaka v Cordillerih.

»Vse je v redu, kapitan, vse je v redu,« je zatrjeval Henry kapitanu Trefethenu, ki je stal ob njem na obali in se ni mogel odločiti, da se poslovi od potnikov in se vrne na krov »Angelike«, ki jo je zatišje v Yuchitanskem zalivu zadrževalo dobre pol milje od obale.

»Pri vojakih pravijo temu sprememba,« je pojasnil Francis. »Zelo lepa beseda — sprememba. Še lepša je pa, če jo vidite v praksi.«

»A če je ne vidite v praksi,« je ugovarjal kapitan Trefethen, »zveni drugače. Tedaj zveni kakor prekleta beseda — katastrofa.«

»Saj to se je tudi zgodilo z ,Dolores’, ko smo nastavili njenemu vijaku past,« se je zakrohotal Henry. »Toda mi vemo, kaj pomeni ta beseda. Govorimo raje o spremembi. Dokaz, da imamo res opraviti s spremembo, ne pa s katastrofo, je v tem, da ostaneta dva člana rodbine Solano pri vas. Alvarade in Martinez poznata morje kakor prste na svojih rokah. Čim zapiha ugoden veter, vas pripeljeta na varno. Poglavarju niti na misel ne bo prišlo, da bi vas preganjal. Ujeti hoče samo nas, in ko izginemo v gore, se požene za nami in ne bo tvegal od svojega spremstva nobenega moža.«

»Kaj res ne vidite,« je posegel Francis v pogovor, »da je ,Angelika’ v pasti? Če ostanemo na ladji, nas poglavar ujame skupaj z njo. Mi bi pa radi nekoliko spremenili način življenja in zato smo sklenili bežati v gore. Poglavar nam bo vedno za petami, in tako je ,Angelika' izven vsake nevarnosti. Kar se pa tiče nas, se lahko poglavar obriše pod nosom.«

»Kaj pa, če jadrnico potope ali zaplenijo?« je trdil kapitan svoje. »Saj jo vrtinci lahko vržejo ob skale in ,Angelike' ne bo več. Saj sami veste, kako nevarna je ta morska ožina.«

»V tem primeru dobite primerno odškodnino, kakor sem vam že obljubil,« je dejal Francis, ki n m je kapitanova klepetavost že presedala.

»A moji veliki stroški?«

Francis je potegnil iz žepa beležko, v naglici s svinčnikom napisal nekaj vrstic in izročil listek kapitanu, rekoč:

»Izročite ta listek senoru Melchorju Gonzalesu v Bocasu del Toro. Ček se glasi na tisoč zlatih dolarjev. Gonzales je moj bankir in agent. Povrne vam vso škodo, če bi se ,Angeliki' res kaj pripetilo.«

Kapitan Trefethen je nezaupljivo pogledal na listek popisanega papirja.

»O, ta listek je vreden tisoč zlatih dolarjev,« je dejal Henry.

»Da, sire. Vem, da velja mr. Morgan za bogatega človeka. A koliko znaša njegovo imetje? Mar je gmotno tako preskrbljen, kakor sem na primer jaz? Moja last je ,Angelika’, ki sploh ni zadolžena. Poleg tega imam v Colonu dve stavbni parceli, na obali Belenu pa štiri parcele rodovitne zemlje, ki mi obetajo ogromne dohodke, čim začne Union Fruti Company zidati v teh krajih svoja skladišča.«

»Koliko ti je zapustil tvoj oče, Francis?« je vprašal Henry, da dokaže kapitanu, kako mizerno je njegovo imetje v primeri s Francisovim bogastvom. »Najbrž mnogo, a?«

Francis je skomizgnil z rameni in odgovoril:

»Več kakor imam prstov na rokah in nogah.«

»Dolarjev, sire?« je vprašal kapitan.

Henry je odločno odkimal z glavo.

»Tisočakov, sire?«

Henry je znova odkimal z glavo.

»Milijonov, sire?«

»To je moška beseda.,« je odgovoril Henry. »Mr. Francis Morgan je tako bogat, da lahko kupi vso panamsko republiko, če odštejemo panamski kanal.«

Kapitan se je ozrl na Enrica Solano, kakor da se hoče prepričati, če je prav slišal. Enrico je prikimal z glavo, rekoč:

v Mr. Morgan je pravi gentleman. Saj ga dobro poznam. Izplačevali so mi večje vsote po čekih, ki sem jih predložil z njegovim podpisom bankirju

Melchorju Gonzalesu v Bocasu del Toro. Tako sem prejel zadnjič tisoč dolarjev, ki jih imam zdaj tu v vrečici. Glejte jih tamle.«

Pokazal je z glavo tja, kjer se je Leoncie na kupih prtljage kratkočasila z basanjem puške sistema Winchester. Vrečica, ki jo je kapitan že davno opazil, je ležala pred njo.

»Sovražim potovanje brez denarja,« je izjavil Francis navzočim tovarišem.

»Človek nikoli ne ve, kaj ga čaka in kdaj mu pride denar prav. Nekoč se mi je na poti v New York polomil avtomobil. Nesreča se je pripetila ponoči in pri sebi sem imel samo čekovno knjižico.

V mestu, kamor smo naposled prispeli, nisem mogel dobiti niti cigaret.«

»Jaz sem pa nekoč zaupal belemu gentlemanu v Barbadoesu, ki je najel mojo jadrnico, da bi lovil leteče ribe ...« se je oglasil kapitan.

»Pustite te storije pri miru, kapitan,« ga je prekinil Henry. »Pojdite raje na krov svoje ,Angelike’, zakaj mi smo že pripravljeni za odhod.«

In kapitanu Trefethenu ni preostalo drugega, kakor da se ukloni. Pomagal je svojim mornarjem poriniti čoln v morje, skočil vanj, sedel h krmilu in pognal čoln k »Angeliki«. Tu pa tam se je ozrl in videl, kako so si begunci na obali naprtili prtljago in izginili v goščavo.

Prišli so do posekane gozdne parcele in zagledali množico plantažnih delavcev, ki so sekali štore in pulili korenine tropskih dreves, da pripravijo parcelo za kavčukovo plantažo.

Leoncie je šla z očetom spredaj. Za njima sta nesla prtljago Ricardo in Aleksandro, pa tudi Francis in Henry sta bila obložena z razno ropotijo. Ta nenavadni sprevod je srečal suh, prileten gentleman, ki se mu je že na obrazu poznalo, da je potomec španske plemiške rodbine. Pognal je svojega konja čez posekana debla in jam, iz katerih so delavci pulili korenine, da se čimprej prepriča, kdo so ti ljudje in kam so namenjeni.

Ustavil se je pred čudno procesijo, skočil s konja, dvignil klobuk in se spoštljivo priklonil Leoncü. Nato je podal staremu Enricu roko s takim navdušenjem, da ni bilo dvoma, da sta dobra znanca.

Govorila sta špansko, in sicer tako hitro, da je neznanec obljubil konje še prej, preden ga je Enrico predstavil obema Morganoma. Svojega konja je plemič po španskih običajih takoj ponudil Leoncü. Skrajšal je stremena in posadil mladenko na konja.

»Kuga je pokončala vse konje, tako da smo ostali na plantaži brez njih,« je spregovoril in se prijazno nasmehnil Leoncü. »Samo moj paznik ima še dobrega konja, ki ga z veseljem odstopim vam, dragi Enrico.«

Segel je Frančišku in Henryju v roke ter izjavil, da so prijatelji njegovega starega druga Enrica obenem njegovi prijatelji. Ko je Enrico vprašal plemiča, kako je možno v Cordillere in mimogrede omenil petrolejske vrelce, je Francis postal pozoren.

»Pa vendar ne mislite reči, senor,« je vprašal neznanca, »da so v Panami našli nafto?«

»Seveda,« je pritrdil plemič. »Že davno vemo, da so v teh gorah bogati petrolejski vrelci. Šele družba Hermolillo je skrivaj poslala v te kraje ameriške inženirje in kupila vse parcele. Pravijo, da predstavljajo ti vrelci ogromno bogastvo. Sam se seveda ne spoznam na to. Pritisk nafte je tako močan, da so že na mnogih krajih nastale razpoke, iz katerih teče nafta in zaliva vso okolico. Inženirji pravijo, da je gostota nafte tako velika, da teh odtokov ne morejo ustaviti. Zdaj morajo napeljati samo še cevi do morja in eksploatacija se lahko takoj prične. Cevi že polagajo. Medtem pa odtekajo ogromne količine nafte, in to je seveda velika škoda.«

»Kaj nimajo nobenih rezervoarjev, kamor bi napeljali nafto?« je vprašal Francis, čigar misli so bile pri TampicoNafti, v katerih je bil naložen velik del njegovega imetja. Odkar je odpotoval iz New Yorka, ni vedel o tem podjetju ničesar.

Plemič je odkimal z glavo.

»Gre samo za prevoz,« je pojasnil radovednemu Američanu. »Ves gradbeni material morajo dobavljati z mulami. V dolinah med hribčki imajo velike petrolejske bazene, ki so jih zavarovali z nasipi, toda vse to nič ne pomaga. Dragocena tekočina neprestano odteka.«

»So bazeni pokriti?« je vprašal Francis in se spomnil strašnega požara kmalu po ustanovitvi delniške družbe TampicoNafta.

»Ne, senor.«

Francis ga je presenečeno pogledal.

»Bazeni morajo biti pokriti,« je dejal. »Vžigalica v pijani ali maščevalni roki plantažnega delavca zadostuje, da gre vse bogastvo v zrak. Kako more biti podjetje tako neprevidno in lahkomiselno?«

»Saj nisem delničar tega podjetja,« je dejal plemič, misleč, da lete Francisovi očitki nanj.

»Govoril sem seveda o Hermosillo Company, nikakor pa ne o vas, senor,« se je opravičeval Francis. »Tudi jaz se ukvarjam s to industrijo. Že večkrat sem moral drago plačati taka naključja ždi zločine. Nihče točno ne ve, kako nastane požar. Vemo samo to, da se nafta naenkrat vname in gori po cele tedne.«

Francis je hotel govoriti še o zavarovanju nafte in delavcih, ki po svoji neprevidnosti ali brezvestnosti povzročajo ogromno škodo, toda usoda je hotela drugače. Tisti hip se je namreč pojavil paznik s palico v roki in z enim očesom ogledoval čudne goste, z drugim pa v bližini zaposlene delavce.

»Senor Ramizer, bodite tako prijazni in razjašite konja,« ga je nagovoril gospodar. Ramirez je skočil s konja in ga prepustil gospodarjevim znancem.

»Konj je zdaj vaš, dragi Enrico,« je dejal plemič. »Če pogine, lahko vrnete sedlo in opremo, kadar hočete. Če pa ne boste imeli ugodne priložnosti, pa pozabite, da ste mi sploh kaj dolžni — razen družbe in prijateljstva. Žal mi je, da vas ne morem pogostiti, toda poglavar je krvoločen, to vem. Vse storimo, da ga speljemo na napačno sled.«

Ko sta Leoncie in Enrico zajahala konja in privezala prtljago z jermeni k sedlu, se je začel sprevod pomikati proti pogorju; Aleksandro in Ricardo sta se držala za stremena Enricovega konja. Francis in Henry sta sledila njunemu zgledu, in tako je vsa šesterica nadaljevala pot zelo hitro. Vreča s srebrnimi dolarji je bila privezana k sedlu.

»Tu ne more biti vse v redu,« je pojasnil plemič svojemu pazniku. »Enrico Solano je poštenjak od nog do glave. Vsako njegovo delo je pošteno. Svojo usodo je zvezal z usodo teh yankijev — torej kaj bi bilo tu nepoštenega? In vendar jih Mariano Vercara 6 Hijos preganja. Če pride sem, ga morava speljati na napačno sled.«

»Glej, tu je,« je dejal paznik. »Kje neki so dobili tako hitro konje?«

In kakor da jezdecev na čelu s poglavarjem sploh ni opazil, se je obrnil k delavcem in jih nahrulil, naj pohitijo z delom, ker so končali komaj polovico tega, kar je bilo določeno za ta dan, a sonce se že nagiba k zatonu.

Lastnik bodoče plantaže se je skrivaj ozrl na skupino jezdecev, ki se je pod vodstvom Alvareza Torresa naglo bližala. Potuhnil se je, kakor da jezdecev sploh ne vidi in nadaljeval pogovor s paznikom. Menila sta se, kako bi najlaže izruvali bližnji štor.

Prijazno je odzdravil Torresu in lokavo vprašal, če morda ni prišel s svojim spremstvom v te kraje z namenom, da bi našel petrolejske vrelce.

»Ne, senor,« je odgovoril Torres. »Iščemo sefiora Enrica Solano, njegovo hčerko, sinove in dva korenjaška Američana, ki spremljata rodbino So

lano. Pravzaprav se zanimamo za ta dva Američana. So šli tod mimo, senor?«

»O, da, šli so mimo nas. Mislil sem, da diši tudi njim nafta, ker se jim je tako mudilo, da niso hoteli ostati nekaj časa pri nas v gosteh. Tudi o cilju svojega potovanja niso ničesar povedali. Pa vendar niso zagrešili kakega zločina? Sicer pa se mi zdi to vprašanje odveč. Enrico Solano je znan daleč naokrog kot poštenjak.«

»Kam so krenili?« je vprašal poglavar, ki je prisopihal za ostalimi člani ekspedicije.

Plemič in njegov paznik sta pokazala prav v nasprotno smer, da bi mogli begunci pravočasno odnesti pete. Toda Torres je opazil, da se je eden od delavcev naslonil na rovnico in da napeto posluša pogovor. Medtem ko je prevarani poglavar zapovedal, naj orožniki krenejo za njimi, v napačno smer, je Torres pokazal temu delavcu srebrn dolar in stvar je bila takoj v redu. Delavec je skrivaj pokazal smer, v kateri so odšli begunci, in ujel dolar, ki mu ga je vrgel Torres. Nato se je zopet lotil dela.

Torres se je škodoželjno nasmehnil in zašepetal poglavarju na uho:

»Pot, ki ste jo izbrali vi, ni prava. Kreniti moramo v drugo smer. Nekdo me je opozoril, da se je naš prijatelj namenoma zmotil in da so begunci krenili na drugo pot.«

Poglavar in Torres sta se s spremstvom nemudoma pognala za begunci. Ko so jezdeci izginili za bližnjim grmovjem, sta se plemič in paznik začudeno spogledala. Paznik je namignil gospodarju, naj molči, in stopil med delavce. Delavec, ki je izdal gospodarjeve prijatelje za srebrn dolar, je na vso moč kopal, toda njegov sosed je pomignil pazniku, češ tale je izdajalec.

»Tako torej, ti si zbleknil, kam so odšli prijatelji!« je zakričal paznik. Stopil je k izdajalcu in ga začel na vso moč tresti.

Naenkrat je padel od nekod iz njegove raztrgane obleke srebrn dolar.

»Kaj pa je to?« je vprašal gospodar, ki je takoj razumel, kaj se je zgodilo. »Obogatel je? Kdo bi si mislil, da postajajo moji delavci bogati! Nedvomno je koga ubil in oropal. Udari ga, dokler ne prizna svojega zločina!«

In pod težkimi udarci paznikove palice je nesrečno bitje kleče priznalo, kako je zaslužil srebrni dolar. »Udari, le po njem, do smrti pretepite to zverino, ki je izdala moje prijatelje,« je zapovedal gospodar. »Sicer pa, ne, počakajte! Do smrti ga ni treba pretepsti. Delavcev imamo malo in zato se moramo v upravičeni jezi začasno omejiti. Pošteno ga pretepite, samo pazite, da bo čez nekaj dni zopet sposoben za delo.«

O strašnih mukah, ki jih je moral pretrpeti ubogi delavec, bi se dala napisati debela knjiga. Ker pa opisovanje takih prizorov ni nič kaj preveč estetsko, se hočemo omejiti samo na glavne posledice tega dogodka. Delavec je dobil samo del namenjenih mu udarcev, nakar se je iztrgal pazniku iz rok in planil v goščo. Paznik ga ni mogel dohiteti, ker ni imel konja.

Nesrečni delavec je v nepopisnem strahu pred paznikovo palico bežal tako naglo, da je nepričakovano naletel na begunce v trenutku, ko so hoteli prekoračiti potok. Padel je na kolena in začel prositi, naj se ga usmilijo. Prosil je odpuščanja zato, ker jih je pravkar izdal. Toda begunci tega niso vedeli, in zato se je Francis pri pogledu na ubogega delavca ustavil, odmašil žepno steklenico in mu privoščil nekaj požirkov močnega žganja. Nato je Francis nadaljeval svojo pot, delavec je pa planil v goščo na drugo stran potoka. Ker je bilo pa njegovo telo od strašnih udarcev in slabe hrane izčrpano, je kmalu omagal in obležal v nezavesti v grmovju kraj potoka.

Kmalu nato se je pojavil pri potoku Alvarez Torres na čelu orožniškega oddelka. Kakor lovski pes je stikal po tleh in sledil beguncem. Upehani poglavar je jahal zadnji. Vlažni odtisi delavčevih nog na suhem kamenju so takoj opozorili Torresa,

da je nekdo pravkar hodil mimo potoka. Kmalu so potegnili delavca iz bližnjega grmovja. Kleče jih je prosil, naj se ga usmilijo. Toda Torres je bil neizprosen. Hotel je vedeti, kje so begunci.

Delavec ni hotel priznati, da jih je videl. Kljub temu, da jih je izdal in da je bil kaznovan, se je oglasil v njem čut hvaležnosti za uslugo, ki mu jo je storil Francis. Izjavil je Torresu, da je videl begunce zadnjič takrat, ko mu je namignil, kam so krenili. Torres mu seveda ni verjel. Začel ga je neusmiljeno pretepati. Zdelo se je, da njegova palica ne bo nehala udarjati po nesrečni delavčevi glavi dotlej, dokler Torres ne izve, kam so krenili begunci. In ker je bil delavec navsezadnje že od rojstva nesrečno, od vseh zaničevano bitje, so ga Torresovi udarci naposled prisilili, da je znova izdal begunce. Pokazal je Torresu pot, da si reši vsaj golo življenje.

Toda to je bil samo začetek njegove nesreče. Komaj je drugič izdal begunce in komaj se je pripravil, da bi pobegnil v gore, se je pojavil plemič s sosedi in njihovimi pazniki, ki jih je poklical na pomoč, da ujame upornega delavca.

»Moj peon, senori,« je vzkliknil plemič in pognal konja proti Torresovemu spremstvu. »S kakšno pravico ga mučite?«

»Zakaj bi ga ne smeli mučiti?« je vprašal poglavar.

»Zato, ker je moj. Edino jaz imam pravico, mučiti ga, in to pravico si hočem pridržati.«

Peon se je splazil po vseh štirih k poglavarjevim nogam in začel za božjo voljo prositi, naj ga nikar ne izroči razjarjenemu gospodarju. Toda siromak je prosil usmiljenja tam, kjer je bila samo brezsrčnost.

»Prav pravite, senor,« je dejal poglavar plemiču. »Vračamo vam to mrcino. Delavec je vaša last in mi moramo privatno lastnino spoštovati. Sicer ga pa itak ne potrebujemo. In vendar je imeniten

dečko, senor. Storil je nekaj, česar ni storil še noben peon, odkar obstoja Panama. V enem dnevu je namreč dvakrat govoril resnico.«

Peonu so zvezali spredaj roke in ga privezali k paznikovemu sedlu. Tako je siromak moral romati nazaj na tlako. V duši je bil prepričan, da so bile vse strašne muke samo neznaten del tega, kar ga še čaka. In najbrž se mož ni motil. Ko je njegov gospodar s svojimi prijatelji prispel do plantaže, so nesrečneža kakor živinče privezali k ograji iz bodeče žice, sami pa so se napotili v naselbino k zajtrku. Po teh pripravah peon ni več dvomil, da ga čakajo strašne muke. Ozrl se je na bodečo žico in šepasto kobilo, ki se je pasla v bližini, in takoj se je odločil na zadnji poizkus. Žica se mu je sicer zapičila v kožo, vendar jo je pa po dolgem prizadevanju prepihi, odvezal kobilo, skočil nanjo in oddirjal proti Cordillerom, kjer se je hotel skriti in si rešiti življenje.

II. DEL

Francis je kmalu dohitel svoje tovariše in v veselem pogovoru so skupaj nadaljevali pot.

»Tu v džunglah so pa dolarji res popolnoma odveč,« je dražil Henry Francisa. »Niti spočitih konj ne moremo kupiti niti teh, ki jih imamo, ne moremo z dolarji ozdraviti, dasi sem prepričan, da so se nalezli kuge.«

»Še nikoli nisem bil v takem kraju, kjer bi denar ne imel svoje vrednosti,« je ugovarjal Francis.

»Najbrž se da za denar dobiti celo v peklu požirek vode,« se je zasmejal Henry.

Leoncie je zaploskala z rokami.

»To mi ni znano,« je dejal Francis. »V peklu pa res še nisem bil.«

Tudi ta odgovor je bil Leoncü tako všeč, da je zaploskala.

»Naj bo že kakorkoli, jaz ostanem pri svojem in hočem spraviti denar v veljavo celo tu v džunglah. Takoj vam dokažem,« je nadaljeval Francis in odvezal vrečo z denarjem od sedla, »koliko je vredno imeti toliko denarja. Kar nadaljujte pot, kmalu vas zopet dohitim!«

»Meni morate povedati, kaj nameravate z denarjem,« se je oglasila Leoncie. Nagnila se je k njemu in Francis ji je zašepetal na uho nekaj, kar je moralo biti zelo duhovito, ker se je na ves glas zasmejala. Henry se je medtem pogovarjal z Enricom in njegovimi sinovi. Jezilo ga je, da je tako bedasto ljubosumen.

Preden so zavili za bližnje grmovje, so se ozrli in opazili, kako Francis s svinčnikom nekaj piše v beležko. To, kar je napisal, je bilo sicer kratko, zato pa tem večjega pomena. Napisal je namreč številko 50. Odtrgal je listek, ga položil sredi trate na najbolj vidnem kraju in položil nanj srebrn dolar. Nato je vzel iz vreče še 49 dolarjev ter jih razmetal okrog prvega. Past je bila nastavljena in Francis se je smeje napotil za svojimi tovariši, ki jih je kmalu dohitel.

Augustino, tisti orožnik, ki je zelo malo govoril, kadar je bil trezen, v pijanosti pa na dolgo in široko razlagal, da je molk zlata vreden, je šel pred odredom s povešeno glavo, kakor bi vohal stopinje beguncev. Tako je njegovo bistro oko prvo opazilo srebrn dolar na lističu papirja. Dolar je hitro vtaknil v žep, listek pa izročil poglavarju. Torres se je nagnil čez njegovo ramo in skupaj sta prečitala mistično številko 50. Poglavar je odvrgel listek in hotel nadaljevati pot, Augustino je pa pobral listek in začel razmišljati, kaj bi pomenila ta skrivnostna številka. Še vedno je razmišljal, ko se je naenkrat razlegel v bližini vzklik presenečenja. Drugi orožnik Rafael je našel namreč še en dolar. In Augustino je takoj razumel, kaj pomeni številka 50. Tu v bližini je nekdo razmetal 50 dolarjev, ki so na razpolago vsakomur, kdor jih hoče iskati. Naglo je odvrgel listek in začel po vseh štirih iskati dolarje. Tudi drugi orožniki so sledili njegovemu vzgledu. Nastal je prepir, vik in krik, Torres in poglavar sta pa zaman preklinjala in prosila orožnike, naj hite za begunci. Ko so orožniki preiskali vso okolico in pregledali vse kotičke, so sešteli trofeje in ugotovili, da imajo 47 dolarjev.

»Še trije manjkajo!« je vzkliknil Rafael in tisti hip so bili vsi orožniki znova na kolenih. Minilo je še pet minut, preden so našli zadnje tri dolarje. Vsak je spravil v žep, kar je našel, in lov na begunce se je nadaljeval.

Dobro miljo dalje je Torres hotel z nogo odbrcniti srebrn dolar na tleh, toda bistro Augustinovo oko je opazilo to kretnjo. Takoj je potegnil dolar iz peska in ga spravil v žep. Orožniki so že vedeli, da dolar ni sam. In znova se je ves odred ustavil. Poglavar in Torres sta besnela, ko sta videla, da se vsi orožniki plazijo po travi in iščejo srebrne dolarje.

Prvi je zavohal zaklad Vincente. Vsi so ga obkolili, kakor psi drevo, kjer se v duplu skriva preganjana podlasica. In res so prišli dolarjem na sled. V bližini je stalo ogromno staro, suho drevo. Kakih pet čevljev od tal je bila v deblu duplina, nad katero je bil z dolgim trnom pripet listič papirja, na katerem je bilo napisano: 100.

Med orožniki je zopet nastal prepir, kdo naj prvi poseže v duplino in privleče na dan zaklad. Toda duplo je bilo tako globoko, da z roko nisi mogel doseči dna.

»Štor bo treba posekati,« je vzkliknil Rafael in udaril s sekiro po deblu, da se prepriča, kako debelo je. »Vsi ga bomo sekali in vse, kar najdemo v njem, si pravično razdelimo.«

Poglavar in Torres sta ves čas besnela, preklinjala in rotila orožnike, naj puste dolarje pri miru, sicer begunci res uidejo. Zaman jim je poglavar grozil, da jih takoj po povratku v San Antonio pošlje v San Juan, kjer bodo psi glodali njihove kosti.

»Saj še nismo v San Antoniu,« se je oglasil Augustino, da pokaže svojo modrost.

»Siromaki smo in pošteno hočemo deliti, kar najdemo,« je dejal Rafael. »Prav praviš, Augustino: hvala bogu, nismo še v San Antoniu. Ta bogati yanki je razmetal v enem dnevu več denarja, kakor ga zaslužimo mi v San Antoniu celo leto. Jaz sem za revolucijo — če se nam obeta denar!«

»A vodi naj nas ta bogati yanki!« je pristavil Augustino. »Dokler nas vodi on, ki po poti razmetava denar, grem za njim četudi na konec sveta.«

»Če pa mislita ta dva gospoda,« je dejal Rafael ter srdito pogledal Torresa in poglavarja, »da nam bosta branila pobirati srebrne dolarje, naj gresta k vragu. Mi smo ljudje, ne pa sužnji. Svet je velik. Cordilleri so pred nami. Vsi bomo bogati in svobodni, živeli bomo v Cordillerih, kjer je vse polno lepih Indijank.«

»In rešimo se žena, ki smo jih pustili v San Antoniu,« se je oglasil Vincento. »Zdaj pa na delo, bratci! Posekajmo ta štor in dvignimo zaklad!«

Zapele so sekire in trhlo deblo je bilo kmalu na tleh. In ko se je štor pri padcu razletel na koščke, so orožniki našteli in si razdelili med seboj namesto sto kar 147 dolarjev.

»Radodaren je ta yanki, na moč je radodaren,« je dejal Vincento. »Da več, kakor obljubi. Morda je pa v štoru še kaj dolarjev.«

Orožniki so s sekirani razbijali štor še deset minut in našli med trščicami še pet dolarjev. Lahko si mislimo, kako sta poglavar in Torres ves čas besnela, ko sta videla, da so begunci pridobili na času, in sicer že najmanj pol ure.

»Ta bogati yanki najbrže ne šteje denarja,« je dejal Rafael. »Menda kar razveže vrečo in meče po tleh dolarje kakor sejalec žito. Gotovo je to tista vreča, ki jo je imel pri sebi v San Antoniu, ko je podiral stene naše jetnišnice.«

Jezdeci so nadaljevali pot in pol ure je bilo vse v redu. Prispeli so do samotne naselbine, kjer je bilo že vse zaraščeno z visoko travo in mladimi drevesi. Napol porušena, s slamo krita hišica, podrta gospodarska poslopja in vodnjak, iz katerega je nedavno nekdo črpal vodo — vse to je pričalo o neuspešnem boju človeka z džunglo. In na robu vodnjaka je že od daleč bilo videti listek, na katerem je bilo napisano: 300

»Grom in strela! Celo premoženje!« je vzkliknil Rafael.

»Hudič naj ga cvre in praži na dnu pekla vse čase,« je pripomnil Torres in zaškripal z zobmi.

»Yanky plača bolje kakor vaš senor Regan!« je zamrmral poglavar ves iz sebe.

»Vreča je komaj tolikšna,« je pokazal Torres z rokami. »Najbrže bomo morali pobirati vse, kar ima ta prekleti Američan v nji, preden ga ujamemo. Ko bo pa vse pobrano in ko prazna vreča ne bo mogla več nastavljati orožnikom teh vražjih pasti, ga dohitimo in aretiramo.«

»Pohiteti moramo, dragi moji,« je dejal poglavar prijazno in povabil orožnike, naj mu nemudoma slede. »Nazaj grede poj demo počasi in bomo lahko mirno pobirali denar.«

Zdaj se je Augustino ponovno pregrešil zoper molčečnost.

»Človek nikoli ne ve, po kateri poti se bo vračal. In kdo ve, ali se sploh še kdaj vrnemo,« je dejal Augustino pesimistično. Ves navdušen nad pravo modrostjo se je odločil še za drugo. »Tristo srebrnih dolarjev v rokah je več vredno, kakor tri milijone na dnu vodnjaka, ki ga morda nikoli več ne bomo videli.«

»Nekdo se mora spustiti v vodnjak,« je dejal Rafael in nategnil vrv, da se prepriča, če je dovolj močna. »Poglejte, močna je. Nekoga moramo privezati na to vrv in spustiti v vodnjak. Kdo ima korajžo, da se spusti?«

»Jaz,« se je oglasil Vincento. »Jaz sem junak ki se bo spustil na dno.«

»In ukrade polovico vsega, kar najde,« je zamrmral Rafael, ki ni zaupal tovarišu. »Preden se spustiš, preštej tu vpričo vseh ves svoj denar. Ko te pa potegnemo iz vodnjaka, ti preiščemo žepe, da se prepričamo, koliko si našel. In ko bo vse pravično razdeljeno, dobiš nazaj vse, kar imaš zdaj v žepu.«

»Pod takimi pogoji se pa ne spustim v vodnjak. Ne, kar sami se spustite, če mi ne zaupate,« je dejal Vincento užaljeno. »Tu zgoraj sem prav tako bogat kakor vsi drugi. Čemu bi se torej spuščal dol? Ljudje so mi pravili, da se je v vodnjaku že marsikdo zadušil.«

»Za božjo voljo te prosim, spusti se!« je zarohnel poglavar. »Hitro, le hitro!«

»Pretežek sem in vrv ni dovolj močna. Nočem se spustiti,« je dejal Vincento.

Vsi so se ozrli na Augustina, ki je govoril ta dan več, kakor sicer ves teden.

»Guillermo je najlažji in najbolj suh,« je dejal Augustino.

»Naj se spusti Guillermo,« so pritrdili vsi. Toda Guillermo je pogledal v vodnjak in odstopil korak nazaj. Prekrižal se je in odkimal z glavo.

»Ne spustim se tja dol, tudi če bi ležal v vodnjaku sveti zaklad podzemnega mesta plemena Maya ...« je zamrmral.

Poglavar je potegnil samokres in se ozrl na druge orožnike, češ, naj mu dovolijo prisiliti tega strahopetca z orožjem. Vsi so prikimali.

»Kar urno se spusti v vodnjak,« je zakričal poglavar na orožnika in mu zagrožil s samokresom. »Pohiti, sicer ti poženem kroglo med rebra, da boš gnil tu kraj vodnjaka. Se strinjate s tem, tovariši, da ga ustrelim, če se bo upiral?«

»Strinjamo se, strinjamo!« so zakričali vsi. In tako je moral Guillermo hočeš nočeš pokazati dolarje, ki jih je našel spotoma, da bi si ne mogel v vodnjaku nobenega prisvojiti. V nepopisni grozi se je prekrižal, stopil v vedro, se ga oklenil z nogami in z drhtečimi rokami prijel za vrv, po kateri so ga tovariši spuščali v vodnjak.

»Stojte!« se je razlegel njegov glas. »Stojte, držite vrv! Voda! Sem že v vodi.«

Orožniki so napeli vse sile in držali vrv.

»Poleg svojega deleža moram dobiti še deset pezov,« se je oglasil Guillermo iz vodnjaka.

»Krstili te bomo, drugič boš krščen,« so mu odgovorili tovariši. »Danes boš popil toliko vode, kolikor je gre v tvoj trebuh. Vrv spustimo ali pa prerežemo. Bo vsaj eden manj, ko bomo delili zaklad.«

»Voda je umazana,« se je razlegel glas iz vodnjaka. »Tu je vse polno kuščarjev in mrtvih ptic, ki že smrde. Morda so v vodnjaku tudi kače. Deset pezov je vredno že to, da sem si sploh upal v to smrdljivo jamo.«

»Molči, sicer te utopimo!« je zakričal Rafael.

»Kroglo ti poženem v glavo, če ne pohitiš!« mu je zagrozil poglavar.

»Kar streljajte ali pa prerežite vrv,« je odgovoril Guillermo iz vodnjaka, »to vam ne bo nič pomagalo, zakaj zaklad ostane kljub temu na dnu.«

Nastal je premor in vsi so se spogledali, kakor bi se hoteli vprašati, kaj naj počno.

»A yankiji so ta čas že odnesli pete,« je tarnal Torres. »Imenitno so disciplinirani vaši orožniki, senor Mariano Vercara e Hijos!«

»Tu ni San Antonio,« se je oglasil poglavar srdito. »Tu so Yushitanske džungle. Moji psi so zvesti samo v San Antoniu. V džunglah pa moramo ravnati z njimi zelo previdno, sicer nam pokažejo zobe. In kaj bo potem z nama?«

»To je prekletstvo zlata!« je priznal Torres ves potrt. »Človek mora postati socialist, ko vidi, kako je ta prekleti yanki z zlatom zvezal pravičnosti roke.«

»Samo da so vrvi srebrne,« se je zasmejal poglavar.

»Vrag vas vzemi!« je zakričal Torres. »Prav pravite. Tu ni San Antonio, temveč Yuchitanske džungle, zato vas lahko pošljem k vragu. Res sva oba slabe volje, toda s tem še ni rečeno, da se morava prepirati. Uspeh najinega podjetja je odvisen od popolne solidarnosti.«

»Ne pozabite,« se je oglasil Guillermo, »da je voda globoka komaj dva čevlja. Utopiti me torej ne morete. Pravkar sem otipal dno in v desnici imam že štiri srebrne dolarje. Dno je pokrito z dolarji. Zdaj lahko storite, kar hočete. Dajte mi deset dolarjev napitnine ali pa spustite vrv. Voda strašno smrdi in zato bi bil nespameten, če bi brskal po nji za dolarji brez odškodnine.«

»Da, da, saj dobiš deset dolarjev za nameček!« so zakričali orožniki.

»Odgovorite torej! Deset dolarjev napitnine ali pa ...«

»Deset dolarjev,« so mu odgovorili v en glas.

»Za božjo voljo, pohitite!« je vzkliknil poglavar Orožniki so slišali, kako je pljusknila voda in kako je Guillermo zaklel. Vrv ni bila več nategnjena, torej je Guillermo skočil iz vedra in po dnu vodnjaka stikal za dolarji.

»Kar v vedro z njimi, dragi Guillermo!« mu je zaklical Rafael.

»V žepe jih spravljam,« je odgovoril glas iz vodnjaka. »Če napolnim vedro z dolarji, lahko izvlečete samo vedro, mene pa pustite tu.«

»Kaj pa če vrv ne bo dovolj močna, da potegnemo iz vodnjaka tebe in dolarje?« ga je opozoril Rafael. »Če se pretrga ...«

»Že vem, kaj nam je storiti,« je dejal Guillermo. »Spusti se dol še ti. Tedaj potegnejo iz vodnjaka najprej mene, potem vedro z dolarji in naposled še tebe. Tako bo pravica zmagala.«

Rafaelu se je od razočaranja povesil nos. Sram ga je bilo in sam ni vedel, kaj naj odgovori.

»No, Rafael, kaj porečeš na to? Ali se spustiš?«

»Ne,« je odgovoril Rafael. »Kar napolni svoje žepe s srebrom, potem te pa potegnemo iz vodnjaka.«

»Najraje bi preklel to pohlepno in sebično pokolenje,« je vzkliknil poglavar.

»Jaz sem ga že davno preklel,« je zamrmral Torres.

»Potegnite me iz vodnjaka!« je zaklical Guillermo. »Pobral sem vse razen smradu. Še zadušim se v tem brlogu, če ne pohitite. Le hitro potegnite, sicer bo konec mene in srebrnih dolarjev. Tu jih je nad tristo. Menda je stresel yanki v to smrdljivo jamo vse, kar je še imel v vreči.«

Francis je dohitel svoje prijatelje na ozki stezici, kjer so se ustavili, da si konja malo odpočijeta.

»Nikoli več ne pojdem nikamor brez polnih žepov denarja,« je vzkliknil zmagoslavno in začel pripovedovati, kaj je videl iz svojega skrivališča v grmovju kraj zapuščene naselbine.

»Henry, celo po smrti vzamem na pot v raj vrečo denarja. Prepričan sem, da se da v nebesih z dolarji marsikaj doseči. Čujte! Prepirali in grizli so se med seboj kakor psi in mačke. Nihče ni zaupal drugemu. Od tistega, ki se je hotel spustiti v smrdljiv vodnjak, so zahtevali, naj obrne poprej vse žepe in da prešteti ves svoj denar. Discipline je bilo mahoma konec. Za poglavarja se sploh niso zmenili. Najmanjšega in najlažjega je moral s samokresom prisiliti, da se je spustil v vodnjak. Ko je bil v vodnjaku, se je začel neusmiljeno norčevati iz svojih tovarišev. Obljubili so mu vse mogoče, ko so ga pa izvlekli, so planili nanj in ga začeli neusmiljeno tepsti. Ko sem skočil iz grmovja in pohitel za vami, so ga še vedno pretepali.«

»Toda tvoja vreča je sedaj prazna,« je dejal Henry.

»Saj to je ravno naša prva in največja skrb!« je pritrdil Francis. »Če bi imeli pri sebi dovolj srebrnih dolarjev, bi lahko zadržal te cepce do sodnega dne. Zdi se mi, da sem bil preveč radodaren. Nisem vedel, da lahko kupim te falote ceneje. In še nekaj vam moram povedati. Kar pripravite se, ta novica vas gotovo preseneti. Torres, sefior Alvarez Torres, elegantni gentleman in stari prijatelj rodbine Solano, vodi skupaj s poglavarjem orožnike, ki bi nas radi ujeli in obesili. Mož je kar besnel, ko je videl, koliko časa izgubljajo orožniki z iskanjem dolarjev. Malo je manjkalo, da se ni sprl s poglavarjem zato, ker ta ne zna krotiti svojih podložnikov. Da, senori, Torres je poslal poglavarja k vragu. Slišal sem, kako ga je ozmerjal, češ da njegovi orožniki niso vredni počenega groša.«

Pet milj dalje, kjer je stezica vodila ob robu globokega jarka, je Francis pregovoril svoje sopotnike, da so nadaljevali pot, sam pa je znova zaostal. Čakal je nekaj časa, da so drugi zavili za bližnjo goščo, nato je počasi odšel za njimi in tako prostovoljno prevzel obrambo beguncev v primeru napada od zadaj. Kmalu je opazil na gosti travi sledove konjskih kopit. Iz kotanj se je cedila temna mastna tekočina, v kateri je izurjeno Francisovo oko takoj spoznalo neočiščeno nafto. To je bil samo začetek

— nekje v bližini je moral biti glavni tok nafte, od katerega so se ločile te stranske struje. Kmalu je naletel na vrelec. Strmina je bila tako velika, da bi nastal slap, če bi tekla namesto nafte voda. Nafta je pa gosta in zato je tekla zelo počasi. Francis je bil utrujen in ker je bila pot čez potok goste nafte zelo naporna, si je hotel najprej odpočiti. Sedel

Je torej na skalo, položil kraj sebe puško in samo:res ter si zvil cigareto. Pričakoval je, da bo kmalu začul peket konjskih kopit. Torres in poglavar nista mogla biti več daleč.

Ves izmučen in onemogel je ubogi delavec prihajal na upehani kobili do istega jarka, kjer je sedel nekoliko vstran Francis, ki je po naključju odkril bogate petrolejske vrelce. Tu se je utrujena kobila zgrudila na tla. Delavec jo je brcnil z nogo, da je zopet vstala, in zapodil s palico v gozd. Šepajoč je izginila v džunglah.

Toda s tem ubogi peon še ni bil rešen vseh nezgod tistega dneva, dasi sam niti slutil ni, kaj ga še čaka. Tudi sam je sedel na skalo, skrčil noge, si prižgal cigareto in začel ogledovati potoke goste nafte. Kar je zaslišal v bližini korake in ves prestrašen je zlezel v grmovje. Pokukal je iz svojega skrivališča in zagledal dva neznanca. Približala sta se izviru petrolejskega vrelca in z železnim kolesom spustila zapornico tako, da je nafta tekla zelo počasi.

»Nič več ne gre,« je spregovoril starejši. »Še en obrat in nafta raznese cevi. Ameriški inženir me je svaril, naj pazim na cevi.«

Komaj sta neznanca končala svoje opravilo, ko se je pojavil oddelek jezdecev, med katerimi je skriti peon spoznal svojega gospodarja in njegove sosede. Najbrž so porabili to priliko, da prirede na ubežnega delavca brakado, kakor so prirejali Angleži brakade na lisice.

Ne, ta dva lastnika petrolejskih vrelcev nista nikogar videla. Toda plemič, ki je jahal na čelu oddelka, je opazil sledove konjskih kopit in pognal konja v tisto smer. Ostali so mu sledili.

Peon je počakal, pokadil cigareto in se zamislil. Ko so vsi izginili, je prilezel iz skrivališča, zavrtel kolo zapornice, ki je zadrževala nafto, in opazil, kako je gosta tekočina pod pritiskom podzemnih plasti brizgnila visoko v zrak. Kmalu se je valila nizdol po hribu cela reka nafte. Peon seveda ni razumel, kaj to pomeni, in strašna nesreča se ni pripetila samo zato, ker je pri prižiganju cigarete porabil zadnjo vžigalico. Zaman je brskal po žepih — vžigalic ni imel več.

Zadovoljno se je smejal, ko je videl, kako se razliva nafta. Spomnil se je, da je v bližini stezica in ko je skočil po hribu nizdol, je naletel na Francisa, ki ga je sprejel s samokresom v roki. Peona je obšla nepopisna groza, ko je zagledal pred seboj moža, ki ga je že dvakrat izdal. Zgrudil se je pred njim na kolena in dvignil roke, proseč usmiljenje. Francis ga ni poznal, ker je bil siromak po obrazu in glavi ves krvav.

»Amigo, amigo!« je zajecljal peon.

Toda Francis ni imel časa poslušati njegovih lamentacij. Zaslišal je namreč, kako se je spodaj nekje na stezici sprožil kamen, najbrž pod človeško nogo. Tisti hip se je tudi spomnil, da stoje pred njim izmučeni ostanki bitja, ki mu je malo poprej pomagal z žganjem na noge.

»Hm, amigo,« je dejal Francis, »zdi se mi, da te preganjajo.«

»Ubijejo me, do smrti me pretepejo, strašno so jezni,« je dejal nesrečnež. »Vi ste moj edini prijatelj, vi ste mi oče, rešite me!«

»Znaš streljati?« je vprašal Francis.

»Preden sem se prodal v robstvo, sem bil divji lovec v Cordillerih,« je odgovoril peon.

Francis mu je dal samokres in pokazal na drevo, za katerim naj se skrije. Velel mu je streljati samo tedaj, če bo prepričan, da ne zgreši. Sam pri sebi je pa pomislil:

»Zdajle je igra golfa v Tarrytownu v polnem teku. In mrs. Bellingham sedi na verandi kluba ter obupano razmišlja, kako bi dohitela v igri svoje nasprotnike, ki so jo prehiteli za tisoč točk. Gotovo prosi uslugo, da bi ji bila sreča mila. Jaz sem tu ... tu nad bogatim petrolejskim vrelcem —«

Toda nit njegovih misli je bila kmalu pretrgana, zakaj tisti hip so se pojavili na stezici orožniki s poglavarjem in Torresom. Francis je naglo ustrelil in skočil za drevo, tako da ga niso mogli opaziti. Sam ni prav vedel ali je zadel koga ali ne. Toda poglavar in Torres nista imela niti najmanjšega namena napasti skritega sovražnika brez ovinkov. Zato sta se skrivala za drevesa in pomikala počasi naprej. Prav tako sta se umikala tudi Francis in peon.

Boj je trajal komaj dobro uro in v Francisovi puški je ostal samo še en naboj. Peonu je Francis pravočasno prepovedal streljati, tako da sta ostala v njegovem samokresu še dva naboja. Toda ta čas je bila Leoncie s svojimi spremljevalci že daleč in Francis je bil zadovoljen s svojim uspehom, tem bolj, ker se je lahko vsak hip skril. Treba mu je bilo samo prebroditi tekočo nafto. Tako je šlo vse dobro od rok in vse bi bilo v redu, če bi se ne bil pojavil na hribu drugi oddelek, ki se je skrival za drevesa in neprestano streljal. To je bil plemič s svojimi sosedi, ki so mu prihiteli na pomoč, da ujamejo ubežnega delavca. Francis seveda ni vedel, kdo so ti nepričakovani sovražniki. Mislil je, da tudi ta oddelek preganja njega in njegove prijatelje. O tem so pričale tudi svinčenke, ki so neprestano švigale mimo njegove glave. Peon se je priplazil k njemu in pokazal, da sta v samokresu samo še dva naboja. Vrnil mu je samokres in ga prosil, naj mu da namesto njega škatlico vžigalic. Nato mu je poen namignil, naj pohiti na drugo stran struge, po kateri je tekla nafta. Francis je slutil, kaj namerava peon. Zato je poslal sovražnikom v slovo še zadnjo svinčenko in vrgel prazno puško v jarek.

Peon je počenil in potegnil iz žepa vžigalice. Kakor bi trenil se je nafta spremenila v ognjeno reko. Še hip in iz bazena se je dvignil dobrih sto čevljev visoko steber gorečega plina. In vsi ti ognjeni potoki so drveli tja doli, kjer sta se Torres in poglavar z orožniki pripravljala na odločilni napad.

V strašni vročini sta se Francis in peon splazila na drugo stran jarka in ko sta srečno prekoračila ognjeno morje, sta pohitela in izginila v goščavo.

Jarek se je kmalu spremenil v ognjeno morje in Torres je moral z orožniki nazaj na hrib, odkoder je prišel. Kmalu je prisopihal za njimi tudi poglavar. Tudi plemič se je moral s svojimi sosedi umakniti in skriti v džunglo.

Peon se je neprestano oziral. Naposled je veselo vzkliknil in pokazal Francisu nov oblak črnega dima, ki se je valil iz džungle blizu prvega petrolejskega vrelca.

»Glejte, še en vrelec se je vnel,« je vzkliknil in pokazal svoje bele zobe. »Teh vrelcev je mnogo in vsi se vnamejo. Tako bo moj gospodar in vsa njegova svojat kaznovana za muke, ki sem jih moral pretrpeti. V bližini je še celo jezero nafte, veliko kakor morje, kakor vsa Yuchitanska ožina.«

Pri teh besedah se je Francis spomnil petrolejskega jezera, o katarem mu je pravil španski plemič — jezera, v katerem je bilo najmanj pet milijonov sodčkov nafte. To jezero je ležalo v naravni kotlini in je bilo zavarovano samo s peščenim nasipom. Pokrito pa sploh ni bilo.

»Koliko si vreden?« je vprašal naenkrat peona.

Toda peon ga ni razumel.

»Koliko je vredno vse, kar imaš na sebi in pri sebi?«

»Pol dolarja ... Ne, polovico te polovice,« je dejal peon in pogledal zadnje ostanke svojih cunj.

»Kaj pa imaš še poleg tega?«

Nesrečno bitje je zmajalo z glavo, zavedajoč se svojega siromaštva, in odgovorilo:

»Vse moje premoženje je dolg. Dolžan sem dvesto petdeset pezov. Ta dolg me veže za vse življenje. To je moje prekletstvo, ki me bo težilo do smrti. Zato sem postal plemičev suženj.«

Francis se je nehote nasmehnil.

»Vreden si torej minus 250 pezov. Saj to niti številka ni, to je čisto imaginarno število, ki eksistira samo v matematični domišljiji. In vendar si uničil ogromne količine nafte, vredne več milijonov dolarjev. Če pa cevi niso zanesljive, se vnamejo vsi vrelci, ki so vredni najmanj bilijon dolarjev. Če pomislim, da veljaš minus 250 pezov, moram pač priznati, da si se pošteno razkoračil.«

Toda peonu so bili vsi ti računi španska vas.

»Človek sem,« je vzkliknil in dvignil okrvavljeno glavo. »Da, moški sem in sicer iz plemena Maya.«

»Ti si Indijanec? Iz plemena Maya si, praviš,« se je zasmejal Francis.

»Samo na pol sem Maya,« je odgovoril zamišljeno. »Moj oče je čistokrvni Maya. Ker pa z ženskami tega plemena v Cordillerih ni bil zadovoljen, se je zaljubil v žensko iz nižav in tako sem zagledal luč sveta. Potem je moja mati pobegnila z nekim črncem iz Barbadoesa, oče pa se je vrnil v Cordillere. Kakor moj oče, tako sem imel tudi jaz smolo, da sem se zaljubil v žensko iz nižav. Šlo ji je samo za denar in ker sem bil strašno zaljubljen, sem se prodal za 200 pezov. Ko je imela denar v rokah, je kratkomalo izginila. Tako nisem imel niti žene niti denarja. 2e pet let sem plantažni delavec. Pet let me gonijo na delo kakor živinče, pet let me pretepajo in mučijo, a pomislite: po petih letih sem dolžan že 250 pezov, dasi sem se prodal samo za 200.«

Medtem ko sta Francis in nesrečni potomec plemena Maya prodirala vedno dalje v Cordillere, da dohitita svoje sopotnike, in medtem ko so daleč za njima goreli bogati Yuchitanski petrolejski vrelci, je usoda pripravljala tam daleč sredi Cordiller nove dogodke. Ti dogodki so privedli skupaj preganjane in preganjalce — Francisa, Henryja, Leoncio in njene domače, peona, plemičev oddelek, poglavarja in njegove orožnike, kakor tudi Alvareza Torresa, ki je hrepenel po obljubljeni Reganovi nagradi, še bolj pa po Leoncü.

V eni izmed številnih cordillerskih skalnatih votlin sta sedela moški in ženska. Lepa in mlada ženska je bila mestiza ali ženska z mešano krvjo.

V votlini je brlela petrolejska svetilka in mladenka je brala debelo knjigo, vezano v telečjo kožo — španski prevod Blackstona. Oba sta bila bosa. Na sebi sta imela raševinaste plašče s kapucami. Kapuca prelepe mladenke je bila pomaknjena na tilnik, tako da so se videli njeni bujni črni lasje, starec pa je bil pokrit kakor menih. Njegov dostojanstveni obraz, na katerem so se poznali sledovi asketizma, je bil izrazito španskega tipa. Najbrž je imel tak obraz tudi don Kihot. In vendar je bila med njima razlika. Starčeve oči je pokrivala večna tema — mož je bil namreč slep.

Sedel je v pozi Rodinovega »Misleca«, poslušal je in razmišljal, medtem ko mu je očarljiva mestiza brala. Toda starec ni bil sanjav, niti junak, ki z mečem napada mline na veter, kakor don Kihot. Bil je sicer slep in zunanji svet je bil zanj mrtev, vendar pa so poteze na njegovem koščenem obrazu govorile, da je izredno energičen. Njegova duša nikakor ni bila slepa, zakaj prodirala je v najskrivnejše globine sveta ter videla tam skrite grehe in zločine, plemenitost in dobra dela.

Dvignil je roko v zrak, naj mladenka utihne in izgovoril misli, ki so mu rojile po glavi med branjem.

»Moški mora vsak dan napredovati v svoji izobrazbi,« je dejal tiho, kakor da govori sam zase.

»V bistvu so bili zakoni vedno dobri. Toda praktično izpolnjevanje zakonov je speljalo človeštvo na kriva pota. Ljudje so pozabili, kakšen je končni cilj zakona. Toda zakon je zakon, pa naj bo dober ali slab. Samo naše praktično pravosodje hodi kriva pota. Sodniki in zakonodajalci se prepirajo o svoji kompetenci in kaj radi pozabijo na tožitelje in obtožence. Skrbe samo za to, da dobe vnaprej plačilo od tistih, ki iščejo pravice in pravičnosti.

In vendar ima ta stari Blackston prav. Zakone so ljudje prenaredili in prikrojili po svoje. V pravosodju je najvažnejše srce, ne pa razum, pravičnost, ne pa logika. Zakoni so zdaj samo za to, da pomagajo dijakom pri Studiranju logike, ne pa da bi skrbeli za objektivno pravičnost. In kaj pomenijo Preacherjeve besede, da si ljudje sami vse izmislijo? To pomeni, da so se spremenili prvotno dobri zakoni v molzno kravo za odvetnike in sebične zakonodajalce, ki pridejo z njihovo pomočjo do slave in okroglih trebuščkov. Ljudje, ki bi radi našli v zakonih pravičnost in zaščito, pa nimajo od naše zakonodaje prav nobene koristi. Tako je in nič drugače.«

Umolknil je, ostal v pozi Rodinovega »Misleca« in se globoko zamislil, medtem ko je prelepa mestiza čakala na običajni znak, naj začne znova brati. Naposled se je iz globine misli, kjer je tehtal pravico in krivico svetovja, zopet začul njegov zamolkli glas:

»Toda tu v panamskih Cordillerih imamo pravično, nepristransko in čisto zakonodajo. Mi si ne lastimo pravice, da bi kratili komu svobodno voljo. Naš cilj ni skrb za želodec. Sodnik v raševini je vedno pravičnejši kakor sodnik v žametu. Beri dalje, Mercedes! Blackston ima vedno prav, samo če ga ljudje pravilno berejo — temu pravimo paradoks in je podobno sodobnemu pravosodju, ki je tudi paradoks. Beri torej! Blackston je temelj človeškega prava, toda — ah, koliko zla so že storili prebrisani ljudj'e v njegovem imenu!«

Čez deset minut je slepi mislec dvignil glavo, poduhal zrak in dal mladenki znak, naj neha brati. Po njegovem vzgledu je začela tudi sama močneje vdihavati zrak.

»Morda se širi ta vonj od svetilke, o Pravični?« je omenila spoštljivo.

»To je vonj gorečega petroleja,« je dejal starec. »Svetilka je nedolžna. Nekje v daljavi gori nafta. Cujem tudi oddaljene strele.«

»Jaz nisem ničesar slišala ...« je spregovorila mladenka.

»Draga hči, tebi, ki vidiš, ni treba slišati tako dobro, kakor slišim jaz. Bilo je mnogo strelov. Zapovej mojim otrokom, naj poizvedo in mi sporoče, kaj se je zgodilo.«

Mladenka se je spoštljivo poklonila starcu, ki je bil slep, vendar je pa s svojim čudovito razvitim sluhom čutil vsako kretnjo. Nato je odgrnila zaveso iz odej in stopila iz votline. Na vsaki strani vhoda v votlino je stal peon. Oba sta bila oborožena s puškami in lovskimi noži. Ko sta čula njeno povelje, sta vstala in se poklonila — ne nji, temveč nevidnemu izviru vseh zapovedi. Eden je udaril s topim koncem sekire po kamnu, na katerem je sedel, in se sklonil, da bi lažje slišal. Kamen je pokrival rudorodno žilo, ki se je vlekla skozi vse pogorje. Tam na nasprotnem hribu, odkoder je bil ep razgled po Cordillerih, je v ogromnem gnezdu neke čudne ptice — roparice sedel drugi peon. Tudi ta je naslonil uho na kamen in udaril v odgovor s sekiro po njem. Nato je stopil k bližnjemu drevesu, segel z roko v duplino in potegnil za vrv, ki je visela znotraj, kakor cerkovnik, kadar zvoni.

Vse je bilo tiho. Naenkrat se je ogromna, 50 čevljev dolga veja ločila od debla ter se začela dvigati in spuščati, kakor semafor na železnici. Na razdalji dveh milj se je zganilo in odgovorilo na gori stoječe drugo drevo. Čim je bilo to signaliziranje končano, se je na soncu nekje v dolini zalesketalo točno ogledalo in poslalo povelje slepca v votlini na vse strani. In naenkrat je vse pogorje oživelo.

Na vse strani so s pomočjo rudorodne žile, sončnih žarkov in premikajočih se vej potovala šifrirana povelja.

Enrico Solano je jahal ta čas čil in zdrav v spremstvu svojih sinov Alesandra in Ricarda spredaj, za njim pa Leoncie in Henry Morgan. Francis je bil zadnji, ker je hotel na vsak način braniti svoje prijatelje v primeru nepričakovanega napada od zadaj. Zdaj pa zdaj se je ta ali oni ozrl in vsem se je poznalo na obrazih, da se boje za Francisovo usodo. Ker Francisa le ni bilo od nikoder, se je Henry neopaženo vrnil, da ga poišče. Kmalu nato je tudi Leoncie obrnila konja, ker jo je skrbelo, kaj je s Francisom. Toda konj, ki je čutil pred seboj drugega konja, se ni hotel ukloniti njeni volji. Zarezgetal je in se spustil v galopu naprej. Leoncü ni preos tajalo drugega, kakor da ustavi in raz jaše konja. Snela je konju uzdo in hitela peš nazaj. Šla je tako naglo za Henryjem, da ga je malone dohitela v trenutku, ko je srečal Francisa in peona. Oba mlada Američana sta ji začela očitati, da tako nepremišljeno tvega svoje življenje. Toda v njunem glasu ni bilo pravega ogorčenja, pač pa komaj zadrževana ljubezen. Oba sta napenjala sluh, da ujameta medsebojne vibracije strastne ljubezni.

Ker je ta hip prevladovalo srce nad razumom, sta bila Henry in Francis tako zatopljena v svoje intimne občutke, da nista niti opazila, kako se je iz džungle približeval oddelek. Kljub temu, da so plemičevi tovariši opazili v njuni družbi ubežnega peona, ki so ga začeli takoj pretepati, bi se obema Morganoma ne bilo nič zgodilo, če bi bil navzoč plemič. Toda tega je mučila že več dni zaporedoma malarija, tako da je moral zaostajati. Vendar pa so bili njegovi prijatelji zelo vljudni in prijazni z Leoncio, kakor tudi s Henryjem in Francisom, katerima so zvezali samo roke ter se pripravili, da ju odpeljejo tja, kjer so čakali konji in plemič. Peon je seveda dobil za svojo nepokorščino takoj predujem na račun poznejših muk.

Toda usoda je hotela drugače. Naenkrat so se začuli v bližini radostni vzkliki in iz džungle sta se pojavila z orožniki poglavar in Alvarez Torres. Nastal je krik in vik, oba oddelka sta hotela vedeti, kdo je nasprotnik in kakšne namene ima. V tej splošni zmešnjavi se je Torres zaničljivo ozrl na Francisa in Henryja ter stopil k Leoncü. Poklonil se ji je po vseh predpisih španskega kavalirstva.

»Čujte,« je zašepetal in se ironično nasmehnil. »Ne smete me razumeti napačno. Prišel sem, da vas rešim in obvarujem vsake nevarnosti. Vi ste kraljica mojih sanj. Pripravljen sem umreti za vas, da, z veseljem umrem, dasi bi zelo rad živel za vas.«

»Ne razumem vas,« je odgovorila Leoncie kratko. »Ne vem, kaj naj pomenijo vaše besede o življenju in smrti. Nikomur nismo storili nič žalega, niti jaz niti moj oče niti Francis Morgan niti Henry Morgan. Zato pa, sire, ne more biti pri tem govora o življenju in smrti.«

Henry in Francis sta stala v bližini in napeto poslušala pogovor med Leoncio in Torresom. Krik in vik ju je nekoliko motil, vendar sta pa slišala glavno vsebino pogovora.

»Pozabili ste, da bi moral biti Henry Morgan obešen,« je trdil Torres svoje. »Dokazano je, da je umoril Alfara Solano, vašega strica in brata vašega očeta. Vsaka misel o rešitvi Henryja Morgana je brezupna. Pač pa lahko rešim Francisa Morgana, če...«

»Če?« je vprašala Leoncie in oči so se ji srdito zasvetile.

»Če boste prijazni z menoj in če postanete moja žena,« je dejal Torres povsem mirno, dasi sta ga gledala oba Američana tako, kakor bi ga hotela utopiti v žlici vode.

Torres se ni mogel več obvladati. Ker je videl, da Henry in Francis imata zvezane roke in da se mu torej ni treba bati njunih pesti, je prijel Leoncio za roko, rekoč:

»Draga Leoncie, kot vaš mož bi lahko storil kaj tudi za Henryja. Morda se mi celo posreči rešiti ga, če je pripravljen takoj izginiti iz Paname ...«

»Ti prekleti španski pes!« je zakričal Henry in si zaman prizadeval pretrgati vrv, s katero so mu zvezali roke na hrbtu.

»Ameriško ščene!« mu je zabrusil v odgovor Torres in ga udaril s pestjo po obrazu.

Tisti hip je Henry dvignil nogo in sunil Torresa v trebuh tako, da je odletel proti Francisu, ki ga je na enak način poslal nazaj. Kakor žoga na igrišču je ubogi Španec romal sem in tja, dokler orožniki niso zgrabili obeh Američanov ter ju začeli neusmiljeno pretepati. Torres jim je dajal pogum in ko si je od brc nekoliko opomogel je potegnil nož in planil nad zvezana sovražnika. Konec prepira bi bila krvava drama, če bi se ne bila pojavila iz džungle tolpa oboroženih mož, ki so postali gospodarji položaja. Nekateri od teh skrivnostnih prišlecev so bili v raševinastih jopičih, drugi pa v raševinastih plaščih s kapucami.

Orožniki in plemičevi spremljevalci so v nepopisni grozi skočili vstran. Začeli so se križati in mrmrati:

»Slepi Bandit! Neizprosni Sodnik! To so njegovi pomočniki! Izgubljeni smo!« Toda izmučeni peon je planil naprej in pred poveljnikom padel na svoja okrvavljena kolena. Nesrečnež je začel tarnati in prositi, naj neznanec pravično kaznuje njegove sovražnike.

»Poznaš pravosodje, na katero apeliraš?« je vprašal poveljnik z zamolklim glasom.

»Da, to je — kruto Pravosodje,« je odgovoril peon. »Vem, kaj pomeni apelirati na kruto Pravosodje, in vendar apeliram nanj zato, ker je pravica na moji strani.«

»Tudi jaz zahtevam, da reši naš spor kruto Pravosodje!« je vzkliknila Leoncie in oči so se ji zasvetile. Vendar pa ji je bilo malo tesno pri srcu in zato se je obrnila k Francisu in Henryju ter zašepetala: »Pa najsi bo kruto Pravosodje kakršnokoli!«

»Ne verjamem, da bi bilo bolj pristransko, kakor pravosodje, ki bi nas čakalo, če bi se uresničil poglavarjev in Torresov načrt,« je zašepetal Henry in pogumno stopil pred poveljnika skrivnostnega oddelka. »Tudi jaz apeliram na kruto Pravosodje!« je vzkliknil.

Poveljnik je prikimal z glavo.

»Jaz tudi,« se je oglasil Francis.

Za orožnike se neznanci menda sploh niso zmenili. Plemičevi spremljevalci so izjavili, da se bodo rade volje pokorili vsemu, kar sklene skrivnostni Slepi Bandit. Samo poglavar se je upiral.

»Morda niti ne veste, kdo sem?« je izjavil samozavestno. »Pred vami stoji Mariano Vecara e Hijos, mož slavnega imena in sijajne kariere. Ne smete pozabiti, da sem poglavar San Antonia in najboljši prijatelj panamskega guvernerja. Vlada panamske republike mi popolnoma zaupa. Opozoriti vas moram, da sem prišel v Cordillere v imenu zakona. Mi poznamo samo en zakon in eno pravosodje, panamsko. Cordillerskih zakonov ne poznamo in ne priznavamo. Protestiram proti samovolji in nasilju, ki naj bi bilo po vašem prepričanju kruto Pravosodje. Nasilje ne more biti pravosodje. Proti vašemu Slepemu Banditu pošljem celo armado in psi bodo glodali njegove kosti v San Antoniu.«

»Ne pozabite,« je Torres ironično opozoril razjarjenega poglavarja, »da tu ni San Antonio, temveč Yuchitanske džungle. Opozoril bi vas tudi na to, da armade sploh nimate.«

»Ali sta ta dva gospoda storila kako krivico tistim, ki so pravkar apelirali na kruto Pravosodje?« je vprašal poveljnik, ne da bi se zmenil za poglavarjeve grožnje.

»Da, da,« je vzkliknil peon. »Tepli so me, vsi brez razlike so me tepli. Ta dva sta me tepla brez najmanjšega vzroka. Le poglejte, roke imam vse okrvavljene. Na mojem izmučenem telesu je rana

pri rani. Znova apeliram na kruto Pravosodje in prisegam, da mi je bila storjena krivica.«

Poveljnik je prikimal z glavo in dal svojim spremljevalcem znak, naj razorože ujetnike ter jih odvedejo za njim.

»Pravičnost! Apeliram na pravičnost in prosim, da ravnate z vsemi enako!« je vzkliknil Henry. »Roke imam zvezane na hrbtu. Zvežite jih vsem ali pa zapovejte, da jih nama s Francisom razvežejo. Poleg tega bo hoja z zvezanimi rokami zelo težka.«

Poveljnik se je nasmehnil in velel svojim spremljevalcem, naj razvežejo Američanoma roke.

»Uh!« je vzkliknil Francis, se nagnil k Leoncü in Henryju ter zamrmral: »Komaj se še spominjam, da je približno milijon let od tega, ko sem živel v majhnem starem mestu po imenu NewYork, kjer smo se naivno imeli za najbolj divje in hudobne ljudi zato, ker smo strastno igrali golf, kaznovali zločince z električnim stolom in se pretepali na volilnih shodih.«

Čez pol ure, ko so prispeli na hrib in zagledali lepo panoramo gorskih grebenov, je dejal Henry:

»Čujte, tile dečki pa res niso divjaki. Poglej, Francis! Saj imajo sistem semaforjev. Le opazuj tole ali ono drugo drevo na hribu. Poglej, kako se veje majejo.«

Zadnjih nekaj milj so morali ujetniki iti z zavezanimi očmi. In z zavezanimi očmi so jih privedli v votlino, kjer je vladalo kruto Pravosodje. Ko so jim odvezali oči, so naši znanci opazili, da stoje v ogromni in veličastni podzemski jami, kjer so plapolale številne bakle. Pred njimi je sedel na skalnatem prestolu sivolasi slepec. Tudi njegova oblačila so bila iz raševine. Pred njim je sedela prelepa mladenka in se naslanjala na njegova kolena.

Slepec je spregovoril in v njegovem glasu so zadonele strune starosti in velike modrosti:

»Kruto Pravosodje se je zdramilo. Govorite! Kdo je apeliral na pravičnost?«

Vsi so se nehote umaknili in celo poglavar ni imel toliko poguma, da bi protestiral proti Cordillerskim zakonom.

»Med prisotnimi je ženska,« je nadaljeval Slepi Bandit. »Naj spregovori prva. Vsi smrtniki — ženske in moški — so kaj zakrivili ali pa jih vsaj bližnji dolže prestopka.«

Henry in Francis sta hotela preprečiti, da bi Leoncie odgovorila. Toda mladenka se je obema prijazno nasmehnila ter se obrnila h krutemu Sodniku, rekoč:

»Jaz sem samo pomagala mladeniču, s katerim sem zaročena, uiti smrtni kazni za umor, ki ga ni zagrešil.«

»Odgovorila si,« je dejal Slepi Bandit. »Zdaj pa stopi k meni.«

Zgrabili so jo oboroženi čuvarji skrivnostnega svetišča pravičnosti in morala je poklekniti pred slepca, medtem ko sta se oba Morgana zelo bala za njeno usodo. Mestiza je prijela starca za roko in jo položila na Leoncüno glavo. Trenutek je vladala slovesna tišina. Slepec je s prsti otipal njeno čelo in čutil, kako utriplje njeno dekliško srce. Nato je umaknil roko ter se naslonil nazaj, da izreče obsodbo.

»Vstani, senorita!« je spregovoril slovesno. »Tvojega srca se zlo ni dotaknilo. Svobodna si. Kdo je še apeliral na kruto Pravosodje?«

Francis je stopil počasi korak naprej.

»Tudi jaz sem pomagal temu mladeniču, da je ušel nezasluženi kazni. Z njim me vežejo tudi rodbinske vezi, ker imava skupnega pradeda.«

Tudi Francis je pokleknil in začutil, kako mehki slepčevi prsti rahlo drse po njegovem čelu in kako ga je skrivnostni starec naposled prijel za roko, da se prepriča, kako utriplje njegovo srce.

»Tu mi ni vse jasno,« je dejal slepec. »Tvoja duša je nemima. Nekaj razjeda tvoje srce.«

Naenkrat je pa stopil naprej peon in spregovoril:

»Vrni temu možu svobodo, o kruti Sodnik! Dvakrat sem se pregrešil pod težkimi udarci, v enem dnevu sem ga dvakrat izdal sovražnikom in vendar me je dvakrat vzel pod svojo zaščito ter mi rešil življenje.«

In peon je znova klečal. To pot je klečal pred pravosodjem in se ves tresel od strahu, ko je začutil, da so se ga dotaknili prsti čudnega slepega sodnika. Starec je otipal vse njegove rane in strjeno kri.

»Tudi ta mož je svoboden,« je izjavil kruti sodnik. »A vendar ga tarejo skrbi. Njegova duša je nemirna. Je kdo med vami, ki bi nam mogel pojasniti, kaj razjeda njegovo srce?«

In Francis je takoj razumel, kakšno rano je našel slepec v njegovem srcu. Slepčevi prsti so instinktivno občutili njegovo plamtečo ljubezen do Leoncie, ki je bila v popolnem nasprotju z zvestobo do Henryja. Tisti hip je tudi Leoncie spoznala, za kaj gre, in če bi mogel slepec opaziti, kako sta se Francis in ona plaho spogledala ter povesila oči, bi mu bilo takoj jasno, kaj tare Francisovo dušo. Toda starec je bil slep in zato skrivnostnih pogledov ni videl. Pač pa jih je opazila prelepa mladenka in njeno srce je začutilo, da sta Francis in Leoncie zaljubljena. Tudi Henry je opazil njuno zadrego in to ga je zelo potrlo.

Sodnik je nadaljeval:

»Nedvomno je krivo v tem primeru srce. V moškem srcu je hrepenenje po ženski večno. Vendar pa si tudi ti svoboden. Dvakrat v enem dnevu si pomagal človeku, ki te je dvakrat izdal. In to, kar razjeda tvoje srce, te ni motilo v ljubezni do bližnjega. Po nedolžnem obsojenemu si priskočil na pomoč in ga rešil nezaslužene smrti. Preostaja nam še usoda omenjenega moža. Poskrbeti pa moramo tudi za tisto izmučeno bitje, ki je v enem dnevu dvakrat podleglo sebičnosti in je kljub temu našlo v sebi toliko poguma in hvaležnosti, da se je zavzelo za bližnjega.«

Nagnil se je naprej in njegovi prsti so znova blodili po peonovem čelu.

»Se bojiš smrti?« je vprašal slepec nepričakovano.

»Da, veliki in sveti starec! Strašno se bojim smrti,« je odgovoril peon.

»Tedaj pa priznaj, da si lagal, ko si se zavzemal za tega moža, da so bile tvoje besede o njegovi dvakratni pomoči laž. Če to priznaš, ostaneš živ.«

Peon se je ves krčil pod slepčevimi prsti.

»No, le dobro premisli,« se je začul slovesen glas. »Smrt je grozna. Strašno je biti vekomaj nepremičen, kakor skala ali zemlja. Priznaj, da si lagal in darujem ti življenje. Govori!«

Peona se je polastila taka groza, da mu je glas drhtel, vendar je pa tudi v zadnjem trenutku ohranil svoje človeško dostojanstvo.

»Dvakrat sem ga izdal danes, sveti oče. Toda svetopisemski Peter nočem biti. Tretjič ga ne zatajim. Bojim se, strašno se bojim smrti, toda tretjič ^a ne morem izdati.«

Slepi sodnik je dvignil glavo in obraz mu je obsijala neka čudna notranja svetloba.

»Dobro si povedal!« je spregovoril slovesno. »V tvoji duši je to, kar loči človeka od živali. Čuj moj sklep: od tega trenutka dalje moraš vse življenje misliti kakor človek, delati kakor človek in biti kakor človek. Bolje je takoj umreti kot človek, kakor pa večno živeti kot žival. Sveto pismo se moti. Mrtev lev je vedno boljši, kakor živ pes. Pojdi, novorojeni sin, svoboden si!«

Ko je pa peon vstal in se hotel umakniti drugim, ga je slepi sodnik ustavil, rekoč:

»Povej mi, o človek, ki si šele danes postal človek, kaj je bil glavni vzrok vse tvoje nesreče?«

»Moje srce, o sveti oče, je hrepenelo po ljubezni ženske iz nižav. Sam sem bil rojen v gorah. Zaradi nje sem si izposodil od plemiča 200 pezov. Vzela je moj denar in pobegnila z drugim. Postal

sem suženj farmarja, ki ni slab človek, vendar pa je in ostane samo farmar. Delal sem kakor črna živina, trpel in stradal sem pet dolgih let in kljub temu se moj dolg ni zmanjšal, pač pa povečal do 250 pezov. Vse, kar mi je ostalo, so tele cunje in izmučeno, onemoglo telo.«

»Je bila lepa — ta ženska iz nižav?« je vprašal slepi sodnik prijazno.

»Kar norel sem za njo, sveti oče. Zdaj se mi ne zdi, da je bila lepa. Takrat pa se mi je zdela najlepša na svetu. Ljubezen do nje mi je razvnela možgane. Zaradi nje sem postal suženj, sama pa je ponoči pobegnila in nikoli več je nisem videl.«

Peon je klečal pred slepim sodnikom in s povešeno glavo čakal obsodbe. In vsi so se začudili, ko je Slepi Bandit globoko vzdihnil in se zamislil. Bilo je, kakor da je pozabil, kje in kaj mora delati. Njegova roka se je nehote dotaknila mladenkine glave, rahlo je pogladil njene črne lase in starec je spregovoril.

»Zenska,« je dejal tako mehko, da se je njegov čisti glas komaj slišal, »ženska je vedno prelepa. Vse ženske so prelepe — v moških očeh. Ženske ljubijo naše očete: dajajo nam življenje in mi jih ljubimo: rode nam sinove, da bi ti ljubili njihove hčere ter jih imeli za najlepše na svetu. Tako je bilo in tako ostane dotlej, dokler bo na zemlji človek in človeška ljubezen.«

Globoka tišina je nastala v votlini. Kruti sodnik je razmišljal. Naposled se ga je prelepa mestiza dotaknila ter ga opozorila na peona, ki je še vedno klečal pred njim.

»Izrekam obsodbo,« je dejal sodnik. »Mnogo udarcev si dobil. Vsak udarec bi lahko odtehtal tvoj dolg plemiču. Svoboden si. Toda ostani v gorah in če že moraš ljubiti žensko, če je ženska neizogibna in večna v življenju moškega, se prihodnjič zaljubi v žensko z višav. Svoboden si. Tvoj oče je iz plemena Maya, praviš?«

»Da,« je zamrmral peon. »Moj oče je čistokrvni Maya.«

»Vstani in pojdi. In ostani v gorah skupaj s svojim očetom iz plemena Maya. Nižave niso za tiste, ki so bili rojeni v Cordillerih. Plemiča ni tu in zato ga tudi ne morem soditi. In naposled je samo farmar. Drugi farmarji, njegovi sosedi in prijatelji, so tudi svobodni.«

Nastal je premor in tedaj je stopil naprej Henry.

»Jaz sem tisti,« je dejal pogumno, »ki so me po krivici obsodili na smrt zaradi umora, ki ga nikoli nisem zagrešil. Umorjeni je bil stric dekleta, ki jo ljubim in s katero se tudi poročim, če je tu v Cordillerih pravičnost.«

Toda poglavar ga je prekinil.

»Dvajset prič lahko potrdi, da je tistemu možu javno zagrozil, da ga umori. Komaj dobro uro nato smo ga našli na usodnem kraju. Truplo nesrečne žrtve je bilo še toplo, morilec je pa klečal pri njem, kakor da se kesa svojega zločinskega dejanja.«

»Resnico je govoril,« je pritrdil Henry. »Grozil sem tistemu človeku — zakaj oba sva bila pijana in željna krvi. In res so me našli pri njegovem truplu. A vendar ga nisem umoril. Ne vem in ne morem uganiti, čigava strahopetna roka mu je v temni noči zasadila nož v hrbet.«

»Pokleknita oba skupaj, da se prepričam, kje je resnica,« je zapovedal Slepi Bandit.

Dolgo je tipal s svojimi občutljivimi prsti. In dolgo se ni mogel odločiti. Vedno znova se je s prsti dotikal njunih lic in ju prijemal za roke, da se prepriča, kako utriplje srce.

»Je zamešana v to zadevo ženska?« je vprašal naenkrat Henryja Morgana.

»Čudovita ženska! Ljubim jo!«

»Dobro je, da te muči ljubezen, zakaj moški, ki ne čuti v svojem srcu ljubezni do ženske, je samo napol moški,« je dejal sodnik.

Nato se je obrnil k poglavarju, rekoč:

»Tvojega srca ne vznemirja ženska in vendar si nemiren. Tale pa,« je dejal in pokazal na Henryja, »se mi zdi nekam čuden. Ne morem reči, da je njegove notranje razdvojenosti kriva ženska. Morda si deloma kriv tudi ti ali pa je nemiren zato, ker čuti tebe. Vstanita oba! Vajinega spora ne morem razsoditi. Imamo pa povsem zanesljivo pot, ki nas privede do cilja. To je spopad med Kačo in Ptico. Ta je nezmotljiv, kakor je nezmotljiv bog. Zakaj na ta način skrbi bog za pravico na zemlji in med ljudmi. Tudi Blackstone trdi, da so taki sporni primeri, pri katerih mora posredovati božja modrost.«

Človek bi lahko mislil, da ta nevarna kotlina sredi carstva Slepega Bantida predstavlja majhno areno za bikoborbo. Kotlina je bila deset čevljev globoka in trideset široka. Dno je bilo ravno in treba bi jo bilo samo malo popraviti, pa bi bila popolnoma simetrična. Okrog te kotline so se zbrali skrivnostni prebivalci Cordiller, poglavarjevo spremstvo in plemičevi prijatelji. Krutega Sodnika in prelepe mestize ni bilo.

Na povelje strogega in bojevitega moža, ki je pripeljal vso družbo v prestolnico Slepega Bandita, sta se Henry in poglavar po lestvici spustila v kotlino. Sledil jima je poveljnik s svojimi vojščaki.

»Sam vrag vedi, kaj se tu snuje,« je dejal Henry Leoncü in Francisu. »Če bi priredili tu boksarsko tekmo po vseh pravilih, bi bil poglavar že vnaprej obsojen na poraz. Toda slepi starec ni neumen in vse kaže, da hoče izenačiti najine možnosti. Če je temu tako in če me poglavar vrže, dvignite vi, kot edini gledalci, ki ste na moji strani, palce in začnite na vso moč kričati. Kar verjemite mi, da v nasprotnem primeru njegova drhal stori isto.«

Poglavarju vse te priprave niso bile posebno všeč. Obrnil se je k poveljniku in ga nagovoril v španščini:

»Ne bom se boril s tem človekom. Mlajši je in tudi pljuča ima bolj zdrava. Sploh je pa vsa ta

storija nezakonita. Vaš načrt nasprotuje zakonom panamske republike. Skratka, ta način borbe je eksteritorialen in krivičen.«

»To je preizkušnja Kače in Ptice,« ga je prekinil poveljnik. »Ti boš kača. Damo ti puško. Tvoj nasprotnik bo ptica. Njemu damo zvonček. Le poglej! Takoj ti bo jasno, kakšna je ta preizkušnja.«

Na njegovo povelje so dali enemu izmed bojevnikov puško ter mu zavezali oči. Drugemu, ki ni imel zavezanih oči, so dali srebrn zvonček.

»Mož s puško je kača,« je dejal poveljnik. »Ta lahko ustreli v ptico samo enkrat. Ptica je mož z zvončkom.«

Poveljnik je dal znamenje in možptica je zazvonil ter skočil naglo vstran. Možkača je pomeril v tisto smer in se pripravil, da sproži.

»Razumeta?« je vprašal poveljnik Henryja in poglavarja.

Henry je prikimal z glavo, poglavar je pa veselo vzkliknil.

»Jaz bom torej kača?«

»Da, ti si kača,« je prikimal poveljnik.

In poglavar je navdušeno zgrabil za puško. Nič več ni protestiral proti nezakonitosti takega dvoboja.

»Ste res prepričani, da me zadenete?« je vprašal Henry mimo.

»Da, senor Morgan. Prav gotovo vas zadenem.

V Panami sem drugi najboljši strelec. Za izvrstno streljanje imam nad štirideset nagrad in odlikovanj. Streljati znam tudi z zavezanimi očmi. Če treba, zadenem celo v temi. Zato se kar hitro poslovite od tega sveta. Vaša smrt je neizogibna.«

Poglavarju so zavezali oči in mu dali puško, v kateri je bil samo en naboj. Nato so postavili Henryja z zvončkom v roki na enem kraju kotline, poglavarja pa na drugem ter ju obrnili z obrazi k steni. Ko so zlezli vsi služabniki Slepega Bandita iz kotline in potegnili za seboj lestvico, je poveljnik zaklical od zgoraj:

»Poslušajte dobro, gospod Kača, in ne ganite se, dokler vam ne povem vsega. Kača ima samo en naboj. Kača se ne sme dotakniti robca, s katerim smo ji zavezali oči. Če si ga sname, je naša dolžnost ubiti jo takoj. Zato pa ima Kača dovolj časa, da se pripravi na boj. Na razpolago ji je ves dan in vsa noč. Celo večnost se lahko pripravlja na edini strel. Ptica pa ne sme izpustiti iz rok zvončka, pa tudi držati ga ne sme tako, da bi se njegov glas ne slišal. Če se ne bo držala teh predpisov, jo takoj ubijemo. Stojimo tu zgoraj z nabitimi puškami in oba čaka gotova smrt, če se pregrešita zoper pravila našega dvoboja. Zdaj pa pozor! Bog pomagaj tistemu, ki ima čisto vest!«

Poglavar se je počasi obrnil in začel prisluškovati. Čim se je Henry previdno premaknil in čim je zapel zvonček, je poglavar naglo pomeril. Cev je neprestano sledila Henryja. Henry je hitro predjal zvonček v drugo roko in planil v nasprotno smer, toda cev poglavarjeve puške je šla za njim. Sicer je pa bil poglavar preveč pameten, da bi se prenaglil in tvegal svoj edini strel. Počasi se je začel pomikati čez areno. Henry je obstal na mestu in zvonček je utihnil.

Poglavarjevo uho je tako točno opredelilo kraj, kjer se je slednjič oglasil zvonček, in mož je šel kljub zavezanim očem tako naravnost proti cilju, da je bil kmalu tik ob Henryju. Skrajno oprezno in brez najmanjšega šuma je Henry nekoliko dvignil roko in poglavar je šel pod njo mimo njega. Njegova glava je bila komaj dva prsta od izdajalskega zvončka. Preden je zadel z nosom ob steno, se je ustavil in dvignil puško. Nekaj časa je zaman prisluškoval, potem je stopil še korak naprej in zadel s puško ob steno. Naglo se je obrnil in začel iskati s puško po zraku svojega nasprotnika. Dotaknil bi se ga bil, če bi ne bil Henry naglo odskočil ter se umaknil v previdnih skokih zdaj sem, zdaj tja. Zvonček je ves čas pel.

Sredi kotline je Henry zopet počenil. Poglavar je šel tik mimo in se zaletel v nasprotno steno. Na to se je plazil kakor mačka ob steni kotline in tipal s puško po zraku. In zopet je spremenil smer. Zdaj je šel navzdol in počez. Ker se pa zvonček v Henryjevi roki ni oglasil, si je poglavar izmislil drug načrt. Vrgel je svojo čepico na tla, da si zapomni izhodišče, nato je šel v vijugah čez kotlino, otipal vse stene in se vrnil zopet k čepici. Tako se se polagoma orientiral in Henry je spoznal, da se ne bo mogel skriti temu pretkanemu lovcu, ki vidi z zavezanimi očmi. Vendar pa ni hotel čakati, da ga nasprotnik najde. Začel je skakati sem in tja, zvonček je držal zdaj v eni, zdaj v drugi roki, naposled si je izbral nov kotiček, kjer je počenil in čakal, kaj bo.

Poglavar je ponovil svoj manever. Henry pa ni hotel nadaljevati tega mučnega beganja in skrivanja. Počakal je, da je poglavar obstal tik pred njim. Ko je ta dvignil puško in pomeril naravnost v Henryjeve prsi, je mladi Američan naglo počenil, tako da je cev ostala nad njegovo glavo, in vzkliknil:

»Streljaj!«

Presenečeni poglavar se je ujel v psihološko past. Ne da bi se prav zavedel, kaj dela, je sprožil. Krogla je zažvižgala nad Henryjevo glavo. Gledalci so začeli navdušeno ploskati. Poglavar si je naglo odvezal oči in zagledal tik pred seboj svojega nasprotnika, ki se je škodoželjno režal.

»Vse je v redu. Bog je izpregovoril,« je dejal poveljnik in se spustil znova v kotlino. »Mož, ki je ostal nepoškodovan, je nedolžen. Zdaj je treba preizkusiti še drugega.«

»Mene?« je vprašal poglavar presenečeno.

»Zelo me veseli, gospod,« se je nasmehnil Henry. »Vam je bila dana prilika, da me ustrelite. Poskusili ste, pa se ni posrečilo. Zdaj sem jaz na vrsti. Dajte mi puško.«

Toda poglavar je v svoji jezi in razočaranju pozabil, da je bil v puški samo en naboj. Naglo je nastavil cev na Henryjeva prsa in sprožil. Načrt se seveda ni obnesel, ker je bila puška prazna.

»Že prav,« je dejal poveljnik, mu odvzel puško in jo nabasal. »O tvoji zahrbtnosti obvestimo Krutega Sodnika. Izid dvoboja je seveda veljaven in vsi smo se prepričali, da nisi ravnal tako, kakor ravna pošten človek.«

Poglavar je pogledal poveljnika kakor ranjeni bik, ki išče po areni kotička, kamor bi se skril. Toda osramočen in obupan je videl samo puške cordillerskih čuvarjev, zmagoslavne smehljaje na Leoncünem obrazu, radovedne poglede svojih orožnikov in s krvjo zalite oči plemičevih spremljevalcev, ki jim je bil dvoboj nadomestilo za bikoborbo.

Poveljnik je zavezal Henryju oči in mu izročil puško.

»Zakaj ga pa ne obrnete z obrazom k steni, dokler še nima zavezanih oči?« je vprašal poglavar in zvonček je zapel v njegovi drhteči roki.

»Zato, ker je pošten,« se je oglasil odgovor. »Prestal je preizkušnjo. Zahrbtnosti torej ni zmožen. Zdaj si na vrsti ti, da prestaneš preizkušnjo. Če si pravičen in pošten, te krogla ne zadene. Taka je volja božja.«

Toda poglavar je v prvem primeru imel več sreče kakor v drugem. Stal je na drugi strani arene, nasproti Henryju, si na vse načine prizadeval, da bi ostal miren. Toda Henryjeva puška je tako precizno tipala po zraku, da se je mož nehote stresel in zvonček je zapel v njegovi roki. Henry je stisnil puško in stal kakor vkopan. Zaman se je skušal poglavar obvladati, zaman je stiskal pesti. Zvonček ni hotel utihniti.

Pel je v drhteči roki in v obupu ga je poglavar naposled vrgel proč ter počenil, da bi ga Henry ne zadel. Henry je pa dvignil puško, pomeril v smer pojočega zvončka in sprožil. Poglavar je vzkliknil. Krogla mu je prebila ramo. Ranjenec je planil pokonci; potem se je zopet zgrudil in obležal.

V isti podzemni votlini je Slepi Bandit v navzočnosti prelepe mestize izrekel svojo obsodbo.

»Ta mož, ki je bil med dvobojem ranjen in ki ve toliko povedati o zakonih panamske republike, se mora prepričati, kaj so Cordillerski zakoni. Preizkušnja Kače in Ptice je dokazala, da je on kriv. Za njegovo glavo mora biti plačana odkupnina v znesku 10.000 zlatih dolarjev. V nasprotnem primeru ostane tu. Sekal bo drva in nosil vodo dotlej, dokler ne polože njegovih kosti v grob. Razsodil sem in vem, da je moj glas božji glas. Vem pa tudi, da mu božja volja ne bo dovolila dolgega življenja, če odkupnina ne bo plačana.«

Nastal je dolg premor, in celo Henry, ki je v bojnem vrtincu brez pomisleka ubijal sovražnike, je izjavil, da sovraži tako hladnokrvno napovedane umore.

»Zakon je neusmiljen,« je dejal Kruti Sodnik.

In zopet je nastala tišina.

»Naj umre brez odkupnine,« se je oglasil eden izmed plemičevih spremljevalcev. »Vsi smo videli, da je zahrbtni lopov. Lopov drugačne smrti sploh ne zasluži.«

»Kaj porečeš na to ti?« je vprašal Slepi Bandit s slovesnim glasom. »Kaj porečeš ti, peon, ki si toliko pretrpel in ki si se danes rodil. Povej svoje mnenje, ti, mož iz plemena Maya, ki si ljubil lepo žensko. Ali naj poglavar umre, če ne dobimo odkupnine?«

»Ta človek nima srca,« je dejal peon. »Toda moje srce je danes zelo usmiljeno. Če bi imel 10.000 zlatih dolarjev, bi plačal zanj odkupnino. Da, sveti in pravični sodnik, če bi imel 250 pezov, bi poravnal celo svoj dolg plemiču, ki sem se mu prodal.«

Slepčev obraz se je zjasnil od neke čudne notranje svetlobe.

»Tudi iz tebe govori danes božji glas,« je dejal.

Francis, ki je ta čas nekaj pisal v svojo čekovno knjižico, je odtrgal listek in ga izročil mestizi.

»Tudi jaz bi rad nekaj povedal,« je dejal Američan. »Naj ne umre ta mož kakor pes, dasi smo se vsi prepričali, da je zahrbten lopov.«

Mestiza je prebrala naglas, kar je bilo napisano na Francisovem čeku.

»Ni treba pojasnil,« je segel Slepi Bandit Francisu v besedo. »Ne smete misliti, da stoji pred vami divjak. Saj nisem vedno živel v Cordillerih. Bil sem trgovec v Barceloni. Bil sem v stikih v Chemikal National Bank of New York in prek svojih agentov sem kupoval njene delnice. Gre za deset tisoč zlatih dolarjev. Mož, ki je napisal ček, je danes enkrat že govoril resnico. Ček je pravilen. Človek, ki plača tebi nič meni nič odkupnino za svojega sovražnika, je ali plemenit ali tepec ali pa zelo bogat. Povej mi, prijatelj, ali igra pri tem odločilno vlogo prelepa ženska?«

Francis se ni upal ozreti ne na desno ne na levo, ne na Henryja ne na Leoncio. Gledal je Slepemu Banditu naravnost v obraz in odgovoril tako, kakor mu je velel notranji glas:

»Da, o Kruti Sodnik, ženska je dala mojemu srcu ta plemeniti nagib. In ta prelepa ženska je tukaj.«

Na istem kraju, kjer so jim zavezali oči, ko so jih odvedli v gore, se je eskorta ustavila. V eskorti je bil oddelek slepčevih vojščakov, Leoncie, Henry in Francis. Vsi trije na mulah in z zavezanimi očmi. Peona so prignali peš. Tudi on je imel zavezane oči. Pol ure poprej je enaka eskorta privedla na ta kraj plemičeve spremljevalce, Torresa, poglavarja in njegove orožnike.

Z dovoljenjem strogega poveljnika so si ujetniki odvezali oči.

»Prav zdi se mi, da sem nekoč že bil na tem kraju,« se je zasmejal Francis in se oziral po okolici.

»Vse kaže, da nafta še vedno gori,« je nadaljeval Francis in pokazal s prstom na obzorje, nad katerim so se valili oblaki črnega dima.

»Peon, le poglej, kaj si storil! Za človeka, ki razen duše nima ničesar, je to velika potrata. Ti si najbolj zapravljiv človek, kar sem jih kdaj videl. Nekoč so mi pripovedovali o pijanem petrolejskem kralju, ki si je prižigal smotke s tisočdolarskimi bankovci — ti si pa sežgal v eni minuti najmanj milijon dolarjev.«

»Saj nisem tako siromašen, kakor mislite,« se je pobahal peon s skrivnostnim ponosom.

»Preoblečen milijonar!« se je nasmehnil Henry ironično.

»Kje pa imaš naložen svoj kapital?« se je oglasila Leoncie. »Morda tudi v Chemical National Bank of New York?«

Peon ni razumel teh zbadljivk, pač pa je instinktivno čutil, da se mu posmehujejo. Zato je užaljeno dvignil glavo in molčal.

Kar se je oglasil strogi poveljnik:

»Zdaj lahko greste po svojih poteh. Tako je zapovedal Pravični Sodnik. Vi, senori, morate razjahati svoje mule, da jih vzamemo s seboj. Senori ta pa lahko obdrži svojo mulo, zakaj Pravični ji jo je podaril, ker meni, da nima pravice siliti žensko, da bi hodila peš. Oba senora pa lahko gresta tudi peš. Pravični priporoča take sprehode posebno bogatemu senoru. Bogastvo — pravi naš slepec — ima vedno za posledico to, da človek malo hodi peš. Kdor pa ne hodi peš, se zredi. Debelost pa ovira moškega na poti k lepi ženski. Taka je modrost Pravičnega. Ponovil je tudi svoj nasvet peonu, naj ostane v gorah. V gorah najde lepo žensko, če že ne more živeti brez nje, zakaj modrost zahteva, da je ženska istega plemena kakor moški. Ženske v nižavah so namenjene moškim iz nižin. Cordillerske ženske so pa samo za moške iz Cordiller. Bog nima rad, če se plemena križajo. Mulo ves svet prezira. Narava ni hotela, da bi se kri mešala, toda človek si je marsikaj sam izmislil. Križanje dveh čistih ras da nečisto raso. Olje in voda se nikoli ne moreta mešati. Tako pravi Pravični, ki mi je zapovedal, naj ponovim njegove besede. Zapovedal mi je tudi pripomniti, da se dobro zaveda, kaj govori, zakaj tudi on je nekoč grešil.«

Henryja in Francisa, oba anglosaške krvi, in Leoncio kot Španko, so te besede Slepega Bandita neprijetno zadele. Leoncie bi v objemu enega ali drugega Američana gotovo protestirala proti tem trditvam, če bi bil navzoč samo Francis ali samo Henry. Tudi Henry ali Francis bi izpodbila tak nazor, če bi bila sama z Leoncio. In vendar se je oglašalo pri vseh treh prepričanje, da ima slepec prav. Vsi trije so čutili, da imajo na vesti greh.

Tako so ostali molče in povešali glave, dokler jih iz zamišljenosti ni zdramil plemič, ki se je bližal s svojo eskorto iz bližnje goščave. Pozdravil je Solanovo hčer po vseh pravilih španskega gizdalina, pa tudi Američanoma je krepko stisnil roko.

»Kje je zdaj vaš blagorodni oče?« je vprašal Leoncio. »Prinašam mu vesele novice. Teden dni, odkar se nismo videli, me je tresla malarija in moral sem ležati kar na prostem. Toda s pomočjo zvestih služabnikov in ugodnega vetra se mi je posrečilo prepluti chirquiski zaliv in prispeti v Bocas del Toro. Glavar v Bocasu del Toro je moj prijatelj in takoj sem dobil dovoljenje govoriti po državnem radiu s predsednikom Paname. S predsednikom sva prijatelja že od mladih nog. V Coloni sva hodila skupaj v šolo in pogosto sva se spoprijela. Včasih sem vrgel jaz njega, včasih pa on mene. In tako sem zdaj prav lahko dosegel svoj cilj. Pojasnil sem mu, kaj se je zgodilo in odgovoril mi je, da poglavar San Antonia ni kriv. Sodišče je bilo napačno informirano, a zdaj je vse v redu. Vse je pozabljeno. Blagorodna rodbina Solano in njeni blagorodni ameriški prijatelji se lahko brez strahu vrnejo domov.«

Plemič je umolknil ter se nizko poklonil Henryju in Francisu. Toda tisti hip je zagledal peona, ki se je skrival za Leoncio — in naenkrat so se mu oči zaiskrile.

»Mati božja, nisi me zapustila!« je vzkliknil ter se obrnil k svojim spremljevalcem. »Tu je torej ta brezvestna duša, ki se je hotela izneveriti svojemu gospodarju. Zgrabite ga! Pretepemo ga tako, da cel mesec ne bo ležal na hrbtu!«

Pri teh besedah je skočil na desno stran Leoncüne mule. Peon, ki je smuknil pod mulo bi bil pobegnil v džunglo, če bi ne bil pognal eden izmed plemičevih spremljevalcev konja in podrl nesrečneža na tla. Kakor bi trenil z očesom, so plemičevi spremljevalci zgrabili nesrečnega peona, mu zvezali roke na hrbet ter mu vrgli zanko za vrat.

Francis in Henry sta odločno protestirala.

»Senori,« se je oglasil plemič, »cenim vaju in na razpolago sem vama prav tako, kakor blagorodni rodbini Solano, ki je vaju vzela pod zaščito. Pripravljen sem vaju braniti do zadnje kaplje krvi. Vse, kar imam, je vama na razpolago. S peonom pa je stvar drugačna. Ta ni vaš. Peon je moj, dolžan mi je in je pobegnil s plantaže. Upam, da me razumeta in da mi ne bosta zamerila. Gre samo za privatno lastnino. Ta peon je moja last.«

Henry in Francis sta se začudeno spogledala. Dobro sta vedela, da ima plemič po zakonih panamske republike prav.

»Kruti Sodnik mi je dolg odpustil. Vsi lahko potrdijo, da govorim resnico,« je zajecljal peon.

»Res je, Kruti Sodnik mu je odpustil dolg,« je pritrdila Leoncie.

Plemič se je nasmehnil in nizko priklonil.

»Toda peon je sklenil z menoj pogodbo,« je dejal smeje. »Kdo pa je ta Slepi Bandit, da bi moglo njegovo bedasto pravosodje veljati za mojo plantažo in mi ukrasti 250 pezov, ki mi po zakonu gredo?«

»Prav pravi, Leoncie,« je pritrdil Henry.

»Če je tako, se pa vrnem v Cordillere« je dejal peon. »Vojščaki Krutega Sodnika, vzemite me s seboj v gore!«

Toda strogi poveljnik je odkimal z glavo.

»Na tem kraju te moramo osvoboditi. Dano nam povelje ne sega dalje. Od tega trenutka dalje nimamo več pravice do tebe. Moramo se posloviti in vrniti.«

»Stojte!« je vzkliknil Francis, potegnil iz žepa čekovno knjižico in začel pisati. »Čakajte trenutek. Zadevo s peonom moram urediti. In sploh bi vas pred odhodom prosil, da mi storite uslugo.«

Izročil je plemiču ček, rekoč:

»Dodal sem deset pezov za pisarniške stroške.«

Plemič je pogledal na ček, ga preganil in položil v žep. Nato je položil konec vrvi, na kateri je bil privezan nesrečni peon, v Francisovo roko.

»Zdaj je peon vaš,« je dejal.

Francis je pogledal na vrv in se nasmehnil.

»Poglejte! Zdaj sem postal lastnik sužnja. Suženj, ti si zdaj moj, moja last, razumeš?«

»Da, senor,« je zajecljal peon ponižno. »Menda že mora tako biti, da sem vedno last tega ali onega gospodarja, odkar mi je ljubezen zmešala glavo. Kruti Sodnik je imel prav. Bog me kaznuje zato, ker sem se izneveril svoji rasi.«

»Prodal si se prostovoljno. V robstvo te je gnal nagib, ki je bil in ostane naj plemenitejši. Zavoljo ženske si postal suženj,« je dejal Francis in prerezal vrv, s katero so bile zvezane peonove roke. »Svoboden si. Bodi si odslej sam vodnik in nikar ne dovoli, da bi te vrvi še kdaj prišle v tuje roke.«

Medtem se je našim znancem neopaženo pridružil mršav starec. Bil je čistokrvni Indijanec iz plemena Maya. Bil je tako suh, da so se mu poznaa vsa rebra. Bil je nag, samo bedra mu je pokrivala koža ubitega tigra. Umazano sivi lasje so mu viseli čez čelo in z obeh strani obdajali koščeno lice. Po vsem telesu so se poznale napete žile. Iz čeljusti so mu štrlele redke škrbine. V globoko vdrtih očeh se mu je poznalo, da ga je tresla mrzlica.

Kakor kača je smuknil mimo naših znancev in objel s koščenimi rokami peona.

»To je moj oče,« je izjavil peon ponosno. »Le poglejte ga! Čistokrvni Maya je in znane so mu vse skrivnosti tega plemena.«

Oče in sin sta stopila vstran ter se začela pogovarjati. Francis je pa pojasnil poveljniku v raševinastem plašču svojo prošnjo. Nekje v gorah se je potikal Enrico Solano s svojima sinovoma. Francis je prosil poveljnika, naj jim pove, da se jim ni treba več bati preganjanja in da se lahko brez strahu vrnejo domov.

»Ali niso ničesar zakrivili?« je vprašal poveljnik.

»Ne,« je odgovoril Francis.

»Potem je vse v redu. Obljubim ti, da jih takoj najdemo, zakaj znano nam je, kje tavajo. Pošljemo jih na obalo, da se skupaj vrnete.«

»Dokler se ne vrnejo, ostanite pri meni v gosteh,« je dejal plemič. »V bližini moje plantaže stoji v Yuchitanskem zalivu za odhod pripravljena jadrnica, ki lahko takoj odpluje v San Antonio. Zadržim jo, dokler se blagorodni Enrico s sinovoma ne vrne iz Cordiller.«

»Francis pa poravna stroške za to zamudo,« je pripomnil Henry ironično. Leoncie je čutila, kam meri to zbadanje, toda Francis je ironično opazko preslišal.

»Seveda rade volje plačam, kolikor bo treba,« je vzkliknil Francis veselo. »Saj bomo imeli nov dokaz, da je denar povsod dobrodošel.«

Vsi so se začudili, ko sta se po odhodu vojščakov Slepega Bandita peon in njegov oče pridružila Morganoma ter šla za njima skozi pakrajino, kjer je še vedno gorela nafta, proti plantaži, na kateri je peon toliko pretrpel. Oba, oče in sin, sta se vso pot zahvaljevala Francisu, Leoncü in Henryju. Mlada Morgana sta večkrat opazila, kako si Indijanca nekaj šepetata. Ko je pa prispel Enrico s svojima sinovoma in se je vsa družba napotila proti obali, da se vkrca na jadrnico, sta šla tudi peon in njegov oče za svojimi prijatelji. Francis se je hotel na obali od Indijancev posloviti, toda peon je izjavil, da gresta z njimi.

»Rekel sem vam že, da nisem siromak,« je dejal peon Morganoma in Solanu. »To je res. Skriti zakladi plemena Maya, ki jih niso mogli najti niti conquistadorji niti inkvizitorji, so pod mojo zaščito ali bolje rečeno pod zaščito mojega očeta. Moj oče je potomec poglavarja velikega svečenika plemena Maya. Ta je zadnji veliki svečenik tega indijanskega plemena. Dolgo sva se pogovarjala o tem. In sklenila sva, da bogastvo za življenje ni potrebno. Vi ste me kupili za 250 pezov in vendar ste mi vrnili svobodo. Človeško življenje je vredno več kakor vsi zakladi sveta. V tem se z očetom popolnoma strinjava. In ker yankiji in Španci tako cenijo zaklade, vas odpeljeva k zakladom plemena Maya. Moj oče pozna pot. Ta pot vodi iz San Antonia, ne pa iz Yuchitana.«

»Mar oče dobro ve, kje so skriti zakladi?« je vprašal Henry in zašepetal Francisu na uho, da je že čul o zakladih plemena Maya in zato ni hotel več iskati na otoku Calfu Morganovega zlata.

Peon je odkimal z glavo.

»Moj oče še nikoli ni bil tam. Sicer se pa tako in tako ne zanima za zaklad, ker mu bogastva ni treba. Oče, pokaži, kaj je napisano v našem starodavnem jeziku in kar lahko od vseh živečih potomcev našega plemena prebereš samo ti.«

Od nekod izpod tigrove kože na bedrih je starec privlekel umazan in ponošen mošnjiček. Iz njega je potegnil nekak klopčič, na katerem je bilo vse polno vozlov. Sukanec je bil navit na koščke drevesne skorje in vse to je bilo tako staro, da se je iz klopčiča vsul prah, ko se ga je starec dotaknil.

Sivolasi svečenik je v starodavnem jeziku plemena Maya mrmral neko čudno molitev. Nato je dvignil klopčič in se spoštljivo sklonil nad njim, preden ga je odvil.

»Ti vozli predstavljajo davno izgubljene črke plemena Maya,« je zašepetal Henry. »To je zelo važ

no odkritje, samo če stara grča še ni pozabila, kako je treba brati.«

Vsi so radovedno pogledali, ko je starec izročil klopčič Francisu. Zdaj, ko je bil odmotan, je bil podoben štreni iz dolgih, tenkih nitk. Nitke in vozli na njih so bili po velikosti in obliki različni.

Starec jih je otipal in ves čas nekaj mrmral.

»Bere,« je vzkliknil peon navdušeno. »V teh vozlih je naš stari jezik in oče bere po njih, kakor berejo drugi knjige.«

Ko sta se Francis in Leoncie nagnila naprej, da bi bolje videla, kaj počenja stari Indijanec, so se njuni lasje dotaknili. Naglo sta umaknila glavi in se nehote spogledala. In oba sta začutila, da usoda prede med njima nit, ki je nobena sila ne more pretrgati. Henry pa je bil tako zatopljen v starčevo branje, da ni ničesar opazil. Videl je samo skrivnostni klopčič.

»Kaj praviš, Francis?« je zamrmral. »To je čudovito! To je res čudovito!«

»Toda New York me kliče nazaj,« je dejal Francis. »Ah, seveda, ne njegovi prebivalci, ne njegovo veselje in zabave, temveč posli,« je pripomnil naglo, ker je opazil, da ga je Leoncie začudeno pogledala. »Ne smete pozabiti, da imam poslovne zveze s TampicoNafto in borzo in kar jezi me, če pomislim, koliko milijonov sem investiral v to podjetje.«

»Larifari,« je vzkliknil Henry. »Zakladi plemena Maya so tako ogromni, da se tvoje bogastvo lahko skrije pred njimi. Če je res, kar pripovedujejo o njih, in če bi jih razdelili na tri enake dele, bi bil vsak del večji, kot je vse tvoje premoženje.«

Toda Francis je še vedno omahoval in medtem ko je Enrico navdušeno pripovedoval o teh zakladih, je Leoncie skrivaj zašepetala Francisu na uho:

»Kaj vas je iskanje zakladov res tako hitro utrudilo?«

Jezno je pogledal najprej njo, potem pa njen zaročni prstan, in odgovoril tiho:

»Kako bi mogel ostati še tu, ko vendar sami veste, da vas ljubim, a vi ljubite Henryja?«

Prvič ji je odkrito priznal svojo ljubezen in Leoncie je bila vsa srečna. A takoj jo je postalo sram, da kot pošteno dekle ljubi istočasno dva moška. Ozrla se je na Henryja, da preizkusi svoje srce. In srce ji je odgovorilo: da, Henryja je ljubila prav tako, kakor Francisa. Njena ljubezen je podobna v tistem, v čemer sta si bila podobna mladeniča, in različna v tistem, v čemer sta se mlada Američana razlikovala.

»Bojim se, da bom moral prestopiti na Angeliko’, najbrž v Bocasu del Toro, in odpotovati,« je dejal Francis Henryju. »Ti in Enrico lahko sama poiščeta zaklad ter si ga razdelita.«

Toda peon, ki je slišal te besede, je hitro spregovoril z očetom, nato pa s Henryjem.

»Ali slišiš, kaj pravi starec, Francis?« je vprašal Henry držeč v rokah sveti klopčič. »Ti moraš ostati pri nas. Prav tebi je hvaležen, da si mu rešil sina. Zaklad hoče izročiti tebi, ne pa nam. In če ne pojdeš z nami, pravi, da ne bo prebral nobenega vozla.«

In vendar je Francis ostal naposled samo zavoljo Leoncie. Očarljiva Španka ga je pogledala in iz njenih oči je odsevala tiha prošnja:

»Ostanite, prosim, meni na ljubo storite to!«

Teden dni po teh dogodkih so odšle iz San Antonia proti Cordillerom tri ekspedicije. V prvi sta bila Henry in Morgan, dalje peon in njegov oče in nekaj Solanovih delavcev, ki so vodili za seboj mule, natovorjene z živili in orodjem. Enrico Solano se ni mogel pridružiti ekspediciji, ker se mu je začela gnojiti stara rana, ki mu je ostala iz nekega revolucionarnega spopada, pri katerem je sodeloval še kot mladenič.

Ekspedicija se je pomikala po glavni ulici San Antonia, mimo jetnišnice, ki se ji je nedavna eksplozija še poznala. Porušena stena še ni bila povsem zazidana. Torres, ki se je sprehajal po ulici z zadnjo Reganovo brzojavko v žepu, je začudeno ogledoval ekspedicijo mladih Morganov.

»Kam ste pa namenjeni, senori?« jih je nagovoril.

Istočasno — kakor da so se že vnaprej domenili — je Henry pokazal s prstom navzgor, peon na desno, njegov oče pa na levo. Torres je srdito zaklel in vsi člani ekspedicije so počili v smeh. Celo mule so začele rigati.

Še isto jutro, ko je vse mesto po zajtrku še počivalo, se je Torres drugič začudil. To pot je zagledal Leoncio in njenega mlajšega brata Ricarda, ki sta jahala na mulah in vodila za seboj tretjo mulo, natovorjeno z vsemi potrebščinami za šotor.

Tretjo ekspedicijo, ki je odšla še isti dan iz San Antonia, je vodil sam Torres. Z njim je bil samo neki Jose Mancheno, znan daleč naokrog kot ropar in ubijalec, ki ga je Torres nekoč rešil razvpitega življenja v San Juanu. Torresovi načrti s to ekspedicijo so bili bolj častihlepni, kakor bi človek mislil na prvi pogled.

Tik ob vznožju Cordiller je imelo svoje bivališče čudno pleme Caroo. Pradedi tega plemena so bili ubežni sužnji, črnci in belokožci, ki so tlačanili domačinom na mosquitski obali. Ta naselbina med plemenom Maya visoko v Cordillerih in panamsko republiko je bila malone neodvisna. Sumljivi predniki čudnega plemena so živeli v konkubinatu z ženskami, ki so jih ukradli v dolini, ali pa z ubežnimi sužnjami. Tako je nastalo pleme Caroo. Ko so pozneje v te kraje prišli še razni ubežni španski kaznjenci, je postalo pleme Caroo pravo gnezdo zločincev in vlada Kolumbije bi gotovo poslala oborožene čete, da uničijo to gnezdo moralne epidemije, če bi ne imela toliko opraviti z neprestanimi prevrati.

In tu je bil rojen Jose Mancheno. Njegov oče je bil ropar, mati pa morilka. In v to gnezdo je pripeljal Torresa, da najame pomočnike, s katerimi bi mogel izpolniti povelje Thomasa Regana iz Wall Streeta.

»Naša sreča, da smo ga našli,« je dejal Francis Henryju in pokazal na starega svečenika Maya, ki je jahal na čelu ekspedicije.

»Res, star je kakor zemlja,« je prikimal Henry. »Kar oglej si ga!«

Starec je vodil ekspedicijo in neprestano prebiral s prsti sveto štreno. Pri tem je mrmral neko čudno molitev.

»Upajmo, da je stari svečenik ne pretrga,« je dejal Henry, boječ se za štreno. »Bolje bi bilo, če bi prebral sporočilo in si ga zapomnil enkrat za vselej, kakor pa da neprestano trese in prebira svoje strohnele niti.«

Prišli so iz gošče na planoto. Spredaj je bilo drevje posekano, tako da so se videli daleč na obzorju grebeni pogorja Blanco Rovalo, ki so štrleli visoko proti nebu. Stari Maya je zadržal svojo mulo, otipal s prsti nekatere niti svete štrene, pokazal s prstom na gorovje in dejal:

»Štrena pravi: ,Tam, kjer so sledovi božjih tog, počakaj, dokler se ne zasvetijo Chüne oči.’«

Pri tem je pokazal na niti nekake vozle, ki jih je imel za edino zanesljivo navodilo.

»Kje pa so ti sledovi, o veliki svečenik?« je vprašal Henry in se ozrl okrog.

Toda starec ni odgovoril. Znova je pognal svojo mulo, naglo je prispel na drugo stran planote in se znova skril v džungli.

»Kakor lovski pes se mi zdi in vse kaže, da je divjačina blizu,« je pripomnil Francis.

Jahali so še kake pol milje in dospeli do vznožja Blanco Rovalo. Tu je rastla visoka trava. Starec je pognal svojo mulo v galop in kmalu je ekspedicija dospela do ravne kotline. Globoka je bila nad tri klaftre, tako da bi imelo v nji dovolj prostora dvanajst mož. In čudno — bila je neverjetno podobna ogromni človeški stopinji.

»To je sled božje noge,« je spregovoril stari svečenik slovesno. Razjahal je mulo in v pobožni molitvi legel na tla. »Tam, kjer so sledovi božje noge, moramo čakati, da se zasvetijo Chüne oči — tako pravijo sveti vozli.«

»Prav pripraven kraj za zakusko,« je pripomnil Henry in si ogledal kotlino. »Preden se pojavijo te božanstvene prismodarije, lahko mirno napolnimo svoje želodce.«

»Če boginja Chia ne bo protestirala,« se je zasmejal Francis.

Chia ni protestirala — vsaj stari svečenik ni našel v svojih vozlih nobenega ugovora.

Kraj mlade goščave so zvezali mulam noge. Peoni so prinesli iz bližnjega potoka vode, nametali v kotlino suhljadi in zakurili. Stari Maya je bil slep in gluh za vse. Neprestano je prebiral svoje vozle in molil.

»Samo da bi se ga ne lotila mrzlica,« je dejal Francis.

»Ko smo ga prvič srečali v Yuchitanu, so se mi zdele njegove oči divje,« je pritrdil Henry. »Toda to ni bilo nič v primeri z njegovimi plamtečimi očmi, ki jih vidiš zdaj.«

Zdaj se je oglasil peon, ki sicer pogovora obeh Morganov v angleščini ni razumel, vendar je pa uganil njegov smisel.

»Dotikati se starih svetinj plemena Maya je veliko bogoskrunstvo. To je pot v smrt. Mnogi so že na ta način umrli. Smrt je nastopila naenkrat in bila je grozna. Tako je umrl tudi moj stari oče. Tudi on je ljubil žensko iz nižav. In iz ljubezni do nje, zaradi zlata je prodal skrivnost plemena Maya ter ljudem iz doline s pomočjo svetih vozlov pokazal pot tja, kjer so skriti zakladi. Poginil je in z njim so poginili vsi. Zdaj moj oče ne ljubi žensk iz nižave, ker je star. Preveč jih je ljubil v mladosti — in v tem je njegov greh. Oče ve, kako nevarno je kazati pot k zakladom. Mnogi so že iskali te zaklade. Od tistih, ki so jih našli, se ni še nihče vrnil iz tega pogorja. Ljudje pripovedujejo, da so našli to skrivališče tudi conquistadorji in pirati Angleža Morgana, pa so vsi pustili tam svoje kosti.«

»Postaneš po očetovi smrti tudi ti veliki svečenik plemena Maya?« ga je vprašal Francis.

»Ne, senor,« je odkimal peon z glavo. »Jaz sem samo po očetu potomec tega plemena. Vozlov ne znam brati. Oče me ni naučil, ker se po mojih žilah ne pretaka čista kri plemena Maya.«

»A če bi umrl, recimo ta hip, je še kdo, ki bi znal brati vozle?«

»Ne, sefior. Moj oče je zadnji, ki še pozna starodavni jezik.«

Naenkrat sta se pojavila Leoncie in Ricardo. Vsi so ostrmeli. Mule sta pustila tam, kjer so se pasle mule Morganove ekspedicije, ter neopaženo prišla do kotline. Stala sta tu in v zadregi gledala na svoje prijatelje. Henry in Francis sta se na prvi pogled razveselila Leoncünega prihoda, toda tega veselja je bilo takoj konec, čim sta pomislila, kakšna nevarnost preti mladenki v teh divjih džunglah. Zato sta energično zahtevala, naj se Leoncie z Ricardom nemudoma vrne.

»Saj me vendar ne morete poslati nazaj, ne da bi mi dali poprej jesti,« je dejala in zlezla v kotlino s čisto žensko zvijačo.

Stari svečenik je slišal ta pogovor. Vstal je in oči so se mu srdito zaiskrile, ko je zagledal Leoncio. V divji jezi jo je začel zmerjati. V stavke, ki jih je naglo izgovarjal v starem jeziku plemena Maya, je vpletal priložnostne španske besede.

»Oče pravi, da pomeni ženska zlo,« je prevedel peon očetovo zmerjanje. »Pravi, da ženske zanašajo med moške prepir, da nosijo s seboj naglo utrujenost in nenadno smrt. Za ženskami vedno gre nesreča in božja jeza. Njihova pota niso božja. Ženske vodijo moške v pogubo. Pravi, da so ženske večne sovražnice boga in moškega in da je človeku pot k bogu zaprta, čim se pojavi ženska. Pravi tudi, da ženske vedno izbrišejo sledove božjih nog in da zadržujejo moške na poti k bogu. Moj oče pravi, da se mora ta ženska takoj vrniti.«

Smeje je Francis poslušal svečenikovo obtožbo ženskega spola, Henry je pa pripomnil:

»No, vidite, Leoncie, zdaj ste slišali, kaj so ženske. Tu ni mesta za vas. V Kaliforniji, tam je mesto za ženske. Tam imajo ženske celo volilno pravico in moški jih obožujejo.«

»Vsa nesreča bo najbrž v tem, da si je starec predobro zapomnil žensko, ki mu je zagrenila mladost,« je dejal Francis. Obrnil se je k peonu, rekoč:

»Prosi očeta, naj prebere, kaj pravijo vozli — so za ali proti hoji ženske po božjih stopinjah.«

Zaman je veliki svečenik čital in prebiral svoje pismo. O ženskah ni bilo v njem duha ne sluha.

»Svoje lastne izkušnje je zamenjal z mitologijo plemena Maya,« se je zasmejal Francis zmagoslavno. »Mislim, da ni nič strašnega v tem, Leoncie, če se udeležite naše zakuske. Kava že vre. Potem pa ...«

Toda ta »potem« je nastopil prej, kakor so mislili. Komaj so sedli in začeli jesti, ko je Francisu, ki je vstal, da ponudi Leoncü prepečenca, krogla zbila klobuk z glave.

»Pri moji veri!« je dejal in sedel. »Tega pa res nisem pričakoval. Henry, poglej no, kdo me je hotel kar tako tebi nič meni nič ustreliti.«

Tisti hip so se vsi, razen starega svečenika, ozrli na sotesko. Opazili so, kako se od vseh strani plazijo strašne postave bojevnikov, nekaka čudna zmes vseh mogočih ras. Menda so se zbrala vsa plemena sveta, da narede njihove obleke in namažejo njihove obraze.

»To je najostudnejša sodrga, kar sem jih kdaj videl!« je dejal Francis.

»To so divjaki iz plemena Caroo,« je zamrmral v nepopisnem strahu peon.

»Tristo hudi ...« je hotel Fracis zakleti, pa si je premislil: »Za boga, kdo pa so ti izrodki plemena Caroo?«

»Pekel jih je vrgel iz sebe,« je odgovoril peon. »Krvoločni so bolj, kakor Španci in strašni bolj, kakor pleme Maya. To pleme se sploh ne ženi drugod. Živi kakor krdelo divjih zveri. Nobenega svečenika ni pri njih. To so vražji sinovi in še pekel bi jih ne sprejel!«

Tedaj je vstal stari Maya, pokazal s prstom na Leoncio in izjavil, da je ona vsega kriva. Krogla mu je popraskala ramo in starec se je zamajal.

»Pritisni ga na tla!« je zaklical Henry Francisu. »Edini, ki zna brati vozle, a Chüne oči se še niso zasvetile.«

Francis je ubogal. Iztegnil je roko in potegnil starca za nogo tako, da se je zgrudil na tla.

Henry je vzel puško in začel streljati. Kmalu so se mu pridružili tudi Francis, Ricardo in peon. Stari svečenik je pa znova pobral svoje vozle in se zagledal v visoke gorske grebene.

»Stoj!« je vzkliknil Francis in njegov glas se je izgubil v pokanju pušk.

Po vseh štirih se je moral splaziti od enega do drugega tovariša ter opozoriti vsakega posebej, naj neha streljati. Vsakemu posebej je moral pojasniti, da je vso njihovo strelivo natovorjeno na mulah in da morajo štediti z naboji, ki so jim še ostali.

»In pazite, da vas sovražne krogle ne zadenejo,« je svaril Henry peone. »Njihove muškete in stare puške s kresilom so zelo nevarne. Krogla iz take puške zapusti široko rano.«

Čez eno uro je imel samo še Francis nekaj nabojev v samokresu. Vsi drugi so ostali brez streliva. Na divje streljanje razbojnikov plemena Caroo ni nihče več odgovarjal. Jose Mancheno je prvi opazil ta kritičen položaj. Previdno se je splazil na rob soteske, da se prepriča, kaj je z obleganci. Nato je dal svojim tovarišem znak, da je oblegancem zmanjkalo streliva in da je zdaj najugodnejši trenutek za naskok.

»Past ni napačna, senori,« je zaklical oblegancem in divja drhal mu je odgovorila s krohotom.

Toda to, kar se je zgodilo v naslednjem trenutku, je bilo tako presenetljivo in nepričakovano, kakor sprememba dekoracij v bulvarni pantomimi. Naenkrat so divjaki grozno zatulili in se razkropili na vse strani. Bežali so tako hitro, da so mnogi odvrgli sekire in muškete.

»Srečno pot, midva se gotovo še srečava, razbojnik,« je vzkliknil Francis smeje za Manchenom ter dvignil samokres, da mu prestreli glavo.

Pomeril je v bežečega malopridneža, potem si je pa premislil in ni sprožil.

»Samo tri naboje še imam,« se je obrnil k Henriju, »a v teh krajih človek nikoli ne more biti prepričan, da mu naboji ne bodo potrebni. Nedvomno bomo te naboje še krvavo potrebovali.«

»Poglejte!« je vzkliknil peon ter pokazal s prstom na svojega očeta in oddaljeni gorski greben. »Zdaj vem, zakaj so divjaki pobegnili. Spoznali so, kako nevarno je iskati svetinje našega plemena.«

Stari svečenik je bil ves zaverovan v svoje vozle. Nepremično je gledal tja proti gorskemu grebenu, od koder sta se širila dva paralelna svetlobna žarka.

»To bo najbrž nekdo, ki se zabava z ogledali,« je dejal Henry.

»Ne, to so Chüne oči,« je izjavil peon. »V svetih vozlih je rečeno to, kar je povedal moj oče: ,Tam, kjer so sledovi božjih nog, počakaj, dokler se ne zasvetijo Chüne oči!'

Starec je vstal in zakričal na ves glas:

»Kdor hoče najti zaklad, mora najti oči!«

»Že prav, starina!« mu je prigovarjal Henry in pogledal na žepni kompas, da določi smer skrivnostnih svetlobnih žarkov.

»Mož ima kompas v glavi,« je omenil čez nekaj časa Henry, misleč pri tem na starega svečenika, ki je jahal spredaj. »Nadzoroval sem ga ves čas s kompasom in prepričal sem se, da se vedno vrača na pravo pot, ne glede na to, da je moral zaradi naravnih zaprek večkrat kreniti v stran. Zdi se, da ga vodi neka notranja magnetna sila.«

Čim so zapustili kotlino, so se Chüne oči skrile. Pokrajina je bila vsa zaraščena ter pokrita s soteskami in hribi, tako da so se videli svetlobni žarki samo na enem kraju.

Naposled mule niso mogle več hoditi in Ricardo je ostal v soteski, da postavi šotore in počaka s peoni, da se ostali člani ekspedicije vrnejo. Drugi so pa nadaljevali pot. Hoja je bila zelo težka, tako da so se morali držati za roke in plezati po vseh štirih od enega štora do drugega. Stari svečenik, ki je še vedno vodil ekspedicijo, je pozabil, da gre za njim tudi ženska. Prehodili so še dobre pol milje, ko se je starec naenkrat ustavil in odskočil nazaj, kakor da je zagledal strupeno kačo. Francis se je zakrohotal in po divji pokrajini se je razlegal odmev njegovega smeha. Zadnji svečenik plemena Maya je naglo otipal s prsti vozel, našel pravo nit, dobro otipal vozle na nji in izjavil:

»Varuj se, kadar se smeje bog! Tako pravijo vozli.«

Dobre četrt ure sta ga morala Francis in Henry tolažiti, da je bil samo odmev. Smejala sta se in kričala, da bi ga prepričala, da se moti.

Čez pol ure so prispeli do peščene planote. In zopet je starec odskočil. V pesku, po katerem so gazili, je začelo nekaj šumeti. Dokler so stali na mestu, je bilo vse tiho, čim so se pa premaknili je pesek okrog njih naenkrat oživel. Čuli so se neki čudni zvoki.

»Varuj se, kadar se smeje bog!« je ponovil starec svareče.

Zarisal je v pesku krog in pokleknil. Pesek je ves čas šumel in pel, kakor bi hotel protestirati proti nepovabljenim gostom. Ko pa so se starčeva kolena dotaknila peska, se je začulo bobnenje in tuljenje. Peon je stopil v začarani krog in se pridružil očetu, ki je delal s koščenim prstom po pesku kabalistične znake.

Leoncio so ti pojavi tako prestrašili, da se je plaho stisnila k Francisu in Henryju. Celo Francisu je šla ta stvar na živce.

»Odmev je odmev,« je dejal v zadregi. »Toda tu o odmevu ne more biti govora. Prav ničesar ne razumem. Priznati moram, da sem presenečen.«

»Neumnost!« je ugovarjal Henry in odmetaval z nogo pesek, ki mu je odgovarjal s srditim šumom. »To je pojoči pesek. Na otoku Kauai, ki spada k Havajskemu otočju, sem doživel nekoč podoben pojav. Tudi tam je pel pesek pod mojimi nogami. Ta kraj je za turiste prava privlačnost. Tu pa je pesek še glasnejši. Učenjaki so si izmislili najmanj dvajset teorij o tem naravnem pojavu. Pojoči pesek poznajo baje v mnogih krajih. Nam ne preostaja drugega, kakor da se ravnamo po kompasu in preidemo čez to peščeno poljano na drugo stran. Pojoči pesek sicer res laja, vendar pa ni še nikogar ugriznil.«

Toda zadnji veliki svečenik plemena Maya se ni zmenil za ta pojasnila in za vse na na svetu bi ne bil prestopil začrtanega kroga. Dosegli so samo to, da je nehal moliti. Pač pa jim je razlagal nekaj na dolgo in široko v svojem čudnem narečju.

»Moj oče pravi,« je prevedel besede sin, »da smo zakrivili tako bogoskrunstvo, da je celo pesek povzdignil glas proti nam. On se noče približati Chünemu bivališču. Tudi jaz ne grem z vami. Moj stari oče je našel tam smrt — vse pleme Maya vam lahko to potrdi. Oče pravi, da noče umreti tam, kjer je našel strašno smrt njegov oče. Pravi tudi, da še ni tako star, da bi moral umreti.«

»Ubogi starček!« se je zasmejal Francis in zadrhtel, ko se je začul od vseh strani odmev smeha m glas pojočega peska. »Premlad je, da bi umrl! Kaj porečete na to vi, Leoncie? Saj ste tudi vi še premladi, da bi hoteli umreti, kajne?«

»Nikakor ne!« se je zasmejala mladenka in pohrskala z nogo po pesku, ki je v odgovor čudno zaječal. »Nasprotno, prestara sem, da bi umrla samo zato, ker gorski odmev ponavlja naš smeh in ker se oglaša takoj za njim tudi pesek. Nadaljujmo raje pot. Do izvira svetlobnih žarkov ni več daleč. Starec naj pa čepi v svojem krogu in čaka, da se vrnemo.«

Izpustila je iz svojih njune roke in stopila naprej. Mlada Američana sta ji sledila. Čim so začeli stopati po pesku, je vsa planota zašumela in zapela.

V bližini je stal peščen hrib, ki se je takoj zakrohotal. K sreči je Francis vzel s seboj tenko, močno vrv. Ko so prekoračili peščeno oazo, jih je presenetil izredno močan odmev. Vsaka beseda je odmevala šest- ali celo osemkrat.

»To je pa že od sile!« je dejal Henry. »Ni čudno, da se domačini tako boje teh krajev.«

»Če se ne motim, je Mark Twain napisal povest o možu, ki je imel fiksno idejo, da mora zbrati vse odmeve.«

»Ne spominjam se, da bi kdaj bral tako povest. Vsekakor pa mora biti zbirka odmevov, ki jo ima pleme Maya, nekaj izrednega. To pleme je znalo poiskati kraj, kjer je zaklad na varnem. Nedvomno je ta kraj že odkar ljudje pomnijo svet. Stari svečeniki so dobro vedeli, kaj pomenijo ti naravni pojavi. Kot prebrisani dušni pastirji so seveda vcepili svojim ovčicam vero v nadnaravnost teh pojavov. Te kraje so označili s črko »M« in izjavili, da je tu izvir vseh skrivnosti.«

Kmalu so naši znanci prišli na ravno planoto ob vznožju visoke strme skale. Tla so bila suha in trda. Leoncie je bila dobre volje. Ker ni hotela nobenega užaliti, je prijela Henryja in Francisa za roko in skočila naprej. Komaj pa so napravili skupaj nekaj korakov, se je pripetila nesreča. Naenkrat so se jim začela tla pod nogami udirati in vsi trije — najprej Henry in Francis, potem pa še Leoncie — so se pogreznili do kolen v pesek.

»Grom in strela!« je zamrmral Henry. »To je pa res vražje gnezdo!«

In njegove komaj slišne besede so ponavljale brez konca in kraja vse soteske in skale, tako da je nastal splošen strahoten odmev.

Prvi hip se niti zavedali niso, kakšna nevarnost jim preti. Šele pozneje, ko so večkrat poskušali izvleči noge iz te nevarne pasti, pa so se le še bolj pogrezali v sipasta tla, sta mlada Američana spoznala, da je položaj zelo resen. Leoncie pa se je še vedno razposajeno smejala, ker se ji je zdelo vse to zabavno.

»Valoveči pesek!« je vzkliknil Francis.

»Valoveči pesek!« se je razlegal čez hribe in doline odmev, ki se je kmalu spremenil v splošno bobnenje, kakor da hoče nekdo v svoji škodoželjnosti poslati na vse strani veselo novico.

»Stojimo nad globokim jarkom, ki je poln valovečega peska,« je pripomnil Henry.

»Najbrž je imel starec prav, ko ni hotel prekoračiti oaze pojočega peska,« je dejal Francis.

Zlobni odmevi so se sami odbijali in ponavljali brez konca ta kratek pogovor med Francisom in Henryjem.

Ta čas sta bila oba Morgana z Leoncio pogreznjena v pesek že do prsi. Počasi so se vsi trije pogrezali vedno globlje.

»No, nekdo mora priti iz te vražje pasti živ!« se je oglasil Henry.

In ne da bi dolgo razmišljali, kdo naj se reši prvi, sta začela Morgana potiskati Leoncio navzgor ne glede na to, da sta se sama pod težo njenega telesa še bolj pogrezala. Ko je naposled stala z eno nogo na Francisovi, z drugo pa na Henryjevi rami in ko je bila izven vsake nevarnosti, da se v pesku zaduši, je dejal Francis:

»Zdaj, draga Leoncie, vas vrževa na trdna tla. Ko zakličem 'tri' skočite. Skočite kar se da. Ko boste že na površini, vas potegne pesek nazaj. Toda obupati ne smete. Niti za trenutek se ne smete ustaviti. Plezajte dalje po vseh štirih. Vstati ne smete dotlej, dokler ne začutite pod seboj trdnih tal, pa naj se zgodi karkoli. Si pripravljen, Henry?«

Francis in Henry sta dvignila Leoncio in jo vrgla z vso silo čez peščeno oazo. Pri tem sta se oba še bolj pogreznila v valoveči pesek.

Leoncie se je ravnala točno po Francisovih navodilih. Po vseh štirih je plezala do bližnje skale.

»Zdaj pa vrv!« je zaklicala mladeničema. Toda Francis se je bil ta čas že toliko pogreznil, da ni mogel odvezati vrvi, ki jo je imel ovito okrog pasu. Pomagal mu jo je odviti Henry, kateremu se je naposled posrečilo vreči Leoncü konec vrvi.

Ujela ga je in potegnila vrv k sebi. Hitro je privezala en konec za skalo. Henry je na vso moč vlekel za drugi konec vrvi, kljub temu se je pa vedno bolj pogrezal. Pesek se je kopičil in ga zasipal od zadaj. Tedaj je Leoncie zaklicala: »Nikar ne vleci! Izmislila sem si drugi načrt.« Splezala je na skalo, vrgla vrv čez vejo bližnjega drevesa in napravila zanko. Zanko je nataknila na debel kamen in ga s kolom prevrnila, da se je zatrkljal navzdol. Ta primitivna naprava je Henryja rešila. Kakor bi trenil z očesom, ga je potegnila iz peska in vrgla na trdna tla.

»Ta je pa dobra! Bravo, Leoncie! Čestitam!« se je zasmejal Francis.

Ko sta vrgla potem Francisu drugi konec vrvi, se je videla iz peska samo še njegova glava in ramena. Ko je pa stal kmalu tudi on na trdnih tleh in zažugal valovečemu pesku s pestjo, sta se mu pridružila tudi Leoncie in Henry in vsi trije so se začeli norčevati iz peščenega jarka. Smejali so se in šalili, z njimi so se smejale trume gorskih duhov in vse ozračje je napolnila strahotna simfonija smeha in odmevov.

»Poglejta!« je vzkliknila Leoncie.

Henry in Francis sta se ozrla v smer, ki jo je pokazala Leoncie. To, kar sta zagledala, ni bila naključna luč. Bila je enakomerna, močna svetloba, ki se je širila iz gorskega grebena kakor iz nekega skritega sonca. Vsi trije so se ob vznožju gore napotili proti izviru te čarobne svetlobe. Povsod jim

je segala trava do vratu in sploh se je poznalo, da človeška noga že davno ni stopila v te kraje. Vsi upehani so se pririnili skozi goščo na planoto, kjer se je nedavno utrgala skala in uničila vse rastlinstvo.

Leoncie je zaploskala z rokami. To pot ji ni bilo treba opozarjati spremljevalca na čudovit prizor. Kakih trideset čevljev nad vznožjem so bile ogromne oči. Vsako oko je merilo počez najmanj šest čevljev. Površina je bila narejena iz neke čudne snovi, ki se je vsa lesketala.

»Chüne oči!« je vzkliknila Leoncie.

Henry se je popraskal za ušesom, kakor da je nekaj pozabil pa se hoče spomniti.

»Prav zdi se mi, da vama lahko povem, iz česa so narejene te oči,« je dejal smeje. »Sam sicer še nikoli nisem videl takih izdelkov, pač pa so mi pripovedovali o njih stari ljudje. To je trik plemena Maya. Stavim ves svoj delež od zaklada proti staremu grošu, da vama lahko pojasnim, iz česa so narejene blesteče Chüne oči.«

»Velja!« je vzkliknil Francis. »Tepec tisti, ki bi ne sprejel take stave, čeprav bi bila stvar jasna, kakor beli dan. Povej! Kakšna snov je to? Stavo sprejmem.«

»Ostrige,« se je nasmehnil Henrv. »Ostrigine luskine ali bolje rečeno školjke. Iz školjk je umetno narejen mozaik, tako da površina odbija sončne žarke in se leskeče v vseh mavričnih barvah. Zdaj pa dokaži, da se motim. Splezaj gor in poglej.«

Tik pod očmi je bil na skali pomol v obliki trikotnika. Od daleč bi človek mislil, da je to bradavica na skalnatem obrazu. Med tem pomolom in očmi je bilo komaj dober seženj razdalje. Pomol je bil hrapav, in ker je Francis znal dobro plezati, je kmalu dosegel svoj cilj. Od pomola navzgor je bila pot še lažja. Navzlic temu bi pa Francis lahko padel z višine petindvajsetih čevljev in si zlomil roko ali nogo. In kaj potem? Daleč naokrog ni bilo nikogar, ki bi ga obvezal in spravil do človeškega bivališča. Henry in Leoncie pa tudi nista bila pripravljena za tak primer. Zato je Leoncie zaklicala Fracisu:

»Varuj se, Francis, da ne padeš!«

V Henryjevem srcu se je nehote oglasila ljubosumnost.

Ko je priplezal na vrh trikotnika, si je Francis temeljito ogledal najprej eno, potem pa drugo oko. Iz žepa je potegnil lovski nož in začel brskati po desnem Chünem očesu.

»Če bi stari gentleman videl, kaj počenjamo in kakšno bogoskrunstvo smo zakrivili, bi ga zadela kap,« je dejal Henry.

»Stavo sem izgubil in groš je tvoj!« je zaklical Francis in vrgel Henryju košček snovi, s katero je bila pokrita površina ogromnih oči.

Henry je pobral ploščat košček školjke. Bil je skrbno obrušen, tako da je z neštetimi drugimi koščki enake oblike in velikosti tvoril lep mozaik.

»Ni dima brez ognja,« je zaključil Henry.

»Pleme Maya si ni kar tako tebi nič meni nič izbralo tega zapuščenega kraja in napravilo na skali Chüne oči.«

»Zdi se mi, da smo napravili napako, ko smo pustili tam na pesku starega gentlemana in njegove svete vozle,« je dejal Francis. »Vozli bi nam vse to pojasnili in povedali, kaj naj storimo.«

»Kjer so oči, mora biti tudi nos,« se je oglasila Leoncie.

»Saj tudi je, tukaj!« je vzkliknil Francis.

»Grom in strela! Saj tole, na čemer stojim, je pravzaprav nos. Preblizu stojimo, da bi lahko imeli pravilno perspektivo. Na primerni razdalji bi videli, da imamo pred seboj ogromen obraz.«

Leoncie se je približala in sunila z nogo v kup strohnelega listja, ki ga je nanesel tropski veter.

»Potemtakem morajo biti tu tudi usta, in sicer tam, kjer se spodobi, namreč tik pod nosom,« je dejala Leoncie.

Kakor bi trenil z očesom, sta Henry in Francis odmetala kup listja in našla odprtino, ki je bila

premajhna, da bi lahko človek zlezel skoznjo. Odvalila sta nekaj kamnov, tako da je mogel Francis vtakniti v odprtino glavo in ramo ter si s prižgano vžigalico ogledati notranjost.

»Varujte se kač!« ga je posvarila Leoncie.

Francis je nekaj zamrmral v znak soglasja, nato pa spregovoril:

»To ni naravna votlina. Izsekana je iz skale, in sicer imenitno izsekana, kakor se sploh d& razločiti.«

Po srditem renčanju sta Leoncie in Henry spoznala, da si je z vžigalico obžgal prste. Takoj nato pa sta zaslišala njegov začudeni glas:

»Tu sploh ni treba vžigalic! Votlina ima svojo razstvetljavo — od zgoraj prihaja luč — skrita, toda prava dnevna svetloba. Ti stari divjaki so bili res korenjaki. Prav nič se ne bom čudil, če najdemo tu dvigalo, mrzlo in vročo vodo, centralno kurjavo in Šveda kot hišnika. No, na svidenje!«

Njegovo telo in noge so takoj nato izginili, potem se je pa začul od znotraj njegov glas:

»Pridita za menoj! Votlina je čudovita!«

»Zdaj pa priznajte: mar niste zadovoljni, da ste me vzeli s seboj?« se je zasmejala Leoncie, stoječ kraj mladeničev v votlini, ki jo je spretna roka izklesala iz skale. Kmalu so se njihove oči privadile skrivnostnemu mraku, tako da so vse videli. »Najprej moramo ugotoviti, da sem našla oči jaz in da se imata tudi za usta zahvaliti meni. Če bi me ne vzela s seboj, je zelo verjetno, da bi šla mimo te skale ter se vedno bolj oddaljevala od cilja. Toda tu je vse prazno kakor v pustinji,« je pripomnila takoj.

»Naravno,« je dejal Henry. »To je šele predsoba. Saj pleme Maya ni moglo biti tako neprevidno, da bi skrilo zaklad, ki je spravil conquistadorje ob pamet, kar tu pred nosom pohlepnih tujcev. Stavim glavo, da smo prav tako daleč od cilja, kakor če bi bili še v San Antoniu.«

Hodnik, kamor so krenili, je bil širok kakih petdeset čevljev. o njegovi višini se na sploh ni dalo soditi. Dobrih sto korakov so imeli že za seboj, ko se je hodnik naenkrat zožil ter obrnil na desno. Potem je zavil zopet na levo in stopili so v drugo večjo podzemno jamo.

Tudi tu je vladal skrivnosten mrak. Francis, ki je šel spredaj, se je tako nepričakovano ustavil, da sta se Leoncie in Henry zaletela vanj. Vsi trije so se ustavili. Leoncie je stala med obema Morganoma in tako so nepremično gledali na hodnik pred seboj, kjer so stale dolge vrste mumij in balzamiranih trupel.

»Kakor Egipčani tako je znalo tudi pleme Maya balzamirati in mumificirati trupla,« je dejal Henry tiho. Pogled na nepokopane mrliče, ki so stali tu pod zemljo in zrli predse s svojimi mrtvimi očmi, ga je tako presunil, da si ni upal glasno govoriti.

Vsi mrtveci so bili v starinskih evropskih oblačilih. Na njihovih izsušenih obrazih so se poznale poteze bele rase. Kakor v življenju, tako so nosili po smrti preperele obleke conquistadorjev in angleških piratov. Dva sta bila v zarjavelih bojnih opremah. Nekateri mrtveci so imeli opasane meče, drugi pa kratka bodala. Bili so tudi taki, ki se jim je poznalo, da so umrli v nepopisni grozi pred mogočnim sovražnikom. Še po smrti so krčevito stiskali meče. Za pasom je imel vsak mrtvec veliko starinsko pištolo.

»Stari svečenik je imel prav,« je zašepetal Francis. »Vsi, ki so skušali priti sem, so plačali svoj pogum z glavo, in zdaj stoje tu kakor glasen memento drugim, ki bi hoteli priti do zaklada. Poglejta! Mar ni ta dečko do pičice podoben Iberijcu?«

»A onile je podoben prebivalcu Devonshira,« je zašepetal v odgovor Henry. »Stavim vse stare groše, da je ustrelil na prepovedanem lovišču jelena in pobegnil na Špansko, da se reši kraljeve jeze.«

»Brrr!« je zadrhtela Leoncie in se stisnila k svojima spremljevalcema. »Svetinje plemena Maya diše po smrti in onem svetu. Poleg tega je pa tak način maščevanja zloben in zaničljiv. Tisti, ki so hoteli ukrasti zaklad, ga morajo zdaj vse večne čase čuvati.«

Nobenega ni mikalo, da bi nadaljevali pot. Našemljene postave davno umrlih iskalcev zaklada so jim vzele ves pogum. Henry je postal celo sentimentalen.

»Do te strašne grobnice so prišli ti iskalci zlata prve dni po odkritju Amerike,« je spregovoril Henry zamišljeno. »Kakor psi divjačino, so vohali ti ljudje zlato. Zaklada sicer niso mogli odnesti, vendar so ga pa izsledili! Pozdravljeni, galantni pustolovci davne preteklosti! Vaši nosovi so duhali zlato na ogromni razdalji in vaša srca so hrepenela po njem ne glede na nevarnost.«

»Da,« je pritrdil Francis ter potegnil Henryja in Leoncie za seboj, da čimprej pridejo iz strašne grobnice. »Sam blagorodni sire Henry Morgan bi moral biti tu kot poveljnik teh mrtvecev.«

Previdno so se napotili dalje in kmalu je hodnik znova zavil v drugo stran. Preden so pa pustili za seboj v dveh dolgih vrstah stoječe mumije, se je Henry ustavil in pokazal na enega izmed mrtvecev, rekoč:

»Ne vem, kako je s sirom Henryjem, toda Alvareza Torresa imamo tu.«

Pod špansko čelado, v srednjeveški španski obleki in z velikim španskim mečem v koščeni roki je stala pred njimi mumija, katere izsušeno lice je presenetljivo spominjalo na obraz Alvareza Torresa. Leoncie je prestrašeno vzkliknila, odskočila in se prekrižala. Sirota se je mumije z znanim obrazom tako ustrašila, da je omahnila. Francis jo je prestregel in izročil v varstvo Henryju, sam je pa stopil k mumiji ter s prsti otipal njena lica, ustnice in čelo. Nato se je zadovoljno zasmejal.

»Rad bi, da bi bil Alvarez Torres tako mrtev, kakor je mrtev tale gentleman. Vendar pa ni dvoma, da je ta subjekt rodil pradeda Alvareza Torresa — seveda prej, preden je nastopil svojo zadnjo službo kot častna straža pri sveti zakladnici plemena Maya.«

Drhte je šla Leoncie mimo strašne postave. Stranski hodnik je bil tako temen, da je moral Henry, ki je šel spredaj, neprestano prižigati vžigalice.

»Halo!« se je začul njegov glas. »Oglejta si tole čudo tehnike! Poglejta, kako lepo je izklesan tale kamen!«

Od spredaj je padala na hodnik dnevna svetloba tako, da so bile vžigalice odveč. Vdolbino je napol pokrivala skala. Nedvomno je skala tvorila umetna vrata stenske vdolbine, zakaj bila je tako spretno izklesana, da je točno ustrezala odprtini.

»Stavim glavo, da je oče našega starčka poginil prav tu!« je vzkliknil Francis. »Zaman mu je bila skrivnost, s pomočjo katere se je dala skala odvaliti. Kakor vidita, jo je bil napol že odvalil ...«

»Grom in strela!« ga je prekinil Henry in pokazal na dele okostnjaka, ki so bili raztreseni po tleh. »Tole so najbrž njegovi ostanki. Mož je našel tu smrt pozneje, sicer bi bil tudi on med mumijami. Najbrž je bil pred nami zadnji, ki ga je zanesla usoda v ta brlog.«

»Stari svečenik je pravil, da je njegov oče pripeljal sem ljudi iz doline,« je pripomnila Leoncie.

»Dejal je tudi,« je omenil Francis, »da se ni nihče vrnil.«

Ta čas je Henry našel lobanjo. Z vžigalico v roki je pokazal svojo najdbo Francisu in Leoncü. Na lobanji so se poznali sledovi udarca z mečem ali sekiro. Poleg tega je bila zadaj tudi prestreljena. Henry jo je stresel. V lobanji je nekaj zaropotalo in kmalu je padla iz nje krogla. Francis si jo je ogledal.

»Iz pištole srednjeveškega viteza,« je izjavil. »Smodnik je bil slab ali pa moker, ker je napadalec streljal od blizu, pa vendar krogla ni prebila lobanje. Lobanji se pozna, da jo je nosil domačin.«

Zopet so zavili na desno in stopili v majhno, lepo razsvetljeno dvorano, izsekano iz ogromne skale. Visoko v steni je bilo z navpičnimi kamnitimi ploščami zamreženo okno, skozi katero je padala v dvorano motna svetloba. Tla so bila posuta s človeškimi kostmi. Francis je po lobanjah takoj spoznal, da so bili mrtveci Evropejci. Med okostnjaki so ležale puške, pištole, noži in sekire.

»Vse kaže, da so prišli iskat zaklade do te dvorane,« je dejal Francis, »in so najbrž hoteli piti za medvedovo kožo, preden je bil medved ubit. Škoda, da ni tu starčka, ki bi lahko videl, kaj se je zgodilo z njegovim očetom.«

»Kaj pa, če je del iskalcev ostal pri življenju, obral zaklad in odnesel pete?« je vprašal Henry.

Toda tisti hip je Francis, ki se je obrnil od teh gnusnih okostnjakov, opazil nekaj, kar ga je sililo, da je takoj odgovoril:

»Nikakor ne! Kar oglej si dragulje v teh očeh. Pravi rubini, ali pa rubina sploh nikoli nisem videl.«

Henry in Leoncie sta se ozrla in zagledala iz kamna izklesano sedečo žensko postavo, ki je gledala, kakor bi hotela vprašati, kaj hočejo. Usta je imela široko odprta. Ta usta so bila tako velika, da je bil ves obraz podoben strašni karikaturi. Kraj nje je sedela iz skale izklesana moška postava, ki je bila še strašnejša in ostudnejša. Eno uho je bilo normalno, drugo pa ogromno in ostudno kakor ženska usta.

»Očarljiva dama, človek bi se kar zaljubil. Nedvomno imamo pred seboj boginjo Chio,« se je zasmejal Henry. »Kdo neki je ta gentleman, ki sedi pri njej s slonovimi uhlji in zelenimi očmi?«

»Ubij me, če vem!« se je zakrohotal Francis. »Pač pa vem, da so zelene oči tega dolgouhca največji topazi, kar sem jih kdaj videl v resnici in v sanjah. Teh draguljev sploh ni treba ceniti po karatih. Lesketati se morajo v kraljevi kroni ali pa nikjer.«

»Toda dva rubina in dva topaza še ne moreta predstavljati vsega zaklada plemena Maya, pa naj bosta še tako velika,« je pripomnil Henry.« Stojimo tik pred zakladnico, toda ključa nimamo ...«

»Ima ga seveda stari svečenik, ki čepi s svojimi vozli v pojočem pesku,« je dejala Leoncie. »Razen teh dveh kipov in okostnjakov je dvorana prazna.«

Približala se je moškemu kipu in ga začela od vseh strani ogledovati. Najbolj jo je zanimalo ogromno uho. Pokazala je nanj, rekoč:

»Ne vem, kaj je s ključem, toda prisegla bi, da je tole ključavnica.«

In res ogromno uho kipa ni bilo podobno slušalu, ker je imelo samo majhno odprtino v obliki ključavnice. Zaman so pregledovali podzemno jamo ter razbijali po tleh in po stenah, da bi našli skrite hodnike ali zakladnice.

»Okostnjaki ljudi iz doline, dva kipa, dva velika topaza, dva rubina in mi — to je vse, kar vidimo tu,« je naštel Francis. »Preostane nam dvoje, kar lahko storimo. Pripeljati moramo sem Ricarda z mulami in peoni ter postaviti šotor, poleg tega pa prisiliti starega svečenika, da se potrudi za nami. Rešitev uganke je v njegovih svetih vozlih. V skrajnem primeru ga prinesemo, če se bo upiral.«

»Ti počakaj tu z Leoncio, jaz pa pojdem po starca,« je izjavil Henry, ko so se vračali po vseh hodnikih mimo mumij ter stopili znova na prosto.

Peon in njegov oče sta še vedno klečala v pojočem pesku. Ves čas se nista upala ganiti iz kroga, ki ga je začrtal starec v trdnem prepričanju, da bi bil sicer že davno mrtev. Lil je tropski dež in do kože premočen peon se je ves tresel. Starec je pa prebiral svoje vozle in molil, kakor da dežja in vetra sploh ne čuti. Bil je tako zatopljen v svojo molitev, da se za vse drugo sploh ni zmenil. Pač pa je drhteči peon opazil nekaj, kar je njegov oče prezrl. Zagledal je Alvareza Torresa in Josefa Manchena, ki sta se previdno priplazila iz grmovja in stopila na pesek. Dalje je opazil čudo, ki je bilo v tem, da sta oba prišleca šla čez peščeno planoto, ne da bi pesek pel. Ko sta izginila v daljavi, je peon

radovedno potipal pesek, toda vse je bilo tiho. Vtaknil je v pesek prst — toda pesek je molčal. Začel je udrihati po njem z dlanjo, toda pesek je bil nem, kakor da sploh nikoli ni znal peti. Peon se je tako tresel, da ni mogel spraviti iz sebe glasu.

Prijel je očeta za ramo in ga stresel, rekoč:

»Pesek je že nehal peti. Nem je kakor grob. Pravkar sem videl, kako je šel čez peščeno planoto sovražnik bogatega yankija, ne da bi se pesek oglasil. Alvarez Torres nikakor ni poštenjak in vendar pesek pod njegovimi nogami ni škripal. Pesek je torej mrtev. Izgubil je glas, jeza naših bogov je potolažena. Tam, kjer lahko hodijo grešniki, lahko hodiva midva, oče.«

Stari svečenik, ki je še vedno stal v svojem začaranem krogu, je začel risati po pesku nove hieroglife — in pesek ni odgovoril. Isto je bilo tudi izven kroga. Pesek je postal namreč tačas težji. Pojoči pesek se oglaša samo takrat, kadar se na vročem soncu zelo posuši. Starec je otipal svoje svete vozle.

»Vozli pravijo,« je izjavil slovesno, »da lahko človek mirno nadaljuje pot, čim pesek utihne. Doslej sem se strogo držal vsega, kar je tu napisano. Pojdiva torej dalje, da izpolniva še druga sveta navodila.«

Krenila sta na pot. Kmalu sta onstran peščene poljane dohitela Torresa in Manchena. Ta čedna dvojica se je skrila v grmovje, pustila svečenika mimo in krenila takoj za njima.

Henry si je pa izbral bližnjico, da čimprej najde starega svečenika. Zato ni srečal niti svečenika s sinom niti Torresa in Manchena.

»Da, napak je bilo in dokaz moje slabosti, da sem ostal v Panami,« je dejal Francis Leoncü, ko sta sedela pred vhodom v podzemno jamo in čakala Henryja.

»Kaj vam je res newyorška borza tako prirasla k srcu, da neprestano mislite na njo?« ga je dražila Leoncie.

Toda replika ni bila samo posledica koketiranja. Leoncie je hotela v prvi vrsti pridobiti na času. Strah jo je bilo ostati med štirimi očmi z mladeničem, ki se ga je bala ljubiti, pa ga je kljub temu ljubila.

Francis je postal nestrpen.

»Vajen sem govoriti brez ovinkov, Leoncie. To, kar mislim, povem vedno naravnost brez najmanjših ovinkov ...«

»Saj prav v tem se razlikujete od Špancev,« je pripomnila, »ki mislimo, da je treba vsako puhlo misel zaviti v potok najlepših fraz.«

Francis se pa ni dal motiti. Hotel je povedati Leoncü vse, kar mu je težilo srce, in zato je nadaljeval:

»Norčujete se iz mene, Leoncie, in radi bi me vodili za nos. Jaz govorim brez ovinkov to, kar mislim in čutim, kakor se spodobi moškemu. Vi pa zavijate in letate od enega vprašanja do drugega kakor vešča. Priznam, da je to v skladu z žensko naravo in logiko. Vendar mi pa delate krivico. Odkril sem vam svoje srce in vem, da me prav dobro razumete. Vi mi pa še do danes niste razodeli svojih čustev. Nasprotno, ves čas zavijate in koketirate tako, da vas res ne razumem. Tako imate prednost pred menoj, ker me lahko opazujete in analizirate moje duševno stanje, medtem ko jaz stojim pred večno uganko. Vi dobro veste, da vas ljubim. Saj sem vam odkrito povedal. A jaz? Kaj vem jaz o vas?«

Leoncie je zardevala in povešala oči. Sedela je molče, ker ni znala odgovoriti.

»Vidite, saj pravim,« je nadaljeval Francis. »Vi mi nočete odgovoriti. Zdite se mi ta hip še lepši, še bolj zaželeni, kakor sicer — in vendar se norčujete iz mene. Niti z besedico mi nočete omeniti svojih čustev in namenov. Mar zato, ker ste ženska? Ali pa zato, ker ste Španka?«

Čutila je, da so jo njegove besede zadele v živo. Ni se mogla več premagati. Sama ni prav vedela, kaj govori in počenja, ko je dvignila glavo, pogledala Francisu naravnost v oči in spregovorila mimo, kolikor je pač mogla:

»Lahko bi bila tudi anglosaške krvi, Angležinja ali Američanka ali karkoli hočete, pa bi govorila vedno odkrito in ne bi prikrivala nobenih misli.«

Za hip je umolknila^ premislila hladnokrvno to, kar je hotela reči, in nadaljevala:

»Pritožujete se, da ste mi odkrili svoje srce, jaz pa vam kljub temu nisem povedala, ali vas ljubim ali ne. Odgovoriti vam hočem na to vprašanje jasno in odkrito. Da, ljubim vas ...«

Odrinila je njegove roke, ki so se strastno iztegnile proti nji.

»Počakajte!« je vzkliknila. »Kdo je zdaj ženska — vi ali jaz? V kom kipi zdaj španska kri? Nisem še končala. Ljubim vas. Ponosna sem na to, da vas ljubim. A to še ni vse. Vprašali ste me, kako in kaj je z mojimi čustvi. Povedala sem vam o svojih čustvih. Zdaj vam moram povedati še o svojih namenih. Poročiti se hočem s Henryjem.«

Ta pretirana anglosaška odkritosrčnost je zaprla Francisu sapo.

»Za božjo voljo — kako to?« je bilo vse, kar je spravil iz sebe.

»Zato, ker ljubim Henryja,« je odgovorila in mu gledala še vedno naravnost v oči.

»Toda — saj ... saj ste vendar pravkar rekli, da ljubite mene« je dejal ves iz sebe.

»Da, tudi vas ljubim. Oba ljubim. Poštena ženska sem, vsaj imela sem se vedno za pošteno, dasi mi pamet govori, da ni mogoče ljubiti dveh naenkrat in biti poštena ženska. Toda to me ne vznemirja. Če sem pokvarjena, je kriva pač moja narava. Drugačna biti ne morem. Kri se ne da spremeniti v vodo.«

Umolknila je in čakala odgovora, toda Francis še vedno ni mogel najti primernih besed, s katerimi bi izrazil svoje presenečenje.

»No, kdo je arglosaške krvi, vi ali jaz?« je vprašala smeje. Veselilo jo je, da so ga njene besede spravile v tako zadrego. »Povedala sem vam brez zvijače in ovinkov, da vas ljubim in da se hočem kljub temu poročiti s Henryjem.«

»Tega ne morete storiti!« je vzkliknil Francis. »Saj ni mogoče, da bi ljubili mene in vzeli Henryja!«

»Najbrž me niste dobro razumeli,« je spregovorila zamišljeno. »Res se nameravam poročiti s Henryjem. Ljubim vas in ljubim Henryja. Vsa moja nesreča je v tem, da se ne morem poročiti z obema. Zakon ne dovoljuje tega. Torej moram postati žena enega izmed vaju. Nameravam se poročiti s Henryjem.«

»Zakaj, zakaj ste me pa prosili, naj ostanem v Panami?« je vprašal Francis.

»Zato, ker vas ljubim. Saj sem vam že povedala.«

»Če boste tako nadaljevali, se utegne pripetiti, da zblaznim,« je vzkliknil Francis.

»Jaz sem že večkrat mislila, da zblaznim od te razklanosti,« je dejala Leoncie. »Če mislite, da mi je lahko igrati vlogo flegmatične anglosaške ženske, se temeljito motite. Noben moški anglosaške krvi, niti vi sami, ki vas tako strastno ljubim, me ne more prezirati, zato ker ne morem skrivati svoje dvojne ljubezni. Mislim, da se mi ni treba sramovati, če vam povem odkrito. Če je moja iskrenost anglosaška lastnost, jo sprejmite tako, kakšna je. Pa tudi če je to lastnost Španke in ženske, jo sprejmite z enakim razumevanjem, saj sem Španka, ženska in hči Enrica Solano.

Zato pa ne gestikuliram z rokami, kadar govorim,« je dejala smeje, da zapolni vrzel, ki je nastala v pogovoru.

Komaj pa je Francis odprl usta, da govori, mu je namignila, naj molči. V grmovju ob vznožju gore je nekaj zašumelo. Začula sta korake. Nekdo se je previdno bližal.

»Čujte«! je zašepetala naglo in ga prijela za roko, kakor da ga hoče nečesa prositi. »Zadnjič v življenju hočem biti anglosaške krvi in vam povedati nekaj, kar čuti moje srce. Pozneje bom zopet norčava in razposajena Španka, kakor ste me nedavno opisali. Čujte! Ljubim Henryja, to je resnica. Toda vas ljubim še bolj, neprimerno bolj. Poročim se s Henryjem zato, ker ga ljubim in ker sem zaročena z njim. Toda vas bom ljubila vedno bolj, kakor njega.«

Preden je Francis mogel odgovoriti, sta stopila iz grmovja stari svečenik plemena Maya in njegov sin — peon. Svečenik Leoncie in Francisa menda sploh ni opazil. Pokleknil je in vzkliknil po špansko:

»Prvič v življenju vidijo moje oči Chüne oči!«

Njegovi drhteči prsti so hitro prebirali svete vozle. Starec je začel moliti v svojem jeziku. Molil je takole:

»O, nesmrtna Chia, velika soproga božanskega Hzatzla, ki je ustvaril ves svet iz nič! O, nesmrtna soproga Hzatzlova, mati vsakega zrna, boginja ljubezni in plodnega semena, boginja dežja in plodonosnih sončnih žarkov, rednica vseh zrn, korenin plodov, ki hranijo človeški rod! O, slavna Chia, katere usta neprestano govore Hzatzlu na uho: jaz, tvoj ponižni svečenik, se obračam k tebi s prošnjo. Bodi mi naklonjena in usmili se svojega služabnika! Vrzi iz svojih ust zlati ključ, da odprem z njim Hzatzlovo uho. Dovoli svojemu zvestemu služabniku priti do Hzatzlovega zaklada ... Ne zase, o boginja, temveč za svojega sina, čigar življenje je rešil beli yanki, te prosim te milosti. Maya, tvoja deca, izumira. Njim tvoj zaklad ni več potreben. Jaz sem tvoj zadnji svečenik. Z menoj leže v grob vse, kar vedo ljudje o tebi in o tvojem velikem soprogu, čigar ime izrekam molče, tako da se dotaknem samo s čelom kamna. Usliši me, o Chia, usliši me! Glej, s čelom se dotikam kamna pri tvojih nogah!«

Pet minut je ležal starec na trebuhu pred boginjo. Ves se je tresel, kakor da je božjasten. Leoncie in Francis sta ga radovedno gledala. Njegova pobožnost in globoko prepričanje, da res govori z boginjo, je vplivalo celo na mladega Morgana, ki mu je bila sicer vera deveta briga.

Ne da bi čakal Henryja, se je Francis vrnil v podzemno jamo. Skupaj z Leoncie sta šla naprej in kazala staremu svečeniku pot. Starec je šel za njima in neprestano prebiral svete vozle. Poen je ostal zunaj na straži pri vhodu v podzemlje. Ko so dospeli na hodnik, kjer so v dolgih vrstah stale mumije, se je svečenik naenkrat ustavil. Ni mu bilo toliko do mrličev, kolikor do svetih vozlov.

»O mumijah govore tudi vozli,« je izjavil in odvil od štrene zavozlano nit.

»Ti ljudje so bili hudobni razbojniki. Zato jih je usoda postavila v to jamo, da do sodnega dne stražijo sveto skrivnost plemena Maya.«

Francis je hitro odpeljal starca čez kup kosti, ki jih je pustil tu svečenikov oče, ter ga potegnil s seboj v manjšo dvorano, kjer je starec pred obema kipoma padel na kolena in začel pobožno moliti. Nato je znova začel brskati po svoji štreni in prebirati svete vozle. Naposled je spregovoril najprej v jeziku plemena Maya, potem pa, ko ga je Francis opozoril, da ne razume njegovih besed, je ponovil za silo v španščini:

»Iz Chünih ust v Hzatzlovo uho. Tako je zapisano v svetih vozlih.«

Francis je poslušal skrivnostno vest, nato je pogledal v temno odprtino Chünih ust in z lovskim nožem udaril po ključavnici v ogromnem Hzatzlovem ušesu. Naposled je z ročajem svojega noža potrkal po kamnu in izjavil, da je kip znotraj votel. Nato si je od vseh strani ogledal Chün kip. Tudi po njem je trkal z nožem, da dokaže, da sta oba kipa votla. Medtem je starec zamrmral: »Chüne noge počivajo na nečem, kar ni nič.« Francis je preslišal starčeve besede, zato mu je velel, naj jih ponovi, da se prepriča, koliko resnice je v skrivnostni trditvi.

»Njene noge so sicer zelo velike,« se je zasmejala Leoncie, »vendar pa počivajo na trdnih kamnitih tleh, ne pa na nečem, kar ni nič.«

Francis je sunil s pestjo Chün kip in ugotovil, da ga je zelo lahko premakniti. Zgrabil ga je z obema rokama in napel vse sile, da ga premakne. In res se je kip začel premikati.

»Kdor je močan in pogumen, lahko prisili Chio, da začne hoditi,« je prebral starec. »Toda naslednji trije vozli pravijo: Varuj se! Varuj se! Varuj se!«

»No, meni se pa zdi, da me ta ,nič’ ne ugrizne, pa naj bo že kakršenkoli,« se je nasmehnil Francis in pustil kip, ki se je bil premaknil že za nekaj čevljev.

»Takole, vidiš, stara koklja, le stoj malo tu ali pa sedi, če si trudna in če te bole noge. Saj ni čudno, če te bole. Dolga stoletja si stala na nečem, kar ni nič.«

Naenkrat je Leoncie prestrašeno vzkliknila in Francis se je instinktivno ozrl na tisti del tal, s katerega je pravkar premaknil ogromne Chüne noge. Ko se je obrnjen h kipu vznak umaknil od njega, je malo manjkalo, da ni padel v globoko razpoko, ki je bila skrita pod Chünimi nogami. Bila je okrogla razpoka v premeru celega yarda. Zaman je skušal ugotoviti njeno globino. Metal je vanjo vžigalice, ki so med padcem gorele in dogorele, še preden so padle na dno.

»Vse kaže, da ta ,nič', res nima dna,« je dejal Francis in vrgel v razpoko šibro. Minilo je več sekund, preden je šibra padla na dno.

»Pa tudi to morda še ni dno,« je dejala Leoncie. »Šibra je zadela morda ob kak pomol ali pa ostala na njem.«

»No, v takem primeru si pa pomagamo na drug način,« je vzkliknil Francis, pobral med okostnjaki starinsko mušketo in se pripravil, da jo vrže v jamo.

Toda starec ga je zadržal.

»Sveti vozli pravijo: Kdor oskruni ,nič', na katerem počivajo Chüne noge, umre nagle in strašne smrti.«

»Niti na misel mi ne pride, da bi motil mir svete praznine,« se je nasmehnil Francis in vrgel mušketo proč. »Toda kaj mi je početi zdaj, starček iz plemena Maya? ,Iz Chünih ust v Hzatzlovo uho', to je zelo enostavno, toda kako? In kaj? Otiplji svete vozle, starec, in povej nam, kako in kaj.«

Svečenikovemu sinu, peonu z okrvavljenimi koleni, je odbila zadnja ura. Sam se ni zavedal, da vidi tisto jutro zadnji sončni vzhod. Sojeno mu je bilo umreti in če bi se bil še tako branil, če bi bil storil ne vem kaj, da uide neizprosni smrti, bi bilo vse zaman. Usoda je nepremagljiva. Če bi bil ostal na straži pri vhodu v podzemno jamo, bi ga gotovo ubila Torres in Mancheno, ki sta bila njemu in njegovemu očetu ves čas za petami.

Namesto da bi ostal na straži, je v svojem plahem in opreznem srcu sklenil pregledati najbližjo okolico. Tako je ušel smrti na prostem, pod sončnimi žarki. Toda kazalcev na uri njegove usode ni bilo mogoče ustaviti in njegova zadnja ura se niti za las ni premaknila.

Medtem ko je pregledoval okolico, sta Alvarez Torres in Jose Mancheno prispela pred podzemno jamo. Toda praznoverni Caroo ni mogel prenesti pogleda na ogromne Chüne oči, ki so se lesketale visoko gori nad vhodom.

»Pojdite sami notri,« je dejal Torresu. »Jaz pa ostanem tu na straži.«

In Torres, ki je bil pravi potomec svojega španskega prednika, stoječega dolga stoletja med balzamiranimi mrtveci, je stopil v podzemlje prav tako pogumno, kakor je stopil nekoč njegov prednik.

In tisti hip, ko je izginil, se je Jose Mancheno pregrešil zoper zakon o zvestobi straže ter pobegnil

nazaj v džunglo. Mož je bil sicer pogumen in brez pomisleka je lahko zahrbtno ubil vsako živo bitje, toda pred nevidnim carstvom zagrobnega življenja mu je zlezlo srce v hlače. Tako se je peon vrnil in ni našel pri vhodu v jamo nikogar. Ker ga je gnala nepremagljiva želja spoznati skrivnosti svojega očeta in njegovih svetih vozlov, se je napotil tik za Torresom tudi on v podzemlje.

Torres se je plazil po temnem hodniku previdno in tiho, ker ni hotel opozoriti nase tistih, ki jih je zalezoval. Ko je pa zagledal dolge vrste mrličev, je stopil še bolj počasi. Radovedno je ogledoval strašne postave tistih, ki so z junaškimi deli zapisali svoja imena v zgodovino in ki se zdaj tu v predsobi dvorca indijanskih bogov niso več zmenili za zgodovino. S posebnim zanimanjem je ogledoval zadnjo mumijo. Ta mu je bila namreč tako čudovito podobna, da jo je moral opaziti in da je takoj spoznal, da stoji pred svojim daljnim pradedom.

Še vedno jo je ogledoval in razmišljal, ko je naenkrat začul v bližini korake, in pogledal okrog sebe, kam bi se mogel za silo skriti. V glavo mu je šinila duhovita ideja. Z glave svojega mrtvega pradeda je snel čelado in si jo nataknil na glavo. Potem se je zavil v njegov prepereli plašč, vzel iz pradedovih rok velik meč in obul visoke škornje, ki bi mu bili v rokah skoraj razpadli. Ko je bila toaleta srečno končana, je položil golo mumijo previdno na hrbet tja, kamor je padala senca od drugih, tako da se ni nič videlo. Sam se je pa postavil na pradedovo mesto v enako pozo, kakor je stalo balzamirano truplo njegovega prednika. Tudi roko je položil na ročaj dolgega meča.

Samo oči so se mu zganile, ko je zagledal peona, ki se je boječe in počasi plazil med dolgimi vrstami stoječih mrličev. V nepopisni grozi so se mu razširile oči in začel je jecljati odlomke iz neke molitve plemena Maya. Torres ni smel odpreti oči. Poslušal je in samo po glasu je uganil, kaj se godi. Ko je zaslišal, da se je napotil peon naposled dalje, je previdno pogledal in opazil, kako se je peon ustavil pred stranskim rovom, kamor si ni upal. Torres je takoj spoznal, da ne sme zamuditi tako ugodne prilike. Dvignil je meč, da nič hudega slutečemu peonu prekolje glavo.

Bil je sicer dan peonove smrti in celo zadnja ura se mu je že bližala, vendar pa kazalci na uri njegove usode še niso kazali zadnje sekunde. Ni mu bilo sojeno umreti tu sredi balzamiranih mrličev in od udarca Torresovega meča — zakaj Torres si je naenkrat premislil. Počasi je spustil meč in tako je peon nemoten izginil v stranski rov.

Peon je zagledal svojega očeta, Leoncie in Francisa v hipu, ko je leta zahteval, naj svečenik ponovno otiplje svoje svete vozle ter mu točno pove, kaj in kako odpre Hzatzlovo uho.

»Sezi z roko v sveta Chüna usta in potegni iz njih ključ,« je zapovedal starec svojemu sinu. Sin ga je nerad ubogal.

»Saj te ne ugrizne, kamnita je,« se je zasmejal Francis.

»Bogovi plemena Maya niso nikoli kamniti,« se je oglasil starec užaljeno. »Zdi se, da so kamniti, v resnici so pa živi, večno živi. Pod kamnom, skozi kamen in preko kamna uveljavljajo svojo večno voljo.«

Leoncie je zadrhtela. Odskočila je od starca in se boječe stisnila k Francisu, kakor da išče pri njem zaščite.

»Prepričana sem, da se zgodi nekaj groznega,« je zašepetala prestrašeno. »Ta kraj globoko pod goro sredi carstva mrtvih mi nič kaj ne ugaja. Rada imam sinje nebo, božanje sončnih žarkov in nedoločno morsko gladino. Nekaj strašnega se zgodi tu. Čutim, da se mora zdaj zdaj pripetiti nekaj groznega.«

Medtem ko jo je Francis tolažil in spodbujal, se je kazalec na uri peonove usode pomikal proti zadnji sekundi njegovega življenja. In ko je nesrečnež zbral ves svoj pogum ter posegel z roko v

ogromna Chüna usta, je kazalec kazal zadnjo sekundo in ura je odbila. Peon je grozno zakričal, zamahnil z roko in pogledal na tisto točko, kjer je pritekla iz kože kapljica krvi. Progasta glava strupene kače je pokazala svoj jezik, ga zopet skrila in izginila, kakor da se roga nesrečni žrtvi.

»Strupena kača!« je vzkliknila Leoncie, ki jo je takoj spoznala.

Tudi peon jo je spoznal. Dobro je vedel, da je smrt od njenega pika neizogibna. V nepopisni grozi je odskočil, stopil v razpoko in izginil. Pogreznil se je v tisti strašni »nič«, ki ga je boginja dolga stoletja skrivala pod svojimi nogami.

Minila je dolga minuta in nihče ni mogel spregovoriti. Naposled se je oglasil stari svečenik.

»Razjezil sem Chio in ubila mi je sina!«

»Neumnost!« je dejal Francis in spodbujal Leoncio. »Vse to je naravno in se dd prav lahko pojasniti. Kaj more biti bolj naravno, kakor da si je strupena kača izbrala votlino v kamnu za svoje gnezdo? Taka je navada vseh kač. Kaj more biti bolj naravno, kakor da stopi človek, ki ga je pičila kača, korak nazaj? In naposled ni nič čudnega, da je slučajno stopil v razpoko in padel v jamo, ki je bila tik za njim ...«

»Potemtakem je pa tudi tole povsem naravno!« je vzkliknila Leoncie in pokazala na vrelec čiste vode, ki je pritekla iz razpoke in se pognala v zrak kakor vodomet. »Starec ima prav. Skozi kamen in preko kamna uveljavljajo bogovi svojo večno voljo. Svaril je naju, sveti vozli so mu povedali, kaj se bo zgodilo ...«

»Lari — fari!« je odgovoril Francis smeje. »Tu se ne uveljavlja volja bogov, temveč volja starih svečenikov plemena Maya, ki so si izmislili te bogove in vse njihove mahinacije. Nekje spodaj je peonovo telo zadelo ob kamnito ploščo, ki je zadrževala ta potok. Tako je bila podzemnemu vrelcu zopet odprta pot na površje. Vi pa mislite, da je studenec odprl vodni bog, ki čepi globoko nekje pod zemljo in čaka, kdaj mu pridemo pod roke, danas utopi. Vrelec nima z bogom nič opraviti. Boginja s tako ogromnimi usti je plod bujne človeške domišljije. Take boginje sploh nikoli ni bilo. Božanstvenost je v bistvu isto, kar je lepota. Če so bile sploh kdaj na svetu boginje, so morale biti čudovite. Samo človek si je mogel izmisliti ostudne demone.«

Vrelec je tekel s tako silo iz zemlje, da jim je segala voda kmalu do kolen.

»Nič ne de,« je dejal Francis. »Spotoma sem opazil, da so tla jame in rovov nagnjena proti izhodu. Ti stari sinovi plemena Maya so bili izvrstni inženirji. Ko so gradili podzemni labirint, so mislili ne le na poplavo, ampak tudi na odtok vode. Le poglejte, kako drvi voda proti izhodu.

»Kje je moj sin?« je odgovoril starec z vprašanjem. Glas se mu je tresel od žalosti in obupa. »Chia je ubila mojega edinega sina. Zaradi njegove matere sem prekršil zakone plemena Maya in oskrunil svojo čisto kri z nečisto krvjo ženske iz doline. In ker sem grešil zato, da bi mi bogovi poslali sina, mi je tem dražji. Čemu naj bi se brigal za zaklad? Moj sin je mrtevl Jeza naših bogov je zadela njegovo glavo!«

Tla so bobnela pod pritiskom podzemnega vrelca, ki je valil v jamo vedno večje valove. Voda se je penila in šumela, kar je pričalo, da je pritisk spodnjih plasti zelo velik. Leoncie je prva opazila, da se voda v jami čedalje bolj dviga.

»Sega nam že čez kolena,« je opozorila Francisa.

»In čas je, da se umaknemo,« je pritrdil Francis, ko je naposled tudi sam uvidel, da se bliža nevarnost. »Morda je bilo za odtok vode izvrstno poskrbljeno. Toda kamenje je očitno vodi zagradilo vse izhode. V niže ležečih rovih stoji voda nedvomno više, kakor tu. Vendar je pa tudi tu že tako narasla, da se lahko bojimo katastrofe. A pot, po kateri smo prišli, je naša edina rešitev. Pojdimo torej, dokler še ni prepozno!«

Leoncie je šla spredaj, Francis je pa prijel starega svečenika za roko in ga vlekel za seboj. Pri vhodu v stranski rov jim je voda segala že čez kolena. Bil je skrajni čas, da uidejo strašni smrti. Naglo so se bližali jami, kjer so stale mumije.

Kar je Leoncie zagledala pred seboj mumijo, ki se je zibala na valovih. Na glavi je imela čelado, telo je bilo zavito v starinski plašč. Leoncie bi se te prikazni ne bila tako prestrašila, zakaj vse mumije je voda podrla in odnašala s seboj. Toda ta mumija se je premikala proti toku, dihala in gledala kakor živa.

Normalna človeška pamet ne prenese pogleda na štiristo let staro truplo, ki se potaplja in umira drugič. Leoncie je zakričala, odskočila in planila nazaj, od koder je prišla. Francis se ni tako prestrašil, vendar pa je ta prizor tudi njega pretresel. Umaknil se je Leoncü in potegnil iz žepa samokres. Toda mumija, ki je v vodi srečno našla pod nogami tla, je vzkliknila:

»Ne streljajte! Jaz sem — Torres. Vračam se od izhoda. Nekaj se je zgodilo. Pot je zaprta. Voda stoji više, kot je odprtina pri vhodu. Skale se rušijo in tramovi so zagozdili izhod.«

»Pot je vam zaprta v tejle smeri,« je dejal Francis in nameril nanj samokres.

»Zdaj ni časa za prepire!« je odgovoril Torres. »Vsi smo v nevarnosti in vsem gre enako za glavo. Pozneje, kadar bo čas za to, se lahko tudi prepirava. Zdaj pa pustiva to.«

Francis je omahoval.

»Kaj se je zgodilo z Leoncio?« je vprašal Torres z očitnim namenom, da bi Francisovo pozornost odvrnil od sebe. »Videl sem, kako je planila nazaj. Morda ji preti nevarnost.«

Francis je pustil Torresa, zgrabil starega svečenika za roko in ga vlekel nazaj v podzemno jamo, kjer sta stala kipa. Torres je šel za njima. Ko ga je Leoncie zagledala, je znova zakričala od strahu.

»Nič se ne bojte, Torres je,« jo je pomiril Francis. »Tudi jaz sem se ga vražje prestrašil, ko sem opazil, kako hodi po vodi. Zdaj vem, da je živ človek, kakor smo mi. Če mu porinem nož v rebra, bo tekla tudi iz njega kri. Čuj, starec! Nam niti na misel ne pride, da bi utonili kakor podgane v pasti. Skrivnosti plemena Maya s tem še niso izčrpane. Preberi svoje vozle in pokaži nam pot iz tega vražjega brloga.«

»Pot vodi notri, ne pa ven,« je zamrmral svečenik.

»Nam je pač vseeno, kako se rešimo in izmuznemo iz te pasti. Toda kako priti v notranjost jame?«

»Iz Chünih ust v Hzatzlovo uho,« je odgovoril starec.

Naenkrat je Francisu šinila v glavo čudovita in hkrati strašna misel.

»Torres,« je dejal, »tam v ustih te kamnite dame je ključ ali nekaj podobnega. Vi ste zelo blizu kipa. Sezite v usta in vzemite ključ.«

Leoncie, ki je takoj razumela, da se Francis hoče kruto maščevati, je zakričala od groze. Torres se za njen krik ni zmenil. Nič hudega sluteč se je do pasu v vodi zazibal proti boginji, rekoč:

»Zelo rad vam ustrežem!«

Tisti hip pa je v Francisovi duši zmagal čut pravičnosti.

»Stojte!« je vzkliknil in stopil sam h kipu.

In Torres, ki je spočetka začudeno gledal Francisa, je kmalu spoznal, kakšna usoda bi ga bila zadela, če bi posegel v Chüna usta.

Francis je začel streljati v kamnita Chüna usta, medtem ko je stari svečenik v strahu ponavljal:

»Bogoskrunstvo! Bogoskrunstvo!«

Nato si je Francis slekel suknjič, z rokavom ovil roko, segel v usta in za rep izvlekel ranjeno kačo. Zavihtel jo je in udaril z njo ob kip, tako da je bila takoj mrtva. Zopet si je ovil z rokavom roko, ker se je bal, da je v skali še več kač, in segel v usta. Iz votline je privlekel košček zlata v obliki ključa, ki se je ujemal z odprtino v Hzatzlovem ušesu. Stari svečenik je pokazal s prstom na ključ in Francis ga je vtaknil v uho.

»Pri moji veri, kakor avtomat na železniških postajah, iz katerega smo vlekli čokolado,« je pripomnil smeje, ko je ključ izginil v ušesu. »No, kaj bo pa zdaj? Upajmo, da voda takoj odteče.«

Toda potok je še vedno valil valove iz zemlje. Naenkrat je Torres presenečeno vzkliknil in pokazal na steno, ki se je začela polagoma dvigati.

»To je pot iz jame!« je vzkliknil Torres.

»Starec pravi, da ta pot vodi v notranjost gore,« se je oglasil Francis. »Naj bo že kamorkoli, čakati ne smemo več. Nekam že pridemo. Pojdimo!«

Vsi štirje so stopili skoz odprtino, ko je starec naenkrat vzkliknil: »Moj sin!« in planil nazaj.

Toda del stene se je bil ta čas zopet spustil na svoje prejšnje mesto in starec je komaj še zlezel pod debelo kamnito ploščo, ki se je takoj za njim spustila na tla. Bila je tako spretno izklesana in tako lepo pritrjena, da je povsem zagradila vodi pot. Francis, Torres in Leoncie so bili rešeni, toda ostali so sami, brez svečenika in njegovih vozlov, v katerih je bila rešitev uganke.

Zunaj razen potočka, ki je tekel ob vznožju, ni bilo ničesar, kar bi pričalo o dogodkih v notranjosti gore. Henry in Ricardo sta opazila potok in Henry je dejal:

»Kaj pa je to? Ko sem bil prvič tu, tega potoka še ni bilo.«

Kmalu je opazil, da se je del skale odtrgal in zavalil v dolino. Obrnil se je k Ricardu, rekoč:

»Tu je bil vhod v podzemlje. Zdaj ga pa nikjer ne vidim. Rad bi vedel, kje sta Francis in Leoncie.«

Kakor na odgovor na to vprašanje je prinesel potok iz podzemlja človeško telo. Henry in Ricardo sta ga potegnila iz vode. Henry je takoj spoznal v njem starega svečenika. Položil ga je na trebuh in nudil utopljencu prvo pomoč.

Šele čez deset minut so se pojavili na starcu znaki življenja. Minilo je še deset minut, preden je odprl oči in presenečeno pogledal okrog.

»Kje sta Francis in Leoncie?« je vprašal Henry.

»Ni... Nikogar ni...« je zajecljal starec po špansko.

»Koga ni?« je zakričal Henry in začel znova tresti starca. Nato je ponovil svoje vprašanje.

»Mojega sina ni. Chia mi je ubila sina, Chia ga je ubila, kakor je ubila tudi vse druge.«

»Koga je ubila? Povejte vendar, koga? Kdo so ti drugi?«

Henrv je moral starca dolgo tresti in vpraševati, preden je spravil iz njega naslednji odgovor:

»Bogatega mladega yankija, dobrotnika mojega sina, sovražnika bogatega yankija, ki mu pravijo Torres, in mladenko iz rodbine Solano, ki je kriva vse nesreče. Svaril sem vas. Ženska bi ne smela z nami. Zenske so bile vedno prekletstvo povsod, kje so se vmešale v moško delo. Njena navzočnost je ujezila Chio, ki je tudi ženska. Chün jezik je strupena kača. S svojim jezikom je Chia ugriznila mojega sina in ga umorila. Gora je iz svojih nedrij izbruhnila na nas ocean in tako je srdita Chia vse pomorila. Gorje mi. Bogovi so poslali na mojo sivo glavo to zlo, ker sem jih žalil. Gorje mi! In gorje vsakomur, kdor bo iskal svete zaklade, da jih ukrade iz rok bogov plemena Maya! Še nihče ni ušel jezi naših bogov.«

Henry in Ricardo sta stala med potokom in odtrgano skalo ter razmišljala, kaj storiti. V bližini se je zvijal na tleh in molil zadnji svečenik plemena Maya. Henry ga je znova stresel in naposled je spravil iz njega vsaj približno pojasnilo dogodkov v podzemlju.

»Kača je ugriznila samo njegovega sina in samo peon je padel v prepad,« je dejal Henry v upanju, da sta Leoncie in Francis ostala živa.

»To je res,« je pripomnil Ricardo. »Starec sam ne ve točno, kaj se je zgodilo. Iz njegovega pripovedovanja sledi, da sta se Francis in Leoncie samo neprostovoljno kopala.«

»In morda sta zdaj v kaki jami, ki je nad vodno gladino,« je nadaljeval Henry. »Če bi le mogla razbiti to skalo in odpreti vhod, da bi voda odtekla. Če sta živa, lahko ostaneta v podzemlju več dni, zakaj lakota ni tako nevarna, kakor žeja. Vode pa imata več kot preveč, tako da nekaj dni prav lahko preživita v podzemlju. Eno pa mi ne gre v glavo, namreč, kako je prišel v to past Torres.«

»Prav nič bi se ne čudil, če nas je divje pleme Caroo napadlo po njegovi iniciativi,« je dejal Ricardo.

Toda Henry je to domnevo odločno odklonil.

»Sicer pa,« je dejal, »zdaj tako ne gre za to, kdo je nahujskal proti nam divjake. Zdaj gre za to, da prideva v notranjost gore in rešiva nesrečne ujetnike, če so še živi. Midva bi ne mogla razbiti te skale, četudi bi delala cel mesec. Če bi imela pri rokah 50 delavcev, bi odprli vhod v enem dnevu. Glavno je torej dobiti ljudi. Veš kaj, Ricardo, da si ne bova belila glave, zajašem mulo in se napotim k divjakom Caroo. V Francisovem imenu jim obljubim bogato nagrado, če nama priskočijo na pomoč. Če se mi to ne posreči, se vrnem v San Antonio in poizkusim tam. Ta čas pa pripelji prtljago, ki smo jo pustili v šotoru. Ne pozabi tudi na skalo — morda bodo naši prijatelji na ta ali oni način dajali signale.«

Henry je torej zajahal mulo in se napotil nar ravnost v naselbino divjega plemena Caroo. Temu n jegovemu sklepu se je čudila mula, še bolj pa razbojniki sami, ki so videli, da je prilomastil v njihovo trdnjavo brez vsakega spremstva eden tistih,

katere so hoteli uničiti. Vsi so prihiteli iz kolib in gledali prišleca. Navidez so bili hladnokrvni, v resnici so se pa čudili in tudi bali. Kakor vedno, je predrznost belokožca tudi to pot ugajala na pol divjemu plemenu. Gledali so Henryja, ne da bi vedeli, kaj pomeni njegov prihod. Henry se jim je zdel nekako višje, nadnaravno bitje, zakaj samo tako bitje je moglo priti praznih rok v njihovo trdnjavo, ki so jo čuvali številni oboroženi možje.

Govorili so nekakšen španski žargon, ki ga je Henry za silo razumel. Pa tudi oni so razumeli španščino. Toda to, kar jim je Henry povedal o nesreči v notranjosti svete gore, ni našlo pri divjakih nobenega razumevanja. Majali so z glavami, češ da se jih katastrofa nič ne tiče. Mirno so poslušali Henryjevo prošnjo, naj mu prihite na pomoč. Nihče se ni oglasil. Tudi bogata nagrada, ki jo je Henry v Francisovem imenu obljubil vsem, ni mogla prepričati, da bi šli ponesrečencem na pomoč.

»Če je gora požrla yankija, je pač volja božja, in kako naj bi se mi upirali bogu ali njegovi volji?« so odgovarjali Henryju. »Mi smo ubogi ljudje, toda dela ne potrebujemo, še manj si pa želimo prepira z bogom. Sicer so pa yankiji sami krivi, da jih je gora podsula. Tu ni njihova domovina. Kdo jim je dal pravico, klatiti se po naših gorah? Kar sami naj poravnajo spor med seboj in bogovi. Mi imamo dovolj svojih skrbi, recimo z ženami, ki jih je treba krotiti, da nam ne zrasejo čez glavo.«

Čas opoldanskega počitka je že davno minil, ko je Henry prispel v San Antonio. Spotoma je moral trikrat menjati mulo, tako se mu je mudilo.

V glavni ulici napol poti med sodnijo in jetnišnico je zagledal poglavarja in debelušnega sodnika, za katerima je šlo dvanajst orožnikov, ki so gnali dva nesrečna jetnika — ubežna peona s plantaž v Santosu. Henry je nategnil vajeti in pognal mulo, da dohiti poglavarja. Medtem ko sta poslušala Henryjevo pripovedovanje in prošnjo, naj mu pomagata rešiti tovariše, je poglavar neopaženo namignil sodniku, ki mu je bil vdan z dušo in telesom.

»Da, seveda, prav radi vam pomagamo,« je dejal poglavar, ko je Henry končal svojo povest. Pretegnil se je in zazehal.

»Koliko časa potrebujete, da zberete delavce in odidete z menoj?« je vprašal Henry nestrpno.

»Čas je čas in naglica ni nikjer dobra. Zelo smo zaposleni, kajne, gospod sodnik?« je odgovoril poglavar predrzno.

»O, da, dela imamo čez glavo,« je zazehal sodnik Henryju pod nos.

»Preveč smo zaposleni ta hip,« je nadaljeval poglavar. »Zal nam je, da niti danes niti jutri niti pojutrišnjem ne moremo priskočiti vašim tovarišem na pomoč. Pač pa malo pozneje...«

»Recimo takole o božiču,« je pripomnil sodnik.

»Da,« je pritrdil poglavar in se mu hvaležno priklonil. »Okrog božiča se zglasite, in če se vam takrat ne bo več tako mudilo, se morda lotimo tega dela in začnemo zbirati ljudi za vašo ekspedicijo. Dotlej pa obilo sreče, senor Morgan.«

»Ali govorite resno?« je vzkliknil Henry ves iz sebe od jeze.

»Prav takle obraz je moral imeti tudi takrat, ko je zahrbtno napadel in zabodel senora Alfara Solano,« je dejal poglavar in srdito pogledal nič hudega slutečega Henryja. Henry se za to žalitev ni zmenil.

»Takoj vam povem, kdo ste,« je zakričal v pravični jezi.

»Varujte se!« ga je posvaril sodnik.

»Prava reč! Kaj mislite, da se vas res bojim? Kaj še! Brigajo me vaše grožnje!« je odgovoril Henry. »Saj mi ne morete do živega. Moja zadeva je urejena, pomiloščen sem enkrat za vselej. Sam predsednik panamske republike me je pomilostil. Vi, vi ste pa čisto navadni mestizi, zamorske svinje ste in nič drugega .. .«

»Kar nadaljujte tako,« je dejal poglavar priliznjeno. V njegovem glasu je zvenelo smrtno sovraštvo.

»V vas ni niti kapljice španskih ali caribskih vrlin, pač pa je zbrana in pomnožena podlost obeh narodov. Zamorski svinji sta oba in nič drugega.«

»Ste končali, sefior? Imate še kaj na srcu?« je vprašal poglavar prijazno.

Tisti hip je namignil orožnikom, ki so planili na Henryja in mu vzeli orožje.

»Celo predsednik panamske republike ne more odpustiti zločinov, ki še niso bili izvršeni — ni res, gospod sodnik?« je dejal poglavar.

»To je res nov zločin,« je odgovoril sodnik na poglavarjev migljaj. »Ta ameriška svinja je žalila naše zakone.«

»Zato ga bomo pa takoj sodili, kar tu na mestu. Čemu bi hodili v sodno dvorano in tratili čas z razpravo? Obsodimo ga in čim bo obsodba izrečena, odrinemo naprej. Tu imam steklenico dobrega vina...«

»Ne maram vina,« ga je prekinil sodnik naglo. »Mescala mi dajte. Toda o tem se pomeniva pozneje. Ker sta obe priči nesramne žalitve tu, ni treba zasliševati drugih. Po mojem mneju je obtoženec kriv. Ali lahko predlagam kazen, senor Mariano Vercara 6 Hijos?«

»Štiründvajset ur v klado z njim, da se ohladi njegova vroča ameriška glava,« je odgovoril poglavar.

»Sodba je izrečena,« je izjavil sodnik, »in izvršiti jo je treba nemudoma. Odvedite jetnika, orožniki, in vtaknite ga v klado!«

Jutranja zarja je našla Henryja trdno spečega na trati za mestecem. Dvanajst ur je bil že aretiran. Toda spal je mirno, zakaj mučile so ga strašne sanje v zvezi z usodo živo pokopanih tovarišev, poleg tega mu pa strupene mušice in komarji vso noč niso dali miru. Valjal se je in otepal nadležne noč

ne goste, tako da se je zbudil zelo zgodaj. Takoj se je spomnil dogodkov prejšnjega dne in kritičen položaj mu je bil jasen. Jutranjo zarjo je sprejel zelo neprijazno. Mušice so ga tako opikale, da je po vsem telesu čutil neznosne bolečine in zato je začel navsezgodaj preklinjati. Njegove kletve je slišal mož, ki je šel mimo z vrečico instrumentov. Bil je stasit mladenič v uniformi vojaškega letalca Zedinjenih držav. Zavil je s poti in se približal trati, kjer se je valjal Henry. Obstal je ter radovedno ogledoval klado na Henryjevih nogah.

»Prijatelj,« je dejal, ko je Henry nehal kleti, da si malo oddahne. »Sinoči, ko sem se spustil na to obalo in še nisem imel prtljage, da bi si napravil šotor, sem se tudi jaz nekoliko uril v preklinjanju. Toda to je bilo otroško čebljanje v primeri z vašimi kletvami. Klanjam se, sire. Vi ste kvalificirani primojdušar, če mi dovolite, da se tako izrazim. Če vam ni težko ponoviti, bom imel v zalogi najboljše kletvice, kar jih je na svetu, in ne bo se treba bati, da pridem v zadrego.«

»Kdo za vraga pa ste, gospod?« je vprašal Henry. »In kaj počnete tu?«

»Prav nič vam ne zamerim,« se je zarežal letalec. »S tako oteklim obrazom si že lahko privoščite te neprijetne besede. Kdo neki vas je tako razmrcvaril? Kar se pa tiče vragov, moram omeniti, da mi še niso dali službe v peklu. Pač pa sem znan na zemlji pod imenom Parsons, poročnik Parsons. V Panamo sem prispel zato, da poletim od Atlantika k Tihemu oceanu. Morda vam lahko naredim kako uslugo, preden se napotim dalje.«

»Seveda,« je prikimal Henry. »Vzemite iz svoje vrečke kako orodje in razbijte to prekleto klado. Sc revmatizem dobim, če ostanem tu. Dovolite, da sc vam predstavim. Morgan je moje ime. Še noben čIovek me ni tako razmrcvaril, kakor ti vražji komarji.«

Poročnik je iz vrečice vzel dleto in kmalu je bila klada razbita. Nato je pomagal Henryju na no

Henry je z rokami masiral noge in kolena, da

si obnovi obtok krvi. Med masažo je hitro pripovedoval letalcu o tragični usodi Leoncie in Francisa, ki sta morda v podzemlju že našla smrt.

»Rad imam tega Francisa,« ja končal svoje pripovedovanje. »Do pičice sva si podobna. Njegova smrt bi mi bila najhujši udarec. Bolj sva si podobna, kakor dvojčka, poleg tega sva pa še daljna sorodnika. Kar se pa tiče senorite, vam moram priznati, da jo ne le ljubim, ampak sem tudi zaročen z njo. Taka je ta reč. Ali mi morete pomagati, da ju rešim? Kje je vaše letalo. Peš ali na konju bi potreboval do gore plemena Maya cel dan. Če me pa popeljete na svojem letalu, prispem v kratkem. Morda bi mi lahko odstopili sto dinamitnih nabojev, s katerimi bi nemudoma razbil skalo, tako da bi voda lahko odtekala.«

Poročnik Parsons je okleval.

»Recite da, recite da!« je prosil Henry.

Tisti hip, ko se je del skalnate stene spustil in zaprl izhod iz podzemne jame, kjer sta stala kipa bogov plemena Maya, je nastala okrog treh ujetnikov v notranjosti svete gore popolna tema. Francis in Leoncie sta se nehote približala in se prijela za roke. Kmalu je Francis mladenko objemal in nepopisna radost zbližanja je malone olajšala mračno grozo njunega položaja. V bližini sta slišala težko sopečega Torresa. Naposled je Torres zamrmral.

»Križ božji, kako blizu je bila smrt! Rad bi vedel, kaj nas čaka zdaj.«

»Kar potolaži se, prijatelj! Se marsikaj nas čaka, preden pridemo iz te preklete pasti,« je odgovoril Francis. »In čimprej se napotimo dalje, tem bolje bo za nas.«

Hitro so se domenili, kako bodo nadaljevali pot. Francis se je plazil ob levi steni in se je je dotikal z roko. Leoncie je šla za njim in se držala njegovega suknjiča. Ob desni strani je šel Torres. Ves čas so se klicali, da bi se v temi ne izgubili.

Tako so lahko opredelili širino rova in tudi nevarnosti ni bilo, da zaidejo v stranske rove. K sreči je imel predor — bil je namreč res pravi predor — ravna tla, tako da se v temi niso spotikali. Francis ni hotel prižgati vžigalice, ker jih je hranil za skrajno silo. Hodil je zelo previdno, da bi ne bil padel v kako brezno. Pomagal si je tako, da je vedno postavil eno nogo naprej in poskušal, če so tla pred njim trdna, in šele potem je stopil korak naprej. Zato so hodili zelo počasi in prehodili na uro komaj pol milje.

Samo na enem kraju se je rov razcepil. Tu je Francis prižgal vžigalico in opazil, da ni nobenih znakov, ki bi kazali, po katerem rovu naj gredo dalje.

Rova sta si bila podobna kakor krajcarja.

»Edina pot, ki nam preostaja, je eden teh rovov,« je dejal Francis, »in če nikamor ne pridemo, se vrnemo in poskusimo srečo po drugem. Jasno je samo to, da rova nekam vodita, sicer bi svečeniki plemena Maya ne izgubljali časa s kopanjem.«

Čez dobrih deset minut se je naenkrat ustavil in vzkliknil, da opozori svoja spremljevalca, naj bosta oprezna. Hotel je stopiti korak dalje, pa mu je noga obvisela v zraku. Hitro je prižgal vžigalico in zagledali so, da stoje tik pred ogromno jamo. Z vžigalico se ni dalo posvetiti tako, da bi videli, kako globoka je jama. Vendar so pa opazili, da vodijo v temo neke stopnice, napol naravne, napol izklesane iz skale.

Spustili so se po teh stopnicah in prišli čez eno uro v ogromno podzemno jamo, kjer jih je presenetila dnevna svetloba, ki je bila spočetka slaba, potem je pa postajalo v podzemlju tem svetleje, čim dalje so šli. Do izvira te nepričakovane svetlobe so prišli prej, kakor so upali. Francis je odstranil gosto zaraščeno divjo trto in splezal iz podzemlja. Prvi hip se mu je pred očmi tako zableščalo, da ni mogel razločiti, kje je. Kmalu sta priplezala za njim tudi Leoncie in Torres. Z visoke skale so zagledali pred seboj malone okroglo dolino, široko najmanj tri milje. Visoke gore so jo obdajale od vseh strani, tako da je bila od zunanjega sveta popolnoma ločena.

»To je dolina Izgubljenih duš,« je dejal Torres slovesno. »Slišal sem že o nji, dasi nisem verjel tem pravljicam.«

»Tudi jaz sem slišala, pa nisem verjela,« se je oglasila Leoncie.

»No, in kaj zato?« je vprašal Francis. »Saj nismo Izgubljene duše, temveč ljudje iz mesa in krvi. Česa bi se torej bali?«

»Ne, motite se, Francis! Le poslušajte, kaj vam povem!« je dejala Leoncie. »Vse pravljice, ki sem jih slišala o tej dolini v zgodnji mladosti, se ujemajo v tem, da tisti, ki je stopil v dolino Izgubljenih duš, nikoü več ni prišel iz nje.«

»Recimo, da je res, kar pravijo,« se je nasmejal Francis, »toda povejte mi, kako so mogle potemtakem nastati vaše pravljice? Če se iz te doline ni še nihče vrnil, da bi povedal drugim, kakšna je, tedaj res ne vem, kako morejo ljudje sploh vedeti za njo?«

»Tudi jaz ne vem,« je pritrdila Leoncie. »Povedala sem vam samo to, kar so mi pravili drugi. Sicer pa tem pravljicam nikoli nisem verjela. Toda dolina točno ustreza opisom.«

»Še nihče se ni vrnil iz te doline,« je pritrdil Torres s slovesnim glasom.

»Kako pa veste, da je sploh prišel sem?« je vprašal Francis.

»Vse Izgubljene duše žive tu,« je odgovoril Torres. »Videli jih nismo še nikoli zato, ker se iz te doline ne premaknejo. Verjemite mi, mr. Francis Morgan, da vem, kaj govorim. Saj sem izobražen. Učil sem se v Evropi in tudi v New Yorku sem imel opravke. Dobro sem podkovan v naravoslovju in filozofiji. Vem pa tudi, da nihče, ki ga je usoda zanesla v to zakleto dolino, ne pride več iz nje.«

»No, pa naj bo, toda mi še nismo stopili v dolino, kaj?« je ugovarjal Francis nestrpno. »In nikjer ni rečeno, da moramo v dolino. Čemu bi hodili, če se res moramo vrniti. Niti na misel mi ne pride, da pustimo tu svojo glavo.«

Splazil se je na rob strme skale, na kateri so stali, da bi si bolje ogledal nekaj, kar ga je zanimalo. »Če tole ni slamnata streha...« Francis ni končal stavka. Naenkrat se je pod težo njegovega telesa pomol utrgal in vsi trije so se zatrkljali po strmem klancu v dolino. Za njimi se je vsul gramoz, prst in šopi odtrgane trave.

Ustavili so se šele pri gostem grmu in oba moška sta prva planila pokonci. Preden sta pa prihitela Leoncü na pomoč, je tudi ta že stala in se na ves glas smejala.

»Pravkar ste rekli, da nam ni treba hoditi v dolino. Zato smo se pa pripeljali,« je dejala Francisu smeje. »Zdaj vendar verjamete.«

Toda Francis je bil tisti hip zaposlen. Iztegnil je roko in ujel nekaj, kar se je primikalo po klancu za njim. Bila je Torresova čelada, ki jo je vzel mumiji in pri padcu izgubil. Francis jo je vrgel Torresu.

»Vrzite jo proč,« je dejala Leoncie.

»To je edino pokrivalo, ki lahko obvaruje mojo glavo vročih sončnih žarkov,« je odgovoril in vrtel čelado v roki. Naenkrat je opazil na notranji strani napis in oči so se mu zaiskrile. Pokazal je napis Leoncü in Francisu ter prebral naglas:

»Da Vasco«.

»To ime sem že slišala,« je zašepetala Leoncie.

»Saj ste ga morali slišati,« je pritrdil Torres. »Da Vasco je bil moj praded. Moja mati se je pisala Da Vasco. V španske kolonije je prispel skupaj s Cortesom.«

»Pridružil se je upornikom,« se je oglasila Leoncie. »Dobro se spominjam, da sta mi pripovedovala o njem oče in stric Alfaro. Z deseterico svojih prijateljev je šel iskat zaklade plemena Maya. S seboj so vzeli primorsko indijansko pleme Caribov — sto moških in sto žensk — ki so jim nosili prtljago. Na Cortesovo povelje se je pognal Mendora za njimi. In stric Alfaro mi je pravil, da so zagnali Da Vasca s spremstvom v dolino Izgubljenih duš, kjer so vsi bili izročeni na milost in nemilost kruti usodi.«

»In najbrž je skušal priti iz doline po isti poti, po kateri smo prišli mi,« je nadaljeval Torres. »Svečeniki plemena Maya so ga pa ujeli, ubili in napravili iz njega mumijo.«

In Torres si je nataknil na glavo starinsko čelado, rekoč:

»Sorice je sicer že nizko, vendar me pa še pošteno peče v glavo.«

»Meni pa kruli v želodcu,« je priznal Francis. »Je ta dolina obljudena?«

»Ne vem, senor,« je odgovoril Torres. »Ohranilo se je Mendorovo poročilo, v katerem pravi, da je ostal Da Vasco s svojim oddelkom tu in da so vsi poginili. Vse, kar vem, je to, da jih onstran pogorja nikoli več niso videli.«

»Zdi se mi, da je ta kraj zelo pripraven za rast različnih užitnih rastlin...« je spregovoril Francis, pa je takoj utihnil, ko je videl, kako Leoncie trga z grma jagode. »Stojte, nikar, Leoncie! Še tega je treba, da bi imeli poleg vseh nadlog in težav še skrbi za prelepo, toda zastrupljeno gospodično.«

»Jagode niso strupene,« je dejala in jih mimo zobala. »Saj se jim pozna, da so jih kljuvale tudi ptice.«

»Če je tako, mi boste pa že dovolili, da se vam pridružim,« je vzkliknil Francis in začel navdušeno zohati sladke jagode. »Če bi mogel ujeti ptice, ki so kljuvale te jagode, bi pojedel tudi nje.«

Ta čas, ko so si tolažili lakoto z jagodami, se je sonce spustilo že tako nizko, da je Torres snel Da Vascovo čelado.

»Brez skrbi se lahko tu utaborimo in prenočimo,« je dejal. »Svoje čevlje sem pustil pri mumijah, Da Vascove škornje pa v vodi, ko sem jo gazil do pasu. Noge imam vse opraskane, tu je pa mnogo suhih stebelc, iz katerih si lahko spletem sandale, da bom lahko vsaj za silo hodil.«

In Torres se je takoj lotil dela. Francis je pa nanesel na kup suhljadi in poskrbel za ogenj, zakaj ne glede na tropsko podnebje so bile noči zelo hladne, ker je dolina Izgubljenih duš ležala precej visoko nad morsko gladino. Komaj je dobro naložil suhljadi na ogenj, ko se je Leoncie zvila v klopčič, položila roko pod glavo in krepko zaspala. Francis ji je obložil hrbet s suhim listjem in mehko travo, da bi je ponoči ne zeblo. Sam je pa sedel kraj nje in se globoko zamislil. Nastala je noč — prva noč, ki so jo preživeli v dolini Izgubljenih duš.

Jutranja zarja nas vodi v dolino Izgubljenih duš, kjer sredi naselbine vidimo »Veliki dom«. Meri osemdeset čevljev po dolgem in nad štirideset čevljev počez. Zgrajen je iz opeke. Ozka streha je krita s slamo. Pred tem domom se je v zgodnjih jutranjih urah sprehajal svečenik sonca — starec v dolgi halji iz domačega platna. Na izrazitem obrazu so se mu poznale poteze nekdanjih conquistadorjev. Glavo mu je pokrivala zlata čepica, zgoraj v obliki srpa okrašena z blestečimi zlatimi čipkami. Mož je bil star, tako da se je komaj še držal na nogah.

Oziral se je proti vzhodu, kjer so se v žarkih vzhajajočega sonca lesketali gorski grebeni. Starec je dvignil palico in udaril po okrogli zlati plošči, ki je visela na domu. Iz kolib so se takoj pojavile Izgubljene duše, moški in ženske, stari in mladi, otroci in dojenčki v materinih naročjih. Vsi so pritekli, da se poklonijo svečeniku sonca. Nedvomno so bile Izgubljene duše Indijanci, vendar se je pa večini poznalo, da so španske krvi. Nekateri so imeli čisto španske obraze. Drugi zopet so bili čistokrvni Indijanci. Večina pa je bila mešanica obeh ras. Zenske so nosile skromne halje iz domačega platna, moški pa doma narejene obleke izrazito španskega kroja. Take obleke so nosili Španci za časa Kolumbovih ekspedicij. Vsem se je poznalo, da jih življenje ne veseli. Samo ena deklica je bila nekoliko živahnejša. Tudi obličje starega svečenika se je razlikovalo od drugih. Bilo je lokavo, poduhovljeno in inteligentno.

Svečenik je razbijal po zlati plošči in Izgubljene duše so ga obstopile ter se obrnile proti vzhodu. Ko so prvi sončni žarki obsijali streho »Velikega doma«, je v srednjeveški španščini svečenik pozdravil sončni vzhod in se trikrat globoko priklonil. Vse Izgubljene duše so padle na tla in molile sonce. Nato so vstale in začele prepevati. V hipu, ko je svečenik hotel odsloviti vernike, je opazil na obzorju oblak dima. Takoj je poslal tri mladeniče, da se prepričajo, kdo si je drznil stopiti v dolino Izgubljenih duš.

»Na prepovedanem kraju je nekdo zakuril,« je spregovoril svečenik jezno. »Najbrž so naši sovražniki poslali svoje biriče, da nam ukradejo zaklade. Nihče ne sme stopiti iz te doline, zakaj sovražniki so močni in če bi jim kdo pokazal pot, smo izgubljeni. Pojdite! Ubijte nepovabljene goste, sicer sovražnik pobije nas.«

Okrog ognja so krepko spali Leoncie, Francis in Torres. Torres je imel na nogah nove sandale, na glavi pa Da Vascovo čelado, da bi se v jutranji rosi ne prehladil.

Prva se je zbudila Leoncie — in tako čuden je bil prizor, ki ga je zagledala pred seboj, da nekaj časa ni mogla odvrniti pogleda od njega. Zagledala je tri mlade Indijance. Bili so iz plemena Izgubljenih duš. Poslal jih je svečenik, ko je opazil na obzorju oblak dima, z naročilom, naj ubijejo vsakogar, ki ga najdejo. Mladeniči so stali z dvignjenimi loki in napetimi tetivami, kakor da so hoteli izstreliti puščice, pa jih je nekaj zadržalo. Stali so kakor začarani in nepremično zrli v obraz spečega Torresa. Spogledali so se, povesili loke in zmajali z glavami, kakor bi si hoteli med seboj povedati, da nočejo ubiti tega moža. Pristopili so k Torresu, da si bolje ogledajo njegov obraz, zakaj očitno jih je ta obraz najbolj zanimal.

Leoncie je ležala nekoliko vstran, tako da je lahko neopaženo z nogo sunila Francisa v rame. Francis se je zbudil in sedel. Neznanci so ga opazili. Takoj so pokazali, da nimajo slabih namenov. Položili so namreč loke na tla in pokazali tujcem dlan, češ da so brez orožja.

»Dobro jutro, dragi neznanci!« jih je ogovoril Francis angleško. Toda mladeniči so odkimali z glavami. Medtem se je zbudil tudi Torres.

»Saj to bodo najbrž Izgubljene duše,« je zašepetala Leoncie Francisu.

»Ali pa agenti, ki prodajajo parcele,« se je zasmejal Francis. »Zdaj vsaj vemo, da je dolina obljudena. Torres, kdo so vaši prijatelji? Gledajo vas namreč tako, da bi človek mislil, da ste si v sorodu.«

Ne da bi se zmenili za naše znance so mladeniči iz plemena Izgubljenih duš stopili v stran in začeli nekaj šepetati.

»Njihovo narečje je podobno spačeni španščini,« je pripomnil Francis.

»To je nedvomno srednjeveška španščina,« se je oglasila Leoncie.

»Čisto navadna španščina conquistadorjev je, ki so jo prebivalci te doline spačili,« je pripomnil Torres. »Kakor vidita, se nisem zmotil. Izgubljene duše sploh nikoli niso prišle iz tega brloga.«

Medtem so se mladeniči sporazumeli in namignili našim znancem, naj jim slede.

»Dečki so dobrodušni in prijazni, dasi imajo nekam surove obraze,« je dejal Francis ter se pripravil na pot. »Vendar pa moram priznati, da svoj živi dan še nisem videl tako otožnih ljudi. Rodili so se menda pri mesečini, ali pa so jim poginile

udomačene gazele. Nekaj se je moralo zgoditi, sicer bi ne bili tako potrti.«

»Drugačnih obrazov med Izgubljenimi dušami sploh ni,« je odgovorila Leoncie.

»Meni se pa zdi, da bodo naši obrazi še otožnejši, kadar se rešimo iz tega brloga,« se je oglasil Francis. »Vsekakor pa upam, da nam tile dečki hočejo postreči z zajtrkom. Vaše jagode, Leoncie, so bile sicer boljše kakor nič, vendar mi pa pošteno kruli po trebuhu.«

Šli so pohlevno za vodniki in čez čas so prispeli na trato, kjer so stale koče, med njimi pa »Veliki dom« Izgubljenih duš.

»To so potomci Da Vascove ekspedicije in Caribov,« je izjavil Torres in se ozrl na zbrano množico. »Napisano jim je na obrazih, kakor v potnem listu.«

»Vse kaže, da so se izneverili Da Vascovi krščanski veri in zopet postali krivoverci,« je pripomnil Francis. »Le poglejte, kaj stoji tamle! Kamniti oltar. Sodeč po vonju, ne kuhajo zajtrka, pač pa sežigajo koštruna na čast svojemu bogu.«

»Hvala bogu, da je le jagnje,« je zašepetala Leoncie. »Starodavni častilci sonca so darovali namreč tudi ljudi. Ti ljudje nedvomno časte sonce. Le poglejte onega starca z zlato čepico. To je svečenik sonca. Stric Alfaro mi je mnogo pripovedoval

o tem kultu.«

Nad oltarjem je bila postavljena velika kovinska obla v obliki sonca.

»Zlato, čisto zlato!« je šepetal Francis.

»Niti najmanjše primesi. Le poglejte žarkom podobne zobce. Zlato je tako čisto, da bi te velike zobce lahko upognilo celo dete.«

»Križ božji! Poglejte no, kaj stoji tamle!« je vzkliknila Leoncie. »Pokazala je Francisu kraj oltarja stoječ kip iz prelepega marmorja. To je Torresov obraz. Saj to je vendar obraz mumije, ki smo jo videli v podzemlju.«

»In tudi napis ima ...«

Francis je stopil korak dalje, da si ogleda kip, toda svečenik mu je dal z roko znak, naj se vrne na svoje mesto.

»Napis se glasi: ,Da Vasco’. Le poglejte! Na glavi ima prav tako čelado kakor Torres. In oglejte si svečenika! Če ni podoben Torresovemu bratu, si dam odrezati glavo.«

Svečenik je Francisu s strogo kretnjo zapovedal molčati, nakar se je nizko sklonil nad žrtev. Kakor v odgovor na to je potegnil veter in ugasil ogenj na oltarju.

»Bog sonca se jezi,« je izjavil svečenik slovesno. Govoril je sicer neko čudno španščino, vendar so ga prišleci razumeli. »Tujci so prišli v našo dolino in še vedno so živi. Zato se je božanstveno sonce razjezilo. Odgovorite, vi mladeniči, ki ste privedli te tujce, zakaj jih niste takoj ubili! Odgovorite tu pred oltarjem! Mar niste čuli mojega povelja, ki je in ostane tudi božje povelje, da morate tujce takoj ubiti?«

Eden izmed mladeničev je ves prestrašen stopil naprej ter z drhtečo roko pokazal na Torresov obraz, potem pa na kip.

»Spoznali smo ga,« je zamrmral. »In nismo ga mogli ubiti, zakaj spomnili smo se prerokovanja, da se naš veliki praded nekoč zopet vrne na zemljo. Mar ni ta tujec on? Mi ne vemo. Mi ne smemo niti vedeti niti presojati. Ti, o svečenik, si vseveden in ti moraš odločiti. Je tujec naš praded?«

Svečenik si je ogledal Torresa od vseh strani in naenkrat je zamolklo vzkliknil. Naglo se je obrnil in prižgal ogenj na oltarju. Toda plamen se je dvignil in zopet ugasnil.

»Božansko sonce se jezi,« je ponovil svečenik in Izgubljene duše so se začele trkati na prsi, stokati in tarnati. »Sonce noče žrtve, ker je pogasilo ogenj na oltarju. Čakajo nas čudne reči. Tu je globoka skrivnost, ki jo smem poznati samo jaz. Tujcev ne bomo sežgali na oltarju — takoj. Počakati

moramo, da se mi razodene volja božanstvenega sonca.«

Zamahal je z roko v znak, naj se pleme vrne v svoje koče. Prekinil je obred in zaukazal, naj ujetnike odvedo v Veliki dom.

»Ničesar ne razumem,« je zašepetal Francis Leoncü na uho. »Upam pa, da nam dajo vsaj jesti.«

»Poglejte no onole deklico, kako je lepa,« je dejala Leoncie in pokazala Francisu dekletce, ki se je po svojem inteligentnem obrazu razlikovala od drugih Izgubljenih duš.

»Torres jo je že opazil,« je zašepetal Francis. »Videl sem, kako ji je namignil. Tudi njemu ni jasno, kaj se tu godi, vendar pa noče zamuditi ugodne priložnosti, da se seznani z lepo deklico. Paziti moramo nanj, zakaj mož je velik hinavec in lahko naju vsak čas izda, če mu bo kazalo, da si na ta način reši življenje.«

Ko so jih privedli v Veliki dom, so jim kmalu dali jesti. V glinastih lončkih so jim prinesli čiste studenčnice in nekako kašo iz mesa in sadja. Poleg tega so dobili vroče mlince iz zmlete koruze, podobne španskim tortillam.

Ko je ženska, ki jim je prinesla jedila, odšla, je ostala pri njih samo deklica. Torres se ji je začel zopet dobrikati, toda ni se zmenila zanj. Nepremično je gledala Leoncio, ki ji je bila očitno zelo všeč.

»Najbrž bo tole gospodinja,« je dejal Francis. »Veste, prav kakor deklica v samojskih vaseh, ki morajo kratkočasiti vse tujce in goste. Veliki svečeniki jih izbero zato, ker so lepe in inteligentne. Pri vseh obredih in ceremonijah igrajo glavno vlogo. In ta deklica je zelo podobna onim v samojskih vaseh — dasi je še nekoliko premlada.«

Deklica se je približala Leoncü in dasi jo je prelepa tujka očarala, se ji vendar ni poznalo, da bi jo imela rada.

»Povej mi,« je dejala deklica v čudnem starošpanskem narečju svojega plemena, »ali je tale

mož res kapitan Da Vasco, ki se je spustil na zemljo iz svojega sončnega doma.«

Torres je povesil oči, potem se je prijazno nasmehnil, pokleknil in izjavil:

»Da, jaz sem Da Vascovega rodu.«

»Ne Da Vascovega rodu, temveč sam Da Vasco,« ga je opozorila Leoncie po angleško, češ, naj pazi na svoje besede.

»Imenitna ideja — kar sprejmite to vlogo,« je dejal Francis po angleško, da bi ga deklica ne razumela. »To nas lahko reši iz pasti. Njihov svečenik mi nič kaj ne ugaja. Računati pa moramo s tem, da je neomejen gospodar in vrhovni poveljnik Izgubljenih duš.«

»Da, naposled sem se vendarle vrnil s sonca na zemljo,« je dejal Torres deklici. Začel je takoj igrati vlogo Da Vasca.

Dolgo ga je gledala. Iz njenih oči so odsevali najprej pomisleki, potem upanje in naposled vera. Nato se mu je spoštljivo poklonila, pogledala mimogrede Francisa in se zopet obrnila k Leoncü. Nasmehnila se ji je tako prijazno, da se je takoj videlo, da jo ima rada.«

»Nisem vedela, da je bog ustvaril tako lepe ženske, kakor si ti,« je dejala deklica in se počasi obrnila k vratom. Ustavila se je na pragu in pripomnila: »Tista, ki sanja, je sicer prelepa, vendar se pa nekam čudno razlikuje od tebe.«

Komaj je pa deklica odšla, se je pojavil na pragu veliki svečenik v spremstvu mladeničev, ki so prišli menda z namenom pospraviti posodo in ostanke jedi. In res so začeli eni pospravljati posodo, medtem ko so drugi na svečenikovo povelje planili na tujce ter jim zavezali na hrbtu roke. Odvedli so jih k oltarju božanskega sonca, kjer so bile zbrane vse Izgubljene duše.

Tu so opazili nekaj novega. Pri oltarju je stala na trinožniku lončena posoda, pod katero je plapolal ogenj. Blizu trinožnika so bili zabiti v zemjo trije koli. Francisa, Torresa in Leoncio so privezali k tem kolom, nakar so jim Izgubljene duše

začele metati pod noge suhljad. Nametale so jim suhih vej do kolen.

»Zdaj pa le pogum — pokažite, da se pretaka po vaših žilah vroča španska kri!« je dejal Francis Torresu, hoteč ga poučiti in razžaliti. »Vi ste Da Vasco in konec besedi. Stoletja so minila, odkar ste zapustili zemljo. Tu v tej dolini ste živeli in poveljevali pradedom teh izrodkov.«

»Umreti morate!« se je oglasil veliki svečenik. Izgubljene duše so prikimale. »2e štiristo let živi naše pleme v tej dolini in še noben tujec se ni vrnil iz nje. Vsakega smo ubili. Vas nismo ubili in glejte, kako se je božansko sonce razjezilo: naš sveti ogenj je ugasnil.«

Pri teh besedah so Izgubljene duše zastokale in zatulile ter se začele trkati na prsa.

»Zato pa, da potolažimo jezo božanstvenega sonca, morate takoj umreti.«

»Drži jezik za zobmi in čuvajte se vsi vi, ki nam segate po življenju,« je zakričal Torres, ki sta mu Francis in Leoncie po vrsti šepetala Da Vascovo vlogo. »Jaz sem Da Vasco. Pravkar sem se spustil s sonca na zemljo.«

Prikimal je z glavo, češ, le poglejte, kako visoko je moje kraljestvo. Z roko ni mogel pokazati na svojo domovino, ker je bil privezan h kolu.

»Jaz sem pravi Da Vasco. Vaše pradede sem pripeljal v to dolino pred štiristo leti in pustil sem vas tu, da počakate na moj povratek.«

Svečenik sonca je očitno omahoval.

»No, kaj praviš, svečenik, odgovori vendar božanstvenemu Da Vascu!« je zaklical Francis osorno.

»Kako naj vem, da je res božanstven?« je ugovarjal svečenik. »Mar mu nisem tudi jaz podoben? A jaz kljub temu nisem božanstven. Mar sem jaz Da Vasco? Mar je on Da Vasco? Kaj mislite, da Da Vasco ne more biti ta hip na soncu? Vem namreč, da me je rodila ženska pred oseminosemdesetimi leti in da nisem Da Vasco.«

»To ni odgovor, ki si ga dolžan dati Da Vascu!« je zakričal Francis in se ponižno poklonil Torresu ter mu zašepetal po angleško: »Več poguma in dostojanstvenosti, vrag vas vzemi, več dostojanstvenosti pokažite!«

Svečenik je še nekaj časa omahoval, nakar se je obrnil k Torresu, rekoč:

»Jaz sem zvesti služabnik sonca. Ni mi lahko prekršiti slovesno zaobljubo. Će si res božanstveni Da Vasco, mi odgovori na vprašanje.«

Torres je nagnil glavo in prikimal tako dostojanstveno, da bi človek res mislil, da je neko nadnaravno bitje, ne pa lopov in hinavec.

»Ali ljubiš zlato?«

»Če ljubim zlato, vprašujete?« je vzkliknil Torres. »Saj sem vendar veliki vladar sonca, a sonce je narejeno iz zlata. Zlato? Zame pomeni zlato toliko kolikor blato pod nogami ali skale, iz katerih so narejene vaše ogromne gore.«

»Bravo!« je zašepetala Leoncie.

»Će je tako, o božanstveni Da Vasco,« je dejal svečenik sonca ponižno, dasi ni mogel skriti zmagoslavnega upanja v svojem glasu, »potem boš lahko prestal starodavno in običajno preizkušnjo. Damo ti piti raztopljenega zlata in če boš mogel potem še reči, da si Da Vasco, se ti vsi poklonimo in priznamo, da si nadnaravno bitje. Deležen boš vseh časti. V našo dolino so prihajali včasih sovražni tujci, ki so vedno hrepeneli po zlatu, ko smo pa potolažili njihovo žejo, niso hoteli več zlata, zakaj bili so mrtvi.«

Izgubljene duše so ga začudeno gledale, tujci so se spogledali, sluteč, kaj to pomeni, svečenik je pa posegel v usnjeno vrečo in začel metati v lončeno posodo cele pesti zlata. Ujetnike so privezali tako blizu trinožnika, da so lahko natančno videli, kako se je zlato topilo in polnilo posodo z zlato tekočino.

Mlada deklica, ki je morala biti med Izgubljenimi dušami posebno v časteh, se je približala svečeniku sonca in spregovorila tako glasno, da so jo vsi slišali: »To je Da Vasco, kapitan Da Vasco, božanstveni kapitan Da Vasco, ki je pred mnogimi, mnogimi leti pripeljal v to dolino naše prednike.«

Svečenik je namrščil obrvi, da bi deklica umolknila. Toda ni se dala motiti. Ponavljala je svoje besede ter kazala zdaj na kip, zdaj zopet na Torresa. In svečenik je slutil, da se mu žrtve izmuznejo iz rok. Tisti hip je v duši preklinjal grešno ljubezen in ljubavno razmerje z žensko, ki mu je zapustila to deklico.

»Molči!« je zapovedal osorno. »To so stvari,

o katerih ti nimaš pojma. Če je res kapitan Da Vasco, lahko pije raztopljeno zlato, pa se mu ne bo nič zgodilo.«

Po teh besedah je svečenik nalil raztopljenega zlata v lončen vrč. Na njegovo povelje je nekaj mladeničev odložilo svoja kopja in se približalo Leoncü z očitnim namenom odpreti ji usta.

»Stoj, svečenik!« je zakričal Francis na vso moč. »Ona ni Da Vasco, pa tudi z božanstvom nima nič opraviti. Preizkusi raztopljeno zlato na Da Vascu!«

Torres je srdito pogledal Francisa.

»Le pogum in držite se dostojanstveno!« mu je svetoval Francis po angleško. »Odklonite preizkušnjo. Nagnite se, kakor da hočete piti, pri tem jim pa pokažite notranjost čelade.«

»Nočem piti,« je zakričal Torres v nepopisni grozi, ko se je obrnil svečenik k njemu.

»Moraš piti! Če si res Da Vasco, božanstveni kapitan Da Vasco, boš pil in mi se prepričamo, da si Da Vasco. Poklonimo se ti kakor božanstvu.«

Torres je proseče pogledal Francisa. Tudi svečenik je opazil ta pogled.

»Vse kaže, da boste morali piti razbeljeno zlato,« je dejal Francis. »Naj se zgodi, kakor je zapisano v knjigi usode. Storite to dami na ljubo in umrite junaške smrti.«

Ves prestrašen in obupan je Torres napel vse sile in potegnil eno roko iz zanke. Naglo je snel z glave čelado in jo obrnil tako, da bi svečenik lahko videl napis na notranji strani.

»Le poglejte, kaj je napisano v čeladi,« je dejal samozavestno.

Svečenika je napis »Da Vasco« tako presenetil, da mu je vrč padel iz roke. Raztopljeno zlato se je razlilo in požgalo travo. Eden izmed vojščakov je zatulil in odskočil, ker mu je nekaj kapljic raztopljenega zlata padlo na nogo. Toda svečenik sonca si je kmalu opomogel. Zgrabil je vrč in že je hotel zažgati suhljad, ki je bila nakopičena okrog treh žrtev, ko je njegov zlobni namen preprečila deklica.

»Božanstveno sonce noče, da bi veliki kapitan izpil njegov napoj,« je dejala deklica. »Božanstveno sonce je razlilo zlato po tleh.«

In ker so začele vse Izgubljene duše šepetati, da je tu pojav, ki ga veliki svečenik sam ne razume, je moral ta umakniti roko. Pač pa je trdno sklenil spraviti tujce s sveta. Zato se je obrnil k svojim vernikom, rekoč:

»Pa počakajmo, da nam božanstvo da drugo znamenje. Božanstvenemu soncu in njegovi volji prepustimo usodo teh tujcev.«

Polil je suhljad z oljem, da bi bolje gorelo, nato je pritrdil sredi grmade svečo, rekoč:

»Čakali bomo, dokler sveča ne dogori. Je prav tako, dragi moji?«

»Prav je!« so zamrmrale vse Izgubljene duše.

Torres se je znova ozrl na Francisa in ta je odgovoril:

»Stari lopov je izbral najkrajšo svečo. V najboljšem primeru bo gorela pet minut. Najbrž bomo že čez tri minute goreli kakor smola.«

»Kaj naj torej storimo?« je vprašal Torres ves prestrašen, medtem ko je Leoncia pogledala Francisu pogumno v oči. Bilo je, kakor da se hoče s tem ljubezni polnim pogledom posloviti od njega in mu dokazati, da ji ob njegovi strani tudi smrt ni strašna.

»Moliti moramo, da nam nebo pošlje dežja,« je odgovoril Francis. »A nebo je jasno. Niti najmanjšega oblačka ni na njem. Sicer pa, če ni drugače, umrite, kakor se spodobi moškemu. Nikar preveč ne tarnajte.«

Ozrl se je na Leoncio in njegove oči so povedale to, česar ji ni smel povedati še nikdar — da jo namreč strastno ljubi. Ločila ju je sicer razdalja med obema koloma, vendar si pa še nikoli nista bila tako blizu. In vezi, ki so ju vezale tik pred smrtjo, so bili njuni pogledi.

Prva je zagledala znamenje deklica, zakaj neprestano se je ozirala v nebo. Torres, ki se je zanimal samo za pojemajočo svečo, je začul njen klic in dvignil glavo. Tisti hip je zaslišal visoko v zraku neko čudno ropotanje. Vsi so mislili, da leta nad njimi ogromna žuželka.

»Letalo!« je zašepetal Francis. »Torres, zahtevajte, naj ga imajo za božje znamenje!«

Toda zahtevati ni bilo treba. Visoko nad dolino je krožilo in se spuščalo letalo, ki ga Izgubljene duše še nikoli niso videle. In iz njega se je razlegala daleč naokrog prelepa melodija znane piratske pesmi:

»Dedov naših domovina, drago morje, rodni kraj!

K zmagi pot si nam edina, tujcem peklo, nam si raj ...«

Letalo je napravilo krog in se znova vzpelo visoko nad dolino. Od njega se je nekaj odtrgalo in padlo kakor kamen navzdol. Nato se je razširilo v padalo, pod katerim je visel kakor pajek na svoji pajčevini človek. Ko se je nepričakovani gost približal zemlji, je znova zapel:

»Strahopetcem tu ni mesta — kdor junak je, hajdi k nam!

Gladka, ravna nam je cesta, kjer se pleni, vsi smo tam ...«

In zdaj je sledil dogodek dogodku z neverjetno hitrostjo. Sveča je dogorela, stenj se je dotaknil z oljem polite suhljadi in plamen je objel nesrečne žrtve. Toda Henry, ki se je spustil naravnost med Izgubljene duše in jih veliko zadel s svojim padalom, je planil k svojim tovarišem in razmetal gorečo grmado. Samo svečenik sonca je imel toliko poguma, da ga je hotel zadržati. Henry ga je udaril s pestjo po glavi, tako da se je starec zgrudil na tla. Medtem ko se je svečenik počasi pobiral, je Henry naglo prerezal vrvi, s katerimi so bili Leoncie, Francis in Torres privezani h kolom. Komaj je pa razprostrl roke, da objame Leoncio, ga je ta pahnila od sebe, rekoč:

»Le urno! Zdaj ni časa za pojasnila! Pokleknite pred Torresa in mislite si, da ste njegov suženj! In nikar ne govorite špansko! Govorite angleško!«

Henry ni vedel, kaj to pomeni. Še preden se

je prav zavedel, kaj zahteva Leoncie, je opazil, kako je Francis padel k nogam svojega sovražnika.

»Ta je pa dobra!« je zamrmral Henry in se pridružil Francisu. »Grom in strela! Saj to je hujše, kakor dvajset tisoč strupenih mušic in komarjev!«

Tudi Leoncie je pokleknila. Takoj nato so padle pred Torresa vse Izgubljene duše in začele častiti kapitana Da Vasco, ki mu je sonce poslalo glasnika naravnost z nebes. Samo svečenik ni hotel poklekniti. Nepričakovani dogodki so ga tako pretresli, da sam ni vedel, kaj naj počne. Stal je in omahoval. Morda bi tudi on priznal, da je Torres res Da Vasco in da mu je božanstvo poslalo svojega pomočnika, če bi ne bil zmotil Torresa, da je naenkrat pokvaril tako imenitno igrano vlogo.

Dostojanstveno, točno po Francisovih navodilih je dvignil desno nogo in stopil Henryju za vrat.

V svoji nerodnosti je pritisnil s peto Henryjevo uho. Kakor bi trenil z očesom, je bil Henry zopet na nogah.

»Kdo vam je dovolil stopiti mi na uho? To vam prepovedujem enkrat za vselej!« je zakričal in zbil presenečenega Torresa z nog prav tako, kakor je

malo poprej z enim udarcem svoje krepke pesti zbil starega svečenika.

»Tristo vragov, zdaj je vse izgubljeno!« je vzkliknil Francis ogorčeno. »Vsa ta božanstvena komedija je končana!«

Svečenik sonca je takoj spoznal, da so ga hoteli preslepiti. Namignil je vojščakom, naj mu priskočijo na pomoč. Toda Henry ni poznal strahu. Potegnil je samokres in ga nastavil svečeniku na prsi. Svečenik se je spomnil povesti, v katerih so mu pradedi opisovali smrtonosne krogle, ki jih meče skrivnostna snov znana pod imenom smodnik. Zato se je nasmehnil in zamahnil z roko v znak, naj vojščaki odstopijo.

»To presega mojo modrost in znanje,« se je obrnil k svojim vernikom, ki so začudeni ogledovali cev Henryjevega samokresa. »Zadnje sredstvo kličem na pomoč. Pošljite sla, da zbudi ,Tisto, ki sanja’. Naj ji sporoči, da so prišli v našo dolino tujci z neba ali morda celo naravnost s sonca. Pove naj ji tudi, da nam lahko samo modrost njenih sanj pojasni to, česar mi ne vemo in česar niti jaz ne razumem. Njen odgovor naj odloči usodo teh tujcev. Če ,Tista, ki sanja’ pove, da so res prišli s sonca, jih bomo častili, kakor se spodobi božjim poslancem, če pa ne, naj umro strašne smrti.«

Močan oddelek svečenikovih vojščakov je obkolil Leoncio, oba Morgana in Torresa. Svečenik je dal znamenje in sprevod se je začel pomikati čez primitivno obdelano polje, kjer je veter majal zlato klasje, čez potoke, nasade in travnike, kjer je rasla visoka trava. Tu so se pasle tako majhne krave, da so bile celo naj starejše med njimi podobne navadnim teletom.

»Nedvomno so to molzne krave,« je pripomnil Henry. »So pa tudi lepe, da nikoli tega. Svoj živi dan še nisem videl takih pritlikavcev. Korenjak bi lahko nesel njihovo kravo pod pazduho.«

»Kaj še,« se je oglasil Francis. »Le poglejte onole črno kravo. Stavim glavo, da tehta najmanj tristo kilogramov.«

»Koliko stavite?« je vprašal Henry.

»Sami določite vsoto,« je odgovoril Francis.

»No, pa naj bo sto!« je izjavil Henry. »Stavim sto dolarjev proti enemu, da jo dvignem in ponesem.«

»Velja!«

Toda do stave ni prišlo, zakaj v hipu, ko je Henry stopil na stransko stezo, so ga vojščaki zapodili nazaj. Na ovinku so zagledali pred seboj čredo koz.

»Domače koze!« je dejal Francis. »Le poglejte one koze, kako ponosno stoje med svojimi družicami.«

»Prepričan sem, da smo jedli danes kozje meso,« se je zasmejal Francis. »Koze sem imel vedno rad. Če ,Tista, ki sanja' svečeniku sonca prepove ubiti nas in če ostanemo živi, vložim prošnjo za sprejem med kozje pastirje v tem kraljestvu in vam postavim lepo kočo, draga Leoncie. Vi pa boste služili kraljični.«

Henry je že hotel ugovarjati, ko so naenkrat zagledali pred seboj prelepo jezero. Bilo je tako lepo, da je Francis od začudenja zažvižgal, Leoncie zaploskala, Torres pa vzkliknil. Dolgo je bilo dobro miljo, široko pa pol milje. Na bregu so rasla vitka tropska drevesa in druge rastline. Voda je bila mirna, da so odsevali v nji vsi bližnji gorski grebeni in da oko ni moglo razločiti, kje se konča bujno rastlinstvo in začne odsev.

Leoncie se kar ni mogla nagledati teh naravnih lepot. Naenkrat je opazila, da voda ni čista in takoj je razočarano vzkliknila:

»Škoda, da je voda tako kalna!«

»Kalna je zato, ker potoki zanašajo v jezero črno prst,« je pojasnil Henry. »Črna prst sega v tej dolini zelo globoko.«

»Nekoč je vso dolino pokrivalo jezero,« je pritrdil Francis. »Le poglejte one skale in prepričajte se, kako visoko je segala tu voda. Rad bi vedel, zakaj je voda pozneje tako padla.«

»Najbrž je potres odprl vodi podzemni izhod in osušil jezero,« je dejal Henry. »Voda menda še vedno odteka. Temno rjava barva vode priča, da se v jezero neprestano izlivajo potoki od vseh strani.

V to jezero se steka najbrž vsa vlaga doline.«

»Aha, pred seboj imamo človeško bivališče!« je vzkliknila Leoncie čez nekaj časa, ko so zavili za skalo in zagledali pod njo kraj jezera poslopje z nizko streho.

Poslopje je bilo zgrajeno na debelih kolih, stene so bile spletene iz bambusa, streha pa pokrita s slamo. Edino pot k poslopju — če ne računamo poti po jezeru s čolnom — je tvoril kakih dvajset čevljev dolg most, ki je bil tako ozek, da bi dva vštric ne mogla hoditi po njem. Na obeh straneh mostu sta stala dva stražnika. Svečenik sonca jima je namignil in takoj sta se umaknila. Pri tem sta oba Morgana opazila, da vojščaki, ki so jih spremljali, niso stopili na most, temveč so ostali pred njim. Ujetniki so prišli po mostu v poslopje in stopili v veliko sobo, ki je bila sicer skromno opremljena, vendar bi pa človek ne pričakoval, da najde v dolini Izgubljenih duš tako opremljeno sobo. Tla so pokrivale lepo pletene slamnate preproge in tudi bambusovi zastori na oknih so bili lepo izdelani. V ozadju je stala ogromna zlata podoba vzhajajočega sonca, podobna tisti, ki so jo ujetniki videli pred oltarjem Velikega doma. Pod zlato oblo je stal na estradi z blazinicami pokrit divan, podoben nekakemu prestolu. Na njem je ležala sredi blazinic v lesketajoči se obleki speča ženska. Ležala je nepremično, samo prsi so se ji nekoliko dvigale in padale. Na obrazu se ji je poznalo, da ne spada med Izgubljene duše — to degenerirano zmes Špancev in Caribov. Na glavi je imela zlato tijaro, posuto z ogromnimi dragulji.

Pred njo sta stala na tleh dva trinožnika. Na enem je plapolal ogenj, na drugem, večjem, je stala zlata posoda, katere premer je bil najmanj šest čevljev. Med trinožnikoma je ležal z iztegnjenimi tacami v pozi sfinge velik bel pes, podoben ruskemu hrtu, in gledal prišlece, ne da bi trenil z očesom.

»Lepa je kakor jutranja zarja, dostajanstvena kakor kraljica, spi pa s kraljevsko neprisiljenostjo,« je zašepetal Henry. Svečenik sonca ga je pri ten besedah srdito pogledal.

Leoncio je ta prizor tako očaral, da se ni mogla ganiti. Torres je pa zadrhtel in se prekrižal, rekoč:

»Mnogo sem že slišal o dolini Izgubljenih duš, toda o speči ženski, ki je čistokrvna Španka, mi ni nihče pravil. Po njenih žilah se pretaka prava kastilska kri. Njene oči morajo biti plave — to je tako gotovo, kakor gotovo stojim tu. Toda njena bledost!«

Zopet je zadrhtel po vsem telesu.

»To ni navadno spanje,« je nadaljeval. »Zdi se mi, da so jo omamili in da ji ves čas dajejo neko opojno pijačo.«

»Prav pravite!« je zašepetal Francis razburjeno. »,Tista, ki sanja', sanja pod narkozo. Drže jo tu kot veliko svečenico ali veliko preročišče. Vse je torej v redu, starina,« se je prekinil in obrnil k svečeniku. »Kako neki bi jo zbudili? Saj so nas privedli sem, da se z njo pomenimo, ne pa da jo gledamo, kako spi.«

Speča ženska se je zganila, kakor da je slišala v spanju šepetanje, in prvič se je zganil tudi pes. Obrnila se je k njemu, tako da je njena viseča roka obležala na njegovem vratu. Svečenik jih je s kretnjami in pogledi svaril, naj molče. Tako so stali molče in čakali, kdaj se preročišče zbudi.

Kar se je speča lepotica počasi dvignila in z nežno roko pogladila psa po glavi. Pes je pokazal strašne čekane," kot bi hotel izraziti svoje veselje nad tem, da ga boža. Ujetniki so se nehote zdrznili in njihov strah je bil še večji, ko je lepotica dvignila glavo in jim pogledala naravnost v oči. Še nikoli ni nihče videl takih oči — oči, v katerih je odseval cel svet in vsi svetovi. Leoncie se je nehote prekrižala, Torres pa je začel v strahu moliti. Celo Francis in Henry sta jo gledala kakor začarana in nista mogla odvrniti pogleda od njenih plavih oči, ki so bile v senci dolgih črnih trepalnic malone črne.

»Rjavolaska s plavimi očmi!« je zašepetal Francis.

A te oči! Bile so bolj okrogle kakor podolgovate. In vendar niso bile okrogle. Človek bi si mislil, da so kvadrataste, če bi bilo sploh mogoče govoriti o okroglih kvadratih. Njihova oblika je bila taka, kakor da jih je naslikal umetnik, ki je hotel s pomočjo neštetih mnogokratnikov ustvariti krog.

Dolge črne trepalnice so jih obdajale in tvorile iluzijo njihove temne globine. In v njih ni bilo niti iskrice začudenja ali strahu pri pogledu na neznane goste. Bile so čudovito sanjave, vendar je pa odsevalo iz njih spoznanje tega, kar so videle. V teh očeh je bila paradoksna globina življenjskih emocij. Bolest je drhtela v njih in se vedno bolj zajedala v temne zenice. Čudovita rahločutnost se je poznala v njih, kakor se pozna pomladni dež v sinjini daljnega morskega horizonta. Bolest — znova in vedno bolest — je živela sredi njihove sanjave nepremičnosti. Plamen neizmernega poguma je bil pripravljen vsak čas zaplapolati. In zopet se je zdelo, da jih zdaj zdaj objame neprebudno spanje. Nad in pod vsem tem je pa plavala modrost dolgih stoletij. Sledovi te modrosti so se poznali tudi na obrazu, ki je pričal o zdržnosti puščavniškega življenja. Njena lica so bila sicer rdeča, toda rdečica ni bila naravna. Morda je bila posledica mrzlice, morda pa tudi produkt kozmetike.

Vstala je in njena prelepa postava se je pokazala v vsej svoji nežnosti in gibčnosti. Njeni udje so bili nežni in gibčni, kakor da mesa sploh ni na njih. In vendar je bila njena postava vzor najlepše ženske. Če bi Francis in Henry mogla na glas povedati svoje misli, bi priznala, da je ta ženska najlepša, kar sta jih kdaj videla.

Svečenik sonca je padel k njenim nogam. Ujetniki so stali, samo Torres je upognil koleno in pokazal, da bi bil on prvi, če bi hoteli drugi posnemati svečenika. Vendar se je pa njegovo koleno znova zravnalo in mož je ohranil svoje dostojanstvo, ko je videl, da tudi Leoncie in oba Morgana niso pokleknili.

Spočetka je »Tista, ki sanja« gledala samo Leoncio. Ko si jo je ogledala od nog do glave, je energično prikimala v znak, naj se približa. Leoncü se je zdel ta migljaj pregrob, ker je bil v popolnem nasprotju z njeno nepopisno lepoto. Takoj je začutila, da ima pred seboj lepšo in mogočnejšo žensko, s katero se bo morala boriti za prvenstvo. In ni se ganila dotlej, dokler ni svečenik sonca osorno zamrmral, da se mora pokoriti. Približala se ji je, ne da bi se zmenila za orjaškega psa. Pogumno je šla mimo njega in mimo trinožnikov ter se ustavila šele takrat, ko je lepotica drugič samozavestno prikimala. Obe ženski sta si dolgo gledali v oči in Leoncie je vsa srečna opazila, da je »Tista, ki sanja« naposled povesila oči. Toda njenega zmagoslavja je bilo kmalu konec, zakaj Leoncie se je prepričala, da je lepotica povesila oči samo zato, da bi si ogledala obleko. Čudna lepotica je celo iztegnila svojo tenko bledo roko in potipala blago tako nežno, kakor znajo samo ženske.

»Svečenik!« je dejala resno. »Danes je tretji dan lune. Že davno sem ti nekaj govorila o tem dnevu. Govori!«

Svečenik sonca se je v nerodnih poklonih ves sključil in zamrmral:

»Prerokovala si, da nam ta dan prinese čudne dogodke. In res se je zgodilo tako, o carica!«

Toda carica je medtem že pozabila na svoje vprašanje. Še vedno je gladila Leoncüno blago in gledala mladenki naravnost v oči.

»Zelo si srečna,« je spregovorila naposled in namignila Leoncü, naj se vrne k ostalim ujetnikom. »Moški te zelo ljubijo. Ni mi sicer vse jasno, vendar pa čutim, da te moški preveč ljubijo.«

Njen tihi in čisti glas je bil kakor daljno zvonjenje, ki kliče vernike k molitvi. Toda Leoncie ni mogla oceniti očarljive melodije tega čudovitega glasu. V svojem srcu je čutila samo srd, ki ji je poganjal vso kri v glavo.

»Videla sem te že poprej in sicer večkrat,« je nadaljevala carica.

»Še nikoli!« je zakričala Leoncie.

»Molči!« je zarenčal svečenik sonca.

»Poglejte tole!« je dejala carica in ji pokazala velik zlat kelih. »V tem kelihu sem vas že večkrat videla. Tudi tebe sem videla v njem,« se je obrnila k Henryju. »In tebe tudi,« je dejala Francisu in njene velike plave oči so se še bolj razširile, ko mu je pogledala naravnost v obraz. Gledala ga je dolgo, tako dolgo, da se je oglasila v Leoncünem srcu prava ženska ljubosumnost.

Caričine oči so se zasvetile, ko je pogledala Torresa.

»Kdo si pa ti, neznanec, v tako čudni obleki, z viteško čelado na glavi in suženjskimi sandali na nogah?«

»Jaz sem kapitan Da Vaško,« je odgovoril Torres ponosno.

»Ime res diši po starodavnih časih,« se je nasmehnila.

»Saj tudi sem starodavni Da Vasco,« je dejal in se ji brez vabila približal. Smejala se je njegovi predrznosti, vendar ga pa ni zapodila.

»To čelado sem nosil pred štirimi stoletji, ko sem pripeljal pradede Izgubljenih duš v to dolino.«

Carica se je še vedno smejala in videti je bilo, da mu ne verjame.

»Rojen si bil torej pred štiristo leti?«

»Da in — nikoli. Rojen nisem bil nikoli. Jaz sem Da Vasco. Živel sem vedno. Moja domovina je sonce.«

Njene tenke obrvi so se vprašujoče stisnile, vendar je pa molčala. Iz zlatega zabojčka, ki je stal ob njej na divanu, je vzela ščepec nekega praška. Njene lepe tenke ustnice so se strnile v prijeten smehljaj, ko je vrgla prašek v velik zlat kelih na trinožniku* Naenkrat se je dvignil iz keliha oblak dima, ki je takoj zopet izginil.

»Poglej v kelih!« mu je zapovedala. Torres se je približal kelihu in pogledal vanj.

Nobeden njegovih spremljevalcev ni nikoli izvedel, kaj je videl. Toda carica, ki se je nagnila obenem z njim in pogledala v kelih, je videla isto, kar je videl on. Na njenem obrazu je zaigral prijazen nasmeh sočutja.

Zakaj Torres je zagledal spalnico v domu, ki mu ga je zapustil oče v Bocasu del Tora. Videl je prizor svojega rojstva. Bilo je klavrno rojstvo, kakor je bila klavrna tudi njegova skrivnost, ki jo je carica tako hitro odkrila. Torres je zagledal še nekaj, kar je vedno slutil in kar se je moralo zgoditi.

»Morda hočeš še gledati?« je vprašala carica ironično. »Pokazala sem ti samo tvoje rojstvo. Poglej še enkrat in videl boš svojo smrt.«

Toda Torresa je prizor v zlatem kelihu tako pretresel, da je ves prestrašen odskočil.

»Oprosti, prelepa carica!« je zajecljal. »Dovoli mi oditi. Pozabi, kar je bilo, kakor bom skušal tudi jaz pozabiti za vse svoje življenje, da sem lagal.«

»Vse je končano,« je dejala in zamahnila z roko proti kelihu. »A pozabiti ne morem. To mi ostane vse žive dni v spominu. Tudi tebe, o človek, ki si po letih tako mlad in po čeladi tako star — da, tudi tebe sem pogosto videla v Ogledalu Sveta. Zelo nezadovoljna sem bila s teboj, ko sem videla, kakšne neumnosti uganjaš. A takrat še nisi nosil te čelade.«

Nasmehnila se je v svoji čudoviti modrosti. »Da, spominjam se, da sem večkrat videla tudi podzemlje, kjer stoje dolge vrste davno umrlih iskalcev zaklada ter za vse večne čase čuvajo skrivnost tuje rase in tuje vere. Spominjam se, da sem med temi mrtvimi čuvarji videla enega, ki je imel na davi tvojo starinsko čelado... Mar naj nadaljujem?«

»Ne, ne!« je zaklical Torres.

Sklonila je glavo in mu namignila, naj se vrne na svoje mesto. Nato se je ozrla na Francisa in ga povabila k sebi. Vstala je, kakor da ga hoče pozdraviti, potem je pa pokleknila, kakor da ji je neprijetno gledati ga od zgoraj doli. Pogledala mu je naravnost v oči in mu ponudila roko. Francis je nekaj časa okleval, potem jo je prijel za roko in ni vedel, kaj naj počne. Menda je prebrala njegove misli, zakaj spregovorila je:

»Le stori, kar misliš. Še nikoli ni nihče storil tega z mojo roko. To sem videla samo v sanjah in vizijah, ki mi jih je kazalo Ogledalo Sveta.«

In Francis se je sklonil ter ji poljubil roko. In ker ni umaknila svoje roke, jo je še vedno držal ter čutil med svojimi prsti, kako drhte njeni tenki, nežni prsti. Tako sta stala molče, Francis v zadregi, carica pa vsa srečna, medtem ko je po Leoncünem srcu divjala ljubosumnost. Naposled je Henry po angleško vzkliknil:

»Poljubi ji še enkrat roko, Francis! Carici to zelo ugaja.«

Svečenik sonca je srdito zarenčal, naj drži jezik za zobmi, toda carica, ki je v otroški zadregi umaknila roko, je znova segla Francisu v roko ter se obrnila k Henryju rekoč:

»Nikar ne misli, da če razumem tvojega jezika. In vendar me kot ženske, ki še nikoli ni imela opraviti z moškim, ni sram priznati, da mi je zelo prijetno, če mi on poljublja roko. To je prvi pojub, ki sem ga bila kdaj deležna, Francis — zakaj tako te kliče tvoj prijatelj — izpolni njegovo povelje. Ugaja mi, da, zelo mi ugaja. Poljubi mi še enkrat roko.«

Francis je ubogal in stal kakor začaran. Držal jo je za roko, ona mu je pa gledala v oči, kakor da je samo on tu in da vidi resnične sanje. Naenkrat je vstala, umaknila roko ter velela Francisu, naj se vrne na svoje mesto. Nato se je obrnila k svečeniku sonca:

»Ze dobro, dragi svečenik,« je dejala in zopet je zvenel njen glas osorno. »Vem, zakaj si pripeljal ujetnike k meni. Vendar pa želim, da mi pojasniš vzrok.«

»O, ,Ti, ki sanjaš', mar ne bomo ubili teh tujcev, tako, kakor smo ubili vse, ki so prišli v našo dolino? Ljudstvo je ogorčeno in dvomi o pravičnosti moje sodbe. Zato zahteva, da jim sodiš ti.«

»A ti bi jih ubil.«

»Da, tak je moj sklep. Povej še ti svoje mnenje, da si ne bova nasprotovala.

Še enkrat je pogledala vse ujetnike po vrsti. Pri pogledu na Torresa se ji je poznalo na obrazu samo pomilovanje. Pri pogledu na Leoncio so se ji obrvi namrščile. Pri pogledu na Henryja je oklevala. Francisa je gledala celo minuto, ne da bi trenila z očesom. In Leoncie je v nepopisni jezi opazila, da se je caričin obraz zjasnil in da gleda Francisa tako, kakor bi mu hotela zdaj zdaj pasti okrog vratu.

»Je kdo od vas oženjen? — Ne,« je odvrnila sama, »saj vem, da ni nihče oženjen.«

Naglo se je obrnila k Leoncü.

»Mar je lepo,« je vprašala, »če ima ženska dva moža?«

Henry in Francis se nista mogla premagati, da bi se ne nasmejala temu nepričakovanemu in naivnemu vprašanju. Leoncü se pa vprašanje ni zdelo smešno, niti naivno. In znova je od jeze zardela. Čutila je, da ima pred seboj žensko, s katero se bo morala boriti kot s samico.

»Ne, to ni lepo,« je odgovorila Leoncie z jasnim in zvenečim glasom.

»Zelo čudno,« je dejala carica, kakor da izgovarja svoje misli. »Da, zelo čudno se mi zdi vse to. Če je na tem svetu toliko moških, kolikor žensk, potem ne more biti pravično, da ima ena ženska dva moža, zakaj v tem primeru ostanejo nekatere brez moža.«

Znova je vrgla v zlati kelih ščepec praška. In zopet se je dvignil iz keliha oblak dima ter izginil.

»Ogledalo Sveta mi pove, dragi svečenik, kakšna usoda naj zadene naše junake.«

Komaj se je pa nagnila nad kelih, ji je šinila v glavo nova misel. Zamahnila je z roko in povabila vse h kelihu.

»Vsi poglejmo vanj,« je dejala. »Ne morem vam obljubiti, da bomo vsi videli enake prizore. Sicer me pa tudi ne zanima, kaj boste videli. Vsak naj pogleda v kelih in izve, kaj mu kaže Ogledalo Sveta. Tudi ti, svečenik, moraš pogledati.«

Nagnili so se nad kelih in opazili, da je do polovice napolnjen z neko tekočo kovino.

»Moralo bi biti živo srebo, pa vendar ni,« je zašepetal Henry Francisu. »Še nikoli nisem videl podobne kovine. Zdi se mi, da je močno segreta.«

»Ne, čisto mrzla je,« se je oglasila carica po špansko. »In vendar je ogenj. Francis, dotakni se z roko keliha.«

Francis je pritisnil dlan na zlati kelih.

»Bolj hladno, kakor je zrak v sobi,« je dejal.

»Zdaj pa poglejte!« je vzkliknila carica in vrgla v kelih še malo praška. »To je ogenj, ki pa ne peče.«

»To je čisto navaden dim od praška, ki kemično zgoreva,« je dejal Torres ter segel z roko v žep. Privlekel je iz njega pest tobačnega prahu in drugih drobtin. »To pa ne bo gorelo,« je izjavil samozavestno in iztegnil roko nad kelih, kakor bi čakal, kdaj ga carica pozove, naj vrže drobtine vanj.

Carica je prikimala z glavo in vsi so videli, kako je Torres vrgel drobtine v tekočo kovino. Tekočini se ni prav nič poznalo, da so padle vanjo drobtine. Kakor bi trenil z očesom so se spremenile v dim in izginile. Niti pepela ni bilo nikjer.

»In vendar je tekočina mrzla,« je dejal Torres ter potipal kelih.

»Vtakni prst v tekočino,« mu je velela carica.

»O, ne!« je dejal Torres ves prestrašen.

»Prav imaš,« je pritrdila carica. »Če bi vtaknil prst v kelih, bi ti ostali na roki samo štirje prsti.«

Vrgla je v kelih še malo praška. »Zdaj pa naj vsak zagleda to, kar mu je usoda že davno namenila.«

In zgodilo se je tako.

Leoncü je bilo sojeno videti, da jo loči od Francisa ocean. Henry je videl v kelihu caričino poroko s Francisom. Obred je bil tako nenavaden in čuden, da je šele proti koncu spoznal, da vidi poroko. Carica je videla sebe, kako gleda z neke visoke galerije na lep salon, v katerem bi bila spoznala salon dvorca, ki ga je Francisu zapustil oče, če bi ji bile Francisove rodbinske razmere znane. Zagledala je Tudi Francisa, kako stoji pri nji in jo objema čez pas. Francis je videl samo en prizor, a tudi ta je bil grozen. Zagledal je bled Leoncün obraz. V njenem čelu je tičalo ostro bodalo. In vendar ni videl, da bi tekla iz rane kri. Torres je zagledal prizor, v katerem je takoj spoznal začetek svojega tragičnega konca. Prekrižal se je in odskočil. Bil je izmed vseh edini, ki ni hotel več pogledati v kelih. Svečenik sonca je bil z vizijo svojega skrivnega greha sam. Zagledal je obraz in telo ženske, zaradi katere je prekršil svoje svečeniške zaobljube. Videl je tudi obraz in telo deklice v Velikem domu.

Ko je skrivnostno prerokovanje bodočnosti izginilo in ko so vsi hkrati dvignili glave, se je Leoncie obrnila k carici in srdito zakričala.

»Tvoje ogledalo laže! Ogledalo Sveta laže.«

Francis in Henry sta bila še vedno pod vplivom skrivnostnih prizorov. Ustrašila sta se izbruha Leoncüne jeze. Carica se pa ni zmenila za to užaljeno samoljublje. Nasmehnila se je in odgovorila prijazno:

»Moje Ogledalo Sveta ni še nikoli lagalo. Ne vem, kaj si videla, vem pa, da je vse, kar si videla, gola resnica.«

»O, ti zlobna furija! Čarovnica si in vse tvoje besede so laž!« je vzkliknila Leoncie.

»Obe sva ženski,« jo je posvarila carica prijazno. »In kot ženski se ne moreva poznati. Naj sodijo moški, ali sem čarovnica, ki laže, ali pa utriplje tudi v mojih prsih ljubeče žensko srce. Dotlej pa bodiva prijateljici. Saj sva obe slabotni ženski.

Tako, zdaj se pa vrnimo k stvari. Svečenik sonca, izreči razsodbo! Kot svečenik božanstvenega sonca najbolje poznaš starodavne zakone in obrede. Ti veš, kdo sem in kakšne so moje dolžnosti. Tebi je znano, da je pleme Izgubljenih duš vedno imelo carico skrivnosti. ,Tisto, ki sanja’. Če hočemo, da bodo imeli carico skrivnosti tudi naši potomci, moramo določiti dan poroke. Tako je določila usoda. Čas je prišel. Sanje so mi razodele, da morajo Izgubljene duše skrbeti za mlado carico, ki bo sanjala in jim odkrivala tajne sveta. Vse je pripravljeno. Sanje so mi povedale, kakšna mora biti tvoja razsodba. Razsoditi moraš, da se poročim s tistim tujcem, ki mi je bil namenjen, še preden je bil svet ustvarjen. Čuj torej: Če nobeden teh tujcev ne postane moj mož, naj vsi umro in njihova kri naj napolni kelih na oltarju sonca. Če me pa kdo izmed njih poroči, ostanejo vsi pri življenju in njihova usoda bo prepuščena času.«

Svečenik se je ves tresel od jeze. Hotel je ugovarjati, toda carica je energično vzkliknila:

»Molči, svečenik! Samo z mojo pomočjo vladaš v dolini Izgubljenih duš. Samo eno besedo izgovorim pred ljudstvom pa... sicer pa tako veš, kaj bi se zgodilo. Ta smrt bi ne bila lahka.«

Obrnila se je k ujetnikom, rekoč:

»Kdo bi me hotel za ženo?«

Vsi so se v zadregi spogledali in molčali.

»Saj sem ženska,« je nadaljevala carica, kakor da se norčuje iz njih. »In mar nima moje telo nobene privlačnosti, mar moški ne hrepene po mojih poljubih? Kaj nisem mlada in lepa, kakor druge ženske? Kaj imajo moški tako čuden okus, da me noče nihče objeti in poljubiti na ustnice, kakor mi je Francis poljubil roko?«

Obrnila se je k Leoncü:

»Razsodi ti! Ti si ženska, ki jo moški zelo ljubijo. Mar nisem tudi jaz ženska, kakor si ti, mar zame ni na svetu ljubezni?«

»Tvoje srce bo vedno bolj vneto za moške, kakor za ženske,« je dejala Leoncie in pomen njenih besed, ki ga moški niso mogli razumeti, je bil carici kot ženski takoj jasen. »Kot ženska,« je nadaljevala Leoncie, »si čudovito lepa in zapeljiva. Na svetu je mnogo moških, ki bi kar noreli za teboj in ki bi te z navdušenjem objemali. Vendar te pa svarim, o carica, da so na svetu moški, moški in moški.«

Carica se je zamislila. Naenkrat se je obrnila k svečeniku, rekoč:

»Zdaj si slišal. Še danes bo tujec moj mož. Če me pa nihče ne bo hotel poročiti, ti prepustim vse tri, da jih umoriš in sežgeš na oltarju.

Tudi ta ženska pride na grmado. Očitno me je hotela ponižati, misleč, da kot ženska zaostajam za njo.«

Obrnila se je k svečeniku in mu dajala navodila, ki jih pa ujetniki niso razumeli. Potem se je znova začul njen glas:

»Tu so trije moški. Eden izmed njih mi je bil namenjen za moža že davno pred svojim rojstvom. Čuj torej, svečenik! Vzemi ujetnike, zapri jih in naj se sami med seboj pomenijo, kdo mi je namenjen.«

»Če je sojeno,« je vzkliknila Leoncie srdito, »potem res ni treba prepuščati odločitve usodi. Saj poznaš tistega, ki ti je namenjen. Čemu torej tveganje? Imenuj ga, carica, pri tej priči ga imenuj!«

»Izbrano bo tako, kakor sem določila,« je odgovorila carica, vrgla v kelih še ščepec praška in pogledala vanj. »Pojdite torej in zgodi se volja neizprosne usode.«

Že so se obrnili, da odidejo, ko je carica naenkrat vzkliknila:

»Počakajte! Pojdi sem, Francis! Videla sem nekaj, kar se tiče tebe. Pridi in poglejva skupaj v Ogledalo Sveta.«

Ostali so čakali. Francis je pa pogledal s carico v skrivnostno površino tekoče kovine. Zagledal je samega sebe v knjižnici rodbinskega dvorca. Pri

njem je stala »Tista, ki sanja.« Objemal jo je čez pas. Takoj nato je opazil tudi domač brzojavni aparat, ki ga je carica začudeno ogledovala. Francis ji je hotel pojasniti konstrukcijo in pomen aparata. Pri tem je pogledal na trak in prebral nekaj tako nepričakovanega, da je takoj planil k bližnjemu telefonu. Tisti hip je slika v kelihu izginila in Francis je videl, kako govori sam po telefonu s svojim borznim agentom.

»Kaj ste videli v kelihu?« ga je vprašala Leoncie, ko so odhajali iz sobe.

In Francis se je zlagal. Niti z besedico ni omenil, da je v svoji newyorški knjižnici videl »Tisto, ki sanja«. Odgovoril je samo:

»Videl sem domači brzojav, ki mi je naznanil, da vlada na borzi v Wall Streetu panika. Zdaj mi pa pojasnite, kako je mogla carica izvedeti, da sem zainteresiran na borznih špekulacijah v Wall Streetu.«

III. DEL

»Nekdo se bo vendarle moral poročiti s to blazno žensko!« je dejala Leoncie, ko so se zaprla za njimi vrata iste sobe, kjer so bili ujetniki zaprti že pred odhodom k carici. »Ta junak reši življenje nam in sebi. Senor Torres, vam se torej ponuja najlepša priložnost, da sebi in trem prijateljem rešite življenje.«

»Brrr!« je zamrmral Torres. »Jaz je ne vzamem niti za deset milijonov zlatih dolarjev. Preveč je pametna. Kar groza me je, če se spomnim, kaj sem videl in doživel v njeni sobi. Ona, kako bi dejal, čudno vpliva name. Nisem sicer strahopetnež, vendar pa v njeni prisotnosti izgubim ves pogum. Kar tresel sem se od strahu, ko me je pogledala s svojimi čudnimi očmi. Niti za deset milijonov bi ne mogel premagati tega strahu. Henry in Francis sta seveda bolj pogumna, kakor jaz. Pa naj se poroči z njo Henry ali Francis.«

»Saj sem vendar zaročen z Leoncio,« je protestiral Henry. »Jaz se torej ne morem poročiti s carico.«

Oči vseh so se uprle v Francisa. Preden je pa Francis spregovoril, se je vmešala Leoncie.

»To ni pošteno,« je dejala ogorčeno. »Nihče se noče prostovoljno poročiti z njo. Preostaja nam torej edina pot iz tega mučnega položaja: žreb naj določi, kdo se bo žrtvoval.«

Pri teh besedah je potegnila iz slamnjače tri bilke in prelomila eno tako, da je bila zelo kratka.

»Kdor potegne najkrajšo, se mora poročiti s carico. — Vi, senor Torres, morate poizkusiti svojo »rečo prvi.«

»Poročni venec vam bo nagrada,« se je nasmehnil Henry.

Torres se je prekrižal in potegnil. Njegova bilka je bila tako dolga, da je od veselja začel skakati po sobi.

Nato je potegnil Francis in tudi njegova bilka je bila dolga. Tako Henryju ni preostalo drugega, kakor vdati se v svojo usodo.

Slamica v Leoncüni roki je bila zanj usodna. Ves obupan se je ozrl na Leoncie. Leoncü se je smilil v dno duše. Francis je takoj opazil njeno sočutje in začel je razmišljati, kako bi rešil svojega prijatelja. In hipoma so bile odstranjene vse ovire. Ljubil je sicer Leoncio in bil je pripravljen žrtvovati za njo vse, toda njegova moška zvestoba do Henryja je bila še večja. Francis ni več okleval. Stopil je k Henryju, mu položil roko na ramo in vzkliknil veselo:

»Kar pomiri se, dragi. Pred vami stoji mladenič, ki še ni zaročen. Jaz se poročim s carico.«

Henryju se je po teh besedah zdelo, da mu je nekdo v smrtni nevarnosti rešil življenje. Krepko je stisnil Francisu roko in pogledala sta si v oči, kakor si morejo pogledati samo pošteni in iskreni moški. Nihče ni opazil, da je Leoncie vsa obupana povesila oči. »Tista, ki sanja,« je imela prav. Kot ženska je bila Leoncie krivična. Ljubila je dva moška, kljub temu pa ni hotela priznati carici pravice do ljubezni.

Morda bi se bil vnel med njimi prepir ali pa bi Leoncie predlagala kak drug izhod, če bi se ne bila pojavila na pragu deklica iz Velikega doma, ki je prinesla ujetnikom kosilo. Torres je takoj opazil na njenem vratu verižico iz dragocenih kamnov. Bili so lepi rubini.

»Pravkar mi jih je dala ,Tista, ki sanja’«, je dejala deklica vsa srečna, da n jap nakit ujetnikom tako ugaja.

»Ali ima še kaj takih draguljev?« je vprašal Torres.

»Seveda!« je odgovorila deklica. »Pravkar mi je kazala velik kovček, do vrha poln draguljev. Bili

so najrazličnejših barv in mnogo večji, kakor tile. Bili so kar na kupu, kakor pesek.«

Medtem ko so ostali trije jedli in kramljali, je Torres nervozno kadil cigareto. Ko jo je pokadil, je vstal in izjavil, da ne bo jedel, češ da se ne počuti dobro.

»Čujte!« je dejal zamišljeno. »V španščini se ne more nihče meriti z menoj. Poleg tega sem prepričan, da poznam tudi značaj Špank bolj, kakor vidva. Da dokažem, da je moje srce do vaju povsem lojalno, pojdem takoj k carici in jo bom skušal pregovoriti, naj se nikar ne poroči.«

Vojščak je ustavil Torresa, medtem ko je drugi odšel k carici in se vrnil s poveljem, naj ujetnik vstopi. Carica je ležala na divanu. Prijazno se je nasmehnila Torresu in ga povabila k sebi.

»Ti nisi hotel jesti?« ga je vprašala vsa v skrbeh in pripomnila, ko se je izgovarjal, da mu jed ni dišala: »Morda bi ti pa dišala pijača?«

Torresu so se zasvetile oči. Ze več dni je hrepenel po požirku dobrega vina ali žganja. Carica je poklicala svojo sužnjo in ji velela prinesti vina.

»Tole vino je izvrstno. Sicer se pa lahko sam prepričaš, da ga je pil Da Vasco pred štiristo leti, ko je prišel s svojimi vojščaki v to dolino,« je dejala in pokazala na lesen vrč, ki ga je služabnica postavila k njenim nogam.

O starosti vina ni bilo nobenega dvoma. Torres je pomislil, da je ta kapljica preplula zahodni ocean pred štirimi stoletji in da je za dvanajst pokolenj starejša od njega. Zato ni čudno, da ga je dobra kapljica tako mikala. Čaša, ki mu jo je napolnila služabnica, je bila sicer velika, vendar jo je pa Torres v dušku izpraznil. Vino je bilo izvrstno. Kmalu se je razlilo po njegovih žilah in začutil je, da mu gre močno v glavo.

Carica mu je velela sesti na rob divana, da bi ga lahko bolje opazovala.

»Prišel si brez povabila?« ga je vprašala pri prijazno. »Kaj mi imaš povedati? Morda prihajaš s ,kako prošnjo ali željo? Govori!«

»Mene je določil žreb, da postanem tvoj mož,« je dejal in si zavihal brke, češ, le poglej, kakšnega korenjaka dobiš. Moški so na ljubezenskih sestankih vsi enaki.

»Čudno,« je dejala carica. »V Ogledalu Sveta nisem videla tvojega obraza. Tu mora biti... pomota, a?«

»Da, pomota,« je pritrdil hitro, ker je prebral v njenih očeh, da vse ve. »Vino je vsega krivo. V njem je neka čarobna sila, ki me je prisilila, da sem ti odkril svoje srce. Ljubim te in brez tebe ne morem več živeti.«

Smeje je poklicala služabnico in ji velela naliti Torresu še eno čašo vina.

»Zdaj pride na vrsto najbrž druga pomota, kajne?« ga je dražila, ko je izpraznil čašo.

»O ne, draga carica!« je odgovoril Torres. »Zdaj je zopet vse jasno. Zopet imam svoje zvesto srce v oblasti. Žreb ti je določil za moža Francisa Morgana, tistega, ki ti je poljubil roko.«

»To je moška beseda. Zdaj si govoril resnico,« je dejala slovesno. »Njegov obraz sem videla in vedela sem že davno, da mi je namenjen Francis.«

Te besede so Torresu vrnile pogum in zato je nadaljeval:

»Prijatelja sva, Francis je moj najboljši prijatelj. Ti, ki vse veš, poznaš tudi običaj, da nevesta

Erinese ženinu doto. Poslal me je kot svojega najboljšega prijatelja, da si ogledam nevestino doto. Ne smeš namreč pozabiti, da je Francis eden najbogatejših Američanov. V Ameriki so ljudje sploh zelo bogati.«

Carica je tako naglo skočila z divana, da se je Torres ves sključil in v strahu pričakoval, kdaj mu zasadi nož med rebra. Toda carici ni prišlo niti na misel, da bi se mu primerno zahvalila za to nesramno laž. Hitro je smuknila skozi vrata, ki so vodila v notranjost sobane.

»Pojdiva!« ie zaklicala Torresu.

Ko je stopil v drugo sobo, je Torres takoj spoznal, da stoji v caričini spalnici. Toda oprema sobe ga ni zanimala. Carica je dvignila pokrov okovanega kovčka in namignila Torresu, naj pogleda, kaj je v njem. Ubogal je in zagledal zaklad, o katerem se mu niti sanjalo ni. Deklica iz Velikega doma je govorila resnico. Dragoceni kamni, katerih vrednost se s številkami sploh ni dala določiti, so ležali v kovčku kar na kupih. Tu so bili rubini, topazi, diamanti, safiri in drugi redki dragulji, največji in naj čistejši, kar jih je kdaj poznal svet.

»Sezi z obema rokama globoko v zakladnico,« je dejala, »in prepričaj se, da te igračke niso plod človeške fantazije, temveč da imaš pred seboj prave dragulje. In ko se sam prepričaš, da nisem brez dote, boš lahko poročal svojemu prijatelju, da me lahko brez skrbi poroči.«

In Torres, ki mu je stara žlahtna kapljica še vedno šumela po glavi, je rade volje izpolnil njeno povelje.

»Kaj ima to steklo res tako ogromno vrednost?« je vprašala ironično. »Tvoje oči so se razširile, kakor da vidiš bogve kaj.«

»Niti sanjalo se mi ni, da je na svetu tak zaklad!« je zamrmral Torres s pijanim glasom.

»Praviš, da so vredni več, kakor vse na svetu?«

»Da, več kakor vse na svetu.«

»Tudi več, kakor plemenitost, ljubezen in poštenje?«

»Več kakor vse človeške vrline. Človek bi kar zblaznel, če jih pogleda.«

»Se z njimi kupi tudi ljubezen in moška ali ženska zvestoba?«

»Z njimi lahko kupiš ves svet!«

»Povej mi,« je spregovorila carica, »ti si moški, ki si objemal nešteto žensk. Se da kupiti s temi dragulji tudi ženska?«

»Odkar stoji svet, so kupovali in prodajali ženske z dragulji in njim na ljubo so se ženske same prodajale.«

»Bi mogla s temi dragulji kupiti tudi srce tvojega prijatelja Francisa?«

Zdaj ji je Torres prvič pogledal v oči, prikimal z glavo in zamrmral nekaj, medtem ko so se mu oči od pijanosti in sijaja neizmernega bogastva kar iskrile.

»Mar jih plemeniti Francis res tako visoko ceni?«

Torres je molče prikimal z glavo.

»Jih vsi tako cenijo?«

Torres je še bolj navdušeno prikimal.

Carica se je razposajeno zasmejala. Torres je čutil, da se mu roga. Pripognila se je in zagrabila polno pest draguljev.

»Pojdi za menoj!« mu je velela. »Pokažem ti, kako jih cenim jaz.«

Šel je za njo skozi sobo in prišla sta na teraso, ki je obdajala tri stene nad jezerom. Četrto steno je tvorila strma skala. Ob vznožju skale je bil v jezeru velik vrtinec. Torres je takoj spoznal, da se steka tu voda od vseh krajev.

Carica se je znova zasmejala in vrgla pest draguljev naravnost v vrtinec.

»Tako jih cenim jaz!« je dejala in ga prezirajoče pogledala.

Torres se je takoj streznil.

»In ti dragulji se nikoli več ne vrnejo!« se je zasmejala carica. »Nobena stvar se ne vrne iz tega vrtinca. Le poglej!«

Vrgla je v jezero šopek cvetlic in takoj so izginile v vrtincu.

»Če se nobena stvar ne vrne, potem pa res ne vem, kam gre vse, kar pride v ta vrtinec,« je dejal Torres.

»Že mnogo ljudi je izginilo v njem,« je dejala carica zamišljeno. »In vendar se ni še nihče vrnil. Tudi moja mati je šla po smrti tja, od koder se ne vračajo. Bila sem še dete, ko so vrgli njeno truplo v vrtinec.«

Naenkrat se je ozrla na Torresa in spregovorila:

»Zdaj pa pojdi in povej svojemu gospodarju

— to se pravi prijatelju, kaj si videl. Povej mu, kakšno doto mu lahko prinesem. In če je tudi on tako lakomen, kakor si ti, če tudi on tako hrepeni po teh koščkih stekla, me bo kmalu objemal. Jaz ostanem tu in ga bom v sanjah čakala. Šumenje valov mi zelo ugaja.«

Torres je takoj izpolnil njeno povelje. Stopil je v caričino spalnico, potem se je splazil tiho nazaj k vratom, da pogleda na verando. Videl je, kako je carica sedla, sklenila roke in se zagledala v vrtinec. Naglo je planil h kovčku, dvignil pokrov, zgrabil polno pest draguljev in jih spravil v žep. Komaj je pa segel v kovček drugič, se je razlegel za njegovim hrbtom ironičen caričin smeh.

Strah in jeza sta bila tako velika, da je planil k nji, jo prisilil, da se je umaknila na verando. Bil bi jo zgrabil, če bi ne potegnila iz nedrij bodala.

»Tat«, je spregovorila tiho. »Podla duša. Tatove čaka v dolini Izgubljenih duš neizogibna smrt. Takoj pokličem svoje vojščake, da te vržejo v vrtinec.«

V kritičnem položaju je postal Torres iznajdljiv. Potuhnil se je, kakor da nehote ogleduje vrtinec, nato je naenkrat prestrašeno vzkliknil, kakor da vidi nekaj groznega. Pokleknil je in si zakril z rokami na videz prestrašeni obraz. Carica se je ozrla na vrtinec, da se prepriča, kaj je Torres videl. In to je bil trenutek, ki ga je Torres čakal. Kakor tiger je planil pokonci, jo zgrabil za roke in ji iztrgal bodalo.

Torres si je obrisal potno čelo. Ves se je tresel od razburjenja. Carica ga je ta čas radovedno ogledovala. V njenih očeh ni bilo nobenega strahu.

»Pekel te je vrgel iz sebe,« je zasikal Torres v divji jezi. »Čarovnica si, ki ti pomaga samo pekel. Vendar si pa ženska in kot taka umrljiva. Slabotna si, kakor vsi ljudje, podvržena si vsem ženskim strastem in zato izbiraj. Ali te vržem v vrtinec, kjer te čaka neizogibna smrt, ali pa ...«

»Ali pa?« je ponovila carica.

»Ali pa ...«

Umolknil je, obliznil suhe ustnice in vzkliknil: »Ne! Bog mi je priča, da se te ne bojim! Ali pa postaneš še danes moja žena — to je drugi izhod.«

»Rada bi vedela, kaj te bolj mika — jaz ali moji zakladi.«

»Zakladi. Vzamem te, ker imaš poln kovček draguljev,« je priznal, ne da bi se sramoval svojih besed.

»Toda v knjigi življenja je napisano, da bom Francisova žena!« je ugovarjala carica.

»Nič ne de. Saj lahko tisto stran prepišemo.«

»Kaj misliš, da je to res mogoče?« se je zasmejala carica.

»Če pa ni mogoče, ti takoj dokažem, da si umrjoča. Vržem te v vrtinec, kakor si ti vrgla šopek cvetlic!«

In Torres tisti hip res ni poznal strahu. Bil je neustrašen zato, ker mu je šumelo po glavi štiristo let staro vino in ker je bila premoč na njegovi strani. Poleg tega je bil Španec in kot tak ves navdušen za prizor, v katerem je mogla priti do veljave vsa njegova zgovornost in bahavost.

Toda carica je tako čudno vzkliknila, da mu je takoj upadel pogum. Prestrašeno jo je pogledal, potem se je ozrl na vrata, ki so vodila v spalnico in zopet se je zagledal v njen obraz, kakor da hoče uganiti njene misli.

Kakor prikazen je planil iz spalnice ogromen bel pes. Torres ga je komaj opazil. Še enkrat je zadrhtel in stopil v stran. Naenkrat mu je zmanjkalo pod nogami tal in omahnil je v vrtinec pod verando. Grozno je zakričal in zagledal v zraku nad seboj psa, ki je skočil za njim.

Torres je bil sicer izvrsten plavalec, vendar se pa z vrtincem ni mogel boriti. In »Tista, ki sanja,« je kakor začarana gledala z verande v jezero. Videla je, kako sta Torres in pes izginila v strašnem vrtincu, od koder se ni še nihče vrnil.

»Tista, ki sanja,« je dolgo gledala v burni vrtinec. Naposled je vzdihnila: »Ubogi moj pes!« in vstala. Torresova usoda ji je bila deveta briga. Sploh je bilo človeško življenje za njo brez pomena, zakaj že od mladih nog je bila vajena razpolagati z življenjem in smrtjo svojih napol divjih, degeneriranih podložnikov. Će je bil kdo pošten in plemenit, je imel seveda pravico do življenja. Kdor je bil pa hudoben in kdor je ogrožal življenje drugih, je moral umreti prostovoljne ali nasilne smrti. In tako je Torres pomenil v njenem življenju samo neprijetno epizodo, ki je šla hitro mimo. Pač pa se ji je zdelo škoda psa.

Hitro je stopila v sobo in poklicala služkinjo, obenem se je pa prepričala, da je njena zakladnica še vedno odprta. Služkinji je dala vsa potrebna navodila, sama se je pa vrnila na verando, od koder je lahko neopazno gledala, kaj se dogaja v sobi.

Služkinja je kmalu privedla v sobo Francisa in ga pustila samega. Bil je zelo slabe volje. S tem, da se je Henryju na ljubo odrekel Leoncie, je storil sicer plemenito delo, toda to ga ni moglo pomiriti. Pa tudi ženitev s čudno žensko, ki je vladala v dolini Izgubljenih duš, ga ni nič kaj posebno mikala. Bal se je seveda ni in tudi trepetal ni pred njo kakor Torres. Nasprotno, smilila se mu je in pomiloval jo je, da mora živeti med divjaki daleč od kulturnega sveta. Njena usoda, tragika te ljubezni željne lepotice mu ni šla iz glave. Sirota je vsa obupana iskala ljubimca in ostala devica ne glede na svojo energijo in modrost. Takoj je opazil, da stoji v spalnici in nehote je pomislil, da ga služabnica morda že zdaj ima za caričinega moža. Sicer pa tudi ni bilo izključeno, da je hotela carica sploh opustiti vse ceremonije in da je velela služkinji, naj ga privede naravnost k poročni postelji. Te misli niso bile nič kaj razveseljive in zato se Francis za kovček ni dosti zmenil. Carica ga je ves čas opazovala z verande. Videla je, da je nekaj časa stal sredi spalnice, potem pa stopil h kovčku. Vzel je pest draguljev in jih spuščal počasi nazaj v kovček, kakor da ima v roki navadno steklo. Nato se je obrnil in začel ogledovati leopardove kože na njeni postelji. Naposled je sedel na divan in videti je bilo, da ga razkošni divan prav tako malo zanima kakor dragulji. Carica je bila tako navdušena, da ni več mogla vzdržati na verandi. Stopila je v spalnico in se prijazno nasmehnila Francisu, rekoč:

»Kaj je bil senor Torres res lažnivec?«

»Bil, pravite?« se je začudil Francis in ji stopil naproti.

»Da, bil. Zdaj ga ni več,« je odgovorila carica. »Niti tu, niti tam ga ni,« je pripomnila hitro, videč, da Francisa zanima, kako je Torres umrl. »Odšel je in dobro, da je odšel, zakaj vrnil se ne bo nikoli več. Lagati je znal imenitno, kajne?«

»Nedvomno,« je odgovoril Francis. »Bil je brezvesten lažnivec.«

Francis je opazil, da se je njen obraz pri tem zmračil. Torresova laž jo je morala torej zadeti v živo.

»Kaj je pa dejal?« je vprašal, da izve, zakaj ji je vest o Torresovi brezvestnosti tako neprijetna.

»Da ste žrebali, kdo naj postane moj mož, in da je usoda določila njega.«

»To je podla laž,« je vzkliknil Francis.

»Čakajte, to še ni vse. Izjavil je tudi, da je usoda določila tebe in tudi to je bila laž,« je pripomnila z drhtečim glasom.

Francis je odkimal z glavo.

Carica je od veselja nehote vzkliknila in Francisu se je sirota tako zasmilila, da se je komaj premagal, da je ni objel in poljubil. Čakala je, kdaj spregovori.

»Mene je usoda določila, da postanem tvoj mož,« je izjavil odločno. »Prelepa si. Kdaj se poročiva?«

Na njenem obrazu je pri teh besedah zaigrala taka iskrena radost, da je Francis na tihem prisegel, da se bo izogibal vsega, kar bi utegnilo omračiti njena očarljiva lica. Bila je sicer gospodarica Izgubljenih duš, imela je neizmerno bogastvo, z Ogledalom Sveta je znala delati čudeže, toda Francisu se je zdela samo osamljena, naivna ženska, ki z vsem svojim mladim telesom hrepeni po moški ljubezni.«

»Povem ti še o drugi laži tega brezvestnega Torresa,« je dejala vsa srečna. »Rekel mi je, da si bogat in da bi pred poroko rad vedel, koliko dote ti prinesem. Izjavil je tudi, da si ga ti poslal, naj poizve, koliko znaša moja dota. Dobro vem, da je nesramno lagal. Trdno sem prepričana, da ti ni do denarja, niti do draguljev in da me poročiš iz ljubezni,« je dejala in se zaničljivo ozrla na dragulje v kovčku.

Francis je prikimal z glavo.

»Torej je res, da me vzameš zato, ker me ljubiš!« je vzkliknila zmagoslavno.

»Da, zato ker te ljubim, ker si mi všeč kot ženska,« se je zlagal Francis.

In zagledal je nekaj čudovitega. Carica, ta ponosna in energična carica, ki je samo namignila, pa so se ji vsi brezpogojno pokorili, ki je omenila Torresovo smrt samo mimogrede in si izbrala moža, ne da bi ga vprašala, ali jo hoče vzeti, ta nedostopna ženska je zardela. Rdečica deviške skromnosti in sramežljivosti je oblila njena lica tako, da je zardelo celo njeno čelo. Pri pogledu na njeno zadrego je tudi Francisu postalo tesno pri srcu. Sam ni prav vedel, kaj naj počne. Čutil je, kako rdečica obliva tudi njegov zagoreli obraz. Zdelo se mu je, da moški in ženska še nikoli nista bila v takem položaju, odkar svet stoji. In bilo je, kakor da njune zadrege nikoli ne bo konec. Tudi če bi mu šlo za glavo, bi ne mogel premagati te čudne zadrege. Carica sicer ni bila prva ženska, s katero se je seznanil, in vendar je bil neroden in sramežljiv, kakor zaljubljen šolarček.

Tako je morala carica spregovoriti prva.

»Zdaj pa,« je dejala in še bolj zardela, »mi moraš dvoriti.«

Francis je hotel nekaj reči, toda njegovo grlo

Je bilo tako suho, da je komaj spravil iz sebe nekaj besed. Govoril je tako nerazločno, da ga carica ni razumela.

»Še nikoli me ni nihče ljubil,« je nadaljevala vsa srečna. »Izgubljene duše ne poznajo ljubezni. Moji podložniki so kakor neumna živina. Midva — ti in jaz — sva pa moški in ženska. Med nama je mogoča resnična ljubezen. Ljubiti se morava in uživati vse sladkosti življenja — tako mi je povedalo Ogledalo Sveta. Toda v ljubezni nimam nobene izkušnje. Ne vem, kako je treba ljubiti. Ti si pa prišel iz velemesta in gotovo veš, kako se ljubita moški in ženska. Čakam. Pokaži mi, kako me ljubiš!«

Sedla je na divan, posadila Francisa kraj sebe in čakala, da ji pokaže, kako se ljubi. Toda Francisa, ki bi moral objeti žensko na povelje, je ta položaj paraliziral tako, da ni mogel ustreči njeni želji.

»Mar nisem lepa?« je vprašala carica čez nekaj časa. »Mar tvoje roke niso ustvarjene zato, da bi me objemale? Kaj res ne hrepeniš po mojih poljubih? Še nikoli se moške ustnice niso dotaknile mojih usten. Kakšen je pravzaprav poljub? Kako se počuti ženska, če jo moški poljubi? Ko si mi poljubil roko, sem bila presrečna. Takrat nisi poljubljal samo moje roke, temveč tudi mojo dušo. Ko so se tvoje ustnice dotaknile moje roke, mi je utripalo v nji strastno srce. Kaj nisi čutil, kako sem že takrat hrepenela po tebi?«

»Torej,« je dejala čez pol ure, ko sta sedela roko v roki na divanu, »povedala sem ti vse, kar vem o svojem življenju. O preteklosti vem samo to, kar so mi povedali drugi. Sedanjost vidim jasno v Ogledalu Sveta. Tudi bodočnost lahko vidim, samo ne tako razločno. Večkrat se pripeti, da prizor v Ogledalu Sveta ne razumem. Rojena sem bila tu. Tudi moja mati in stara mati sta bili rojeni tu.

Vsaka carica je imela moža. Včasih je zašel moški v našo dolino slučajno, kakor si zašel ti. O stari materi so mi pripovedovali, da je morala zapustiti dolino Izgubljenih duš, da si poišče moža. Odsotna je bila več let. Isto se je zgodilo tudi moji materi. Poznam skrivno pot skozi goro, kjer čuvajo davno umrli conquistadorji skrivnosti plemena Maya in kjer stoji med mumijami sam Da Vasco v čeladi, ki mu jo je ukradel lažnivec Torres, da bi ga Izgubljene duše zamenjale s svojim slavnim pradedom. Če bi ti ne prišel, bi morala sama po svetu, da bi te našla, zakaj ti si mi bil namenjen in morala sva se srečati.«

Vstopila je služabnica v spremstvu vojščaka. Francis ni dobro razumel spačenega starošpanskega narečja, v katerem so se pogovarjali. Zato mu je carica pojasnila, kaj so govorili.

»Takoj se morava napotiti v Veliki dom k poroki. Svečenik sonca je proti najbrž zato, ker mu nisem dovolila preliti vaše krvi na oltarju. Mož je zelo krvoločen. Je sicer svečenik sonca, toda pameti ima malo. Vojščak mi je pravkar povedal, da bi starec rad nahujskal ljudstvo proti najini poroki. Le čakaj, stari pes, jaz te že naučim pokorščine!«

Stisnila je pesti, namrščila obrvi in v njenih očeh se je zasvetila res carska jeza.

»Prisilim ga, da naju poroči po starih obredih, pred Velikim domom pri oltarju sonca.«

»Še je čas, Francis, da si premisliš,« mu je prigovarjal Henry. »Poleg tega je pa krivično, da se žrtvuješ ti. Kratko bilko sem potegnil jaz. Mar ni res, Leoncie?«

Leoncie ni odgovorila. Stali so skupaj pred množico zbranih Izgubljenih duš pred oltarjem sonca. V Velikem domu je bila carica s svečenikom.

»Saj ne želite, da bi se poročil z njo Henry. Kajne, Leoncie?« je skušal ugovarjati Francis.

»Niti Henry niti vi,« je izjavila Leoncie. »Torres je edini, ki bi ga hotela videti ob njeni strani pred oltarjem. Carico sovražim. Zato nočem, da postane moj prijatelj njen mož.«

»Zdi se mi, da ste ljubosumni,« je dejal Henry. »Francisa pa menda usoda ni posebno potrla. Vsaj na obrazu se mu ne pozna, da bi bil nesrečen.«

»Carica nikakor ni slaba ženska,« je izjavil Francis. »Čutim v sebi dovolj moči, da se uklonim usodi tako, kakor se spodobi moškemu. Še nekaj ti moram povedati, Henry, če si že načel to vprašanje. Tebe bi carica ne marala, tudi če bi bil pripravljen poročiti se z njo.«

»No, o tem bi lahko govorili. Kdo ve,« je hotel protestirati Henry.

»Če misliš, da lažem, ji pa kar ponudi svojo roko,« ga je zavrnil Francis. »Tukaj pravkar prihaja! Le oglej si njene oči! V njih je neka skrb. Svečenik je pa ves potrt. Le ponudi ji svoje srce, pa se prepričaš, da nimaš prav nobenih možnosti.«

Henry je trmasto prikimal z glavo.

»Saj bom tudi storil tako — toda ne zato, da ti dokažem, kako rade me imajo ženske, temveč zavoljo pravičnosti. Nočem tvoje žrtve. Mene je določil žreb in zato naj se zgodi volja usode.«

In preden ga je moral Francis zadržati, se je Henry prerinil skozi množico do carice, pahnil svečenika v stran in spregovoril z njo povsem resno. A carica se je samo smejala njegovim besedam. Ni se pa rogala Henryju — ne, njen smeh je bil triumf nad Leoncio.

Henryju ni bilo treba dolgo čakati na košarico. Na vse njegovo prigovarjanje je carica odločno odgovorila »ne«. Nato je stopila k Leoncü in Francisu. Svečenik je šel tik za njo. Za njima se je približal oltarju Henry, ki ni mogel zatajiti veselja, da je dobil košarico.

»No, kaj porečeš na to?« se je obrnila carica k Leoncü. »Henry me je pravkar zasnubil. To je že četrti ženin v enem dnevu. Mar si imela ti kdaj štiri ljubimce, ki so se tepli za tvojo roko?«

»Štirje!« je vzkliknil Francis.

Carica ga je prijazno pogledala.

»Snubila sta me ti in Henry, ki sem ga pravkar odbila. Še pred teboj me je snubil podli Torres. Malo prej, preden sem stopila pred oltar, se mi je ponujal še svečenik sonca. Zasnubil me je v Velikem domu.«

Oči so se ji srdito zasvetile, ko se je spomnila tega prizora.

»Svečenik sonca, služabnik našega božanstva, ki je že prekršil svojo zaobljubo, ki je samo napol moški, me je prosil, naj postanem njegova žena. O, ta pes, ta beštija! In bil je celo tako predrzen, da mi je zagrozil, da ne bom Francisova žena. Pojdimo! Jaz mu že pokažem, da bo pomnil!«

Namignila je svojim vojščakom, naj obkolijo vso skupino. Dvema, ki sta stala za svečenikom, je pa namignila, naj potisneta tudi njega v krog. Izgubljene duše so začele godrnjati, ko so videle, kako grdo ravna carica s svečenikom.

»Stopi naprej, svečenik!« mu je zapovedala carica osorno. »Sicer te moji vojščaki ubijejo.«

Naglo se je obrnil, kakor da hoče klicati na pomoč svoje vernike, toda vojščaki so mu nastavili na prsi sulice in beseda mu je zastala v grlu. Poklonil se je, kakor da se pokori brutalni sili ter spremil carico in Francisa k oltarju. Postavil ju je /. obrazom k sebi, stopil k oltarju ter se ozrl preko njunih glav na svoje verno ljudstvo.

»Jaz sem svečenik sonca,« je spregovoril slovesno. »Moje zaobljube so svete. Kot svečenik, ki je položil svete zaobljube, moram poročiti to žensko — ,Tisto, ki sanja’ — s temle tujcem. V imenu božanstvenega sonca odklanjam zahtevo in izjavljam, da si s to poroko nočem oskruniti rok...«

»Ha, tako torej! Nočeš? Če se takoj ne ukloniš, te čaka neizogibna smrt,« je vzkliknila carica ln namignila v bližini stoječim vojščakom, naj nastavijo svečeniku sulice na prsi, drugim pa, naj se pripravijo za napad na množico Izgubljenih duš, ki no začele srdito mrmrati.

Nastala je splošna tišina. Dolgo ni nihče spregovoril, nihče se ni ganil. Vsi so stali kakor vkopani in oči vseh so se obračale na svečenika, ki so mu vojščaki nastavili sulice na prsi.

Starec, čigar življenje je bilo v nevarnosti, je spregovoril prvi. Okrenil se je. Mirno je pokazal vojščakom hrbet. Pokleknil je in začel moliti v starošpanskem narečju k rodovitnemu soncu. Znova se je obrnil k Francisu in carici ter jima namignil, naj poklekneta predenj. Ko se je pa s konci prstov dotaknil njunih rok, je komaj premagal jezo, ki je kipela v njem. Ko sta novoporočenca vstala, je prelomil koruzni hlebček in ponudil vsakemu polovico.

»Hostija,« je zašepetal Henry Leoncü, ko sta Francis in carica zavžila hlebček.

»Rimsko — katoliška maša, ki jo je prinesel v to dolino Da Vasco in iz katere je nastal sčasoma poganski obred,« je zašepetala Leoncie mirno, dasi je čutila, da jo Francis za vedno zapušča. Morala je napeti vse sile, da je premagala svoj obup, ko je videla, kako jo carica škodoželjno gleda. Grizla je ustnice in zasadila nohte v dlan, da bi se ne razjokala.

Svečenik je vzel z oltarja bodalce in majhen zlat kelih ter izročil oboje carici. Ta se je obrnila k Francisu, ki je zasukal rokav na levi roki. Preden mu je pa prerezala kožo, se je carica ustavila, pomislila in se z jezikom dotaknila konca bodala.

Oči so se ji srdito zasvetile. Čim se je z jezikom dotaknila ostrine, je takoj vedela, s kom ima opraviti. Odvrgla je bodalo in malo je manjkalo, da ni planila na svečenika. Komaj se je premagala, da mu ni zasadila bodala v podle prsi. Ozrla se je v smeri, kamor je vrgla bodalo, da se prepriča, če zastrupljena ostrina ni morda koga zadela. Nato je potegnila iz nedrij drugo bodalce. Tudi to je obliznila, preden je prerezala Francisu na roki kožo in prestregla v kelih nekaj kapljic njegove krvi. Francis je storil isto na njeni roki in ko je bila kri obeh pripravljena, je svečenik hočeš nočeš vzel kelih ter izlil pomešano kri na oltar. Obred je bil končan.

Nastopil je kratek premor. Carica je namrščila obrvi.

»Če je usoda določila, da mora biti danes na tem oltarju prelita človeška kri...« je spregovorila z grozečim glasom.

In svečenik, ki je najbrž dobro vedel, kam meri caričina grožnja, se je kljub svoji jezi uklonil. Obrnil se je k Izgubljenim dušam in slovesno izjavil, da sta Francis in carica poročena. Carica se je naglo obrnila k Francisu, kakor da ga prosi, naj jo objame. In ko jo je objel in poljubil, se Leoncie ni mogla več premagati. Naslonila se je na Henryja in zakrila obraz z rokami. Francis je dobro vedel, kaj se je godilo tisti hip v Leoncüni duši. Ko se je pa carica vsa srečna ozrla na Leoncio, češ, le poglej, kako hitro se ti je izneveril ta, ki ti je bil vzor idealnega moža, se Leoncü na obrazu ni več poznalo, da divja v njenem srcu vihar ljubosumnosti in užaljenega ponosa.

Dve misli sta šinili Torresu v glavo v hipu, ko ga je vrtinec zgrabil in potegnil na dno. Prva je bila misel o ogromnem belem psu, ki je takoj za njim skočil v jezero, druga pa o tem, da Ogledalo Sveta laže. Torres je bil trdno prepričan, da mu bije zadnja ura. A vendar prizor, ki ga je videl mimogrede v Ogledalu Sveta, ni bil niti najmanj podoben smrti na dnu jezera.

Torres je bil izvrsten plavalec. Ko se je v vrtincu naglo pogrezal v črno brezno, ga je bilo strah misliti, da si lahko ob skalah razbije glavo. Toda tok, ki ga je nesel z veliko brzino nekam v neznane globine, je bil tako močan, da z glavo sploh ni /adel ob stene podzemnega rova. Samo včasih, kadar je po smeri toka uganil, da se bliža stena, je

umaknil glavo in se skrčil, kakor se skrči morska želva, kadar jo napade som.

Čez dobre pol minute — tako se je zdelo Torresu po zadrževanju sape — je pomolil glavo iz vode, ki je tekla bolj počasi, in njegova pljuča je napolnil hladen, čist zrak. Počasi je plaval naprej in bil zadovoljen, da se drži na vodi. Počival je in razmišljal, kaj se je zgodilo s psom in kakšna presenečenja mu pripravlja to čudno podzemno potovanje.

Kmalu je pred seboj zagledal motno dnevno svetlobo. Ko je postalo povsem svetlo, se je ozrl in opazil nekaj, kar ga je pognalo z vso hitrostjo naprej. Zagledal je namreč psa, ki se je podil za njim in mu kazal svoje strašne čekane. Blizu izvira dnevne svetlobe je Torres opazil na bregu skalo in zlezel nanjo, da se reši nevarnega spremljevalca.

Takoj se je spomnil, da ima v žepu dragulje, ki jih je ukradel iz caričine zakladnice. Že jih je hotel potegniti iz žepa, ko je naenkrat po ozki soteski zadonelo srdito lajanje in Torres je tik za hrbtom zopet zagledal ogromnega psa. Namesto draguljev je privlekel iz žepa caričino bodalo.

Znova sta mu šinili v glavo istočasno dve misli. Kaj naj stori? Ali naj poskusi ubiti psa prej, kakor skoči na skalo? Ali pa naj spleza navzgor k izviru dnevne svetlobe v upanju, da potok odnese psa mimo skale? Odločil se je za drugo možnost. Hitro je začel plezati po strmi skali navzgor. Toda pes je skočil na skalo in se z naj večjo hitrostjo pognal za njim. Kmalu ga je dohitel. Torres se je naglo obrnil, pripravil bodalo in čakal na napad.

Toda pes ga ni napadel. Nasprotno, široko je odprl gobec, sedel na zadnji nogi in iztegnil prednjo taco, kakor da hoče Torresa pozdraviti. Torres ga je prijel za taco in mu jo hvaležno stisnil. Reakcija je bila tako velika, da je malo manjkalo, da se ni zgrudil na tla. Histerično se je zakrohotal in stiskal psu taco, medtem ko je pes odpiral gobec in prijazno gledal prijatelja v nesreči.

Naposled se je Torres napotil po ozkem bregu naprej. Pes mu je sledil tik za petami. Kmalu je Torres opazil, da se je začela ozka stezica ob potoku znova spuščati k vodi. In tu je zagledal nekaj strašnega, obenem pa razveseljivega. Podzemna reka je valila valove naprej in z vso silo butala ob ogromno skalo. Voda se je penila in šumela tako, da o rešitvi po njenem toku ni bilo govora. Pač pa je Torres zagledal v kamnitem stropu odprtino, skozi katero je padala dnevna svetloba. V premeru je odprtina merila petnajst čevljev, toda pokrivala jo je ogromna pajčevina, ki je bila tako strašna, da je Torres nenote obstal in ostrmel. Še strašnejši je bil kup kosti pod pajčevino. Niti pajčevine so bile debele kakor prst in lesketale so se, kakor da so srebrne. Torres se je dotaknil pajčevine in mraz ga je spreletel. Prijela se ga je kakor klej in moral je napeti vse sile, da je osvobodil roko. Pri tem se je stresla vsa pajčevina. Ob obleko in pasjo dlako je obrisal roko, katere se je držala neka sluzasta snov.

Med dvema spodnjima koncema, ki sta držala ogromno pajčevino, je Torres opazil odprtino, skozi katero bi lahko zlezel iz podzemne jame. Preden se je pa odločil za ta korak, je iz previdnosti porinil skozi odprtino psa, da se prepriča, ali je pot varna. Pes je zlezel skoz odprtino in izginil. Torres je že hotel za njim, ko se je pes naenkrat vrnil. Planil je nazaj s tako naglico, da je podrl Torresa in oba sta se zatrkljala po strmini navzdol. Torres se je še pravočasno ujel za neko skalo in obvisel na njej, psu je pa spodrsnilo in padel je nazaj v valove. Preden je Torres iztegnil roko, da bi ga ujel, je pes izginil pod skalo.

Torres je dolgo omahoval. Strah ga je bilo pri pogledu na podzemni hudournik. Nad njim je bila odprta pot iz jame in Torresa je vleklo k soncu, kakor vleče čebelo ali cvetico. Toda kakšno prikazen je videl pes, da je tako prestrašeno skočil nazaj? Ko je tako razmišljal, je naenkrat začutil, da njegova roka sloni na nečem okroglem. Dvignil je tisti predmet in opazil, da drži v roki človeško lobanjo. Ves prestrašen se je ozrl na kup kosti pred seboj in spoznal, da so to ostanki človeških okostnjakov. In znova je začel razmišljati, kako bi se rešil iz jame po vodi. Ze je hotel skočiti v potok, pa se je ustrašil vrtincev.

Potegnil je iz žepa caričino bodalo in previdno zlezel skozi odprtino v pajčevini. Zagledal je isto, kar je videl malo prej pes, in planil je nazaj tako naglo, da je padel v vodo. Komaj je napolnil pljuča s svežim zrakom, ko ga je zgrabil vrtinec in potegnil v svoj podzemni tok.

Ta čas so se z enako naglico vrstili usodni dogodki tudi v caričinem domu ob jezeru. Komaj sta se mlada po poroki vrnila iz Velikega doma in sedla za mizo, ko je naenkrat steno predrla puščica, ki je priletela od nekod mimo njunih glav in se zapičila v nasprotno steno. Henry in Francis sta planila k oknu in takoj spoznala, da je položaj oblegancev skrajno resen. Videla sta, kako je caričin vojščak, ki je stražil most, omahnil in padel v vodo. Iz hrbta mu je štrlela prav taka puščica, kakršna se je zapičila malo poprej v steno. Tik pred mostom so se zbrale pod svečenikovim vodstvom vse Izgubljene duše in sipale na ciričin dom puščice. Za moškimi so stale ženske in deca.

V sobo je planil drugi caričin vojščak, ki se je komaj še držal na nogah. Hotel je nekaj povedati, pa ni mogel spraviti iz sebe glasu. Hrbet je imel ves preluknjan od puščic. Zamahnil je z roko in se zgrudil mrtev na tla. Henry je skočil k vratom, ki so vodila na most, in začel streljati. Kmalu je bil most prazen. Izgubljene duše so se deloma umaknile, deloma pa podlegle Henryjevim kroglam.

Toda obleganje neutrjenega poslopja ni trajalo dolgo. Francis je s Henryjevo pomočjo sicer podrl most, vendar pa obleganci niso mogli pogasiti goreče strehe, ki so jo Izgubljene duše na svečenikovo povelje zažgale z ognjenimi puščicami istočasno na dvajsetih krajih.

»Samo ena pot je, po kateri se še lahko rešimo,« je zajecljala carica na verandi, ki je visela nad vrtincem. Prijela je Francisa za roko, kakor da išče pri njem zaščite. »Po tem vrtincu lahko pridemo iz podzemlja.«

Pokazala je na središče vrtinca.

»Doslej se iz vrtinca še nihče ni vrnil v našo dolino. V Ogledalu Sveta sem videla, kako so mnogi plavali po podzemnem toku in splavali na površje. Bili so vedno mrtveci. Razen Torresa še nisem videla nikogar, ki bi priplaval živ na zemljo. Sami mrtveci! In nikoli se niso vračali. Tudi Torres se ni vrnil.«

Vsi so se prestrašeno spogledali pri misli na strašno pot.

»Drugega izhoda ni?« je vprašal Henry in objel Leoncio.

Carica je odkimala z glavo. Okrog njih so že padali s strehe goreči šopi slame; Izgubljene duše so stale na bregu in prepevale bojne pesmi. Carica je izpustila Francisovo roko in hotela planiti v svojo spalnico, nato ga je znova prijela za roko in potegnila za seboj. Začudeno je gledal, kako je zaprla in zaklenila kovček, v katerem je bilo vse neizmerno bogastvo Izgubljenih duš. Nato je odstranila z nogo preprogo in odprla rov, ki je spalnico povezoval z jezerom. Namignila je Francisu, naj potegne kovček k rovu in ga spusti v jezero.

»Niti svečenik sonca ne ve za skrivni rov,« je zašepetala carica, prijela Francisa za roko in ga potegnila na verando, kjer sta ju čakala Henry in Leoncie.

»Zdaj je pa skrajni čas, da zapustimo ta kraj,« je dejala carica. »Objemi me, Francis, dvigni me in skoči z menoj v vrtinec! Midva pokaževa pot.«

Skočila sta in izginila v vrtincu. V hipu, ko te je goreča streha začela podirati, je Henry vzel Leoncio v naročje, jo pritisnil k sebi in skočil za Franciscom v vrtinec.

Kakor Torres tako so tudi naši begunci srečno priplavali mimo skal in podzemna reka jih je prinesla h kraju, kjer je zlezel Torres na skalo.

Henryju je bilo lahko, ker je Leoncie znala dobro plavati. Pa tudi Francis je kot izvrsten plavalec z lahkoto držal carico na površju. Ravnala se je točno po njegovih navodilih. Ni ga prijemala za roke, niti vlekla navzdol, kakor utopljenec vleče človeka, ki mu je prihitel na pomoč.

Ko so priplavali do skale, so vsi štirje zlezli iz vode, da si odpočijejo. Obe ženski sta takoj razpustili mokre in skuštrane lase ter jih začeli ožemati.

»To ni prava gora, v kateri sem bila z vama,« je dejala Leoncie smeje Morganoma. Njene besede so bile namenjene pravzaprav carici.

»Jaz sem pa z možem prvič v življenju v notranjosti gore,« se je zasmejala carica v odgovor in ostrina njene ironije se je globoko zapičila v Leoncüno srce.

»Zdi se mi, Francis, da se tvoja žena in moja zaročenka ne bosta posebno dobro razumeli,« je dejal Henry, hoteč ublažiti mučen vtis, ki ga je napravilo na oba Morgana zbadanje med Leoncio in carico.

In kakor vedno je tudi to pot rezultat moške odkritosrčnosti bil še bolj neprijeten in mučen molk. Obe ženski sta bili zadovoljni, da so vsi umolknili. Francis se je zaman trudil, da bi našel primerno besedo, ki bi pomirila razburjene duhove. Tudi Henry je razmišljal, kaj storiti, da potolaži ljubosumno Leoncio. Naenkrat je vstal, češ da si mora ogledati okolico, in povabil carico, naj ga spremlja.

Francis in Leoncie sta sedela nekaj časa molče. Prvi je spregovoril Francis.

»Najraje bi vas pošteno premikastil, Leoncie.«

»Kaj sem pa storila, da se jezite name?« je vprašala izzivajoče.

»Kakor da ne veste. Vaše vedenje je bilo skrajno neumestno.«

»Vi ste se vedli nedostojno, ne jaz,« je dejala in malo je manjkalo, da ni zajokala kljub trdnemu sklepu, da Francisu nikoli ne bo dala priložnosti misliti, da je ljubosumna. »Kdo vas je pa prosil, da se poročite z njo? Saj niste vi potegnili kratke bilke. In vendar vam žilica ni dala miru. Prostovoljno ste storili korak, ki bi ga nihče drugi ne tvegal. Mar sem vas prosila, da se žrtvujete za drugega? Srce me je zabolelo, ko sem slišala, kako ste Henryju izjavili, da se poročite z njo. Mislila sem, da omedlim. Niti za nasvet me niste vprašali. In vendar sem jaz predlagala, naj odloči žreb. Hotela sem vas na ta način rešiti te nevarne ženske. Da, da, prav nič se ne sramujem priznati, da sem vas hotela rešiti zase. Henry me ne ljubi tako, kakor me ljubite vi. Saj ste mi sami priznali. In tudi jaz nikoli nisem ljubila Henryja tako, kakor sem ljubila in še vedno ljubim vas ... bog mi odpusti ta greh!«

Francisa so njene besede zadele v živo. Objel jo je in pritisnil k sebi.

»Tako delate na dan svoje poroke!« ga je pokarala.

Njegove roke so omahnile.

»In vi govorite to v trenutku, ko sva oba nepopisno srečna?« je zašepetal ves potrt.

»Zakaj pa ne?« je vzkliknila užaljeno. »Ljubili ste me, sami ste mi povedali, da me ljubite. Danes ste pa kar na lepem zavrgli mojo ljubezen in se poročili s prvo žensko, ki Vam je prišla pod roke.«

»Ljubosumni ste!« je vzkliknil Francis in se razveselil, ko je priznala z glavo. »Vem, da ste ljubosumni — obenem se pa poslužujete ženske pravice in laži. To, kar sem storil, ni bilo lahko. Poročil sem se s carico zato, da rešim sebe in vaju. Ne smete misliti, da sem izgubil moško čast.«

»Moška čast ni vedno tisto, kar potrebuje ženska,« je ugovarjala Leoncie.

»Mar bi vam bolj ugajalo, če bi ravnal podlo in brezvestno?« je vprašal Francis.

»Ženska sem, ki ljubi — to je vse,« je odgovorila z drhtečim glasom.

»Strupena osa ste,« je vzkliknil ves iz sebe od jeze. »In krivični ste!«

»Mar more biti ženska pravična, kadar ljubi?« je priznala Leoncie. »Samo moškemu zadostuje v življenju poštenost. Ne smete pozabiti, da ženska brez ljubezni ne more živeti, da ji je ljubezen vse na svetu. Da, žalostna resnica, in vendar moram priznati, da je ženska pripravljena žrtvovati vse, tudi svojo čast in poštenost, kadar gre za ljubezen.«

»Morda imate prav. Čast in poštenost je stvar razuma, ženska pa brez čustva ne more živeti. In vse, kar ji preostaja je ...«

»Vrtoglavost in kaprice ...« se je oglasila Leoncie.

Henry in carica sta ju poklicala in tako je bil njun pogovor prekinjen. Odšla sta po strmi stezi ter se pridružila Henryju in carici tik pod ogromno pajčevino.

»Ste kdaj videli tako strašno pajčevino?« je vzkliknila Leoncie.

»Rad bi videl pajka, ki jo je spredel,« je dejal Henry.

»Sreča naša, da ni to edina pot, ki vodi iz tega brloga,« se je oglasila carica.

Vsi so začudeno pogledali. Pokazala je na potok, rekoč:

»Glejte, to je naša pot. Znane so mi vse strahote tega labirinta. V Ogledalu Sveta sem često videla to pot. Ko je umrla moja mati in ko so vrgli njeno truplo v vrtinec, sem pogledala v Ogledalo Sveta, kako so valovi truplo zanesli v tale tolmun, kjer je izginilo.«

»Saj je bila mrtva!« se je oglasila Leoncie. In zopet sta se lepotici srdito pogledali.

»Med mojimi vojščaki,« je nadaljevala carica mimo, »je bil lep mladenič, ki se je spozabil tako daleč, da me je začel nadlegovati s svojimi ljubezenskimi ponudbami. Živega so vrgli v vrtinec. Tudi njegovo usodo sem videla v Ogledalu Sveta.

Ko je priplaval do tega kraja, je zlezel na suho. Videla sem, kako je splezal pod pajčevino, kako ga je vrglo nazaj in kako je padel v tolmun.«

»Še ena žrtev!« je dejal Henry zamišljeno.

»Ne. Opazila sem in dasi v temi nekaj časa nisem ničesar razločila, mi je Ogledalo Sveta kmalu pokazalo, da je splaval na površje široke reke, ki teče po zemlji. Priplaval je do brega in splezal nanj. Prav dobro se še spominjam, da je bil to levi breg. Izginil je med visoko drevje, tako drevje, kakršnega v dolini Izgubljenih duš ni.«

Kakor Torres, tako so se tudi caričini spremljevalci bali deročega potoka in za vse na svetu ne bi skočili v tolmun, ki se je počasi valil proti bližnji strmini, kjer je voda zopet izginila v podzemlje.

»Tole je kup živalskih in človeških kosti,« jih je opozorila carica. »Tudi ta bitja so se bala podzemne poti in skušala priti na površje skozi odprtino v pajčevini. Tole so bili ljudje — le poglejte. Zdaj so ostale same kosti, ki se sčasoma spremene v prah. Nihče ne pride živ skozi pajčevino.«

»Pa naj bo,« je dejal Francis. »Kljub temu bi zelo rad videl sonce. Ostanite tu, jaz pa pregledam okolico in ugotovim, kaj je s to pajčevino.«

Potegnil je iz žepa samokres, v katerem so bili nepremočeni naboji najnovejše izdelave, in zlezel skoz odprtino v pajčevini. V hipu, ko je izginil, so ostali zaslišali njegove strele. In kmalu so ga znova zagledali. Umikal se je in neprestano streljal. Nato so videli, kako se je zavalil nanj ogromen pajek, ki se je krčil in zvijal od ran. Krogle iz Francisovega samokresa so preluknjale njegovo telo. Od ene kosmate noge do druge je meril dva jarda. Telo je bilo po obsegu in obliki podobno velikemu košu. Zavalilo se je Francisu na rame in hrbet ter odskočilo. Noge so se še vedno krčile. Naposled se je ostudna žival zavalila v tolmun. Vsi štirje so videli, kako je voda ubitega pajka zanesla k strmini in potegnila pod skalo.

»Kjer je eden, mora biti še drugi,« je dejal Henry in se boječe ozrl v odprtino, od kader je prihajala dnevna svetloba.

»Pot pod skalo je edina rešitev,« je ponovila carica. »Pojdiva, dragi mož, objemi me in skupaj stopiva iz tega strašnega podzemlja. Ne smeš pozabiti, da zunanjega sveta še nikoli nisem videla. Upam pa, da ga v tvojem naročju kmalu zagledam.«

Razprostrla je roke in Francis se ni mogel upirati.

»Ta odprtina v steni je začetek globokega brezna, ki meri najmanj tisoč čevljev,« je pojasnil Francis Leoncü in Henryju. »Komaj sem pomolil skoz njo glavo, sem zagledal onstran soteske prepad, nad njim pa ostudnega pajka. Nekaj sekund je bilo dovolj, da se prepričam, da je rešitev skoz odprtino v pajčevini nemogoča.«

Vzel je carico v naročje in skočil v tolmun.

Henry je pritisnil k sebi Leoncie in že je hotel skočiti za Francisom, ko ga je Leoncie ustavila.

»Zakaj ste sprejeli Francisovo žrtev?« je vprašala vsa obupana.

»Zato, ker ...«

Umolknil je in jo začudeno pogledal.

»Zato, ker sem hotel imeti vas,« je odgovoril z drhtečim glasom. »Zato, ker sem bil z vami zaročen, medtem ko je Francis bil svoboden. Poleg tega se mi pa zdi, da je Francis s svojo usodo popolnoma zadovoljen. V vlogi caričinega moža se počuti prav dobro.«

»Ne!« je vzkliknila Leoncie. »Kot kavalir požrtvovalno igra svojo vlogo, da bi ne ranil njenega srca.«

»O tem bi lahko razpravljali. Se spominjate, kako se je pred oltarjem Velikega doma bahal, da bi me carica ne vzela, ko sem ji hotel ponuditi svojo roko? To je najboljši dokaz, da se je poročil z njo po lastni želji. In zakaj bi se tudi ne? Saj je še samec. Ona je pa očarljiva ženska.«

Toda Leoncie ga ni poslušala. Hitro se je obrnila k njemu, mu pogledala naravnost v oči in vprašala:

»Kako me ljubite? Me ljubite brezmejno? Me ljubite tako, da bi dali zame vse na svetu, tudi svoje življenje?«

Henry jo je še vedno začudeno gledal.

»Odgovorite! Odgovorite vendar!« je ponavljala strastno.

»Seveda,« je odgovoril počasi. »Vendar pa priznam, da bi mi nikoli ne prišlo na misel uporabiti take izraze. Vi ste zame edina ženska na svetu. Dejal bi, da vas ljubim iskreno, strastno, večno. Vaše življenje je del mojega življenja in včasih se mi zdi, da vas poznam že od rojstva. Tako sem vas vedno ljubil.«

»Ta ženska je neznosna!« je vzkliknila Leoncie nepričakovano. »Sovražim jo ves čas, odkar sem jo prvič videla.«

»Glej no, glej! Kako smo vročekrvni! Kar strah me je pomisliti, kako bi jo šele sovražili, če bi se poročil z njo jaz namesto Francisa,« je dejal Henry smeje.

»Pojdiva raje za njima!« je dejala Leoncie. S tem je bil njun pogovor končan.

Henry jo je objel in skočil v peneči se vrtinec.

Na bregu reke Gualacy sta sedeli dve indijanski deklici in lovili ribe. Malo dalje proti toku se je dvigal greben visokega pogorja. Mimo njega se

je vil glavni rokav reke temno rjave barve. Tam, kjer sta deklici lovili ribe, je bila voda v tolmunu mirna. Tudi deklici sta sedeli na bregu mirno. Nobena riba se ni dotaknila vabe. Menda so bile vse site. Ena obeh deklic, po imenu Nicoya, je zazehala, pojedla banano, znova zazdehala in hotela vreči v reko bananove olupke.

»Sedeli sva zelo mirno, Concordia,« je dejala svoji prijateljici, »in vendar se ni ujela nobena riba. Zdaj bi pa rada ribam malo nagajala. Če je res, da mora vse, kar splava na površje, zopet pod vodo, potem mora predmet, ki ga vržem v vodo, nekaj spraviti na površje. Daj, da poizkusim. Glej!«

Zamahnila je z roko, vrgla bananive olupke v reko in gledala, kako so se potopili.

»Če se sploh kaj pokaže iz vode, bo nekaj velikega,« je zamrmrala Concordia.

In deklici sta prestrašeno opazili, da je priplaval iz vode velik bel pes. Naglo sta potegnili trnke iz vode in jih vrgli na breg. Nato sta se plaho objeli in gledali, kako je pes na drugem koncu tolmuna priplaval k bregu, splezal iz vode in izginil v bližnjo goščo.

Nicoya in Concordia sta se zadovoljno nasmehnili.

»Poskusi še enkrat!« ji je prigovarjala Concor

dia.

»Ne, zdaj si ti na vrsti. Vrzi ti, da vidiva, kaj se prikaže.«

In Concordia je vrgla v reko kepo prsti, ne da bi pričakovala, da se kaj prikaže. Komaj je pa kepa izginila, se je prikazala iz tolmuna najprej čeada, potem pa človeška glava. Zopet sta se deklici v stranu objeli in opazili, da je mož v čeladi priplaval k bregu in izginil v grmovju.

In zopet sta se deklici zasmejali. Toda to pot je Concordia zaman prigovarjala Nicoyi, naj vrže še kako stvar v reko. Tudi Concordia se ni dala pregovoriti. Nobena si ni upala klicati iz tolmuna čudne prikazni.

Kmalu nato sta deklici opazili dva mlada Indijanca, ki sta vlekla navzgor po reki svoj čoln.

»Kaj se pa smejeta?« je vprašal eden.

»Videli sva tu prav čudne pojave,« se je zasmejala Nicoya.

»Najbrž sta se nasrkali žganja« se je oglasil drugi Indijanec.

Deklici sta odkimali z glavo in Concordia je dejala:

»Ničesar nisva pili, pa je vendar res, kar pravi moja prijateljica. Ko je Nicoya vrgla v tolmun bananove olupke, je priplaval iz njega pes — ogromen pes — tako velik, kakor gorski tiger ...«

»Ko pa je vrgla Concordia kepo prsti,« se je oglasila druga deklica, »je priplaval iz tolmuna mož z železno glavo. To je čarovnija. Midve s Concordio znavi coprati.«

»Josč« se je obrnil Indijanec k svojemu tovarišu, »ta zadeva je vredna, da si zmočiva grlo.«

Odmašil je steklenico in privoščila sta si vsak nekaj požirkov dobre kapljice.

»Ne,« je dejal Josč, ko sta ga deklici prosili, naj da tudi njima požirek žganja. »Še tega je treba! Saj vidita velike bele pse in ljudi z železnimi glavami že zdaj, ko sta trezni. Kaj bi šele bilo, če bi ga imeli malo pod kapo?«

»Že prav,« se je oglasila Nicoya. »Če nama ne verjameta, pa vrzita v tolmun steklenico in prepričata se, da priplava z dna pes. Nama sta se prikazala pes in človek. Morda se prikaže vama hudič.«

»Hudiča bi pa res rada videla,« se je zasmejal Josč in nagnil steklenico, v kateri je ostalo še nekaj pijače. »Žganje da je človeku pogum. Zdaj sem že dovolj pogumen, da se lahko spoprimem s hudičem.«

Dal je steklenico svojemu tovarišu, da jo izprazni.

»Zdaj jo pa vrzi v vodo,« mu je zaklical Jose.

Prazna steklenica je pljusnila v vodo in takoj so se pokazale posledice. Tisti hip je namreč priplavalo iz tolmuna kosmato telo ubitega pajka. Za lahkoverne Indijance je bilo to že preveč. Mladeniča sta prestrašeno odskočila, tako da se je čoln prevrnil. Padla sta v reko in samo njuni glavi sta moleli iz vode, ko sta naglo plavala proti glavnemu rokavu. Valovi so ju odnesli navzdol, za njima je pa plaval prevrnjeni čoln.

Nicoya in Concordia sta se ogromnega pajka lako ustrašili, da jima ni bilo do smeha. Objeli sta se in gledali v začarani tolmun. Samo mimogrede sta videli, kako sta prestrašena mladeniča ujela čoln, priplavala na njem do brega, skočila na suho in se skrila v visoko travo.

Popoldansko sonce se je že bližalo zatonu, ko sta si deklici toliko opomogli od presenečenja, da sta hoteli še enkrat preizkusiti začarano reko. Po dolgem prerekanju sta sklenili to pot istočasno vreči kepo prsti v reko. In ko sta jo vrgli, sta priplavala iz tolmuna moški in ženska — Francis in carica. Deklici sta zbežali v grmovje in iz skrivališča opazovali Francisa, ki je čez pas držal carico in plaval k bregu.

»Morda se je zgodilo vse to po naključju ... morda so priplavala ta bitja iz tolmuna samo slučajno,« je zašepetala Nicoya Concordü čez nekaj časa.

»Zdi se mi, da ni bilo naključje,« je ugovarjala Concordia. »Ko sva vrgli dva predmeta, sta priplavala dva človeka, medtem ko je en predmet pognal iz tolmuna samo eno bitje.«

»Dobro,« je dejala Nicoya. »Takoj se prepričam, koliko je resnice na tvoji trditvi. Poskusiva še enkrat skupaj. Če se nič ne prikaže, je bilo samo naključje in midve sva brez čarovniške moči.«

In znova sta skupaj vrgli v tolmun kepo prsti in še enkrat sta priplavala iz vode moški in ženska. Bila sta Henry in Leoncie. Kot dobra plavalca sta skupaj plavala do brega, zlezla na suho in izginila v grmovje.

Mladi Indijanki sta ostali še dolgo na bregu. Domislili sta se, da ne bosta več metali olupkov in prsti v vodo. Če bi se pa še kaj prikazalo, bi imeli v rokah dokaz, da so bili vsi pojavi golo naključje. Če se pa nobeno bitje več ne prikaže, je bila vsega kriva njuna čarovniška moč. Legli sta v travo in opazovali tolmun, dokler se ni zmračilo, toda pričakovali sta zaman. Nato sta se počasi napotili proti domači vasi v trdnem prepričanju, da so jima bogovi poslali svoj blagoslov.

Šele drugi dan po čudoviti rešitvi iz podzemske reke je Torres prispel v San Antonio. Prišel je peš, ves umazan in razcapan, v spremstvu mladega Indijanca, ki je nesel za njim Da Vascovo čelado. Zakaj Torres je hotel pokazati to čelado poglavarju in sodniku kot dokaz, da je res doživel nekaj čudovitega. Že vnaprej se je veselil, kako bo z opisovanjem čudovitih doživljajev presenetil svoja prijatelja.

Prvi, ki ga je srečal gredoč po glavni ulici mesta, je bil sam Marino Vercara 6 Hijos, ki je na ves glas zaklical, ko je zagledal Torresa:

»Kaj ste res vi, senor Torres?«

In poglavar se je slovesno prekrižal, preden mu je segel v roko. Začutil je toploto njegove roke in otipal blato, ki je pokrivalo Torresovo obleko. Tako se je prepričal, da je Torres res živ. Nato ga je obšla divja jeza.

»Jaz sem pa mislil, da ste že davno mrtvi!« je vzkliknil in stisnil pesti. »Ta carooski pes Mancheno je vsega kriv. Vrnil se je in povedal, da ste mrtvi — mrtvi in do sodnega dne pokopani v notranjosti gore plemena Maya.

»Ta je tepec, jaz pa najbrž najbogatejši človek v Panami!« je odgovoril Torres slovesno. »Kaj pravim v Panami? Najbogatejši človek na vsem svetu. Kakor naši junaški predniki — conquistadorji sem tudi jaz premagal vse težave in prišel do zaklada plemena Maya. Videl sem ga. Ne ...«

Segel je z roko v žep, da poglavarju pokaže neizmerno bogastvo »Tiste, ki sanja«, pa je potegnil iz žepa prazno roko. Umazana in razcapana postava je privabila množico radovednežev.

»Marsikaj bi vam rad povedal,« je dejal poglavarju. »V navzočnosti teh zijal seveda ne morem govoriti, ker je vse, kar vam hočem povedati strogo zaupno. Trkal sem na vrata mrtvecev in nosil oblačila pokopanih. Bil sem v družbi ljudi, ki so umrli pred štiristo leti, in videl, kako so v valovih

drugič umirali. Prišel sem čez in skozi gore, delil sem kruh z Izgubljenimi dušami in gledal v Ogledalo Sveta. Vse to vam povem, dragi prijatelj, pa tudi sodniku pozneje razodenem te skrivnosti, zakaj tudi vidva morata biti deležna ogromnega bogastva.«

»Pa vendar niste pregloboko pogledali v kozarček?« je vprašal poglavar nezaupljivo.

»Odkar sem zapustil San Antonio, je bila edina moja pijača voda,« je odgovoril Torres. »In zdaj pojdem domov ter se pošteno napijem za ves čas treznosti. Moram se tudi umiti in preobleči, da ne bom hodil po mestu razcapan.«

Toda Torres ni šel naravnost domov. Spotoma ga je zagledal razcapan deček, ki je skočil k njemu ter mu izročil pismo. Torres je na prvi pogled spoznal, da je v ovoju poročilo državne radijske postaje. Odprl je pismo in našel v njem zadnje Reganovo povelje.

»Pazite, da bo vse v redu! Francisa je treba zadržati še tri tedne. V primeru uspeha petdeset tisoč dolarjev.«

Torres je vzel dečkov svinčnik in na drugi strani ovojnice napisal odgovor.

»Pošljite denar! Ekspedicija se nikoli več ne vrne iz podzemlja, kamor je zablodila.«

Preden je Torres prišel do zaželene pijače in kopeli, se je pripetilo še nekaj.

V trenutku, ko je stopil iz trgovine zlatarja Rodrigueza Femandeza, ga je ustavil stari svečenik plemena Maya, s katerim sta se ločila v notranjosti svete gore. Torres je prestrašeno odskočil, kakor da vidi prikazen, zakaj bil je trdno prepričan, da je starec v podzemlju utonil. Kakor poglavarja, tako je obšla tudi njega groza, ko je zagledal starega svečenika.

»Proč, izgini!« je vzkliknil. »Izgini, nemirna duša, izgubi se, duh! Tvoje truplo leži v poplavljenih podzemnih jamah. Prikazen si! Duh si, ki je prišel iz onostranstva. Poberi se! Udaril bi te, pa nimaš

telesa. Proč! Izgini! Saj nimam moči, da bi udaril prikazen!«

Toda prikazen ga je prijela za roke in mu jih stisnila tako, da se je Torres takoj prepričal, da je pred njim živ človek.

»Denarja!« je zajecljal starec. »Daj mi denarja! Posodi mi ga. Saj vse povrnem. Poznam skrivnosti plemena Maya in vem, kje so skriti zakladi. Moj sin se je izgubil v gorah, kjer so zakopani zakladi. Tudi yankiji so se izgubili v gorah. Pomagaj mi rešiti sina! Samo njega mi vrni — zaklade si lahko obdržiš. Če ga pa hočeva rešiti, morava najeti delavce in vzeti s seboj tisti čudodelni prašek, s katerim belokožci premikajo gore. V gori je treba napraviti odprtino, da bo voda mogla odteči. Moj sin ni utonil. Voda ga je zalila v podzemlju, kjer stojita Chia in Hzatzl z očmi iz draguljev. Samo te oči — Chüne so rdeče, Hzatzlove pa zelene — lahko poplačajo ves čudodelni prašek na svetu. Daj mi denar, da kupim čudodelni prašek!«

Toda Alvarez Torres je bil čuden človek. Bil je skopuh najslabše vrste. Denar mu je bil na svetu vse in zato bi laže prisilil kačo, da pokaže noge, kakor pa dobil od njega najmanjšo vsoto denarja. In čim več je imel, tem bolj je skoparil.

»Denar!« je zakričal osorno in pahnil starčka od sebe. Prijel je za kljuko na vratih Fernandezove trgovine. »Kako moreš prositi za denar, ko vendar sam vidiš, da sem ves raztrgan in umazan. Saj ga niti zase nimam, kaj šele zate. Poleg tega pa nisem jaz odpeljal tvojega sina v podzemlje, temveč ti sam. Kri tvojega sina pade na tvojo glavo, ne pa na mojo. Padel je v jamo pod Chünimi nogami, ki so jo izkopali tvoji, ne pa moji pradedi.«

Toda starec se ni dal odpraviti. Držal je Torresa za roke in milo prosil, naj mu kupi dinamit. Naposled ga je Torres pahnil od sebe s tako silo, da je siromak omahnil in padel na kamnito ploščo.

Trgovina Rodrigueza Fernandeza je bila majhna in umazana. Imela je samo eno majhno izložbeno okno, ki je stalo kar na lesenem podstavku. Bi

lo je videti, kakor da tu že več let ni nihče pometal, niti brisal prahu. Ob stenah so se plazili ščurki in kuščarji. Po vseh kotih je visela pajčevina. Čim je Torres vstopil, je na stropu opazil sedem col dolgo stonogo. Naglo je odskočil, da mu ostudna golazen ne bi padla na glavo. In ko je po vsem tem od nekod prilezel še gospodar Femandez, podoben ogromnemu pajku, se je Torres nehote spomnil na prizore iz gledališkega življenja v času kraljice Elizabete. Fernandez je bil modernizirani Shylock, le da je bil še bolj umazan in razcapan.

Draguljar se je ponižno priklonil Torresu in s tenkim glasom zajecljal nekaj v pozdrav. Torres je kar na slepo srečo potegnil iz žepa kakih dvanajst draguljev, ukradenih iz zakladnice »Tiste, ki sanja«. Vzel je najmanjšega in ga molče izročil draguljarju, druge je pa zopet vtaknil v žep.

»Siromak sem,« je zastokal draguljar. Torres je opazil, kako si ogleduje dragulj.

Vrgel ga je na stekleni pokrov izložbene skrinjice, kakor da ni kdove kaj vreden, in se vprašujoče ozrl na obiskovalca. Toda Torres je molčal, ker je vedel, da tako iz pohlepnega starca lažje spravi oceno dragulja.

»Sem prav razumel, da hoče blagorodni senor Torres vedeti, kaj mislim o kakovosti dragulja?« je vprašal stari stiskač s piščečim glasom.

Torres je prezirajoče prikimal z glavo.

»Dragulj je naraven. Majhen je. Saj sami vidite, senor, da ni povsem čist. Seveda bo po brušenju manjši.«

»Koliko je vreden?« je vprašal Torres nestrpno.

»Siromak sem,« je ponovil Fernandez.

»Saj vam ga nisem ponujal, tepec stari. Ker ste se pa že dotaknili tega vprašanja, bi rad vedel, koliko mi daste zanj.«

»Kakor rečeno, nikar mi ne zamerite, blagorodni sefior, siromak sem. Večkrat se pripeti, da si niti gnile ribe ne morem privoščiti. Kako rad bi včasih izpil kozarček cenenega rdečega vina, ki blagodejno vpliva na moj organizem, pa ni denarja. O, vino

je imenitna reč. Seznanil sem se z dobro kapljico že v zgodnji mladosti, ko sem bil vajenec v Italiji

— daleč od Barcelone. Tak siromak sem, da ne kupujem draguljev.«

»Kaj pa, če se vam obeta dobiček?« je vprašal Torres.

»Da, če bi bil prepričan, da jih prodam z dobičkom,« je zamrmral starec, »bi jih kupil. Ker sem pa siromak, jih ne morem drago plačati.«

Znova je vzel dragulj in ga dolgo ogledoval od vseh strani.

»Dal bi vam zanj,« je spregovoril neodločno. »Dal bi vam ... no, blagorodni senor, ne pozabite, da sem velik siromak. Danes sem pojedel samo žlico čebulne juhe in skorjico kruha z jutranjo kavo ...«

»Tristo vragov, stari tepec, koliko mi daste za dragulj ?« je zarohnel Torres.

»Petsto dolarjev — dvomim pa, da bi imel sam pri tej kupčiji kaj dobička.«

»Zlatih?«

»Mehiških,« je odgovoril starec. Torres je prav dobro vedel, da pomeni to polovično ceno, ki nikakor ne ustreza vrednosti dragulja.

»Seveda mehiških, samo mehiških. Pri kupčijah in prodajah računamo vedno v mehiških dolarjih.«

Torresa je sicer razveselila vest, da je dragulj toliko vreden, vendar je pa iztegnil roko, kakor da ga hoče vzeti nazaj. Toda starec je naglo umaknil roko, ker ni hotel zamuditi ugodne kupčije.

»Stara prijatelja sva,« je jecljal od strahu, da bi mu zaslužek ne ušel izpred nosa. »Poznal sem vas kot dečka, ko ste prvič prišli iz Bocasa del Toro v San Antonio. Ker sva torej stara prijatelja — pa naj bodo zlati dolarji.«

Torres je šele tedaj razumel, kako ogromna je vrednost caričinega zaklada, ki so ga ukradle Izgubljene duše v pradavnih časih iz skrivališča v sveti gori plemena Maya.

»Imenitno!« je dejal Torres in vzel dragulj nazaj. »Dragulj je last nekega mojega prijatelja, ki si je hotel izposoditi nekaj denarja, pa mi ga je zastavil. Zdaj, ko ste ga ocenili, mu pač lahko posodim petsto zlatih dolarjev. Prihodnjič, ko se srečava v gostilni, vas rade volje pogostim z rdečim vinom. Pila ga bova, da bo kar od mize teklo.«

In ko je Torres stopil iz trgovine, ni mogel skriti veselja nad tem, da je starega lisjaka Fernandeza imenitno speljal na led. Seveda ni bil tako naiven, da bi ne vedel, da je Španec zelo nizko ocenil njegov dragulj, ki je bil vreden najmanj tisoč zlatih dolarjev.

Ta čas je plul po reki Gualaca čoln, v katerem so se vračali Leoncie, carica in oba Morgana. Vožnja po široki reki je bila zelo prijetna in Torres, ki se je moral vrniti peš, bi gotovo zavidal svoje znance za tako ugodno potovanje.

Preden so pa prispeli v Solanovo naselbino, jih je prehitel neznaten dogodek, čigar pomena rodbina Solano prvi hip ni mogla v polni meri oceniti. Po strmi stezici se je bližal naselbini zelo čuden gost. Z njim je šla sključena starka. Obraz ji je zakrivala črna ruta, ki pa ni mogla prikriti sledov nekdanje vročekrvnosti.

Bil je debeluhast Kitajec srednjih let. Na okroglem obrazu mu je igral dobrodušen smehljaj, kakor je že navada pri vseh debeluhih. Ime mu je bilo Yi Poon, kar pomeni sok vkuhanih jabolk. Njegove manire so bile prav tako priliznjeno sladke, kakor ime. Do starke, ki ga je komaj dohajala, je bil ves čas izredno ustrežljiv in prijazen. Ko so ji noge začele pešati, se je ustavil in počakal, da si odpočije. Trikrat sta se morala ustaviti, ker so se starki neprestano šibila kolena, in trikrat je Kitajec privlekel iz žepa steklenico francoskega žganja, da si je sirota s krepkim požirkom privezala dušo.

Yi Poon je pustil starko v grmovju pred naselbino in potrkal na vrata Solanove hiše. Navadno je prihajal po opravkih v naselbino vedno čez dvorišče. To pot je prišel po izredno važnem opravku in zato je sklenil potrkati na glavna vrata.

Služkinja, mlada Indijanka, ki je prišla pogledat, kdo trka, je obvestila Enrica Solano o Yi Poonovem prihodu. Enrico Solano je ves potrt sedel s sinovoma v sprejemnici. Ricardo mu je prinesel pretresljivo vest, da se je Leoncie izgubila in da je morda že našla smrt v notranjosti svete gore plemena Maya. Rodbina je bila obupana. Služkinja se je vrnila h Kitajcu. »Senor Solano je bolan, zato nikogar ne sprejema,« mu je dejala prijazno kljub temu, da je imela opraviti s Kitajcem.

»Uhu!« je zastokal Yi Poon in porabil vso svojo zgovornost, da prijazno služkinjo pregovori, naj ga še enkrat priporoči gospodarju. »Moja* ne kuli. Moja pameten Kitajec. Moja je mnogo hodil v šolo. Moja govori špansko. Moja govori angleško. Moja piše po špansko. Moja piše po angleško. Poglej — moja piše zdaj senoru Solanu špansko pismo. Tvoja ne more pisati in ne čitati, kar je tu napisano. Moja je napisala, da je moji ime Yi Poon. Moja stanuje v Colonu. Moja je prišla sem pogledat senor Solano. Važen novica. Zelo važen novica. Velik tajnost. Moja napiše to na papir, kateri tvoja ne more čitati.«

Ni ji pa povedal, kako je končal svoje pismo:

»Senorita Solano. Moja ima velik tajnost.«

To pisemce je najbrž prišlo v Alesandrove roke, ker je stopil iz hiše in poslal služkinjo k očetu, češ da že sam opravi z nadležnim Kitajcem.

»Povej, kakšne novice prinašaš!« je zakričal na debelega Kitajca. »Kaj se je zgodilo? Le hitro na dan z besedo!«

»Važen novica, zelo važen novica,« je odgovoril Yi Poon in se zadovoljno zarežal, videč da Alesandro postaja pozoren. »Moja dala mnogo denar. *Neizobraženi Kitajci govore tuje jezike po svoje. Namesto jaz pravijo moja, namesto ti tvoja itd. Večinoma zamenjavajo tudi spol.

Moja kupi tajnost. Moja prodaja tajnost. Zelo dober kupčija.«

»Kaj veš o senori ti Solano?« je zakričal Alesandro in zgrabil Kitajca za vrat.

»Moja vse ve, zelo važen novica.«

Toda Alesandro se ni mogel več premagovati. Naglo je potegnil Kitajca za seboj v hišo in ga pahnil k očetovim nogam.

»Pravi, da ve nekaj o Leoncü!« je vzkliknil Alesandro.

»Kje je Leoncie?« so zakričali vsi trije hkrati.

»Uhu!« je bilo vse, kar je spravil Kitajec iz sebe.

Razburjenost rodbine Solano je vplivala tudi nanj, dasi mu je obetala dober zaslužek.

Enrico Solano je mislil, da je Kitajcu strah zaprl sapo. Zato je poslal sina iz sobe in se mirno obrnil k Yi Poonu.

»Kje je Leoncie?« ga je vprašal.

»Uhu!« je ponovil Kitajec. V naglici je premislil in pretehtal vse okoliščine. Senorita je najbrž mrtva, Tu je bila nova skrivnost. Morda bo imela tudi ta skrivnost o pravem času svojo vrednost. Lepa hčerka bogate in ugledne rodbine Solano se je izgubila — ta novica mu utegne še koristiti. Če je še živa, se gotovo poroči — spletke o njeni zaroki s o se širile celo v Colonu — in utegne se pripetiti, da zakon ne bo srečen, da se bosta mlada prepirala ali karkoli. In takrat lahko pride Yi Poon do mastnega zaslužka. On ali ona — to je vseeno — mu drago plača to skrivnost.

»Tisti senorita Leoncie,« je spregovoril naposled Yi Poon in se lokavo nasmehnil, »ni vaš hči. Ona je drugega očeta in matere.«

Toda Enricovo gorje je bilo ta čas tako veliko, da ga Kitajčeve besede niso spravile iz ravnotežja.

»Da,« je prikimal z glavo. »Razen moje rodbine nihče ne ve, da je Leoncie pohčerjena. Pohčeril sem jo, ko je bila še v plenicah. Čudno, da ti je bila tarodbinska skrivnost znana. Sicer me pa tvoja novica prav nič ne zanima, ker že davno vem, da Leoncie ni moja hči. Zdaj bi samo rad vedel, kje je.«

Yi Poon je zamišljeno in pomilovalno odkimal z glavo.

»To je drugi tajnost,« je odgovoril smeje. »Morda izve moja tudi za ta tajnost. Tedaj ga moja proda. Zdaj pa ima moja stari tajnost. Vi ne veste, kdo sta njen oče in mati. Moja pa ve.«

Stari Enrico ni mogel prikriti zanimanja za to presenetljivo novico.

»Povej« je vzkliknil. »Imenuj njene roditelje in dokaži, da govoriš resnico. Nič se ne boj, čaka te bogata nagrada.«

»Ne!« je odkimal Yi Poon. »Zelo slab kupčija. Tvoja plača — moja pove. Moja skrivnost — dober skrivnost. Moja vedno dokaže moj skrivnost. Tvoja da petsto pezov in stroške Colon — San Antonio, pa moja pove ime očeta in matere.«

Enrico Solano je prikimal z glavo in že je hotel poslati Alesandra po denar, ko se je nepričakovano pojavila na pragu služkinja. Padla je k Enrico vim nogam — še nikoli se ni kaj takega pripetilo — sklenila roke in na ves glas zajokala od veselja.

»Senorita!« je zašepetala naposled in namignila Enricu, naj pogleda skoz okno. »Senorita!«

In takoj je bil Yi Poon skupaj s svojo skrivnostjo pozabljen. Enrico je planil iz sobe, poklical svoje sinove in vsi so hiteli pred hišo, kjer so zagledali Leoncio, carico in oba Morgana. Vsi zaprašeni so razjahali mule, ki so jih ujeli na pašniku ob reki Gualaca. Služkinja je takoj spoznala, da je Kitajec v takem slovesnem trenutku odveč. Zato je poklicala dva Indijanca, ki sta Yi Poona in njegovo staro spremljevalko spodila iz naselbine.

»Oglasi se pozneje,« sta mu prigovarjala Indijanca. »Zdaj je sefior Solano preveč zaposlen.«

»Moja gotovo pride pozneje,« je odgovarjal Yi Poon prijazno. Prav nič mu ni bilo žal, da je usoda vrnila senorito v trenutku, ko so mu že hoteli izplačati nagrado za skrivnost.

Vendar se pa ni rad vračal praznih rok. Solanova naselbina je bila za njegov poklic zelo pripravna. Tu je bilo vse polno skrivnosti. Yi Poon je bil kakor kosec, ki ga pode s koso v roki iz dežele Kanaan v času, ko je žito dozorelo. Će bi Indijanca ne izpolnjevala tako vestno svoje službe, bi se bil Yi Poon skril v bližini naselbine, da bi si od blizu ogledal prišlece. Ker se pa ni mogel upirati, je molče zapustil naselbino. Spotoma je moral starki večkrat pomagati s požirkom dobre kapljice, da ni omagala in obležala.

Enrico je dvignil Leoncie iz sedla prej, preden je sama razjahala mulo — tako ga je vleklo, da jo čimprej objame. Nekaj časa so se vsi vprek objemali in poljubljali, zakaj očetovemu zgledu so sledili tudi sinovi. Ko se je prvo veselje nekoliko poleglo, je Francis pomagal iz sedla »Tisti, ki sanja«. Držal jo je za roko in čakal, da prideta tudi onadva na vrsto.

»To je moja žena,« je dejal Francis Enricu. »V Cordillere sem šel iskat zaklade, pa sem našel tole lepotico. Menda še ni bilo na svetu človeka, ki bi imel tako srečo.«

»Ta je žrtvovala zanj ogromen zaklad,« je zašepetala Leoncie.

»Bila je carica majhnega carstva,« je pripomnil Francis ter se hvaležno ozrl na Leoncio, ki je takoj pripomnila:

»In rešila je nas vse. Bili smo v smrtni nevarnosti, ona je pa žrtvovala svojo krono, da nas reši.«

Leoncie je bila tako ginjena, da je objela carico in jo potegnila za seboj v hišo.

V vsem razkošju opreme, ki so se ji poznali sledovi španskega srednjega veka in posebnosti novega sveta, v kroju, ki je bil posebno priljubljen med panamskimi aristokrati in bogataši, je Torres jahal po obali proti Solanovi naselbini. Za njim je tekel velik bel pes, ki je bil vedno pripravljen prehiteti celo naj hitrejšega konja.

Ko je Torres zavil na strmo stezico proti naselbini, je opazil Yi Poona, ki se je ustavil, da si sključena starka nekoliko odpočije. Torres se za čudno dvojico ni dosti zmenil. Bil je tako okusno in bogato oblečen, da se pač ni mogel spuščati v pogovor z vsakim capinom.

Pač pa ga je Yi Poon radovedno premeril s svojimi mongolskimi očmi. Nobena podrobnost ni ušla bistremu kitajskemu očesu. In Yi Poon je pomislil: na videz je zelo bogat; vse kaže, da je Solanov prijatelj. Gre naravnost v naselbino. Morda je celo ljubček sefiorite Leoncie. Ali pa mu je že dala košarico. V obeh primerih lahko računam, da kupi skrivnost Leoncünega rojstva ... A po zunanjosti je mož bogat, zelo bogat!

V salonu Enricove hiše so bili zbrani vsi iskalci zakladov in člani rodbine Solano. Carica je pripovedovala o podrobnostih ekspedicije in srdito omenila, kako je Torres ukradel dragulje iz njene zakladnice, kako je padel v vrtinec, preden ga je pes zgrabil za grlo in kako je naposled tudi pes skočil za njim. Pri teh besedah sta Leoncie in Henry naenkrat presenečeno vzkliknila:

»Pravite, da hudiča ni!« je vzkliknil Henry. »Le poglejte skozi okno. Torres se bliža naselbini!«

»Jaz ga sprejmem prvi!« je zakričal Francis in stisnil pesti.

»Ne,« se je oglasila Leoncie. »Torres je lažnivec, kakršnih je malo. Čudovito laže. Saj smo se sami prepričali. Nastavimo mu past. Prepričana sem, da se ujame. Takoj razjaše konja. Skrijmo se. Oče!«

Namignila je očetu in bratom, naj se ji približajo in zašepetala:

»Sedite, kakor ste sedeli, in držite se, kakor da si še vedno niste opomogli od žalosti zaradi moje smrti. Torres ne bo slutil, kakšno past smo mu nastavili. Začnite takoj pripovedovati, kaj je z menoj. Lagal bo kar na debelo. Mi pa stopimo ta čas za špansko steno. Skrijte se! Le urno!«

Prijela je carico za roke in skočila za špansko steno, kamor sta ji sledila tudi Francis in Henry.

Torres je odprl vrata in zagledal Enricovo rodbino v globoki žalosti. Hliniti žalost ni bilo težko, ker so bili tik pred Torresovim prihodom res potrti, misleč, da se Leoncie nikoli več ne vrne. Enrico je hitro vstal in pozdravil dragega gosta, nato je pa znova omahnil v naslonjač. Torres mu je segel v roko. Bil je tako ginjen, da niti govoriti ni mogel.

»Gorje!« je spregovoril naposled ves potrt. »Vsi so mrtvi. Tudi ona — vaša prelepa hči Leoncie — je našla smrt. Oba Američana sta poginila z njo. Ricardo ve, da so našli smrt v sveti gori plemena Maya.

Ta gora je kraljestvo skrivnosti,« je nadaljeval, misleč, da se je obup v Enrico vem srcu že nekoliko polegel. »Bil sem z njimi v trenutku, ko so umrli strašne smrti. Če bi me bili ubogali, bi se jim ne bilo nič zgodilo. Toda niti Leoncie ni hotela ubogati starega prijatelja rodbine Solano. Ne, na vsak način je hotela poslušati nasvete obeh Američanov. Po neverjetnih naporih se mi je posrečilo najti pot iz gore. Zagledal sem dolino Izgubljenih duš in zopet sem se vrnil v podzemlje, da poiščem nesrečne tovariše ...«

Tisti hip je planil v sobo velik bel pes, ki ga je podil mlad Indijanec. Takoj je začel cviliti in vohati po tleh, kakor da čuti v bližini carico. Pes je že hotel skočiti k španski steni, toda Torres ga je zgrabil za vrat in vrgel iz sobe. Poklical je dva Indijanca, Solanova hlapca, in jima strogo prepovedal puščati psa v sobo.

»Pes naj ostane zunaj,« je dejal Torres, »o njem vam povem pozneje. Zdaj pa poglejte tole!«

Potegnil je iz žepa polno pest draguljev.

»Trkal sem na vrata mrtvecev in glejte: v mojih rokah je zaklad plemena Maya. Zdaj sem najbogatejši človek v Panami, v vsej Ameriki. Moja moč ...«

»Bili ste navzoči, ko je moja hči umirala,« ga je prekinil Enrico ves objokan. »Kaj res na pragu v večnost ni imela nobene besede zame?«

»O, da!« je zajokal v odgovor Torres, ki ga je prizor tragične smrti kot plod njegove bujne fantazije globoko ganil. »Umrla je z vašim imenom na ustnicah. Njene zadnje besed so bile ...«

Toda tisti hip je mož strašno izbuljil oči. Stavka ni mogel končati, ker je pred seboj zagledal Henryja in Leoncio, ki sta stopila iz skrivališča in mirno šla po sobi, kakor da Torresa sploh nista opazila. V intimnem pogovoru sta šla mimo njega in se ustavila pri oknu.

»No, kakšne so bile njene zadnje besede? ...« mu je prigovarjal Enrico.

»Zla ... zlagal sem se,« je zajecljal Torres in zardel. Sam ni verjel, kako naj se reši iz pasti, ki so mu jo tako spretno nastavili. »Bil sem prepričan, da so našli smrt in da se nikoli več ne vrnejo. Hotel sem ublažiti ta udarec, senor Enrico, zato sem vam rekel to, kar bi vaša hčerka nedvomno izgovorila pred smrtjo. Iz istega plemenitega nagiba sem vam naznanil tudi smrt Francisa, ki ste ga tako ljubili. Mislil sem, da boste lažje prenesli vest o njegovi smrti, kakor pa o tem, da je Francis podel ameriški pes.«

Tisti hip je hrt veselo zalajal in skočil k španski steni. Oba Indijanca sta ga komaj zadržala. Torres seveda ni slutil, zakaj pes laja in sili za špansko steno. Slepo je rinil z glavo v past, ki mu jo je nastavila usoda.

»V dolini Izgubljenih duš prebiva zabito, slabotno in prismuknjeno bitje, ki si domišlja, da vidi v bodočnost. To je ostudna in krvoločna ženska. Ne tajim, da je na zunaj lepa. Lepa je pač tako, kakor je lepa stonoga v očeh naravoslovcev, ki vidijo v vsaki golazni lepoto. Sami vidite, kaj se je zgodilo. Henryju in Leoncü je pomagala pobegniti iz doline po neki skrivni poti, medtem ko je Francisa obdržala kot svojega ljubčka. V dolini Izgubljenih duš namreč ni katoliškega duhovnika in zato se nista

mogla poročiti. Živita kar na koruzi. Tega pa ni kriva Francisova ljubezen do tega strašnega stvora. Ne, Francis se je sicer zaljubil, toda ne v njo, marveč v njene dragulje. Podla ameriška kača, ki si je s svojimi ljubezenskimi pustolovščinami drznila žaliti našo neomadeževano Leoncio. Dobro vem, kaj govorim. Sam sem videl ...«

Veselo pasje lajanje je zaglušilo njegove besede in prestrašeni Torres je zagledal Francisa, ki je s carico v intimnem pogovoru hodil po sobi. Carica se je ustavila, da poboža psa, ki se je vzpel na zadnje noge in ji položil prednje tace na rame tako, da ji je njegov gobec segal čez glavo. In Torres, ki je ves prestrašen lovil sapo, je zaman napenjal možgane, da si izmisli novo laž, ki bi mu pomagala najti izhod iz kočljivega položaja.

Prvi, ki se je na ves glas zakrohotal, je bil sam Enrico Solano. Očetu so se pridružili sinovi in smejali so se tako, da so jim tekle solze iz oči.

»Saj bi se lahko sam poročil z njo,« je zamrmral Torres srdito. »Kleče me je prosila, naj jo poročim.«

»Zdaj,« je spregovoril Francis, »vas pa rešim neprijetnega opravka, s tem da postavim tega falota pod kap.«

Toda Henry je stopil naprej in protestiral, češ:

»Tudi jaz imam rad take opravke. In tole bo kot nalašč zame. Saj se že davno pripravljam, da mu preštejem rebra.«

Kakor bi trenil z očesom sta oba Morgana skočila k Torresu, da bi ga zgrabila za vrat in vrgla skozi vrata. Zadržala ju je carica.

»Najprej,« je dejala, »mi mora vrniti bodalo, ki mi ga je ukradel.«

»Potem pa,« se je oglasil Enrico, ko je Torres vrnil bodalo, »bi vam moral vrniti tudi dragulje, ki jih je ukradel iz vaše zakladnice, draga lady.«

Torres se ni upiral. Segel je v žep in položil na mizo pest draguljev. Enrico se je ozrl na carico, toda ta je stala mirno in čakala, kaj bo.

»Še!« je zaklical Enrico.

In Torres je položil na mizo še tri čudovite, nebrušene rubine.

»Morda bi me radi zdaj preiskali, kakor navadnega tatu?« je vzkliknil ves iz sebe od ogorčenja ter obrnil oba hlačna žepa.

»Jaz ga preiščem!« je dejal Francis.

»Dovolite, da ga preiščem jaz,« se je oglasil Henry.

»Pa naj bo,« je pritrdil Francis. »Oba skupaj opraviva to reč. Potem pa ga z združenimi močmi postaviva pod kap. Se vsaj ne bo tako kmalu ustavil.«

Preiskala sta mu žepe, potem sta ga prijela za vrat in za noge ter se zaletela z njim proti vratom.

Vsi so planili k oknu, da bi ne zamudili zanimivega prizora. Enrico je prehitel vse in prišel do okna prvi.

Ko so se zopet zbrali sredi sobe, je carica pobrala vse dragulje in jih podarila Leoncü, rekoč:

»Sprejmita s Henryjem moje in Francisovo poročno darilo.«

Yi Poon je pustil starko na obali in se splazil nazaj, da bi iz grmovja videl, kaj se godi v naselbini. Zadovoljno se je smehljal, ko je videl, kako so bogatega caballera vrgli na cesto. Toda Yi Poon je bil preveč pameten, da bi se izdal, da je ta prizor videl. Naglo se je vrnil in Torres ga je dohitel na konju šele ob vznožju griča.

Sin neba ga je sicer zelo ponižno pozdravil, toda Torres je bil tako razkačen, da je zamahnil z bičem in hotel udariti Kitajca po obrazu. Yi Poon se pa ni ustrašil njegove jeze.

»Senorita Leoncie!« je zaklical naglo in prestregel udarec. »Moja ima velik skrivnost.«

Torres je bil še vedno pripravljen, da ga udari.

»Tvoja noče, da se poroči z lepo senorita Leoncie druga mož?«

Torres je povesil roko, v kateri je držal bič.

»Govori!« je zakričal osorno. »Kakšno skrivnost poznaš?«

Kitajec je ponovil svoje vprašanje.

»Recimo, da nočem.«

»Tedaj lahko tvoja prepreči druga moža — če tvoja kupi skrivnost.«

»Kakšna pa je ta tvoja skrivnost? Sem z njo!«

»Najprej,« je zmajal Yi Poon z glavo, »bo tvoja plačala šeststo zlat dolar. Tedaj moja pove skrivnost.«

»Plačam ti« je izjavil Torres, dasi je že v naprej vedel, da Kitajec ne dobi niti ficka. »Poveš mi, kakšne skrivnosti imaš, in če ne bo laž, dobiš zahtevano vsoto. Le poglej!«

Potegnil je iz žepa nabito polno denarnico in jo pomolil Kitajcu pod nos. Kitajec je vzdihnil in odvedel Torresa na obalo, kjer je čakala starka. Nerad je izdal skrivnost, ker je moral svojo robo kreditirati, kar ni bilo v njegovi navadi.

»Ta stari ženščina,« je razlagal Torresu, »ne laže. On je bolan. On kmalu umre. On se boji. Duhovnik v Colonu pravi: povej skrivnost, ali pa tvoja umre in pride v pekel. On ne more lagati.«

»No, če res ne zna lagati, kaj mi pa pove?«

»Ali mi bo tvoja plačala?«

»Kar brez skrbi bodi, šeststo zlatih dolarjev ti ne uide.«

»Ta stari ženska se je rodil v Cadizu, v stara dežela. On je bil sluga številka ena, pestunja številka ena. Udinjal se je Angležem. Angleži so hodili v Cadiz. On je služil dolgo, dolgo. On je odpotoval na Angleško. Potem španski kri, vroči kri — on je zblaznel. Angleži so imeli majhen, majčken deklica. Ona je ukradel majhen deklica in pobegnil v Panamo. Ta majhen deklica je vzel senor Solano za svojo hčer. Senor Solano ima mnogo sinov in noben hčer. Senor Solano je napravil majhen deklica za svoj hčer, in ta ženski ni povedal, kako je deklici ime. Njena papa in mama je zelo blagorodni, zelo bogati. Ves Anglija pozna papa in mama deklice.

Papa in mama deklice ime jorgan’. Tvoja pozna ime .Morgan’? V Colon so prihajali ljudje iz San Antonia. Pripovedovali so, da se hoče hči senora Solano poročiti z yankijem. Yanki se piše Morgan. Yanki se ne more poročiti s senorita Leoncie. Yanki brat, senorita sestra.«

»Kaj praviš!« je vzkliknil Torres ves srečen.

»Tvoja zdaj plača meni šeststo zlatih dolar,« je dejal Yi Poon.

»Tepec neumni!« je odgovoril Torres ironično. »Morda se kdaj naučiš, kako je treba prodajati skrivnosti. Zdaj se ti pa pozna, da še nisi izurjen. Skrivnosti niso lesene cokle. Povedati tajnost pomeni pihniti v zrak. Zdaj je tu, kdaj zopet je ni. Skrivnost je duh. Kdo jo je kdaj videl? Čigava je? Lesene cokle lahko zahtevaš nazaj, nikoli pa ne moreš zahtevati skrivnosti, ki si jo izbleknil.«

»Tvoja pravi duh, moja pravi duh,« je odgovoril Yi Poon mirno. »In duh je odšel. Duh ni. Moja ni povedal noben tajnost. Tvoja spal in videl sanje. Kadar tvoja pove ljudem, poreko — kdo ti je povedal? Tvoja odgovori: Yi Poon. Toda Yi Poon poreče: ne. In ljudje poreko: duh. In se bodo smejali.«

Yi Poon je vedel, da Torres dobro razume, kaj pomenijo te besede in kako prebrisan je Kitajec. Zato je mirno umolknil.

»Moja pravi vetrič, tvoja pravi vetrič,« se je oglasil čez nekaj časa. »Tvoja govori resnico: vetrič je pa duh. Kadar moja proda tajnost, moja ne proda — ga vetra. Moja prodaja lesene cokle. Moja prodaja dokaze. Tvoja lahko raztrga papir — pravi papir, dober papir, državni papir. Tvoja ne more raztrgati drugi dokaze. Moja nima samo papir. Moja ima živ človek. Če ne — se bodo ljudje smejali in govorili: duh. Senor veruje v duh!«

»Pa naj bo!« se je vdal Torres premetenemu Kitajcu. »Pokaži mi svoje dokaze, ki jih ni mogoče raztrgati.«

»Naj mi tvoja plača šeststo zlatih dolar!«

»Potem, ko mi predložiš dokaze.«

»Tvoja dobi dokaze potem. Najprej položi tvoja v mojo roko šeststo zlatih dolar. Tvoja obljubila. Obljuba — vetrič, duh. Moja noče denar — duh. Moja hoče denar — denar.«

In Torres je moral kapitulirati. Plačal je Kitajcu vnaprej tajnost, s katero je bil po ogledu dokumentov, starih pisem in raznih drugih malenkosti popolnoma zadovoljen. Dopovedal je Yi Poonu, da je zadovoljen s kupčijo, obenem mu je pa dal še sto zlatih dolarjev za neko drugo važno uslugo.

Ta čas sta se Henry in Francis v kopalnici med spalnicama brila in prepevala:

»Dedov naših domovina, drago morje, rodni kraj.

K zmagi pot si nam edina — tujcem peklo, nam si raj!

Strahopetcem tu ni mesta — kdor junak je — hajdi k nam!

Gladka, ravna nam je cesta, kjer se pleni, vsi smo tam ...«

V svojem razkošnem budoarju je Leoncie poučevala carico, kako se je treba elegantno in fino oblačiti in kakšna mora biti toaleta mikavne dame. Pomagali sta ji dve šivilji. Leoncie je bila sicer dobre volje, vendar pa ni mogla skrivati otožnosti, ki jo je grizla pri misli, da bo Francis objemal drugo.

Carica je bila v pravem pomenu besede ženska. Zato je navdušeno ogledovala modele najnovejše mode, ki jih je imela Leoncie polne omare. Z veseljem si je izbrala dve obleki in spretni šivilji sta ju kmalu prikrojili tako, da sta se carici lepo prilegali.

»Ne,« je dejala Leoncie, »steznikov pa res ne potrebujete. Vi ste ena tistih redkih žensk, ki ji ni treba nositi steznika. Med suhimi ženskami še niko

li nisem videla tako vitke, kakor ste vi. Vi ...«

Leoncie je umolknila ter se obrnila k toaletni mizici, kakor da išče iglo. Ta čas se je premagala in vsaj deloma prikrila svojo zavist, tako da je lahko mimo nadaljevala:

»Prelepi ste in Francis je lahko ponosen na tako ženo.«

V    kopalnici je bil Francis z britjem prvi pri kraju. Nehal je peti, ker je nekdo potrkal na vrata. Fernando mu je prinesel brzojavko. In Francis je prebral:

»Morate se nemudoma vrniti. Potrebna so važna pooblastila. Na borzi zatišje, toda vse vaše delnice so v nevarnosti. Samo TampicoNafta se krepko drži. Brzojavite, kdaj se vrnete. Položaj resen. Upam, da vzdržim, samo če takoj odpotujete. Odgovorite nemudoma. — Bascom.«

V    salonu sta Morgana našla Enrica in njegove sinove, ki so pripravljali zakusko in pijačo.

»Komaj se je hčerka vrnila,« je dejal Enrico, »pa jo zopet izgubim. Toda ta izguba je lažja, dragi Henry. Naj bo svatba že jutri. Takih reči ne smemo odlašati. Torres je nedvomno razširil po vsem San Antoniu vest, da je Leoncie z vami pobegnila v gore. Njena čast zahteva, da se takoj poročita.«

Preden se je lahko Henry primerno zahvalil za to veselo novico, sta prišli Leoncie in carica. Dvignil je čašo, rekoč:

»Živela nevesta!«

Leoncie ni razumela, kaj pomeni ta zdravica. Zato je vzela tudi ona čašo in se ozrla na carico.

»Ne, ne,« je dejal Henry in ji vzel iz rok čašo, da jo izroči carici.

»O, ne!« se je oglasil stari Enrico. »V obeh primerih bo zdravica nepopolna. Dovolite, da opravim to sam.«

Dvignil je čašo, rekoč:

»Na zdravje nevest!«

»Ti in Henry se jutri poročita,« je pojasnil Alesandro Leoncü.

Ta vest je bila prav tako nepričakovana, kakor neprijetna. Toda Leoncie se je premagala in pogledala Francisa celo v oči, rekoč:

»Predlagam drugo zdravico. Živela ženina!«

Francis se je težko odločil za poroko s carico. Še težje se je premagoval zdaj, ko so mu povedali, da se Leoncie in Henry naslednji dan poročita. In Leoncie je dobro vedela, kako težko se Francis bori s svojo razdvojenostjo. Njegove muke so zbudile v njenem srcu skrivno radost in triumfirala je, ko je videla, kako je Francis izrabil priložnost in odšel iz sobe.

Pokazal je namreč svojim prijateljem brzojavko in izjavil, da je na kocki vse njegovo imetje. Dejal je, da mora poslati ekspresni odgovor, in prosil Femanda, naj priskrbi jezdeca, ki bi nemudoma odnesel brzojavko na državno radiopostajo v San Antonio.

Odšel je iz sobe in Leoncie mu je sledila. Našla ga je v knjižnici. Francis je sedel za mizo in se za brzojavko sploh ni zmenil. Gledal je veliko Leoncüno sliko, ki jo je našel na polici. Leoncie se ni mogla več premagovati. Nehote je zaihtela. Francis je skočil pokonci in še pravočasno prestregel Leoncio, ki bi bila sicer izgubila zavest. In preden sta se zavedela, kaj delata, so se njune ustnice strnile v strasten poljub.

Leoncie se mu je izvila iz rok in ga prestrašeno pogledala.

»Francis, treba je napraviti konec!« je vzkliknila. »In ne samo to — tudi moje poroke se ne smete udeležiti. Če ostanete tu, ne bom odgovarjala za svoja dejanja. Danes odpluje parnik iz San Antonia v Colon. Do New Orleansa lahko potujete s parnikom izvozne družbe, od New Orleansa do New Yorka pa z vlakom. Ljubim vas ... Saj sami veste, da vas res ljubim ...«

»S carico še nisva poročena!« ji je prigovarjal Francis ves iz sebe. »Tisti poganski poročni obred pred oltarjem sonca ne more veljati za poroko. S carico sva si povsem tuja. Leoncie, verjemite mi, da še ni prepozno!«

»Saj ste bili doslej zadovoljni s poganskim poročnim obredom,« je spregovorila Leoncie jezno. »Nikar se ne bojte, držal bo tudi do New Yorka ali vsaj do ... Colona ...«

»Carica se noče drugič poročiti po naših obredih« je dejal Francis. »Trdi namreč, da so se poročile tako vse ženske njenega rodu in da ceremonija pred oltarjem sonca popolnoma zadostuje za zvezo med moškim in žensko.«

Leoncie je skomizgnila z rameni in na obrazu se ji je poznalo, da je njen sklep neomajen.

»Zadostuje ali ne zadostuje,« je ugovarjala, »toda vi morate nocoj odpotovati — vidva oba. Drugače zblaznim. Opozarjam vas, da se v vaši navzočnosti ne morem več premagovati. Vem, prav dobro vem, da vam ne bom mogla pogledati v oči, ko bom stala s Henryjem pred oltarjem in ko bom poročena. Ah, prosim vas, nikar me ne razumite napačno! Ljubim Henryja, toda ne tako ... ne tako, kakor ljubim vas. Sram me je priznati, da ljubim Henryja samo tako, kakor ljubite vi carico. Vas pa ljubim tako, kakor bi morala ljubiti Henrya, kakor bi morali vi ljubiti carico in kakor lju»ite mene. Da, da, vem, da me ljubite z vso silo svojega mladeniškega srca!«

Prijela ga je za roko in jo pritisnila na svoje srce.

»Tako, to je zadnji moj pozdrav! Zdaj pa pojdite!«

Toda Francis jo je znova objel in ni se mogla izogniti poljubu. Znova se mu je izvila iz rok. Skočila je k vratom. Francis je povesil glavo. Vzel je njeno sliko in se vdal v usodo.

»Sliko vzamem za spomin,« je dejal.

»Ne, ne smete,« mu je branila na videz in se vsa srečna nasmehnila. »Sicer vas pa poznam in vem, da ne boste ubogali. Pa jo vzamite!« je dejala in odšla iz knjižnice.

Yi Poon je moral izpolniti še naročilo, za katero mu je plačal Torres vnaprej sto zlatih dolarjev.

Drugo jutro, nekaj ur potem, ko sta Francis in carica odpotovala iz San Antonia v Colon, je prispel v Solanovo naselbino. Enrico je sedel pred hišo in kadil cigaro. Bil je zelo zadovoljen s seboj in z vsem svetom. Yi Poona je spoznal že od daleč in ker je bil izredno dobre volje, ga je prijazno povabil k sebi. Preden sta se začela pogovarjati, je Leoncün oče poslal Alesandra po tistih petsto zlatih dolarjev, ki jih je bil prejšnji dan obljubil Kitajcu. Yi Poon, čigar poklic je bilo prodajanje tajnosti, je rade volje privolil v ponovno prodajo svoje skrivnosti. Vendar je pa ostal zvest Torresovim navodilom in skrivnosti ni hotel izdati drugače, kakor v navzočnosti Henryja in Leoncie.

»Moja ima tajna, ki ni navadni tajna,« se je opravičeval Yi Poon in po prihodu mladih zaročencev odvil zavoj z dokumenti. »Naj senorita Leoncie pogleda prva dokumenti. Naj senor ženin pogleda prvi dokumenti. Potem lahko pogledajo vsi.«

»Pa naj bo, saj mlada najbolj zanima to,« je pritrdil Enrico, dasi se mu je poznalo na obrazu, da je razburjen. Prigovarjal je hčerki in Henryju, naj se hitro seznanita z dokumenti.

Skušal se je premagati, pa se je vendar neprestano oziral na Leoncio in Henryja. Ves presenečen je opazil, kako je Leoncie odvrgla dokument, ki sta ga s Henryjem malo prej prebrala. Takoj nato je navdušeno objela in poljubila mladeniča, kakor da se ni nič zgodilo. Enrico je videl, kako je Henry odskočil in vzkliknil ves iz sebe:

»Moj bog, Leoncie! Zdaj je vsega konec. Nikoli ne moreva postati mož in žena.«

»Kaj?« se je začudil Enrico. »Zdaj, ko je za poroko že vse pripravljeno? Kaj hočete reči, sire? To je žalitev! Morate se poročiti — in sicer še danes se poročite!«

Henry je bil tako presenečen, da ni mogel odgovoriti. Proseče se je ozrl na Leoncio, češ, naj ona pojasni Enricu, kaj se je zgodilo.

»To bi bilo proti božjim in človeškim postavam. Brat se vendar ne sme poročiti s sestro. Zdaj šele razumem, zakaj je bila moja ljubezen tako čudna. Henry je moj brat. Brat in sestra sva, če govore ti dokumenti resnico.«

In tako se je Yi Poon prepričal, da lahko Torresu sporoči, da Henryjeve poroke z Leoncio splah ne bo.

Francis in carica sta se vkrcala na parnik United Fruit Company in nemudoma odpotovala v New York. V New Orleansu sta se izkrcala in se odpeljala dalje z vlakom. V New Yorku ju je sprejel Bascon. Sedli so v Francisov avtomobil in se odpeljali v razkošno palačo R. H. M., ki jo je zgradil Francisov oče na Riverside Drive.

Vlak je drvel proti New Yorku s čudovito brzino in zato carica med vožnjo ni kdove kaj videla. Če bi bila nižje bitje, bi se veličastne in čudovite civilizacije ustrašila. Tako jo je pa sprejela s kraljevsko nedoslednostjo kot dar svojega soproga. Zakaj on, ki mu je služilo toliko sužnjev, je bil v njenih očeh pravi kralj. Mar ni opazila njegove kraljevske moči že na parniku in vlaku? In tudi v dvorcu se ni prav nič čudila, ko je videla množico služabnikov, ki so spoštljivo pozdravljali svojega gospodarja. Šofer je odprl vratca avtomobila. Drugi služabniki so odnesli v palačo ročno prtljago. Francis se ni ničesar dotaknil. Samo carici je ponudil roko in ji pomagal izstopiti. Celo Bascom, — mož, ki se ji ni zdel sluga — je bil v Francisovi

službi. Opazila je namreč, da mu je Francis nekaj naročil, nakar se je takoj odpeljal z njegovim avtomobilom.

Bila je carica peščice divjakov v samotni dolini Izgubljenih duš. Tu, v tej mogočni deželi carjev, je vladal njen mož nad vsemi carji. Vse to je bilo nepričakovano in carica je bila ponosna, da je njeno dostojanstvo ostalo po poroki s Francisom neokrnjeno.

Stopila sta v dvorec in carica se kar ni mogla nagledati razkošne opreme. Slug sploh ni opazila, kakor se ni zmenila za svoje služabnice in vojščake v hišici nad jezerom. Pogled na avlo in marmornate stopnice jo je tako navdušil, da je zaploskala z rokami, odhitela po stopnicah in pogledala v prvo sobo. Bila je knjižnica, ki jo je videla že v Ogledalu Sveta takrat, ko so prispeli tujci v dolino Izgubljenih duš. Prizor, ki ga je videla takrat v začaranem ogledalu, se je ponovil tu v resnici. Francis jo je objel čez pas in stopil z njo v knjižnico. Isti prizor je videla na površju tekoče kovine v zlatem kelihu. Spomnila se je takoj, da je takrat videla tudi neke čudne predmete, katerih konstrukcije in pomena ni razumela. Radovedno se je približala domačemu brzojavu. Francis jo je objel in se nagnil z njo nad aparat.

Komaj ji je začel razlagati konstrukcijo brzojava in komaj se je prepričala, da so vsa pojasnila o tem, kaj je borza, zaman, je prebral na brzojavnem traku, da so delnice Frisco Consolidated padle za 12 točk. To je bil pojav, kakršnega zgodovina Morganovih železnic še ni poznala. Stari Morgan je sam zgradil in financiral te železnice. Do svoje smrti je bil trdno prepričan, da so tako solidne, da jim ne more nihče do živega celo v primeru, če bi doživela polom polovica bank in ves Wall Street.

Carica je videla, da Francisa tarejo skrbi. Zato je postalo tudi njeno srce nemirno.

»Ali je to čarovnija — kakor moje Ogledalo Sveta?« je vprašala zamišljeno.

Francis je prikimal.

»Ta aparat ti odkriva skrivnosti,« je nadaljevala. »Kakor v mojem zlatem kelihu odseva tudi tu ves svet, ki stoji tu v sobi pred tvojimi očmi. Ta čudna naprava te vznemirja. Opazila sem, da si videl nekaj neprijetnega. Vendar pa ne razumem, kako more svet razburiti tistega, ki ima vso oblast nad njim.«

Ze je hotel odgovoriti na njeno naivno vprašanje, pa si je premislil, ker se je zavedal, da bi ji zaman razlagal prizore, ki jih je videl tisti hip v duhu. Videl je neskončne železniške proge in pristanišča, ogromne nasipe in ladjedelnice, rudarje pri težkem delu na Aljaski, v Montanu in v Dolini Smrti, zajezene reke, obrzdane slape, namočene pustinje, osušena močvirja, brzojavne in telefonske kurirje v službi svojega neizčrpnega bogastva — vso mehaniko, ekonomiko in finančno strukturo strojne civilizacije 20. stoletja.

»Vznemirja te,« je ponovila carica. »Žal ti ne morem pomagati. Zlatega keliha ni več. Nikoli več ne bom videla v njem sveta. Izgubila sem oblast nad bodočnostjo. Zdaj sem samo ženska, ki nima v tem ogromnem svetu nobene moči. Da, samo ženska in tvoja žena sem, Francis. Ponosna sem na svojega moža.«

Tisti hip jo je skoraj ljubil. Odložil je brzojavni trak in jo objel, preden je stopila k bateriji telefonov. 'Prelepa je' je pomislil Francis. 'Njena duša ne pozna zvijače ne zlobe. Ženska je, z dušo in telesom je ženska, ljubeča in vredna ljubezni.' In kako mučna je zavest, da mu bo Leoncie vedno ostala pred očmi, da zasenči njen obraz caričino lice, da ga bo neprestano preganjal obraz ženske, ki nikoli ne bo njegova.

»Nova čarovnija!« je zamrmrala carica, ko je Francis poklical Bascomovo pisarno, rekoč:

»Mr. Bascom se mora vrniti čez pol ure. Govori Morgan — Francis Morgan. Mr. Bascom se je odpeljal pred petimi minutami. Ko pride, mu povejte, da sem se odpeljal takoj za njim in da bom

v pisarni čez pet minut. Zadeva je izredno važna in nujna. Povejte mu, da sem že na poti. Hvala. Na svidenje!«

Bilo je povsem naravno, da carica ni bila zadovoljna s Francisovim odhodom. Saj je bilo v dvorcu toliko zanimivosti, ki jih še ni videla, da je pač lahko računala, da ostane Francis pri nji, dokler ji vsega ne pokaže.

»Kaj pa je to,« je vprašala ogorčeno, »ki te vleče od mene kakor sužnja?«

»To so opravki — zelo važni opravki,« je odgovoril smeje in jo poljubil.

»Kaj pa pomenijo ti 'opravki’, ki imajo oblast celo nad teboj? Mar imenujete tako boga, ki se mu klanjaš, kakor se klanja moje ljudstvo soncu?«

Francis se je nasmehnil podzavestni pravilnosti njene domneve, rekoč:

»Da, delo je velik bog Amerike. In to je strašen bog, zakaj njegova moč ubija naglo in grozno.«

»In ti si si nakopal njegovo jezo?« je vprašala carica.

»Žal da, dasi sam ne vem, kako. Takoj se moram odpeljati v Wall Street.«

»Tam je njegov oltar?« je vprašala naivno.

»Da, to je njegov oltar,« je odgovoril Francis, »in tam izvem, kako se da potolažiti njegovo jezo.«

Nato ji je skušal v naglici pojasniti, kakšno vlogo igra v dvorcu sobarica, ki jo je naročil iz Colona, toda carica ga je prekinila, češ da bo nekaj podobnega, kakor Indijanke, ki so ji stregle v dolini Izgubljenih duš. Izjavila je, da je vajena take postrežbe že od mladih nog, ko jo je mati učila španščine in angleščine.

Ko pa je Francis vzel klobuk in jo v slovo poljubil, mu je želela sreče in uspeha pri spravi z jeznim božanstvom.

Francis se je odpeljal in carica je ostala s sobarico sama. Sobarica je bila Francozinja, ki je pa govorila tudi špansko. In v caričinih sobah so se vrstili zelo komični prizori. Carica ni razumela, kaj hoče mogočna dama, ki sta ji stregli dve drugi in ki je bila kljub temu njena sužnja. Francis je namreč naročil tudi modistko, ki naj bi carico oblekla in spravila v red njeno toaleto. Ko je bilo pomerjanje novih oblek končano, je carica zopet odšla v knjižnico, da si ogleda skrivnostne aparate.

Dolgo je opazovala domači brzojav in poslušala njegovo monotono tiktakanje. Znala je sicer pisati in brati angleško in špansko, vendar pa ni razumela, kaj pomenijo čudni hieroglifi na belem brzojavnem traku.

Nato se je lotila telefona. Spomnila se je, kako je poslušal Francis, in pritisnila je uho na govorilo. Nato se je spomnila, da je ravnal Francis drugače. Snela je slušalko in jo nastavila na uho. Začula je ženski glas tako blizu, da je od strahu zadrhtela, izpustila slušalko in odskočila.

Tisti hip je po naključju stopil v sobo Francisov komornik Parker. Carica ga med ostalimi slugami poprej sploh ni opazila. Po zunanjosti sodeč je moral biti Francisov prijatelj, ne pa sluga. Spomnila se je namreč, da ju je sprejel na kolodvoru Bascom, ki se je peljal z njima v lepem vozu kakor Francisov prijatelj, potem je pa kljub temu brez ugovora izpolnil Francisovo povelje.

Videč komornikov dostojanstveni obraz se je v zadregi nasmehnila in pokazala na telefon, češ, kako je treba ravnati s to rečjo. Parker je samozavestno stopil k telefonu in zamrmral »Pomota«. Nato je obesil slušalko.

Ta čas je nastala v caričinih možganih cela revolucija. Glas, ki ga je slišala, ni bil niti božji niti vražji — bil je glas žive ženske.

»Kje je ta ženska?« je vprašala srdito.

Parker je dvignil glavo in postal še bolj dostojanstven. Nato se je priklonil in molčal.

»Nekje v hiši je skrita ženska,« je vzkliknila carica. »V svoji hiši ne trpim nobene ženske. Spodite jo takoj! Le urno, sicer ...«

»Saj je bila samo centrala,« je skušal Parker pomiriti razjarjeno carico.

»Ime me ne zanima,« je kričala carica, ne da bi se zmenila za njegove besede. »Saj sem slišala njen glas. Najbrž se skriva v sosednji sobi. Pojdite in spodite jo iz moje hiše!«

Toda Parker je stal kakor vkopan. Carici je šinila v glavo nova misel. Morda je pa ta dostojanstveni gospod v hierarhiji manjših kraljev mož, :i ga morajo vsi ubogati. Morda je enak Francisu, ona je pa ravnala z njim kakor z navadnim služabnikom.

Prijela ga je za roko, ga potegnila k divanu in posadila kraj sebe. Komornik se je zaman upiral. Se večja je bila njegova zadrega, ko je vzela iz bonboniere pest čokoladnih bonbonov in mu jih začela po vrsti polagati v usta. Čim je odprl usta, da ji pojasni, da ni gospod, temveč komornik, mu jih je takoj zamašila z bonbonom.

»Povejte mi,« ga je vprašala naposled, ko že ni mogel več požirati bonbonov, »kaj res živite moški in ženske v vaši deželi v poligamiji?«

Parker je malone omedlel, tako ga je presenetilo njeno vprašanje.

»O, saj vem, kaj pomeni ta beseda,« mu je zatrjevala carica. »Vprašam vas torej ponovno: žive pri vas moški v poligamiji?«

»V tej hiši razen vas in služkinj ni nobene ženske, gospa,« je odgovoril Parker. »Glas, ki ste ga slišali, je glas ženske, ki je ni v hiši. Je daleč od tod in vam služi prav tako, kakor služi vsem, ki hočejo telefonirati.«

»Ona je sužnja skrivnosti?« je vprašala carica, ko se ji je že malo posvetilo.

»Da,« je potrdil komornik. »Ona je sužnja telefona.«

»Letečega govora?«

»Če hočete, imenujte to leteči govor.«

Zelo rad bi se izmuznil iz komičnega položaja, v katerem še ni bil vse svoje žive dni.

»Pojdiva, gospa, takoj vam pojasnim funkcijo telefona! Ta sužnja leteče besede vam je noč in dan na razpolago. Če hočete, vas zveže z vašim soprogom, mr. Morganom ...«

»Zdaj ?«

Parker je prikimal z glavo, vstal in spremil carico k telefonu.

»Najprej,« ji je začel razlagati, »se morate pomeniti s sužnjo. V hipu, ko snamete slušalko in nastavite uho, se sužnja odzove. Takoj vas vpraša, katero številko želite. Včasih sužnje to vprašanje večkrat ponove, ker so zelo živčne. Ko vas vpraša: 'Številka?' — morate odgovoriti: 'Eddyston, 1292', nakar ona ponovi: 'Eddyston, 1292', vi pa morate reči: 'Da, prosim ...'«

»Sužnji naj rečem 'prosim'?« ga je prekinila carica.

»Da, gospa, zakaj te sužnje leteče besede so čisto posebne sužnje, ki jih ljudje nikoli ne vidijo. Nisem sicer mlad, pa vendar svoj živ dan še nisem videl telefonistke iz centrale. Tako torej. Takoj nato se oglasi druga sužnja, oddaljena oa prve več milj, rekoč: 'Tu Eddyston, 1292'. Vi pa porečete: »,Tu mrs. Morganova. Govorila bi rada z mr. Morganom, ki je menda v kabinetu mr. Bascoma.' Nato počakate nekaj časa in tedaj se oglasi sam mr. Morgan.«

»In pravite, da je oddaljen od mene več milj?«

»Da, gospa, daleč, zelo daleč je, pa boste vendar slišali njegov glas tako razločno, kakor da je v sosedni sobi. In ko mr. Morgan spregovori: 'Na svidenje', morate ponoviti tudi vi: 'Na svidenje’ ter obesiti slušalko na prejšnje mesto, kakor sem storil jaz.«

In carica je storila vse, kar ji je Parker svetoval. Dve sužnji sta se pokorili številki, ki jo je nazvala, in Francis je govoril z njo. Smejal se ji je in prosil, naj se nikar ne dolgočasi. Obljubil je, da se vrne najkasneje ob petih popoldne.

Ves dan je Francis imel dela in skrbi čez glavo.

»Kdo je vaš skriti sovražnik?« ga je večkrat vprašal Bascom in na vsako vprašanje je Francis odkimal z glavo, češ da ne ve.

»Borza je namreč drugače čvrsta. Padajo samo papirji, ki so večinoma v vaših rokah. Kar poglejte! Recimo delnice Frisco Consolidated. Ti papirji bi sploh ne smeli padati, ker ni niti najmanjšega vzroka za to. Dalje New York, Vermont in Conecticut, ki so zadnjih petindvajset let dajali petnajst odstotkov. Bili so ves čas čvrsti kakor Gibraltar. In vendar so padli, zelo padli. Ista usoda je zadela delnice Morgana Lode, kovine iz Doline Smrti. Imperial Tungsten, severozahodno Electric in Alaska Trodwell — vse te delnice so bile trdne kakor skala. Pritisk se je začel šele včeraj. Pred zaključkom borze so padle za osem točk, danes pa še za šestnajst. In vse to so papirji, za katere ste vi zelo zainteresirani. Na druge delnice špekulacija sploh ne vpliva in tudi sicer je položaj na borzi stabilen.«

»Čvrsta je pa tudi Tampico Nafta,« je dejal Francis. »In v tem podjetju imam največ kapitala.«

Bascom je obupano skomizgnil z rameni.

»Ste prepričani, da nimate sovražnika, ki bi nalašč pritiskal na vaše delnice?«

»Nikogar nimam, dragi Bascom! Saj si ne morem misliti, da bi me kdo sovražil. Sovražnikov nimam, ker po očetovi smrti sploh nisem imel opravka z novimi podjetji. Tampico Nafta je edino podjetje, ki je delo mojih rok. In to je še vedno čvrsto.«

Stopil je k brzojavu.

»Glejte! Na vsakih petsto delnic pol točke navzgor.«

»In vendar vas nekdo zasleduje,« je dejal Bascom. »To je jasno kakor beli dan. Pregledal sem vse borzne račune. Vse kaže, da nekdo diktira padanje. Zakaj pa izplačuje dividendo severozahodna Electric? Zakaj je bilanca Montana Lode tako pesimistična? Čemu ta sistematični pritisk na določene kategorije vrednostnih papirjev? Jasno! Nekdo je zasnoval napad, in sicer na vas. Napad ni slučajen, temveč dobro premišljen in pripravljen. Pripravljajo ga sicer počasi, zato pa zanesljivo. In načrt bo izvršen, čim se pojavijo prve vesti o vojni, o veliki stavki ali o finančni paniki ... skratka, pri prvem dogodku, ki bo v polnem obsegu vplival na borzo.

Le premislite položaj, v katerem ste zdaj,« je nadaljeval Bascom. »Vsi papirji razen vaših, so čvrsti. Večkrat sem že pretehtal vse možnosti izhoda. Vrednostni papirji, za katere ste zainteresirani, že več dni sistematično padajo. S tem se krči tudi vaše imetje. Posledica je lahko polom. Manj vredne papirje lahko že zdaj vržete skoz okno. Stvar je zelo resna.«

»Saj imam Tampico Nafto, ki je še vedno čvrsta, Kakor je bila doslej. To mi zadostuje za kritje eventualnih izgub,« je dejal Francis. »Če bo sila, žrtvujem tudi to podjetje, dasi nerad.«

Bascom je zmajal z glavo.

»Nikar ne pozabite, da so v Mehiki neprestani nemiri in da naša vlada ničesar ne ukrene. Če pritegnemo v borzne špekulacije še Tampico Nafto in če se zgodi kaj resnega, ste uničeni do zadnjega vinarja.

In vendar,« je nadaljeval Bascom »ne vidim iz tega položaja drugega izhoda, kakor da si pomagamo s TampicoNafto. Porabil sem namreč že do malega ves denar, ki ste mi ga dali pred odhodom. In pritisk ni slučajen. Ta sistematični napad na vas je podoben plazu, ki se vali v dolino. Vsa tri leta sem vodil samo vaše borzne posle in verjemite mi, da vem, kaj govorim. Kako stoje vaša podjetja? Collins vas nadomestuje in mož je dobro poučen o vsem. Informirajte se pri njem. Koliko mi lahko daste takoj? In koliko jutri? In čez teden dni? In koliko bi lahko dobil v teku prihodnjih tednov?«

»Koliko potrebujete?« je odgovoril Francis z vprašanjem.

»Danes milijon dolarjev, in sicer še pred zaključkom borze,« je odgovoril Bascon ter pokazal na trak domačega brzojava. »Prihodnje tedne pa najmanj dvajset milijonov, če — in prosim, da si ta 'če' dobro zapomnite, — če ne bo napovedana vojna ali če sploh ne bo dogodka, ki bi postavil na glavo vso borzo.«

Francis je vstal in vzel klobuk. Očitno se je odločil.

»Grem naravnost h Collinsu. Ta je najbolje informiran o mojih podjetjih. Danes pred zaključkom borze vam dam najmanj milijon dolarjev in upam, da dobite prihodnje dni vse, kar zahtevate.«

»Pomnite,« ga je svaril Bascom in mu segel za slovo v roko, »da je najbolj nevarno to počasno padanje. Naperjeno je proti vam, in sicer ne kot običajna borzna igra, temveč kot prava vojna. Naj bo vaš sovražnik kdorkoli, zanesljivo je, da vodi borbo v velikem obsegu in da mora biti zelo bogat.«

Carico so klicale sužnje leteče besede tisti dan večkrat k telefonu in ji omogočale pogovor z možem. Vsa navdušena je opazila, da ima telefon celo v svoji spalnici na nočni omarici. Poklicala je Collinsovo pisarno in želela Francisu lahko noč. Poslala mu je po telefonu celo poljub in Francis ga je vrnil.

Ko se je zbudila, ni vedela, kako dolgo je spala. Ležala je nepremično in zagledala Francisa, ki je pogledal v njeno spalnico. Ko je rahlo zaprl vrata, je carica skočila iz postelje in hitela k vratom. Odprla jih je in zagledala Francisa, ki se je vračal po stopnicah v pritličje.

»Že spet je veliki ameriški bog užaljen,« si je mislila carica. Francis se je vračal v knjižnico, da prebere grožnje in opomine strašnega boga, ki jih je tako čudovito beležil na brzojavnem traku. Vzela je ogledalo, si popravila lase in ogrnila razkošen jutranji plašč, ki ga je Francis naročil takoj po povratku v New York.

Pri vhodu v knjižnico se je carica ustavila, ker je začula tuj glas. Spočetka je mislila, da sliši leteče besede. Kmalu se je pa prepričala, da tu ne gre za leteče besede, zakaj glas je bil močan. Razlegal se je čisto blizu in sploh ni bil podoben glasu v slušalki. Carica je pogledala skozi ključavnico in opazila dva moška, ki sta si sedela nasproti v globokih usnjenih naslonjačih. Francisu se je poznalo na obrazu, da ga tarejo skrbi. Oblečen je bil tako, kakor zjutraj. Njegov gost je bil v elegantni večerni obleki. In carica je slišala, kako sta se klicala »Francis« in »Johny«. Sodeč po familiarnosti in intimnem pogovoru sta morala biti dobra prijatelja.

»Saj vendar ne boš trdil, dragi Francis,« je dejal gost, »da ves čas svojega bivanja v Panami nisi imel vsaj dvanajst senorit.«

»Eni sami sem oddal srce,« je odgovoril Francis po daljšem odmoru. Carica je opazila, da ves čas gleda svojega prijatelja.

»Da,« je nadaljeval zamišljeno, »res sem izgubil v Panami svoje srce, toda glavo sem prinesel nazaj. Johny Pathmore, ah Johny Pathmore, ti si pač nepoboljšljiv grešnik, ki ne ve, kaj se pravi biti zaljubljen! Tebi so vse ženske enako dobrodošle. Z menoj je pa drugače. Priznati ti moram, da je na svetu marsikaj, kar bi tudi tebi ne škodilo. Priznati moram, da sem našel v Panami žensko, najlepšo žensko na svetu. Srečen sem, da jo poznam, in ne bi si pomišljal žrtvovati za njo življenje. V tej ženski je ogenj, strast, nežnost in blagorodnost. Ta ženska je kraljica vseh žensk.«

Carica je videla ekstazo na njegovem obrazu in slišala zanos v njegovem glasu. Vsa srečna se je nasmehnila, zakaj spoznala je, da jo Francis res ljubi.

»Kaj pa ona, ta lady, ali te je ljubila?« je vprašal Johny Pathmore boječe.

Carica je videla, kako je Francis prikimal, in slišala, kako je slovesno izjavil:

»Ljubi me prav tako, kakor jaz njo. O tem niti najmanj ne dvomim.«

Naenkrat je vstal.

»Čakaj! Takoj ti jo pokažem.«

Videč, da gre proti vratom, je carica vsa srečna odskočila in se skrila za lepo zaveso velikega salona.

V duhu je že videla, kako bo Francis presenečen, ko stopi k njeni postelji, pa ne najde svoje ljubljene žene. Gledala je za njim, ko je šel po širokih marmornatih stopnicah v prvo nadstropje. Kmalu se je zopet vrnil. Srce jo je zabolelo, ko je opazila, da Francis ni prav nič v skrbeh zaradi nje.

V roki je držal kos zvitega belega kartona. Ne da bi se ozrl, je stopil v knjižnico.

Carica je znova pogledala skozi ključavnico in opazila, da je Francis odvil karton in kazal nekaj Johnyju Pathmoru. Takoj nato je začula njegov glas:

»Zdaj lahko sam sodiš o njeni lepoti. Tu jo vidiš.«

»Zakaj pa govoriš naenkrat tako, kakor bi bil pri pogrebu?« je vprašal John Pathmore potem, ko si je natanko ogledal fotografijo.

»Zato, ker sem to čudovito žensko spoznal prepozno. Hočeš nočeš sem se moral poročiti z drugo. Poslovil sem se od nje tik pred njeno poroko z drugim — pred poroko, v katero je ona privolila že davno prej, preden sva se spoznala. Tudi ženska, ki sem jo poročil, je lepa. Zvest ji bom vse življenje. Toda ljubil je ne bom nikoli. In to je moja sreča, zakaj drugače bi moral pozabiti njo, o kateri sem ti pravkar govoril.«

Carico so te besede zadele kakor strela z jasnega. Pritisnila je roke na srce in malo je manjkalo, da ni omedlela. Pogovor v knjižnici se je sicer nadaljeval, toda carica je bila gluha za vse. Morala je napeti vse sile, da je premagala vihar v svojem srcu. Naposled je vsa potrta in sključena odšla po stopnicah v prvo nadstropje. Pred petimi minutami je bila še prelepa ženska in srečna ženska, zdaj je ostala od vsega tega samo senca. Dokler ni prišla do spalnice, se je za silo premagovala. Pred spalnico je pa izbruhnil v njej ves srd in užaljeni ponos. Francisov zaročni prstan je vrgla proč. Takoj za njim je odletela tudi nočna čepica skupaj z glavniki. Stopila je v spalnico in se vrgla na posteljo. V nepopisni jezi in obupu se je valjala po mehki pernici. In šele ko je Francis spotoma pogledal v njeno spalnico, se je za hip premagala in obležala mimo, da bi ne opazil, kaj se je zgodilo.

Celo uro, ki se ji je zdela dolga kakor večnost, je čakala, da bi Francis legel in zaspal. Nato je vstala, vzela z dragulji okrašeno bodalo, ki ga je v dolini Izgubljenih duš vedno nosila pri sebi, in odšla po prstih v njegovo sobo. Tu je takoj našla, kar je iskala. Na pisalni mizi je stala velika Leoncüna fotografija. Carica je stiskala v roki bodalo in sama ni vedela, kaj naj stori. Dolgo se ni mogla odločiti, ali naj umori svojega moža ali pa prebode Leoncüno sliko. Že je stala ob njegovem zglavju in dvignila roko, da mu zasadi nož v podlo srce, naenkrat so jo pa oblile solze in Francisov obraz je izginil izpred njenih oči. Tiho je jokala in roka z bodalom je omahnila.

Tako je stala nekaj časa vsa obupana in razdvojena. Naposled se je odločila in stopila k pisalni mizi. Zagledala je beležnico in svinčnik. Hitro je napisala nekaj besed, odtrgala listek, položila Leoncüno fotografijo na pisalno mizo in jo pokrila z listkom. Nato je z bodalom pripela listek tako, da je šla ostrina med Leoncünimi očmi in se zapičila v mizo.

Ogledalo Sveta se ni zmotilo. Francis je videl v njem preboden Leoncün obraz in ni razumel, kako da iz rane ne teče kri. V resnici se mu je pa prikazala v dolini Izgubljenih duš samo prebodena Leoncüna fotografija, ki je ležala zdaj na njegovi pisalni mizi.

Medtem ko je Regan v New Yorku uveljavljal svoj načrt, da uniči Francisa, medtem ko sta Francis in Bascom zaman ugibala, kdo je skriti sovražnik, so se vrstili važni dogodki tudi v Panami. Usoda je hotela, da so zopet trčili skupaj naši stari znanci — Leoncie, rodbina Solano, Torres in debeli Kitajec Yi Poon.

V sodni dvorani San Antonia je sedel in dremal naš dobri znanec — sodnik, zvesta in pokorna poglavarjeva kreatura. Že dve uri je mirno dremal. Včasih je pokimal z glavo in nekaj zamrmral, dasi je bila razprava tako resna, da je pretila obtožencu z dvajsetletno težko ječo, ali prisilnim delom v San Juanu, kjer so celo najbolj zdravi in krepki kaznjenci po desetih letih umirali. Toda sodniku se ni zdelo vredno poslušati izpovedi prič. Poglavar je poskrbel, da je bila obsodba izrečena že davno pred razpravo. Ko je obtoženčev zagovornik končal svoj obširni govor, je zapisnikar glasno kihnil — in sodnik se je zbudil. Veselo se je ozrl okrog rekoč:

»Kriv.«

Nihče se ni čudil — celo obtoženec je ostal miren. Saj je tudi sam dobro poznal panamsko pravosodje.

»Pridi jutri, da ti preberemo obsodbo! Kdo je na vrsti? Nadaljujmo!«

Po teh besedah se je sodnik pripravljal, da zopet zadremlje, naenkrat je pa zagledal Torresa in poglavarja, ki sta stopila v sodno dvorano. Takoj je razumel, kaj želi poglavar. Zaključil je zasedanje in preložil razprave na drugi dan.

»Bil sem pri Rodriguezu Fernandezu,« mu je pripovedoval poglavar, ko sta ostala sama v dvorani. »Rekel mi je, da je to pristen dragulj in dasi se bo pri brušenju nekoliko zmanjšal, mi je ponudil zanj petsto zlatih dolarjev. Pokažite vse dragulje sodniku, senor Torres!«

In Torres je začel lagati. Moral je lagati, ker ni mogel priznati, da sta mu mlada Američana vzela vse dragulje in ga postavila pod kap. Lagal je tako virtuozno in prepričljivo, da je prepričal celo poglavarja. Sodnik se je pa tako že vnaprej strinjal z vsem, kar je mislil poglavar. Nasprotovala sta si samo pri pijači. Skratka, Torres je v običajnih frazah povedal, da je poslal dragulje na ogled v Colon z naročilom, naj jih pošljejo znanemu newyorškemu juvelirju Tiffanu, da ugotovi njihovo vrednost in jih eventualno proda. Domačemu juvelirju namreč ni zaupal in tako mu ni preostajalo drugega, kakor da pošlje v New York.

Ko so stopili iz sodne dvorane in odšli po stopnicah med stebri, na katerih so se še poznali sledovi zadnje revolucije, je poglavar spregovoril.

»Ker nam je pri načrtovani ekspediciji v dolino Izgubljenih duš potrebna sodna zaščita, dobi naš prijatelj sodnik skromen delež vsega, kar nam usoda nakloni. Zaklad bomo pravično delili in tudi on dobi toliko, da bo lahko zadovoljen. Rad ga imam in zato ga ne bomo prezrli. Do povratka bo moj namestnik v San Antoniu in če bo treba, mi prepusti sodno sankcijo.«

Zgodilo se je pa, da je za nekim stebrom čepel ves sključen in prestrašen Yi Poon. Sicer ga pa ni zaneslo v sodno palačo samo naključje. Mož je že davno spoznal, da se okrog sodnije zbirajo dragocene skrivnosti, okrog katerih se suče vse človeško gorje. Tu lahko človeku vsak hip pade dragocena skrivnost na glavo. In zato se je Yi Poon skril na stopnišču ter vrgel trnek, kakor ribič, ki preži na sulca. Opazoval je zdaj tožitelja ali zagovornika, zdaj zopet priče te in druge stranke ali pa celo krvnika in mimoidoče občinstvo.

Tisto jutro je premetenemu Kitajcu obetal dober lov samo razcapan star peon, ki se mu je poznalo že na obrazu, da je v življenju preveč pil in da ga bo konec, če si takoj ne priveže duše z novim požirkom. Njegove oči so bile motne, veke rdeče. Vsa postava je pričala, da je mož pripravljen tvegati vse, samo da dobi požirek žganja. Ko se je sodna dvorana izpraznila, se je skril pri vhodu za steber in čakal.

Yi Poon si je mislil: 'Zakaj so na sodniji ostale samo tri najvplivnejše osebe San Antonija: poglavar, Torres in sodnik? Kakšna zveza je med njimi, oziroma med enim izmed njih in tem ubogim pijancem, ki se kljub neznosni vročini trese kakor šiba na vodi?’ Tega Yi Poon ni vedel, pač pa je vedel, da bi bilo vredno čakati, četudi dolgo, na naključje, ki bi mu lahko pojasnilo to zvezo.

In tako je počenil na kamnito ploščo, kjer ga niti najmanjša senca ni varovala neznosnega tropskega sonca. Bilo je, kakor da si hoče privoščiti brezplačno sončno kopel. Stari peon je stopil korak naprej. Spotaknil se je in malo je manjkalo, da ni padel. Vendar je pa ujel Torresa za rokav in ga potegnil od spremljevalcev, ki sta se na stopnicah ustavila in ga čakala. Yi Poon ni prezrl nobene podrobnosti. Od pogovora med Torresom in razcapanim pijancem mu ni ušla niti besedica.

»Kaj hočeš še?« je vprašal Torres srdito.

»Denarja, še nekaj denarja, senor, samo malenkost mi še dajte!« je zaklical stari peon.

»Saj si dobil denar,« je zarenčal Torres. »Ko sem se pripravljal na pot, sem ti dal toliko, da bi ti zadostovalo za dolgo. Dva tedna ne dobiš niti ficka.«

»Zadolžen sem čez glavo,« je zajecljal starec in se ves tresel od hrepenenja po požirku žganja.

»Aha, mrcina, v žganjami pri ,Petru in Pavlu’ si se zadolžil, kajne?« je uganil Torres.

»Da, v žganjami pri ,Petru in Pavlu’«, je priznal peon odkrito. »Zdaj mi noče več dati na up. Strašne, nepopisne muke trpim, ker nimam žganja.«

»Ti svinja grda!«

Toda stara podrtija se je naenkrat samozavestno zravnala in celo mrzlica ni več tresla starca, ko je spregovoril:

»Star sem. Moči so me zapustile, mišice so mi odrevenele in tudi srce je oslabelo. Nobene želje nimam več. Roke so tako slabe, da niti delati več ne morem, vem pa, da človek v delu pozabi na svoje bridkosti in težave. Jed mi smrdi že od daleč in tudi želodec ne more več prebavljati. Žensk se izogibljem kakor kuge in kar mraz me spreletava, če pomislim, da sem nekoč hrepenel po njih. Deca —    imel sem jih deset. Zadnjega sem pokopal pred desetimi leti. Vere se bojim, kakor vrag križa. Smrt —    celo v sanjah me je groza, če pomislim, da bom moral kmalu umreti. Žganje — ah, moj bog, to je še edino, kar mi je ostalo v življenju! Kaj pa je hudega, če mnogo pijem? Pijem pač zato, ker hočem v žganju utopiti žalostne spomine in ker mi je ostalo pod soncem samo še nekaj dni. Kmalu, prav kmalu bo tema pregnala iz mojih oči sončno svetlobo.«

Torresu je moževa blebetavost začela presedati. Zato je nervozno zamahnil z roko in se obrnil, da odide.

»Samo nekaj pezov, saj sem zadovoljen z malenkostjo,« je zamrmral stari peon.

»Nobenega ficka!« je dejal Torres odločno.

»Že dobro!« se je oglasil starec in ga srdito pogledal.

»Kaj nameravaš?« je vprašal Torres, ki se mu je zdelo, da zadeva postaja resna.

»Mar si že pozabil?« je odgovoril starec s takim naglasom, da je Yi Poon takoj začel razmišljati, zakaj Torres plačuje peonu redno podporo.

»Saj sva se pogodila, da boš molčal in dobival za to podporo,« je dejal Torres. »Dobil si že toliko, da moraš pozabiti, kar si videl.«

»Nikoli ne bom pozabil, kar so videle moje oči, kako si namreč zahrbtno umoril senora Alfara Solano!« je odgovoril peon.

Yi Poon je pri teh besedah ostal sicer v svojem skrivališču povsem miren, pač pa mu je srce od veselja kar poskočilo. Rodbina Solano je bila zelo ugledna in bogata. In zato je bila vest, da je

Torres zahrbtno umoril enega njenih članov, nedvomno dragocena skrivnost.

»Živina! Svinja! Falot! Podlež!«

Torres je od jeze zaškripal z zobmi. Stisnil je pesti in se pripravil, da plane na nesramnega peona.

»Ker sem tako radodaren, si drzneš otresati svoj jezik in govoriti z menoj kakor s hlapcem. Še enkrat odpri pijana usta, pa te pošljem v San Yuan! Saj veš, kaj to pomeni. Tam te smrt ne bo strašila samo v sanjah, temveč ti bo vedno stala za petami v obliki strupenih mušic in komarjev, in psi bodo kmalu glodali tvoje kosti. V San Yuanu boš zaman hrepenel po požirku žganja. Mnogo sem jih že poslal tja in v tistem strašnem kraju še nobeden ni dobil požirka žganja. Torej? Kaj porečeš na to? Saj sem si mislil. Čakal boš dva tedna, da peteče rok, ko zopet dobiš podporo. Če pa nočeš čakati, ne boš nikoli več pokusil žganja.«

Torres se je naglo obrnil in odšel. Yi Poon je skrivaj šel za njim in njegovim spremljevalcem, dokler nista izginila za vogalom, potem se je vrnil da opravi svoj posel s peonom. Stari peon, ki mu niti žganja niso privoščili, dasi brez njega ni mogel živeti, je stokal in drhtel, kakor drhte živali v predsmrtni agoniji. V obupu je trgal cunje na svojem izmučenem telesu, kakor da se hoče znebiti nadležne živali.

Yi Poon je sedel kraj njega in se takoj lotil svojega posla. Iz žepa je potegnil pest zlatih in srebrnih novčičev ter jih začel šteti, da bi še bolj razdražil peona, ki se mu je zdelo, da nekdo pred njim preliva žganje. V duhu je že videl, kako mu blagodejna kapljica teče po izsušenem grlu.

»Tvoja in moja pametna,« je spregovoril Yi Poon v spačeni španščini. In znova je začel pretresati novčiče iz roke v roko. Peonu so se pri tem zaiskrile oči. Takoj je začel moledovati, naj mu da vsaj nekaj tentavov, da si kupi požirek žganja.

»Tvoja in moja je pametna, starec. Tvoja in moja bo sedela tu in govorila o moški in ženski, o

ljubezen, o življenje in o smrt. Tvoja mi pove, kaj tvoja ve. In tvoja bo pila toliko žganja, da se pogrezne do ušesa. Tvoja ima rada žganje, a? Ali bi hotela piti takoj, kmalu, prav kmalu?«

Poglavar in Torres sta pripravila ekspedicijo in ko se je stemnilo, sta krenila na pot. In tista noč je postala usodna za vse prebivalce Solanove naselbine.

Dogodki so se pričeli vrstiti zelo zgodaj. Po večerji se je zbrala k črni kavi vsa rodbina, kateri je zdaj kot Leoncün brat pripadal tudi Henry. Naenkrat so opazili, da v mesečini po stopnicah prihaja na trg pred naselbino čudna postava.

»Človek bi mislil, da se nam bliža prikazen,« je dejal Alfaro Solano.

»Precej debeluhasta prikazen,« je pripomnil Martinez smeje.

»Kitajski duh in sicer tako resničen, da bi ga s prstom ne mogli preluknjati,« se je zasmejal Ricardo.

»To bo isti Kitajec, ki je preprečil, da se z Leoncio nisva poročila,« je dejal Henry Morgan, ki je v nočni prikazni takoj spoznal Yi Poona.

»Prodajalec skrivnosti,« se je nasmehnila Leoncie. »Zelo bom razočarana, če nam ne prinaša nič novega.«

»Kaj bi pa rad, Kitajec?« ga je vprašal najstarejši Solanov sin Alesandro.

»Dober novi skrivnost, zelo dober skrivnost. Morda ga tvoja kupi,« je zamrmral Yi Poon samozavestno.

»Tvoje skrivnosti so zelo drage, Kitajec,« se je oglasil Enrico.

»Dober novi skrivnost, zelo dragi,« je zatrjeval Yi Poon.

»Poberi se!« je zakričal stari Enrico. »Umreti še ne mislim tako kmalu, toda do smrti nočem slišati nobenih novih skrivnosti!«

Toda Yi Poon je bil prepričan, da je njegova skrivnost dragocena.

»Nekoč je imela tvoja dober brat,« je nadaljeval, ne da bi se zmenil za Enricove besede. »Nekoč je tvoja zelo blagorodna brat, senor Alf aro Solano, umrla z nožem v hrbet. Izvrstno! Skrivnost, a?«

Enrico je planil pokonci in se ves tresel od razburjenja.

»Ti veš?« je zakričal na Kitajca.

»Koliko?« je vprašal Yi Poon.

»Vse, kar imam,« je vzkliknil Enrico in se obrnil k Aleksandru, rekoč: »Pomeni se z njim, dragi sin. Daj mu bogato nagrado, če najde priče zavratnega umora.«

»Uhu!« je dejal Yi Poon. »Moja ima priče. Priča z dobri oči. Ona je videl, kako mož z nožem v hrbet senor Alfaro. Imenuje se ...«

»No, no?« je vzkliknil Enrico nestrpno.

»Tisoč dolarji za njegovo ime,« je dejal Yi Poon. Sam ni prav vedel, za katere dolarje bi se odločil. »Tisoč zlati dolarji,« je dejal po krajšem premisleku.

Enrico je pozabil, da je pogajanje s Kitajcem prepustil svojemu najstarejšemu sinu.

»Kje imaš priče?« ja zakričal ves iz sebe.

In Yi Poon se je vrnil k bližnjemu grmu ter privlekel iz njega pijanega peona. Nesrečnež je bil zares podoben prikazni. Počasi je zlezel iz grma in se opotekal po stopnicah za premetenim Kitajcem, ki je znal izrabiti vsako priložnost, da si napolni mošnjiček.

Ob istem času je čakalo za mestom dvajset jezdecev, ki jih je poglavar najel za ekspedicijo v Cordillere. Med njimi so bili tudi orožniki Rafael, Ignacio, Augustino in Vicente. V bližini je stalo kakih trideset natovorjenih mul.

Orožniki so vedeli samo to, da največja mula, ki sta jo dva sužnja držala v stran od drugih, nosi najmanj dvesto petdeset funtov dinamita. Vedeli so tudi, da je zamudo zakrivil senor Torres, ki je odšel ob obali v družbi krvoločnega ubijalca iz plemena Caroo Jose Manchena, Jose bi bil moral že davno končati svoje burno življenje na vislicah, pa mu je poglavar vedno prizanašal.

Torres je čakal na obali in držal oba konja, Mancheno je pa ta čas hitel po stezici proti Solano vi naselbini. Torres ni niti slutil, da kakih dvajset korakov od njega v grmovju spi pijani peon, pri katerem sedi debelušni Kitajec. Yi Poon je pravkar zaslužil tisoč zlatih dolarjev in jih skril za pas. Komaj je potegnil pijanega peona v stran, ko se je pojavil Torres. Ustavil se je na istem kraju, kjer je malo prej smrčal starec.

V naselbini so že ugasnili luči in se pripravljali k počitku. Leoncie je že razpustila svoje dolge lase, ko je naenkrat zaslišala, da nekdo meče v okno kamenčke. Bil je Jose Mancheno. Namignil ji je, naj molči. Nato je potegnil iz žepa zmečkan listek, ki mu ga je dal Torres, in zašepetal:

»To pisemce vam pošilja znani Kitajec, ki čaka sto korakov od naselbine v grmovju na odgovor.«

In Leoncie je prebrala v španskokitajskem žargonu napisano sporočilo:

»Oni dan sem ti zaupal skrivnost o Henryju Morganu, zdaj pa izveš nekaj presenetljivega o Francisu Morganu. Pridi in pomeniva se.«

Že samo ime Francis je spravilo Leoncio iz ravnotežja. Hitro je ogrnila plašč in odšla za Manchenom proti obali. Seveda ni niti najmanj dvomila, da jo Yi Poon res čaka v grmovju.

Pa tudi Yi Poon ni dvomil, ko je zagledal razbojnika, ki je nosil na hrbtu zvezano senorito Solano. Takoj je razumel, da hočejo Leoncio ugrabiti. Pomolil je glavo iz grma in videl, kako je Torres z razbojnikovo pomočjo privezal Leoncio k sedlu in oddirjal z njo po obali.

Kitajec je pustil pijanega peona v grmovju in na vso moč hitel k Solanovi naselbini. Tekel je tako hitro, da je pred hišo malone omedlel. Po Štirih je priplezal do vrat in začel razbijati po njih z rokami in nogami. Pri tem je klical na pomoč vse kitajske bogove, da bi mu Enrico ali njegov sin ne pognal krogle v glavo prej, preden ne pove, kaj se je zgodilo.

»Vrag te vzemi!« je zakričal Alesandro, ko je odprl vrata in spoznal nadležnega nočnega gosta.

»Moja ima veliko skrivnost!« je zajecljal Yi Poon. »Jako velik in novi skrivnost!«

»Pridi jutri, pa se pomeniva. Zdaj pa ne rogovili, saj vidiš, da že spimo,« je zagodrnjal Alesandro in se pripravil, da sune Kitajca pod rebra.

»Moja ne prodaja skrivnost!« je vzkliknil Yi Poon ves iz sebe od strahu. »Moja da skrivnost zastonj. Na, tu imaš skrivnost: senorito, tvoja sestra, so pravkar ukradli. Privezali so jo k sedla in konj je hitro bežala po obala.«

Toda Alesandro, ki je komaj pred pol ure voščil Leoncü lahko noč, se je na ves glas zasmejal. Da bi še bolj podprl svoje nezaupanje, je dvignil nogo in hotel Kitajca brcniti. Yi Poona se je lotil obup. Iz žepa je privlekel tisočak in ga dal Alesandru, rekoč:

»Naj gre tvoja hitro pogledat! Če seniorita leži v postelja, spravi vse denar. Če seniorita ne leži, mi da tvoja denar nazaj ...«

In to je Alesandra prepričalo. Kot bi trenil z očesom je bila vsa hiša na nogah. Čez pet minut so hlapci že držali pred hišo osedlane konje in mule. Vsi člani rodbine Solano so se oblekli in oborožili ter oddirjali za ugrabitelji.

Solanovi spremljevalci so preiskali vse kotičke in vsa pota v Cordillerih, da bi našli drzne ugrabitelje. Toda ves trud je bil zaman. O Torresu in ugrabljeni Leoncü ni bilo duha ne sluha. Naključje je pa naneslo, da je Henry po trideseturnem iskanju prišel napadalcem na sled in dohitel njihov odred v isti kotlini, kjer je stari svečenik Maya prvič zagledal Chüne oči. Okrog ognja je sedelo dvajset oboroženih mož. Henry jih je opazil v trenutku, ko so si skuhali zajtrk in ga hoteli v miru zavžiti. Leoncie je bila med njimi.

Dvajset proti enemu — to misel je zavrnil celo Henry Morgan, ki sicer ni poznal strahu. Saj ni bilo niti najmanjšega upanja, da bi v boju proti celi tolpi oboroženih Torresovih pajdašev zmagal. Pač pa je Henryju šinila v glavo druga misel, da bi mu iz zadrege utegnila pomagati v bližini stoječa natovorjena mula, ki so jo brezskrbni peoni pustili samo, dasi je bil na njenem hrbtu ves dinamit, kar ga je imela poglavarjeva ekspedicija. Henry je dobro vedel, da Leoncüna nedolžnost ni v nevarnosti, dokler je dekle v družbi dvajseterice moških. Zato se mu tudi ni mudilo. Sicer bi ji pa tako ne mogel pomagati, ker je imel proti sebi dvajset oboroženih mož. In tako se je odločil za dinamit. Splazil se je k muli, ji razvezal noge in jo odpeljal v bližnje grmovje.

V grmovju se je ustavil, prerezal vrečo ter si napolnil vse žepe z dinamitnimi naboji, detonatorji in zažigalno vrvico. 2al mu je bilo pustiti ostale naboje, ki bi jih bil z veseljem zažgal in vrgel v zrak, toda s tem bi se bil prezgodaj izdal. Mulo je pustil v grmovju, sam je pa krenil po poti, ki jo je hotel izbirati v primeru, če bi se mu posrečilo iztrgati Leoncio iz Torresovih rok. In kakor je Francis v Yuchitanu sejal za seboj srebrne dolarje, hoteč zadržati poglavarjeve orožnike, tako je tudi Henry polagal po poti dinamitne naboje s pritrjenimi zažigalnimi vrvicami.

Cele tri ure se je Henry plazil okrog kotline, v kateri so sedeli poglavarjevi pajdaši, preden je mogel opozoriti Leoncio, da se bliža rešitev. In še dve dragoceni uri sta minili, preden se je Leoncie lahko neopaženo izmuznila in pobegnila k Henryju. To bi pa ne bilo tako tragično, če Torresovi spremljevalci ne bi takoj opazili njenega bega. Hitro so zajahali konje in planili za njo.

Ko se je Henry skril z Leoncio za skalo in dvignil puško, ga je dekle prijelo za roko, rekoč:

»Saj ni nobenega upanja za rešitev, dragi Henry. Preveč jih je. Če začneš streljati, te gotovo ubijejo. In kaj bo potem z menoj? Bolje je, da se hitro vrneš in poiščeš Enrica s sinovi, mene pa naj znova ujamejo. Saj me čaka ista usoda, če te ubijejo.«

»Nič se ne boj, draga sestrica! Niti na misel mi ne pride, da bi se dal tem razbojnikom ujeti ali ubiti. Zanesi se name. Glej jih, so že tu. Zdaj pa pozor!«

Zagledala sta poglavarja in Torresa na čelu njunih pajdašev. V divjem galopu so drveli za begunko. Henry je pomeril, toda ne v jezdece, temveč tja, kjer je bil skrit prvi dinamitni naboj. Komaj je sprožil, se je dvignil oblak dima in prahu, ki je zakril Torresove pomagače. Ko se je dim razpršil, sta zagledala strašne posledice eksplozije. Polovica jezdecev in konj je ležala na tleh, vse druge je eksplozija oglušila.

Henry je prijel Leoncie za roko in jo potegnil za seboj. V bližini drugega dinamitnega naboja se je ustavil, da si malo odpočijeta.

»Zdaj sva rešena. Nič se ne boj, draga Leoncie, ne dohite naju tako hitro,« je vzkliknil smeje. »In čim dalje pojdejo za nama, tem večja bo razdalja med nami.«

Ko so se jezdeci znova pojavili, je Leoncie opazila, da je imel Henry prav. Jahali so namreč zelo oprezno in počasi.

»Pravzaprav so zaslužili smrt,« je dejal Henry. »Toda srce se mi upira, če pomislim, da bi ubil nič hudega sluteče ljudi. Zato jih ponovno opozorim, da naj se nikar ne šalijo z menoj.«

Znova je pomeril in sprožil. Zadel je dinamitni naboj. In znova se je dvignil oblak dima in prahu. Henry je potegnil Leoncio za seboj in bežala sta dalje. Po tretji eksploziji sta prispela na trato, kjer je čakal Henryjev konj. Henry je posadil Leoncio na konja, sam se je pa držal za streme in tekel s konjem. Tako sta Torres in poglavar s svojim spremstvom kmalu ostala daleč za njima. Leoncie bila rešena.

Francis je naročil Parkerju, naj ga zbudi ob osmih, in ko je Parker po prstih stopil v sobo, je gospod še spal. Šel je najprej v kopalnico, kjer je pripravil toplo vodo in milo za britje, nakar se je vrnil v spalnico. Hodil je po prstih, da bi ne pokvaril gospodu zadnje minute sladkega sna. Naenkrat je opazil listek papirja in fotografijo, pritrjeno z bodalom na pisalno mizo. Dolgo je opazoval ta čudni pojav, potem je previdno odprl vrata spalnice mrs. Morganove in zagledal prazno posteljo. Ta prizor ga je tako presenetil, da je prijel Morgana za ramo in ga začel energično tresti.

Francis je odprl oči. Spočetka mu ni šlo v glavo, kaj hoče Parker. Kmalu se je pa spomnil, da mu je sam naročil, naj ga ob osmih zbudi.

»Čas je že, da vstanete, sire,« je zašepetal komornik.

»Ta čas je bil in ostane neprijeten,« je dejal Francis smeje. Zopet je zatisnil oči, rekoč: »Dovolite mi še nekaj trenutkov, dragi Parker. Če zadremljem, me pa stresite.«

Toda Parker ni mogel več čakati. Prijel je Francisa za ramo in ga začel tresti.

»Takoj morate vstati, sire. Zdi se mi, da se je mrs. Morganovi nekaj pripetilo. Ni je v spalnici, tu na vaši pisalni mizi je pa čuden nož in listek papirja, ki vam najbrž pojasni, kaj se je zgodilo. Ne vem, sire...«

Francis je že bil pri pisalni mizi. Potegnil je bodalo iz fotografije in prebral listek. Prebral ga je večkrat zaporedoma, kakor da ne more razumeti treh enostavnih besed.

»Zbogom za vedno« je bilo napisano na listku.

Francisa pa ni presenetil toliko listek, kolikor bodalo med Leoncünimi očmi. In ko je nepremično zrl na rano v kartonu, se je spomnil, da je ta prizor nekoč že videl. Da, videl ga je takrat, ko so v caričinem dvorcu nad jezerom vsi gledali v Ogledalo Sveta, v katerem je videl vsak svojo usodo. Francis je takrat na površini tekoče kovine videl Leoncün obraz. Med očmi je imela to bodalo. Francis je vtaknil bodalo celo nazaj v rano, da se prepriča, če ga spomin ne vara. Ne, vse, kar mu je prerokovalo Ogledalo Sveta, se je točno izpolnilo.

In tako ni bilo težko uganiti, kaj se je ponoči zgodilo. Carica je bila že sprva ljubosumna na Leoncie. Tu v New Yorku je našla njeno fotografijo, in sicer v moževi spalnici. Vsak dvom je bil torej izključen. Francis se je sicer poročil z njo, kljub temu je pa še vedno ljubil Leoncio. V obupu je sirota prebodla njeno sliko. Kdo ve, kaj bi se zgodilo, če bi mogla doseči z bodalom Leoncio. Toda kje je zdaj carica? Kam je šla? Ona, ki ji je bilo to ogromno središče civilizacije španska vas, ki je mislila, da je telefon čarovnija leteče besede, Wal Street tempelj, trgovina pa božanstvo. Bila je tako naivna in vse, kar je videla okrog sebe, se ji je zdelo tako nerazumljivo, kakor da je padla na zemljo z Marsa. Kje in kako je preživela noč? Kje je zdaj ? Je še živa?

Francis je v duhu že videl mrtvašnico, polno neznanih mrtvecev in plimo, ki meče na obalo utopljence.

Toda Parker ga je kmalu opozoril, da zdaj ni čas za sentimentalnosti.

»Morda bi vam lahko kaj pomagal, sire? Kaj če bi telefoniral na policijo in opozoril detektive? Vaš oče je vedno ...«

»Da, da,« ga je prekinil Francis. »Med detektivi je mož, ki mu je moj oče najbolj zaupal. To je nek Pinkerton — se spominjate, kako mu je ime?«

»Birchman, sire,« je odgovoril Parker in se obrnil, da odide. »Takoj pošljem ponj.«

In Francis je začel iskati svojo ženo. Pri tem se je seznanil s socialnimi razmerami ogromnega mesta, o katerih dotlej ni imel niti pojma, dasi je bil rojen v New Yorku. Pomagal mu pa ni samo detektiv Birchman. Pod njegovim vodstvom so preiskali ves New York, Chicago in Boston.

Francisovo življenje je postalo zelo burno. Z borzo je imel dela čez glavo, poleg tega so mu pa neprestano telefonirali detektivi. Pozabil je, kaj je redno spanje, navadil se je hiteti brez zajtrka ali obeda vrag vedi kam, da si ogleda najdeno žensko truplo. Iz New Yorka se ni odpeljala nobena ženska, ki bi bila količkaj podobna carici, ne da bi si jo pred odhodom ogledali detektivi. Birchman je stikal in vohal po mestu v trdnem prepričanju, da carica ni odpotovala iz New Yorka.

Francis je bil noč in dan na nogah. Vozil se je na vse strani, v bolnišnico ali mrtvašnico, da bi si ogledal trupla neznanih žensk. Nekoč so privedli v njegovo palačo mlado deklico, ki detektivom ni hotela povedati svojega imena. Tako se je seznanil z mnogimi skrivnostnimi ženskami, ki so jih staknili v zakotnih hotelih Birchmanovi pomočniki. V West Sydu je dvakrat naletel celo na povsem nedolžne ljubavne idile, ki so spravile v zadrego njega in zalotene parčke.

Med vsemi doživljali je bil najbolj zanimiv, pa tudi najbolj tragičen tisti v razkošnem dvorcu premogovnega kralja Philipa Januarja. V ta dvorec je zašla teden dni poprej, preden so klicali Francisa, zelo čudna ženska. V občevanju z ljudmi se je pokazala vsa tragika njenega življenja. Kakor druge, tako je vsa obupana sprejela tudi Francisa. Sklenila je roke, solze so jo oblile in začela je tarnati:

»Otto, krivico mi delaš! Kleče te rotim, da mi delaš krivico! Otto, tebe, samo tebe sem ljubila vse življenje. Ti si mi najdražji na svetu. Drugega nimam in nisem nikoli imela. To je strašna pomota. Verjemi mi, Otto, verjemi mi, sicer umrem ...«

In ves čas se je nadaljevala ostra borzna vojna z mogočnim, neznanim sovražnikom, ki je sklenil ugonobiti Francisa Morgana.

»Če bi le mogli nadaljevati boj, ne da bi vrgli na borzo delnice Tampico Nafte,« je tarnal Bascon.

»Edino upanje je še Tampico Nafta in ta me bo rešila,« je ugovarjal Francis. »Ko vržem na borzo vse, kar se da spremeniti v denar, bo Tampico Nafta igrala vlogo nedotaknjene rezerve na bojišču.«

»Kaj pa, če je vaš skrivni nasprotnik tako močan, da odbije tudi ta napad in uniči Tampico Nafto?« je vprašal Bascom.

Francis je skomizgnil z rameni.

»Tedaj sem uničen. Toda moj oče je doživel bankrot šestkrat, preden si je opomogel. Torej se mi tudi poloma ni treba posebno bati...«

V Solanovi naselbini so se dogodki vrstili nekaj časa z manjšo naglico. Po Leoncüni rešitvi se ni pripetilo nič posebnega. Celo Yi Pooma ni bilo z novimi skrivnostmi od nikoder več. Samo Leoncie je začela bolehati. Hodila je s povešeno glavo in na obrazu se ji je poznala taka apatičnost, da je ni mogel nihče razveseliti. Enrico in njegovi sinovi so se zaman trudili, da bi se v hišo vrnilo zadovoljstvo in veselje. Celo bratovo prigovarjanje ni nič pomagalo. Leoncie je v svoji zamišljenosti in potrtosti ostala nedostopna.

Ta čas so se Enricovi sinovi s Henryjem v mislih večkrat vračali k zakladom doline Izgubljenih duš, kamor je prodiral Torres in se pripravljal razbiti goro z dinamitom. Vse, kar so vedeli o Torresovi ekspediciji, je bilo to, da je Torres poslal Augustina in Vicenta v San Antonio po večjo količino dinamita.

Henry se je posvetoval z Enricom in ko je dobil dovoljenje, je svoje načrte zaupal Leoncü.

»Draga sestra,« je spregovoril, ko sta ostala sama na verandi, »sklenil sem organizirati novo ekspedicijo v dolino Izgubljenih duš, da se prepričamo, kaj počenja tam Torres s svojo zločinsko sodrgo. Ti si nam povedala, kakšne namene ima Torresova ekspedicija. Torres hoče z dinamitom razstreliti goro in priti v dolino Izgubljenih duš. Vemo tudi, da je ,Tista, ki sanja  vse svoje zakladi* skrila na dnu jezera. Torres tega ne ve. Mi smo sklenili slediti Torresovi ekspediciji v dolino in poiskati zaklad. Torres ga tako ne bo našel, ker se mu niti ne sanja, da leži na dnu jezera. Pač pa nam ugladi pot in to je vse, kar potrebujemo. Domenili smo se, da se udeležiš ekspedicije tudi ti. Prepričan sem, da se ponovnega izleta po podzemni reki ne boš ustrašila. Gre za zaklad plemena Maya, čigar vrednost je neprecenljiva.«

Toda Leoncie je odkimala z glavo.

»Ne,« je izjavila odločno. »Doline Izgubljenih duš nočem več videti. Niti omeniti je ne smeš, sicer ne bova prijatelja. Nikoli ne bom pozabila, da sem morala tam prepustiti Francisa tej vražji ženski.«

»Saj je bila samo pomota, draga sestra. Kdo bi mogel takrat vedeti, da sva si brat in sestra? Jaz nisem niti slutil, a tudi ti nisi vedela. In Francis še celo ne. Ravnal je, kakor bi ravnal na njegovem mestu vsak pošten moški. Ker ni vedel, da sva brat in sestra in ker sva bila zaročena, ni hotel stopiti med naju. S carico se je poročil zato, da nas reši in da napravi tvoji razdvojenosti enkrat za vselej konec.«

»Pogrešam pesem, ki sta jo s Francisom neprestano prepevala: 'Na valovih vsi smo eno, kdor junak je, hajdi k nam! ...’« je zašepetala otožno. Solze so napolnile njene oči. Obrnila se je in odšla po stopnicah čez dvorišče za naselbino. Tu se je vila po hribčku bela stezica, po kateri je hodil Francis. In Leoncie se je spomnila vseh podrobnosti prvega srečanja s Francisom. Pred seboj je videla obalo, kjer je stala takrat, ko je Francis prispel v te kraje na krovu »Angelike« in veslal proti obali. Videla je grmovje, kamor ga je potegnila, da bi ga razjarjeni Enricovi sinovi ne ubili. Spomnila se je, kako mu je grozila s samokresom, kako ga je prisilila, da jo je poljubil in da se je takoj nato vrnil na »Angeliko.« To je bilo njeno prvo srečanje s Francisom.

Spomnila se je tudi vseh podrobnosti drugega srečanja. V duhu je znova preživljala tiste srečne trenutke. Kopala se je in ko je stopila iz grmovja, jo je zagledal Francis v kopalni obleki. Pisal je in dajal dečku navodila, komu naj izroči listek. Vsa prestrašena je skočila v grmovje, kjer jo je ugriznil labarri. Pomotoma je imela nedolžno živalico za strupeno kačo. Naletela je na Francisa in se zgrudila na pesek, misleč da se ji bliža zadnja ura. Razpela je sončnik in sedla na isti kup peska, kjer je nekoč omedlela in se zopet zavedela, ko ji je Francis hotel izsesati iz rane kri.

Tako je sedela in obujala spomine na tiste srečne čase. Spominjala se je, kako je udarila Francisa po licu, ko so se njegove ustnice dotaknile njenega kolena, kako je zardela in zakrila obraz z rokami, kako se je smejala, ker ji je tesno obvezana noga zaspala, kako je prebledela od jeze, ko je izjavil, da on ni morilec njenega strica, in kako je odklonila njegovo uslugo, ko ni mogla sama razvezati vozla.

Bila je tako zatopljena v sladke spomine in misli o vsem, kar se je zgodilo nedavno in kar se ji je zdelo oddaljeno za cela stoletja, da ni opazila kočije, ki se je pojavila na cesti iz San Antonia. Tudi mlade elegantno oblečene dame ni opazila. Dama je stopila iz kočije in se bližala Leoncü peš. Njeni obleki se je takoj na prvi pogled poznalo, da je bila narejena v New Yorku. Ta dama je bila carica, Francisova žena.

Ustavila se je za Leoncünim hrbtom in opazila, kako je Leoncie potegnila izza steznika majhno fotografijo ter jo začela poljubljati. Pogledala je čez njeno ramo in spoznala na sliki Francisa. Obšla jo je divja ljubosumnost. Takoj se je zasvetilo v njeni roki ostro bodalo, ki ga je vedno nosila za steznikom. Ravnala je sicer zelo previdno, vendar je pa njena kretnja Leoncio zdramila iz globoke zamišljenosti. Spustila je sončnik in pogledala, kdo stoji za njenim hrbtom. Bila je tako apatična, da je niti nepričakovani caričin prihod ni presenetil. Pozdravila je Francisovo ženo tako mimo, kakor da sta se ločili pred dobro uro. Celo bodalca se ni ustrašila. Njen flegmatični pogled je najbrž preprečil katastrofo, zakaj če bi se bila ustrašila, bi jo bila carica morda samo zabodla. Tako je pa najprej vzkliknila:

»Podla ženska si! Podla, ničvredna ženska!«

Leoncie je v odgovor samo skomizgnila z rameni, rekoč:

»Držite raje sončnik tako, da vas sonce ne opeče.«

Carica se je ustavila pred njo in ji pogledala naravnost v oči. Obšla jo je taka ljubosumnost in jeza, da ni mogla spregovoriti niti besedice.

»Zakaj,« se je oglasila Leoncie po dolgem času, »zakaj sem podla ženska?«

»Zato, ker si tatica!« je vzkliknila carica. »Zato, ker imaš svojega moža, pa kradeš tuje. Zato, ker možu nisi zvesta — vsaj v srcu ne, zakaj doslej nisi imela priložnosti, da bi se mu telesno izneverila.«

»Saj nimam moža,« je odgovorila Leoncie mirno.

»Torej si nezvesta bodočemu možu — mislila sem namreč, da si se poročila na dan najinega odhoda.«

»Tudi bodočega moža nimam,« je nadaljevala Leoncie mimo.

Carico je Leoncüna hladnokrvnost tako razjezila, da je Leoncie nehote primerjala njen obraz z razjarjeno tigrinjo.

»Henry Morgan!« je vzkliknila carica.

»Ta je moj brat.«

»Ta beseda ima obsežen pomen, Leoncie. V New Yorku sem videla ljudi, ki se klanjajo nekim čudnim oltarjem in menijo, da so si vsi ljudje bratje in sestre.«

»Njegov oče je bil tudi moj oče,« ji je pojasnila Leoncie mimo. »Njegova mati je bila tudi

moja mati. Sva torej brat in sestra v pravem pomenu besede.«

»A Francis?« je vprašala carica, ki jo je Leoncün glas nekoliko pomiril. »Je tudi on tvoj brat?«

Leoncie je odkimala z glavo.

»Potem je jasno, da ljubiš Francisa!« je vzkliknila carica.

»Francis je vaš,« je odgovorila Leoncie.

»Ne! Motiš se! Saj si mi ga ti ukradla.«

Leoncie se je zamišljeno in otožno ozrla na gladino chiriquiškega zaliva.

»Kakor vam drago. Če hočete, lahko verjamete, da je res vse, kar trdite.«

»Takoj na prvi pogled sem uganila, koliko je bila ura,« je vzkliknila carica. »Ti imaš neko čudno oblast nad ljudmi. Tudi jaz sem ženska, lepa in zapeljiva. V New Yorku sem se prepričala, da moški tudi meni radi dvorijo. Vem, da bi me marsikdo rad objemal. Celo ubogi dečki v dolini Izgubljenih duš so me skrivaj ljubili. Med njimi je bil eden, ki se je preveč spozabil. Za kazen so ga vrgli v vrtinec podzemne reke. In vendar si ti s svojo oblastjo nad moškimi tako očarala mojega Francisa, da misli nate celo v mojem objemu. Da, vse mi je znano. Vem, da misli nate celo v trenutku, ko je na videz ves moj.«

Zadnje besede so bile krik obupanega in ljubosumnega srca. Takoj nato je carica izpustila bodalo in se zgrudila na pesek. Zakrila si je obraz z rokami in histerično zajokala. Leoncie se ni čudila tej nepričakovani spremembi, ker je bila sploh popolnoma apatična. Vendar je pa carico objela in jo začela tolažiti. Naposled se je carica nekoliko pomirila in spregovorila:

»Zapustila sem Francisa takoj, čim sem se prepričala, da ljubi tebe. Prebodla sem z nožem tvojo sliko, ki jo Francis ima v spalnici, in se vrnila, da prebodem tvoje telo. Zdaj vidim, da sem se zmotila. Saj nisi ti kriva, da te Francis ljubi. Pa tudi Francis ni kriv, da se je njegovo srce vnelo za drugo. Kriva sem jaz, in sicer zato, ker si ut sem znala priboriti njegove ljubezni. Ne ti, tem več jaz moram umreti. Preden pa umrem, se moram še vrniti v dolino Izgubljenih duš in rešiti svoj zaklad. Francis se je zameril božanstvu hrama, ki se imenuje Wall Street. Njegovo bogastvo je v nevarnosti, izgubi lahko vse premoženje in zato mu je potrebno novo bogastvo. To bogastvo je v mojih rokah in zato ne smemo izgubljati časa. Mi hočete pomagati — ti in tvoji domači — da rešimo Francisovo bogastvo? Zavoljo Francisa te prosim!«

In tako sta prišli v dolino Izgubljenih duš po dveh podzemnih poteh dve ekspediciji iskalcev zaklada. Po prvi poti je prišla zelo hitro carica z Leoncio, Henryjem Morganom in Solanovimi sinovi. Bolj počasi sta se bližala svojemu cilju poglavar in Torres. Prvi napad na sveto goro plemena Maya je pokazal, kje tiči glavna ovira. Torresova ekspedicija je hotela razstreliti veliko skalo in odpreti vhod v dolino. V ta namen je bilo treba več dinamita, kot so ga vzeli s seboj. Skala je bila namreč masivna in zelo trda. In ko so napravili odprtino, je bila nad dnom podzemne jame, voda, tako da so morali še enkrat navrtati in razstreliti skalo. Šele po drugem poizkusu se jim je posrečilo odpreti vodi pot iz podzemlja. Naposled so srečno osušili podzemlje in prispeli v jamo, kjer sta stala ogromna kipa boga in boginje. Tu so morali zopet navrtati skalo, da pridejo v notranjost gore. Preden so se pa napotili dalje, je Torres ukradel rubine iz Chünih in smaragde iz Hzatzlovih oči.

Ta čas je carica s svojimi spremljevalci brez težav prispela v dolino in sicer skozi nasproti stoječo goro. Ni se jim bilo treba vračati po isti poti, ki jih je vodila iz doline Izgubljenih duš. Iz Ogledala sveta je carica poznala vsako ped poti. Tam, kjer je tekla podzemna reka pod skalo in dalje v reko Gualaco, ni bila mogoča vožnja s čolnom. Carica je dala svojim prijateljem vsa potrebna navodila in res so po dolgem iskanju na strani skale našli vhod v podzemlje. Vhod je pokrivalo gosto grmovje in ga ne bi bili našli, če jim carica ne bi povedala, kje je. Čolne so privezali na vrvi in jih dvignili skoz odprtino v skali in spustili v podzemno reko, ki je na tem kraju tekla zelo počasi. Kjer je bila voda deroča, so vlekli čolne ob bregu na vrvi. Tam, kjer se je reka izgubljala pod skalo, jim je carica pokazala odprtine, ki so bile narejene že v pradavnih časih. In skozi te odprtine so prenesli svoje lahke čolne.

»Tu jih pustimo,« je dejala carica in moški so potegnili čolne na breg. »Preostaja nam še kratek rov, po katerem pridemo do majhne odprtine v skali. Ta skala se dviga nad planoto, kjer je stal nekoč moj dom. Ko stopimo iz podzemlja, se po vrvi spustimo k jezeru. Žleb je visok kakih petdeset čevljev, tako da ni nobene nevarnosti.«

Spredaj je šel Henry s carico in držal pred seboj električno svetilko, zadaj sta šla Enrico in Leoncie, ki sta pazila, da bi strahopetni peoni ne pobegnili nazaj. Ko so pa prišli na kraj rova, niso našli nobene odprtine. Izhod je bil zasut z ogromnimi kepami prsti in kamenjem.

»Kdo je zasul izhod?« je vzkliknila carica srdito.

Henry je pregledal pregrado in potolažil razjarjeno carico.

»Skala se je sesula,« je dejal smeje. »Z dinamitom bo ta ovira kmalu odstranjena. K sreči smo vzeli nekaj nabojev s seboj.«

Toda delo je trajalo dolgo. Vse popoldne in vso noč so morali delati, preden so očistili izhod. Henry se je bal zažgati večjo količino dinamita, ker se mu je zdela vsa skala sumljiva tem bolj, ker se je en del že sesul. Tako so morali razstreliti z dinamitom vsak kamen posebej ter nositi gramoz

nazaj v rov. Drugi dan ob osmih zjutraj je bil ra/ streljen zadnji kamen in končno so zagledali dnevno svetlobo. Zdaj so delali počasi in oprezno, da bi se skala znova ne sesula. Nazadnje jim je pot v dolino zapiral velik kamen.

Na obeh straneh kamna so bile špranje in ko so skoznje porinili prste, so začutili sončne žarke. Toda kamen jim je bil še vedno na poti. Najprej so ga skušali odvaliti s koli, a ker je bil ves njihov trud zaman, se je Henry odločil za zadnji dinamitni naboj. Računal je, da se kamen po eksploziji premakne in zatrklja v dolino.

»Izgubljene duše zdaj že tako vedo, da se bližajo tujci,« je dejal smeje in položil dinamitni naboj v špranjo. »Saj smo jim vso noč pošteno trkali na vrata.«

Prebivalci doline Izgubljenih duš so bili zbrani pred Velikim domom in res so vedeli, da se bližajo tujci. Dobro so se še spominjali zadnjega obiska, ko je zgorel dom nad jezerom. Požar in smrt njihove carice je bila tako katastrofalna, da so kleče prosili božansko sonce, naj jim nikar več ne pošilja tujcev. Na svečenikovo prigovarjanje so trdno sklenili takoj ubiti vsakega tujca, ki pride v njihovo dolino.

»Celo Da Vasca!« je kričal svečenik.

»Celo Da Vasca!« so mu odgovarjale Izgubljene duše.

Oborožene so bile s kopji, puščicami in palicami. V pričakovanju nepovabljenih gostov so ves čas molili pred oltarjem sonca. Vsakih pet minut so se vračali z jezera sli, ki so poročali, da gora še vedno bobni, da se pa še nihče ni prikazal.

Deklica, ki je nedavno v Velikem domu zabavala Leoncio, je prva opazila tujce. Vsi so namreč ogledovali bobnečo goro nad jezerom in tako razen deklice nihče ni opazil prišlecev z nasprotne strani doline.

»Da Vasco!« je vzkliknila deklica. »Da Vasco!«

Vsi so se ozrli in zagledali kakih petdeset jardov pred seboj Torresa, poglavarja in njune pajdaše. Torres je imel tudi to pot na glavi čelado, ki jo je ukradel svojemu mumificiranemu predniku.

Izgubljene duše so sprejele tujce s ploho puščic, od katerih sta dva Torresova spremljevalca obležala takoj mrtva. Nato so moške in ženske Izgubljene duše navalile na tujce, ki so odgovorili s streljanjem. Toda napad je bil tako nepričakovan in hiter, razdalja med tujci in Izgubljenimi dušami pa tako majhna, da so mnogi napadalci dosegli tujce, dasi je na bojišču obležalo več mrtvih. Vnel se je srdit boj. Puške so izgubile svojo veljavo. Težke palice Izgubljenih duš so padale po glavah, sulice so tujcem predirale prsi in vrste Torresovih spremIjevalcev so se kmalu znatno skrčile.

Končno je napad Izgubljenih duš bil odbit — v prvi vrsti zato, ker so tujci imeli samokrese, s katerimi so lahko streljali tudi od blizu. Mnogo Izgubljenih duš je obležalo na bojišču, druge so pa pobegnile. Pa tudi izgube tujcev so bile velike. Polovico so jih domačini pobili, zakaj neusmiljene ženske so poskrbele, da noben ranjenec ni ostal živ. Poglavar je ležal na tleh s puščico v komolcu in stokal od bolečine. Vicento mu je skupaj z mesom moral izrezati njeno zakrivljeno konico.

Ker ni bilo ranjencev, ki bi jih morali obvezovati, sta Torres in poglavar preostale pajdaše odvedla k jezeru. Tu sta zavila po obali in prišla do razvalin caričinega doma. Torresa je pogled na razvaline zelo presenetil. Poglavar je pa začel besneti.

»Tu je stala hiša, v kateri je bil kovček z zakladom,« je zajecljal Torres.

»Vrag vzemi še to ekspedicijo! Prav zdi se mi, da lovimo meglo,« je tarnal poglavar. »Senor Torres, vedno se mi je zdelo, da ste tepec!«

»Kako pa naj bi vedel, da so zažgali to hišo?«

»Morali bi vedeti. Saj pravite, da vse veste!« je zakričal poglavar. »Le nikar se ne izgovarjajte!

Mene ne speljete na led. Ves čas sem vas opazovnl Videl sem, kako ste ukradli rubine in smaragde iz očesnih duplin obeh kipov. Te dragulje si bova pošteno razdelila, in sicer takoj.«

»Čakajte, čakajte, samo trenutek potrpljenja!« je prosil Torres. »Dovolite, da vam vse to pojasnim. Pomeniva se raje tako, kakor se spodobi prijateljema. Seveda vam rade volje izročim dva dragulja — toda kaj je to v primeru s celim kovčkom? Hiša je bila slabo zgrajena. Kovček je najbrž padel v jezero, ko se je hiša podrla. Voda pa draguljev ne more pokvariti.«

Poglavar je velel svojim služabnikom preiskati dno. Takoj so se začeli potapljati in stikati na dnu med obžganimi ostanki hiše. Pri tem so se skrbno izogibali vrtinca. Naposled je Augustino naletel blizu brega na nekaj trdega.

»Pod nogami nekaj čutim!« je vzkliknil. Voda mu je segala samo do kolen.

Torres je stopil v vodo in otipal najdeni predmet.

»Kovček je, prepričan sem, da je kovček,« je dejal ves vzradoščen. »Le hitro sem! Vsi do zadnjega k meni! Potegnite kovček na breg, da pogledamo, kaj je v njem.«

Ko so pa kovček potegnili iz vode in ko je Torres že hotel dvigniti pokrov, ga je poglavar ustavil.

»Vrnite se v vodo — vsi se vrnite!« je zapovedal svojim služabnikom. »Tam je še več takih zabojev in vsa ekspedicija nam ne bo nič koristila, če jih ne najdemo. En kovček nam niti stroškov ne povrne.«

In šele ko so se vsi poglavarjevi služabniki razkropili po vodi in začeli stikati po dnu, je Torres dvignil pokrov. Poglavar je ostrmel pri pogledu na ogromno bogastvo. Bil je tako presenečen in omamljen, da ni spravil iz sebe nobene besede.

»Zdaj verjamete, a?« ga je vprašal Torres. »Ti dragulji se sploh ne dajo oceniti. Midva sva najbogatejša človeka v Panami, v Južni Ameriki, na

vsem svetu! To je zaklad plemena Maya. Se kot otroci smo slišali o njem. Naši očetje in pradedi so sanjali o njem, conquistadorji ga niso mogli najti. In zdaj je vse to neizmerno bogastvo najino

— najino!«

Medtem ko sta Torres in poglavar stala vsa očarana, so njuni spremljevalci po vrsti prilezli iz vode in se zbrali okrog zaklada. Poglavar in Torres pa sta bila tako zaverovana v svojo srečo, da nista slišala njihovih korakov. Tudi služabniki niso slišali, kako so se jim tiho in oprezno približale Izgubljene duše. In napad na vsiljive tujce je bil tako nepričakovan, da niso imeli časa misliti na obrambo.

Na razdalji desetih korakov so puščice smrtonosne, posebno če imajo strelci čas dobro meriti. Dve tretjini iskalcev zaklada sta podlegli takoj po prvem napadu.

Vicento je stal tik za Torresom. V njegovo telo se je zapičilo pet puščic in dve kopji. Peščica nepoškodovanih tujcev je komaj pograbila puške in se obrnila, ko so že naletele nanjo Izgubljene duše s palicami. Rafael in Ignacio — orožnika, ki sta se udeležila Torresove ekspedicije v Yuchitan — sta se takoj zgrudila z razbito glavo. In zopet so bile tu ženske divjega plemena, ki so ranjence nav dušeno pobijale.

Torresovo in poglavarjevo življenje je viselo na nitki in gotovo bi bila ubita, če bi tisti hip ne zabobnela gora nad jezerom, od koder se je vsulo kamenje. Izgubljene duše so se razkropile na vse stremi. Poskrile so se v grmovje in boj je bil končan. Poglavar in Torres sta se ozrla tja, kjer je nastala v gori odprtina, in opazila, da sta stopila iz gore Henry Morgan in carica.

»Vi vzamete na muho carico,« je zamrmral poglavar, »jaz pa posvetim yankiju Morganu. To bo menda zadnje dejanje komedije, ki ne bo dolgo trajalo.«

Oba sta istočasno pomerila in sprožila. Torres, ki nikoli ni bil dober strelec, je zadel carico na

ravnost v prsi. Poglavar pa, ki je bil mojster v streljanju in je imel tudi več odlikovanj, je zgrešil svoj cilj. V naslednjem trenutku ga je zadela Henryjeva krogla v zapestje. Razmesarila mu je roko in del komolca. Puška mu je padla iz rok in poglavar se je zavedel, da njegova desnica nikoli več ne bo mogla držati puške.

Henry tisti hip ni dobro streljal. Dolgo je čepel v temnem podzemlju in zato se mu oči niso mogle tako hitro privaditi sončnim žarkom. Njegov prvi strel je zadel samo naključno. Vsi drugi streli so zgrešili cilj. Ta čas sta jo Torres in poglavar ubirala proti bližnji goščavi.

Čez deset minut je Torres opazil žensko iz plemena Izgubljenih duš, ki je skočila izza drevesa in udarila poglavarja z debelim kamnom po glavi tako, da se je zgrudil mrtev na tla. Torres je dvignil puško in ustrelil, nato je ves prestrašen preskočil poglavarjevo truplo in planil naprej. Nekje daleč za seboj je slišal Henryjev in Solanov glas. Bili so mu za petami. Spomnil se je prizora svoje smrti, ki ga je mimogrede videl v Ogledalu Sveta. Ze takrat se je tega prizora tako ustrašil, da se je ves tresel.

Toda pokrajina se mu je zdela tuja. Na prizoru v Ogledalu Sveta ni bilo nobenih rastlin — same skale, sončni žarki in živalske kosti. In novo upanje se je porodilo v Torresovem srcu. Morda pa smrti še ne bo ta dan? Morda tudi to leto ne? Kdo ve? Morda bo živel še dvajset let? Kaj če bi mu smrt res prizanesla in če bi bilo laž vse, kar je govorilo Ogledalo Sveta? Življenje je tako lepo, svet tako veličasten! Nič ne de, da je moral pustiti zaklad ob jezeru. Saj se lahko znova vrne v dolino Izgubljenih duš s celo armado in pobije te divjake, ki tako ali tako ne potrebujejo zaklada.

Stopil je iz džungle in zagledal pred seboj planoto, pokrito z debelo plastjo ugasle lave. Tu se noge sploh niso udirale. Hitel je dalje in zopet je

prišel v pragozd. Zdaj se mu ni bilo treba bati smrti. Glasovi preganjalcev so utihnili, vse je bilo mirno, daleč naokrog ni bilo slišati žive duše. In Torres je bil prepričan, da je rojen pod srečno zvezdo, ki mu to pot priskoči na pomoč.

Načrt rešitve je bil kmalu sestavljen. Tu si poišče skrivališče in počaka do noči. Nato se splazi nazaj k ježem, tja, kjer šumi vrtinec. Tam ga ne bo mogel nihče ovirati. V skrajnem primem skoči v vrtinec tudi brez draguljev. Pot po podzemni reki mu ni bila strašna, ker jo je že poznal. In v duhu je zopet zagledal slikovite bregove reke Gualace, ki valovi svoje mogočne valove v morje. Poleg tega se je pa spomnil, da ima v žepu dva ogromna rubina in dva smaragda, ki sta se lesketala v očesnih duplinah Chie in Hzatzla. Ti dragulji so predstavljali neizmerno bogastvo. Kaj za to, da ne more odnesti zaklada plemena Maya in postati najbogatejši človek na svetu? Bil je zadovoljen tudi s štirimi dragulji. Želel si je samo, da bi se čimprej stemnilo, da bi lahko neopaženo skočil v podzemni potok, od tod pa čez skale v reko Gualaco, ki bi mu pomagala priti iz te začarane doline.

Prizor bega in rešitve si je v domišliji naslikal tako jasno, da ni opazil, kam gre. Naenkrat mu je zmanjkalo tal pod nogami in strmoglavil je v globok prepad. Ni mu bilo sojeno znova plavati po podzemni reki. Padel je namreč z glavo naprej v brezno. Poševna skala, po kateri je drsel, je bila tako gladka in mokra, da se ni mogel ustaviti. Lovil se je z rokami in nogami, toda ves trud je bil zaman.

Končno je padel na dno. Nekaj časa se ni mogel ganiti. Ko si je od strahu nekoliko opomogel, je začutil pod roko nekaj neobičajnega. Prisegel bi bil, da so zobje. Ves prestrašen je pogledal, kaj je, in takoj se je spomnil. Res so bili zobje — bila je preperela čeljust — toda poznalo se ji je na prvi pogled, da ni človeška. Torres jo je pobral in ogledoval od vseh strani. Prepričal se je, da ima opraviti s svinjsko čeljustjo. Okrog njega in pod nogami so se valjale druge kosti, ostanki svinjskih in drugih živalskih okostnjakov.

Kje neki je že videl kup kosti? Začel je razmišljati in naenkrat se je spomnil velikega zlatega keliha v caričinem domu. Ozrl se je okrog. Križ božji! Isti prizor, ki ga je videl v Ogledalu Sveta. Slika v zlatem kelihu in ta strašna jama sta si do pičice podobni. Celih dvesto čevljev ga je ločilo od zemeljske površine. Stene te globoke kotanje so bile gladke in strme tako, da je bila vsaka misel na rešitev zaman. Pot nazaj, od koder je zdrsel v jamo, je bila zaprta.

Naenkrat mu je v glavo šinila strašna misel. Skočil je pokonci in se začel prestrašeno ozirati okrog. Spomnil se je, da delajo podobne kotline neke vrste pajki, ki sede potem na dnu in čakajo, da pade žrtev sama v nastavljeno past. Če bi kotlina ne bila tako velika, bi Torres mislil, da se je ujel v tako past. Pa tudi zdaj mu je bujna domišljija šepetala, da preži tu nekje na dnu ogromen pajek, ki se že plazi k njemu, da mu izpije kri. Toda dno kotline je bilo prazno. Dno je bilo okroglo in je merilo v premeru dobrih deset čevljev. Pokrito je bilo z raznimi živalskimi kostmi, ki so segale najbrž zelo globoko. Vsaj Torresu se je zdelo, da stoji na ogromnem kupu živalskih okostnjakov. Čemu neki je pleme Maya izkopalo to grozno kotlino? Na to vprašanje Torres ni znal odgovoriti. Bil je trdno prepričan, da jama ni naravna.

Preden se je stemnilo, se je Torres skušal najmanj desetkrat skobacati iz jame, toda ves trud je bil zaman. Po vsakem poizkusu se je umaknil tja, kamor je padala njegova senca, ki je postajala vedno veča. Tu je ležal in sopihal, zakaj v kotlini je vladala neznosna vročina. Ta jama je bila prava peč in Torres je čutil, da ga polagoma zapuščajo moči. Pot mu je lil curkoma po vsem telesu. Nastala je noč in Torres je zatisnil oči. Komaj ga je objel spanec, je znova planil pokonci in začel razmišljati, kako bi se rešil. Zavest, da leži tu v jami živ pokopan, mu ni dala miru. Edina pot je bila navzgor, toda njegovi možgani si niso mogli izmisliti nobenega načina, kako priti strmim stenam do živega. Poleg tega ga je obhajala groza pri misli, da bo kmalu zopet dan. Vedel je namreč, da sonce podnevi tako razbeli stene in dno, da mora v neznosni vročini vsako živo bitje poginiti. Preden nastane naslednja noč, bo njegovo telo tako prepečeno in izsušeno, da se spremeni v mumijo. Noč je bila strašna, še strašnejši bo pa dan.

Ko se je začelo daniti, je Torresa obšla nepopisna groza. Bližala se je neizogibna smrt in v pričakovanju njenega prihoda je postal Torres iznajdljiv. Smrti se boji vsako živo bitje, kaj šele človek. Vso noč je zaman razmišljal, kako bi se rešil in šele zjutraj mu je šinila v glavo srečna misel. Če ne more plezati iz jame po stenah, mu pač ne preostane drugega, kakor pot navzdol. 'Pa sem res tepec, da nisem takoj pomislil na to, je zamrmral sam pri sebi. 'Saj bi bil lahko kopal vso noč, ko je bilo še hladno, zdaj bo pa treba kopati pod pripekajočimi žarki.' In začel je na vso moč razmetavati in razkopavati preperele kosti. 'Saj ni mogoče, da bi pod kostmi ne bilo izhoda. V jamo se je po vsakem nalivu stekala voda in če bi na dnu ne bilo nobene odprtine, bi bila kotlina že polna vode. Eh, moja glava, moja trda butica!’

Torres je začel kopati na eni strani in metati kosti na drugo. Delal je tako trdo, da si je polomil vse nohte in odrgnil kožo na prstih do krvi. Toda hrepenenje po življenju je bilo tako veliko, da bolečin sploh ni čutil. Poleg tega se je pa zavedal, da tekmuje v hitrosti s soncem in da je njegovo življenje odvisno od izida tekme. Če prikoplje do dna, preden se dvigne sonce visoko nad obzorje, bo nevarnost odstranjena. V nasprotnem primeru ga čaka strašna smrt na kupu živalskih kosti. Čim bolj se je poglabljal, tem težje je bilo razkopavati preperele živalske okostnjake. Kosti so v spodnjih plasteh ležale tako na gosto, da jih je moral naposled razbijati s puškinim kopitom in šele potem je lahko odmetaval zdrobljene koščke.

Čez dobre tri ure, ko je postala vročina že neznosna, je naletel na odkopani steni na prve črke nekega napisa, ki ga je moral nekdo napraviti z nožem. In takoj se je znova oglasilo upanje na rešitev. S podvojeno silo je začel kopati in odmetavati kosti na vse strani, kakor jazbec ali lisica, ki si koplje brlog. Del prsti in zdrobljenih kosti je padel nazaj, večji del pa je znova zasul jamo okrog njegovih nog. Toda Torres je bil tako zaverovan v svoje delo, da ni opazil te nevarnosti. Tako je kopal v potu svojega obraza že štiri ure, pa se ni poglobil niti do pasu.

Naposled je bil napis odkopan, tako da ga je lahko prebral. Glasil se je:

»PETER MC GILL, IZ GLASGOVA, 12. MARCA 1820. REŠIL SEM SE IZ PEKLENSKE JAME SKOZI TA ROV, KI SEM GA KOPAL Z ROKAMI DOTLEJ, DOKLER NISEM NAŠEL IZHODA.«

Rov! Izhod! Pod napisom mora biti rov! In Torres se je znova lotil dela. Ves blaten in prašen je bil podoben ogromni kroti. Prah mu je silil v oči, nosnice in sapnik, tako da je komaj dihal. Večkrat je moral zlesti iz jame, da si oddahne in pokašlja. Dvakrat je celo omedlel. Toda sonce, ki se je bližalo zenitu, ga je priganjalo k delu.

Naposled je tik pred seboj zagledal špranjo. Odprtina je bila toliko široka, da je vtaknil skozi glavo in zagledal pred seboj drugo jamo, kjer ni bilo sonca. Na svežem hladnem zraku mu je takoj odleglo, toda radost in reakcija je bila tako velika, da je znova omedlel. Ko se je zavedel, je začel hvaliti stvarnika za čudovito rešitev. Plazil se je po rovu dalje in kmalu je spoznal, da je zašel v jamo, kamor je pleme Maya metalo mrhovino in drugo nesnago. Kosti so škripale pod njegovimi nogami in Torres je čutil, da ga zapuščajo moči. Končno je zagledal dnevno svetlobo. Cim bolj se je bližal izhodu iz podzemlja, tem bolj so se mu šibila kolena.

Vedel je, da to ni fizična utrujenost, niti posledica lakote, pač pa hude žeje. Voda, nekaj kapljic vode, to je vse, kar je potreboval, da si opomore. Toda o vodi ni bilo nikjer duha ne sluha.

Pač pa se je dnevna svetloba vedno bolj bližala. Naposled je Torres opazil, da dno rova postaja vedno ožje. Pa tudi ves rov se je zožil in postal podoben mišolovki. Sam Torres je bil kakor miš, ki leze v nastavljeno past. Bal se je, da rov postane preozek še preden pride iz njega. In ta strah je bil utemeljen. Konec rova je bil tako ozek, da Torres kljub vsemu prizadevanju ni mogel spraviti glave skoz odprtino. Videl je sončne žarke, pa ni mogel do njih.

Pred njim je šumel potok, ob katerem je raslo grmovje. Na obeh straneh so bili zeleni travniki. Torres je skoz odprtino v skali videl rodovitno dolino, do katere pa ni mogel. Ob vodi so se pasle črede krav in volov, med njimi tudi nekaj ovac. To je bila živina Izgubljenih duš. Torres bi bil rad videl, kako krave pijo, da bi tako lahko deloma potolažil neznosno žejo, toda krave očitno niso bile žejne. Nespametne krave! Zakaj ne pijo, dasi imajo čisto studenčnico tik pred nosom? Kako navdušeno bi jo pil on, če bi le mogel do nje!

Naenkrat so se krave vznemirile. Začele so se ozirati in napenjati ušesa. In ko se je pojavil iz grmovja velik bik, so mu hitele naproti. Bik se pa ni zmenil zanje. Stopil je k potoku in začel piti. Torresu je bilo neznosno, ko je moral to gledati. Divje je zakričal in bik je prestrašeno odskočil. Krave so dvignile glave in se ozirale na vse strani. Ker pa niso nikogar opazile, so se kmalu pomirile in znova začele z repi odganjati nadležne muhe. Torres je napel vse sile in potegnil glavo nazaj v rov. Pri tem si je odrgnil ušesa. Strašna žeja in zavest, da je rešitev tako blizu, pa vendar ne more iz podzemne pasti, je vplivala nanj tako, da se je zgrudil na kup kosti in znova omedlel.

Čez dve uri se je zdramil in opazil, da njegova glava sloni na lobanji, ki se je valjala poleg okostnjaka. Žarki zahajajočega sonca so padali skoz ozko odprtino. Naenkrat je Torres zagledal zarjavel nož. Imel je zakrivljeno in prelomljeno ostrino, kar je pričalo o davnih dogodkih v tem strašnem rovu. Ta nož je bil tisto orodje, s katerim je nesrečni Mc Gill tik pred smrtjo izrezljal napis na skali. In ta lobanja, ta okostnjak je bil edini spomin na moža, ki je tu v podzemlju našel grozno smrt. Torresa je ta prizor tako pretresel, da se mu je začelo mešati.

»Ah, Peter Mc Gill, moj krvnik, moj nevidni sovražnik!« je šepetal in se ves tresel od strahu. »To je tisti Peter Mc Gill iz Glasgova, ki me je zapeljal v ta strašni rov. — Tukaj imaš plačilo! Na, da boš sit, brezvestni vampir!«

Pri teh besedah je Torres z zarjavelim nožem začel razbijati po lobanji. Prah kosti, ki so nekoč bile tabernakelj Mc Gillovega mozga, mu je silil v nos in ga še bolj dražil. Z obema rokama je zgrabil lobanjo in jo razlomil — na več kosov. Nastala je nekaka bitka, v kateri je Torres uničil ostanke nesrečnega iskalca zakladov.

Še enkrat je pomolil glavo iz rova, da si zadnjič v življenju ogleda košček sveta, ki so ga poljubljali žarki zahajajočega sonca. Kakor miš v pasti je pogledal skoz odprtino in videl, kako se je svet skupaj s soncem pogreznil v neprodirno temo. Obenem je mrak objel tudi njegovo zavest. Smrt je razprostrla svoja krila nad rovom, kjer je Torres izdihnil svojo podlo dušo ...

Krave so pa še vedno stale pri potoku in z repi odganjale muhe.

Regana so družabniki po pravici imenovali volka Wall Streeta. Mož je navadno bil previden in se ni spuščal v nobeno dvomljivo borzno špekulacijo, dasi je stavil na kocko ogromne vsote. Včasih ga je pa premagala strast. V takih primerih se ni bal nobene špekulacije. Najmanj petkrat je postavil vso borzo na glavo in vsaka špekulacija mu je vrgla težke milijone. Vendar pa so bili taki primeri redki in Regan se sploh ni hotel pečati z umazanimi aferami.

Dolga leta je trpel in čakal, kdaj se med finančnimi magnati raznese vest, da je volk naposled pod težo let le omagal. In tedaj se je pojavil na borzi kakor strela ter neusmiljeno uničil vse, ki so se že veselili njegove smrti. Ti udarci so bili strašni, vendar pa ne bliskoviti. Regan jih je pripravljal več mesecev ali celo več let. Sestavljal je načrte in zbiral sredstva za odločilni spopad.

Prav tako je zasnoval in pripravil tudi Waterloo Francisa Morgana. Temelj njegovega načrta je bilo maščevanje, in sicer maščevanje, ki ga je Regan namenil pokojnemu Francisovemu očetu. Ne Francisu, temveč njegovemu očetu je bil namenjen ta udarec, dasi naj bi zadel v grob čez živo srce. Osem let je Regan čakal, osem let ga je grizla zavest, da mu je stari Morgan nekoč na borzi pošteno zagodel. Čakal je in upal, da stari Richard Henry Morgan zatisne oči. Pa ni bilo priložnosti, da bi se mu maščeval še pred smrtjo. Regan je bil pravi volk Wall Streeta. Kljub temu pa ni imel priložnosti, da bi napadel leva, zakaj R. G. M. je bil znan do svoje smrti kot lev Wall Streta.

In tako je Regan po Morganovi smrti neopaženo naperil svojo jezo proti njegovemu sinu. Na videz je imel Francisa zelo rad, v resnici bi ga pa najraje utopil v žlici vode. Toda svoj maščevalni načrt je Regan zasnoval na napačni podlagi. Res je skušal osem let pred Morganovo smrtjo uničiti svojega nasprotnika in je doživel popoln neuspeh, toda ni mu prišlo niti na misel, da je R. G. M. uganil, kakšne namene ima. Stari Morgan pa ni samo zavohal nevarnosti, temveč je tudi vse pretehtal in se prepričal, če je res, kar so mu povedali njegovi zaupniki. Na napad je odgovoril s tem, da je spretno in nepričakovano prekrižal vse Reganove načrte. Če bi bil Regan vedel, da je R. G. M. odgovoril samo z udarcem na udarec, bi se bil najbrž sprijaznil s svojim porazom in opustil misel na masčo vanje. Ker je pa mislil, da je stari Morgan hudoben in da je ravnal podlo z njim, se je Regan hotel na vsak način maščevati. Preden se mu je ponudila ugodna prilika, je stari Morgan umrl in tako je Regan sklenil uničiti njegovega sina.

In Reganu se je izpolnila želja. Spočetka se Francis ni hotel spuščati v borzne špekulacije. Zadovoljil se je s tem, da je bil ves denar, ki mu ga je zapustil oče, varno naložen. Ko je pa ustanovil Tampico Nafto, ki je zahtevala težke milijone, in začel špekulirati na borzi, se je Reganu izpolnila davna želja. Ponudila se mu je najlepša priložnost, da se maščuje sinu za očetove grehe. In Regan ni hotel izgubljati časa, dasi se je za temeljito in premišljeno kampanjo bilo treba dolgo pripravljati. Preden se je odločil za napad, je moral točno ugotoviti, koliko znaša Francisovo imetje v podjetjih in v gotovini.

Za to pripravo je Regan porabil nad dve leti časa. Pri večini podjetij, kjer je Francis imel naložen kapital, je igral odločilno vlogo tudi Regan. Bil je ravnatelj ali pa predsednik upravnega sveta.

V Frisco Consolidated je bil predsednik. Znal je tako spretno manevrirati, da je na občnem zboru delničarjev severozahodne električne družbe dobil dvetretjinsko večino. V Newyorški družbi, v Vermontu in Connectient je bil podpredsednik. Pri vseh drugih denarnih zavodih in industrijskih podjetjih, za katere je bil zainteresiran Francis, je imel posredno ali neposredno v rokah vajeti finančnega in gospodarskega življenja, tako da je lahko vedno vplival na tečaj delnic.

Toda vse to je bila igrača v primeru s Tampico Nafto. V tem ogromnem podjetju je Regan imel samo kakih dvajset tisoč delnic, tako da o njegovi odločilni vlogi tukaj ni bilo govora. Kljub temu se je bližal čas, ko bi moral imeti tudi pri tem podjetju odločilno besedo. Tampico Nafta je bila pravzaprav Francisova last. Za to podjetje so bili zelo zainteresirani samo nekateri njegovi prijatelji, v prvi vrsti mrs. Carruthersova. Ta mu ni dala miru. Neprestano je stala pri telefonu in spraševala Francisa, kako stoje delnice Tampico Nafte in kaj je na borzi novega. Bili so pa tudi taki delničarji, ki ga nikoli niso nadlegovali in ki so samo mimogrede omenjali položaj na denarnem tržišču. Posebno hladnokrven je bil Johnny Pathmore. Toda Francisu je ta obzirnost bila veliko bolj neprijetna kakor nervoznost mrs. Carruthersove.

Posledica Reganovih mahinacij je bila, da so delnice severozahodne Electric padle za trideset točk in obtičale na tej višini. Dobro poučeni krogi so menili, da je to podjetje povsem zanesljivo. Zato so se tembolj čudili, ko so delnice naenkrat začele rapidno padati. Sledila je stara, solidna in odlično situirana Frisco Consolidated. O tem podjetju so začele krožiti na borzi alarmantne vesti in govorice o njegovem polomu so se vedno bolj množile. Delnice Montana Lode si po usodnem Mulhaneyjevem poročilu še vedno niso opomogle. Mulhaney je namreč pregledal podjetje in ugotovil, da stoji tik pred polomom. Angleški delničarji so poslali v tovarne najboljšega izvedenca Westona, ki pa tudi ni mogel potolažiti razburjenih duhov. Imperial Trungsten, podjetje, ki se že šest mesecev ni rentiralo, je začelo obratovati z ogromnimi iz fubami in vrhu tega zahtevalo še velike stroške, er je izbruhnila splošna stavka. In razen nekaterih »delavskih voditeljev« ni nihče vedel, da se za nezadovoljstvom delavstva skriva Reganovo zlato.

Popolna nedoumnost in železna doslednost te kampanje je šla Basconu zelo na živce. Vse Francisove delnice in vrednostni papirji so rapidno padali. Bascom ni mogel razumeti, kje tiči pravi vzrok te borzne igre. Vsaka diagnoza je bila izključena. Ugotoviti se je dalo samo dejstvo neprestanega padanja. Posledica je bila ta, da se je ogromno Francisovo imetje vedno bolj krčilo. Obenem so pa padale tudi delnice podjetij, za katere je Francis bil zelo zainteresiran.

Nato so začele krožiti vesti o vojni. Tuja po slaništva so začela izdajati potne liste in bilo jr, kakor da je mobilizirana polovica sveta. In ta trenutek, ko je borza postala labilna in ko so države odlašale z moratoriji, je Regan izbral za odločilni napad. Naposled je napočil dan, ko je s svojimi ožjimi somišljeniki hotel dokončati skrbno pripravljeno kampanjo. Pa tudi zdaj še ni bilo razvidno, kakšen je pravzaprav njegov načrt in kdo vodi kampanjo proti Francisu. Reganovim somišljenikom je šlo seveda samo za dobiček in zato so mislili, da se peha za dobičkom tudi Regan. Nihče ni slutil, da je Reganova tarča bil Francis Morgan — za njim pa duh njegovega očeta.

Tovarna tendencioznih vesti in raznih izmišljotin je bila v spretnih Reganovih rokah. Začela je obratovati s polno paro in najprej so padle delnice Francisovih podjetij, ki so bile labilne že pred paniko. Toda Regan je bil zelo oprezen in zato ni hotel takoj pritisniti na Tampico Nafto. To podjetje je med splošnim padanjem stalo kakor skala in Regan se je že veselil trenutka, ko bo Francis moral vreči na denarni trg tudi Tampico Nafto, da zamaši luknje v vseh drugih podjetjih. To bo polom in udarec za moža, ki ne pozna kapitulacije.

»Moj bog! Moj bog!«

Bascom se je prijel za glavo in pačil obraz, kakor da ga muči hud zobobol.

»Moj bog! Moj bog!« je ponavljal ves iz sebe. »Borza stoji na glavi in Tampico Nafta skupaj z njo. Neverjetna kolobocija! Kdo bi mislil, da je kaj takega sploh mogoče?«

Francis je mečkal v ustih cigareto in nervozno vlekel, ne da bi opazil, da sploh ni prižgana. Z Bascomom je sedel v svojem kabinetu.

»Zdi se mi kakor požar,« je dejal zamišljeno.

»V najboljšem primeru bo trajalo do jutri — in spuste vas v zrak z menoj vred kakor raketo,« je pojasnil borzni agent in pogledal na uro.

Bilo je dvanajst, kakor se je prepričal tudi Francis.

»Vrzite na borzo vse, kar je še ostalo od Tampico Nafte,« je dejal. »Tako preprečimo katastrofo vsaj do jutri.«

»No, a kaj bo jutri?« je vzkliknil agent. »Če dno izpade, se razlije vse, kar je v sodu. Tako je tudi z vašimi podjetji. Vse je izgubljeno!«

Francis je skomizgnil z rameni.

»Saj veste, da sem že zastavil svojo palačo, Dreamwold in Andirondae, torej do zadnjega vse, kar mi je še ostalo.«

»Imate prijatelje?«

»Zdaj, ko sem malone uničen?« je vprašal Francis ironično.

»Čas je kot nalašč za to,« je ugovarjal Bascom. »Le poglejte, dragi Morgan! Poznam vaše kolege z univerze. Recimo Johny Pathmore ...«

»Saj je sam do ušes zadolžen. Če strmoglavim jaz, pade z menoj vred tudi on. Dave Donaldson se bo pa moral zadovoljiti s 160 dolarji na mesec. Chris Westhous bo moral iskati zaslužka pri kino podjetju, če se bo hotel preživljati. Gledališče ga je itak vedno mikalo. Mož je prepričan, da je ustvarjen za filmskega igralca.«

»Saj imate še Charleyja,« ga je spodbujal Bascom z glasom, v katerem ni bilo nobenega upanja.

»Da,« je pritrdil Francis obupano. »Ta bi bil pravi, če bi ne imel velike pomanjkljivosti — njegov oče namreč še živi.«

»Ta stari skopuh svoj živ dan še ni tvegal,« je pripomnil Bascom. »Nikoli se ni mogel odločiti, da bi izgubil ugoden trenutek. In zaman je vsako upanje, da bi dovolil komu špekulirati z njegovimi milijoni. Vsa nesreča je v tem, da še živi.«

»Charley bi ga lahko pregovoril in prepričan sem, da bi storil to meni na ljubo, če bi ne bilo zadržka.«

»Mar mu nimate kaj zastaviti?« je vprašal Bascom.

Francis je prikimal.

»Poskusite dobiti od tega skopuha brez poroštva dolar, pa se prepričate, kakšen skopuh Jel«

In vendar je Francis poizkusil svojo srečo. Ta koj po pogovoru z Basconom se je napotil k Chai ley Tipperyju v pisarno in mu poslal vizitko, ne glede na to, da je prijatelj prav tedaj zajtrkoval. Trgovina Tippery je bila ena največjih te vrste v New Yorku. Tippery je veljal celo za najbogatejšega juvelirja na svetu. V draguljih je stari Tippery imel več denarja, kot so mislili ljudje, ki so dobro poznali razmere v njegovem podjetju.

Francis je našel to, kar je pričakoval. Stari je še vedno krepko držal vajeti v rokah in sin sam ni upal, da bi se mu posrečilo pregovoriti skopega očeta, naj priskoči Francisu na pomoč.

»Saj poznam očeta,« je dejal Francisu. »Nameravam se sicer spoprijeti z njim tebi na ljubo, vendar pa nikar ne upaj, da bi kaj dosegel. Stari je premeten in skop, da se Bog usmili. Največja nesreča je, da ima polne blagajne gotovine, da ne govorim o ogromnih vsotah v državnih papirjih. In pomisli, prosim! Moj stari oče je posodil nekoč svojemu prijatelju tisoč dolarjev. Tega tisočaka mu prijatelj ni vrnil in mož vse življenje ni mogel preboleti izgube. Pa tudi moj oče ne more pozabiti, kaj se je zgodilo njegovemu očetu. Ta izkušnja je imela za oba usodne posledice. Moj oče ne da na posodo niti ficka — čeprav mu zastaviš severni tečaj. Preden bi kaj posodil, bi mu moral severni tečaj položiti na mizo, da bi ga izvedenci pregledali in ocenili. Ti pa nimaš kaj zastaviti in v tem je vsa nesreča. Vendar pa še nisem obupal. Danes po obedu se pomenim s starim. Ob tem času je namreč izredno dobre volje. Verjemi mi, da poizkusim in storim vse, kar je v mojih močeh. Tebi na ljubo sem pripravljen na vse. Seveda ti z nekaj sto tisočaki ne bomo nič pomagali in zato napnem vse sile, da dobim več. Naj se zgodi karkoli, jutri ob devetih se zglasim pri tebi ...«

»Jutri bo zame odločilen dan,« se je nasmehnil Francis in segel prijatelju v roko. »Z doma pojdem že ob osmih.«

»Torej pridem ob osmih,« je dejal Charley Tippery in se prisrčno poslovil od Francisa. »Ta čas pa izrabim vsako najmanjšo priložnost, da pridem do denarja. Približno sem si že sestavil načrt in upam, da se mi posreči pregovoriti očeta. Na svidenje torej in nikar si preveč ne beli glave! Še je čas, da te rešimo.«

Istega dne popoldne je Francis imel drug važen sestanek. Ko se je vrnil v pisarno svojega agenta, mu je Bascom povedal, da je telefoniral Regan, ki bi rad govoril s Francisom, ker mu mora povedati zelo zanimive novice.

»Nemudoma se odpeljem k Reganu,« je dejal Francis in vzel klobuk. Oči so se mu zasvetile in Bascom je opazil, da Francis pričakuje pomoči od Regana. »Regan je bil najboljši prijatelj mojega očeta in če je sploh še mogoča rešitev iz te zagate, me reši on.«

»Nikar se preveč ne zanašajte,« je zmajal Bascom z glavo in umolknil, kakor da si ne upa povedati nečesa, kar je imel na jeziku. »Telefoniral sem mu tik pred vašim povratkom iz Paname. Bil sem popolnoma odkritosrčen. Povedal sem mu, da vas ni in da je položaj vaših podjetij zelo kritičen. Vprašal sem ga kar naravnost, ali bi se v primeru potrebe lahko zanesel nanj. Začel se je izvijati. Saj veste, vsak človek se začne izgovarjati, če prosite na posodo. Toda meni se je zdelo, da za Reganovimi izgovori tiči nekaj drugega. Ne, bojim se reči, da je to sovraštvo. Vendar sem pa dobil vtis ... Kako bi vam dejal — No, skratka, zdelo se mi je, da niti s prstom ne bo mignil, ko bo videl, kako gre vse vaše imetje k vragu.«

»Neumnost!« se je nasmehnil Francis. »Z mojim očetom sta bila prevelika prijatelja, da bi me pustil propasti.«

»Ste kdaj slišali o aferi Cosmopolitan Railways Merger?« je vprašal Bascom z značilnim naglasom.

Francis je naglo prikimal in odgovoril:

»Toda to je bilo takrat, ko sem bil še otrok. Slišal sem samo praviti, da se je nekaj zgodilo, to je vse. Kar na dan z besedo! Pojasnite mi, kaj je bilo s to afero. Povejte, kaj mislite!«

»To bi bila predolga povest. Poslušajte moj nasvet! Nikar ne pokažite Reganu svojih kart. Naj stori to on prvi in če ima kak predlog, naj pride na dan brez vaše prošnje. Seveda se lahko motim, vendar vam pa previdnost ne more škodovati.«

Čez pol ure je bil Francis v Reganovem kabinetu. Francisov položaj je bil tako obupen, da se je moral na vso moč premagovati, da je govoril o svojih podjetjih tako, kakor mu je svetoval Bascom. Vendar se je pa znal obvladati, tako da si je pomagal celo z zvijačo.

»Dokaj globoko si zabredel, a?« je spregovoril Regan.

»O, ne, moja usta so še vedno na površju,« je odgovoril Francis malomarno. »Še vedno diham, a kmalu začnem celo prežvekovati in požirati.«

Regan ni takoj odgovoril. Namesto odgovora je prebral z brzojavnega traku daljšo brzojavko.

»Zdi se mi, da si Tampico Nafto začel metati na borzo v prevelikih porcijah.«

»In borza požira te porcije kakor som,« je dejal Francis. Tisti hip je prvič pomisil, da ima Bascom morda vendarle prav.

»Naj bo že kakorkoli, nekaj je res in to si lahko tudi sam opazil, da borza Tampico Nafto požira, obenem pa padajo njene delnice, a to je zelo zanimiv pojav,« je nadaljeval Regan smeje.

»Na borzi je mnogo zanimivih pojavov,« je omenil Francis mirno. »Ko se pa gospodje borzijanci nažro, jih začne ščipati po trebuhu, tako da se valjajo po tleh. Nekdo se bo pač moral žrtvovati, da odstrani ta strup iz njihovih trebuhov. Zdi se mi, da bodo drago plačali to kampanjo, še preden bo končana.«

»Nikar ne pozabi, dragi dečko, da je na kocki vse tvoje imetje. Zanimal sem se za to bitko že pred tvojim povratkom. Tampico Nafta je tvoje zadnje upanje.«

Francis je zmajal z glavo.

»Meni se pa ne zdi,« se je zlagal. »Imam namreč sredstva, o katerih se mojim borznim prijateljem niti ne sanja. To borzno gospodo sem hotel samo uspavati s prijetno zavestjo, da so me spravili že na rob propada. V resnici sem pa še tako močan, da lahko postavim vso borzo na glavo. Seveda ostane vse to med nama, dragi Regan. Z mojim očetom sta bila prijatelja. Svetujem vam, da takoj začnete kupovati, Tako ugodne prilike za dobre kupčije ne boste nikoli več imeli.«

»Kakšna pa so tvoja rezervna sredstva?«

Francis je skomizgnil z rameni.

»To ostane skrivnost, dokler se gospodje borzi janci ne nažro.«

»Baharija!« je vzkliknil Regan navdušeno. »Kar je res, je res, živce imaš očetove. Pa mi dokaži, da se ne bahaš.«

Regan je čakal, da mu Francis odgovori. In naenkrat so Francisu živci popustili. Ni se mogel več premagovati.

»Prav pravite!« je zamrmral. »Bahal sem se. Voda mi teče v grlo in še en pritisk, pa bo vse izgubljeno. Vendar pa ne utonem, če mi priskočite na pomoč vi, ki igrate na borzi odločilno vlogo. Treba je le, da se spomnite mojega očeta in rešite njegovega sina. Saj se gotovo spominjate, da vas je na smrtni postelji prosil, da me v nevarnosti ne zapustite. Če mi priskočite na pomoč ...«

Tisti hip je volk Wall Streeta pokazal svoje zobe. Ozrl se je na portret Richarda Henry Morgana in vprašal:

»Kaj misliš, čemu sem dolga leta imel ta portret tu v kabinetu?«

Francis je povesil glavo, kakor da hoče- in'1, da je edini vzrok za to staro in preizkušeno prijateljstvo.

»No, le ugibaj,« se je nasmehnil Regan.

Francis je v zadregi odkimal z glavo.

»Da bi ga nikoli ne pozabil,« je spregovoril Regan. »In res ga nisem pozabil za hip. Si kdaj slišal o aferi Cosmopolitan Ralwaya Merger? No, torej, stari Richard Henry Morgan mi je takrat pošteno zagodel. In lahko mi verjameš, da me je temeljito premikastil. Bil je pa preveč premeten, da bi mu mogel do živega. Hotel sem se maščevati, pa ni šlo. In tako je visel njegov portret tu, jaz sem pa sedel, gledal in čakal. In zdaj je prišel čas. Dolgo sem čakal, pa sem vendarle dočakal. Edina želja se mi je izpolnila. Težko bi se bil ločil od sveta, če bi ne bil dosegel svojega cilja.«

»Pa vendar ne mislite reči?« je vprašal Francis mirno.

»Seveda, uganil si,« je zarenčal Regan. »Težko sem pričakoval in sanjal o tem dnevu. In zdaj je napočil. Zdaj sem postavil fantiča tja, kamor spada.«

Škodoželjno se je ozrl na portret in nadaljeval:

»In če se stari gentleman po vsem tem ne obrne v grobu ...«

Francis je skočil pokonci in radovedno premeril svojega sovražnika.

»Ne,« je dejal, kakor da odgovarja na svoje misli. »Ni vredno, da bi si umazal roke!«

»O čem pa govoriš« je vprašal Regan.

»Mislil sem vas udariti,« je odgovoril Francis zaničljivo. »Saj bi vas lahko zgrabil za vrat in zadušil. Nikar si ne domišljajte, da ste res volk. Čisto navaden pes ste, ki napade in ugrizne človeka zahrbtno. Svarili so me, da ste sposobni za take podlosti — pa nisem mogel verjeti. Prišel sem k vam, da se prepričam na lastne oči. Zdaj vem, da so prijatelji imeli prav. Vse, kar so mi povedali o vas, se točno ujema. No, zdaj je pa čas, da grem! Tu diši kakor v lisičjem brlogu. Tu smrdi.«

Umolknil je, stopil k vratom in se ozrl. Ni se mu posrečilo spraviti Regana iz ravnotežja.

»Kaj pa nameravaš početi?« je vprašal Regan ironično.

»Če mi dovolite telefonirati borznemu agentu, lahko takoj izveste, kakšne namene imam,« je odgovoril Francis.

»Prosim, prosim, dragi dečko,« je dejal Regan. Naenkrat je pa postal nezaupljiv. »Sicer bo pa najbolje, če ga pokličem sam.«

In šele ko se je prepričal, da je Bascom res pri telefonu, je izročil slušalko Francisu.

»Prav ste imeli,« je dejal Francis Bascomu. »Vse, kar ste mi povedali o Reganu, je res. Pa ne samo to, njegova podlost in zahrbtnost je še večja. Držite se točno mojih navodil. Potisneva ga tja, kamor sva ga hotela in kamor spada, dasi staremu lisjaku nikakor ne gre v glavo, da bi lahko igro izgubil. Mož namreč misli, da me je že popolnoma uničil ...«

Francis je umolknil, da si izmisli, kako končati to duhovito bahavost, nato je pa nadaljeval:

»Povem vam nekaj, česar še ne veste. Regan je namreč tisti, ki je zasnoval in vodil kampanjo proti meni. Zdaj torej veste, koga bova s to afero pokopala.«

Bascom mu je nekaj odgovoril, nakar je Francis obesil slušalko.

»Vidite, dragi moj,« je spregovoril in znova prijel za kljuko, »vodili ste borbo proti meni tako spretno in previdno, da z agentom res nisva vedela, kdo tiči za to kampanjo. Za vraga, Regan! Saj sva hotela z Bascomom parirati desetkrat močnejšemu sovražniku, kot ste vi. Ker je pa kampanja izključno delo vaših rok, bova tem lažje opravila. Z Bascomom sva se že pripravila na skok, zdaj pa vidim, da bo treba samo prestopiti. Jutri ob tem času bodo tu v vaši pisarni nekoga pokopali in vi boste igrali pri tem pogrebu mrliča. Vi boste truplo — in zelo čedno finančno truplo nastane iz vas, ko bodo moji računi z vami končani.«

»Popolna kopija Richarda Henry Morgana!« se je zasmejal volk Wall Streeta. »Moj bog, kako imenitno se je znal pobahati, kadar je bilo potrebno!«

»Škoda, da vas ni pokopal že moj oče in da je pustil meni ta neprijetni posel,« je vrnil Francis Reganu za slovo.

»In vse stroške za pogreb ti je prepustil,« se je odrezal Regan. »Ta reč bo zelo draga in nikar ne misli, da se konča s pogrebom v tem kabinetu.«

»Jutri je torej zadnji dan,« je dejal Francis Bascomu, ko sta se zvečer sestala. »Jutri ob tem času bomo po vseh pravilih skalpirano, odrto, posušeno strašilo v Reganovi privatni zbirki. A kdo bi si mislil, da je stari pes pripravljal vse to zame? Nikoli mu nisem storil nič žalega. Nasprotno, vedno sem ga imel za najboljšega prijatelja pokojnega očeta. Samo en izhod je iz tega brezupnega položaja. Če se Charlyu Tipperyju posreči pregovoriti starega stiskača in dobiti del njegovih prihrankov, sem rešen. V nasprotnem primeru me čaka neizbežen polom.«

»Ali če bi Zedinjene države objavile moratorij,« je pripomnil Bascom brez najmanjšega upanja, da se to zgodi.

Regan je bil ta čas v družbi svojih agentov in izvedencev v raznašanju tendencioznih vesti. Zbral jih je okrog sebe in jim govoril:

»Prodajte! Prodajte! Prodajte vse, kar imate! Ne vidim konca te panike na borzi!«

In ko se je Francis vračal domov ter kupil najnovejšo posebno izdajo časnika, je prebral z ogromnimi črkami priobčeno senzacijo pod naslovom:

»Ne vidim konca te panike — Thomas Regan.«

Naslednji dan ob osmih zjutraj je Charley Tippery prišel k Francisu, pa ga ni našel doma. Tisto noč Washington sploh ni spal in nočne brzojavke so raznesle na vse konce in kraje sveta senzacionalno vest, da Zedinjene države sicer niso napovedale vojne, vendar so pa objavile moratorij. Bascom je planil v Francisovo sobo že ob sedmih zjutraj, ko je ta še spal. Francis se je takoj napotil s svojim agentom v Wall Street. Moratorij je bil zadnje upanje in čakalo ju je mnogo važnih opravkov.

Charley Tippery pa ni bil prvi gost, ki se je zglasil tisto jutro v dvorcu na Riverside Drive. Nekaj minut pred osmo sta planila v dvorec vsa zagorela in zaprašena Henry in Leoncie. Za vratarja se sploh nista zmenila, tako da je bil komornik Parker ves presenečen obenem pa ogorčen nad njuno vsiljivostjo.

»Prav po nepotrebnem ste izvolili planiti tako nepričakovano v dvorec,« je dejal Parker neznancema. »Mr. Morgana namreč ni doma.«

»Kam je pa šel?« je vprašal Henry nestrpno in predjal ročni kovček v drugo roko. »Takoj morava govoriti z njim. In če vam jaz pravim takoj, tedaj ste lahko prepričani, da pomeni to urno. Kdo pa ste, tristo vragov?«

»Komornik mr. Morgana,« je odgovoril Parker dostojanstveno. »A kdo ste vi?«

»Jaz sem Morgan,« je odgovoril Henry kratko in se ozrl, kakor da nekaj išče. Nato je stopil k vratom knjižnice, pogledal notri, opazil telefon in pripomnil:

»Kje je Francis? Po katerem telefonu lahko govorim z njim?«

»Mr. Morgan mi je strogo zabičal, da mu ne sme nihče telefonirati, razen če bi bila stvar res zelo nujna.«

»Moja zadeva je več kot zelo nujna. Katero številko ima?«

»Mr. Morgan je danes zelo zaposlen,« je ponovil Parker trdovratno.

»Je res, da mu prede slaba?« je vprašal Henry.

Na komomikovem obrazu se ni zganila nobtmi mišica in tudi njegove ustnice so ostale mirne.

»Vse kaže, da ga danes prav pošteno oskubijo, a?«

Parker je zrl predse, kakor da ničesar ne sliši, niti ne razume.

»Drugič vas moram opozoriti, da je zelo zaposlen,« je spregovoril dostojanstveno.

»Vrag vzemi njegovo zaposlenost« ga je prekinil Henry. »Saj vendar že ves svet ve, da mu teče voda v grlo in da je na borzi izgubil vse imetje. Prav vsi že vedo, da je njegov položaj brezupen. Današnji jutranji listi so polni alarmantnih vesti o njegovem polomu. Zdaj pa k stvari, moj dragi komornik! Povejte mi številko njegovega telefona. Urediti moram z njim zelo važno zadevo.«

Toda Parker je bil neizprosen.

»Kdo je njegov zaupnik? Ali njegov agent? Ali kdorkoli izmed njegovih zastopnikov?«

Parker je zmajal z glavo.

»Če mi poveste, kakšna je tista zadeva, ki bi jo radi uredili ...« je spregovoril.

Henry je postavil kovček na tla ter se pripravil, da plane na komornika in ga prisili povedati številko Francisovega telefona. Zdaj je posegla vmes Leoncie.

»Povej mu« je dejala.

»Povem naj mu!« je vzkliknil Henry, ki je takoj razumel, kaj misli. »Čemu neki bi mu pravil, ko mu pa lahko pokažem. Pojdite sem, Parker!«

Stopil je v knjižnico, vrgel zaprašeni kovček na mizo in ga začel odpirati.

»Čujte, mr. komornik! Najina zadeva je popolnoma realna. Nameravava namreč rešiti Francisa Morgana. Prišla sva, da mu pomagava iz zagate. Tu v temle kovčku imava zanj milijone.«

Pri teh besedah je Parker prestrašeno odskočil. Ves čas je opazoval neznanca mimo in rezervirano, zdaj se je pa prepričal, da postaja stvar resna. Čudna gosta sta morala biti norca ali pa premetena zločinca. Kdo mu lahko jamči, da nimata slabih namenov. Saj ni izključeno, da ga nalašč zadržujeta tu z bajkami o milijonih, medtem ko njuni pajdaši ta čas kradejo v drugem nadstropju. Kovček je pa kovček. Kdo ve, če ni v njem dinamita?

»Poglejte!«

Parker je že hotel pobegniti pa ga je Henry še pravočasno prijel za vrat. Z drugo roko je odprl kovček. In Parker je zagledal ogromno množino draguljev.

Parkerjev obraz je jasno pričal, da mu je ta prizor zaprl sapo. Toda Henry ni uganil pravega vzroka njegove razburjenosti.

»Saj sem mislil, da vas prepričam,« je dejal smeje. »No, zdaj pa dokažite svojo zvestobo Franoisu in povejte številko njegovega telefona!«

»Sedite, sire ... In vi tudi, madame,« je zamrmral Parker in se spoštljivo priklonil. Končno se je od presenečenja toliko opomogel, da je lahko mirno govoril. »Izvolite sesti, gospoda! Številko privatnega Morganovega telefona sem pustil v njegovi spalnici. Mr. Morgan mi jo je dal danes zjutraj, ko sem mu pomagal pri oblačenju. Takoj vam jo prinesem. Ta čas pa sedite, prosim!«

Komaj je Parker zaprl za seboj vrata knjižnice, že je začel trezno misliti in presojati. Enega vratarja je postavil pred vežna vrata, drugega pa pred knjižnico. Ostale uslužbence je poslal na vse strani da preiščejo dvorec in ugotove, ali se ne skrivajo kje pajdaši rafiniranih zločincev. Sam je pa hitro telefoniral na bližnjo policijsko stražnico.

»Da, sire,« je ponavljal službujočemu naredniku. »Ta dva sta norca ali pa zločinca. Pošljite, prosim, takoj policijski voz, sire. Kdo ve, morda so zločinci ta čas v našem dvorcu že na poslu in morda strašnih zločinov ne bo mogoče več preprečiti ...«

Ta čas se je ustavil pred dvorcem avtomobil, iz katerega je stopil Charley Tippery. Pozvonil je in na straži stoječi vratar si je globoko oddahnil, ko je v prišlecu spoznal gospodarjevega prijatelja.

Bilo je sicer še zgodaj, vendar mu je pa rad volje« odprl. Tudi drugi vratar si je oddahnil, ko je Charleyu odprl vrata v knjižnico. Samo muzal v in namigoval Tipperyju, kakor da bi ga svaril, naj bo oprezen.

Charley Tippery sam ni prav vedel, kaj pomeni jo ta namigovanja. Stopil je naravnost k mizi, za katero sta sedela neznana gospod in dama. Njuna zagorela obraza in zaprašeni obleki so napravili na Tipperyja najboljši vtis. V tem sta si Charley in Parker bila različna. Tippery je takoj spoznal, da ima opraviti z odličnima tujcema, ki nista prišla v New York samo za kratek čas. Leoncüna lepota je takoj vzbudila njegovo zanimanje in Charley se je zavedal, da ima opravek s pristno lady. Kar pa se tiče Henryja, je Charley na prvi pogled spoznal, da stoji pred serioznim, odličnim in solidnim možem, čigar zagoreli obraz ga je čudovito spominjal na pokojnega Henryja Morgana.

»Dobro jutro,« se je obrnil k Henryju in se spoštljivo priklonil Leoncü, »Francisova prijatelja?«

»O, sire!« je vzkliknila Leoncie. »Še več kakor prijatelja! Prišla sva, da ga rešiva! Brala sem jutranje liste. Če bi ne bilo trme njegovih slug ...«

In Charley Tippery ni več dvomil, da sta tujca res Francisova prijatelja in da ga hočeta rešiti. Segel je Henryju v roko.

»Dovolite, da se predstavim — Charley Tippery,« je dejal prijazno.

»Henry Morgan, Henry Morgan,« je dejal Henry in segel Charleyu v roko tako navdušeno, kakor da je od te roke odvisna vsa njegova bodočnost. »Dovolite, da vam predstavim miss Solanovo. Senorita Solano — mr. Tippery. Pravzaprav je miss Solano — moja sestra.«

»Prišel sem v dvorec po istih opravkih,« je izjavil Charley Tippery, ko so se seznanili. »Zdi se mi, da lahko rešimo Francisa samo z gotovino in vrednotami, za katere se dobi zlato. Prinesel sem vse, kar sem mogel dobiti to noč, kar pa seveda še daleč ne zadostuje ...«

»Koliko ste pa prinesli?« je vprašal Henrv brez ovinkov.

»Milijon osemsto tisoč. Kaj ste pa vi prinesli?«

»Malenkost!« je dejal Henry in odprl kovček, ne da bi vedel, da govori z enim najboljših poznavalcev draguljev.

Charley Tippery je vzel nekaj draguljev, ki so mu prišli najprej pod roko. Naglo si jih je ogledal in se ves presenečen ozrl na Henryja. Če bi ne bil tako trdno prepričan, da stoji pred njim gentleman, bi bil mislil, da ima opravek z nevarnim vlomilcem, ki je pravkar iz največje newyorške juvelirne trgovine odnesel ta zaklad.

»Ti dragulji so vredni milijone ... milijone!« je vzkliknil ves iz sebe. »Kaj nameravate početi z njimi?«

»Prodati ali pa zastaviti, da rešim Francisa,« je odgovoril Henry. »Saj lahko dobim v zastavljalnici okroglo vsoto, kajne?«

»Zaprite kovček!« je vzkliknil Charley Tippery. »Takoj stopim k telefonu in uredim to stvar. Pohiteti moram, dokler je moj oče še doma.« Stopil je k telefonu in poklical centralo. »Trgovina mojega očeta je blizu. V petih minutah sva tam.«

Komaj je pa Charley odzvonil, je v knjižnico stopil Parker v spremstvu policijskega narednika in dveh stražnikov.

»Tu so zločinci, narednik, aretirajte jih,« je dejal Parker. »Ah, mr. Tippery, oprostite, prosim, sire! Seveda ne vas, temveč samo ta dva, narednik. Ne vem, kaj sta zakrivila — gotovo pa sta norca, če ni še kaj hujšega.«

»Klanjam se, mr. Tippery,« je pozdravil narednik mladeniča, ki ga je poznal ves poslovni New York. »Kaj je novega?«

»Vi seveda ne boste nikogar aretirali, narednik Burnsi,« se je nasmehnil Charley Tippery v odgovor. »Policijski voz lahko pošljete takoj nazaj. To zadevo uredim z inšpektorjem sam. Vas bi pa prosil, da spremite mene, ta kovček in ta sumljiva človeka k meni na dom. Se boste že morali sprijazniti z vlogo telesne straže. Kovček je dragocen. V njem so milijoni, hladni, trdi in čudoviti milijoni! Ko ga odprem in ko pogleda vanj moj oče, boste videli prizor, kakršnih je malo. Zdaj pa le urno na pot. Čas je zlato in ne smemo ga izgubljati!«

Pograbil je kovček istočasno s Henryjem in ko sta se njuni roki dotaknili, je priskočil narednik, da prepreči prepir.

»Mislim, da bo najbolje, če ponesem kovček jaz, dokler dragulji še niso prodani,« je dejal Henry.

»Seveda, seveda,« je pritrdil Tippery, »Samo dragocenega časa nikar ne izgubljajmo. Spraviti v denar tako ogromen zaklad ni šala. Pojdimo torej! Le urno!«

Z moratorijem si je borza znatno opomogla. Panika se je polegla in vrednote so nehale padati. Nekatere so celo poskočile. Vpliv moratorija se pa ni poznal pri delnical Francisovih podjetij, ker je pritiskal nanje stari Regan. Borba se je nadaljevala in Francisovi papirji so rapidno padali. Stari volk je z zadovoljstvom opazil, da je bilo na denarnem trgu vedno več delnic Tampico Nafte, ki jih je prodajal najbrže Francis Morgan sam.

»Zdaj je odločilni trenutek,« je dejal Regan svojim pomočnikom in borznim agentom. »Pojdite takoj na delo. Igra je dvojna. Držite se seznama vrednosti, ki sem vam ga dal. Prodajte jih ne glede na ceno. Prepričan sem, da ne nehajo padati. Druge začnite takoj kupovati. Kupujte znova vse vrednosti, ki ste jih prodali. Izgubiti tako ne moremo. S tem, da prodate tiste, ki so v seznamu, pa ubijete z enim udarcem dve muhi.«

»Kaj pa nameravate vi?« je vprašal eden njegovih pomočnikov.

»Meni pa ni treba kupovati,« je odgovoril Regan. »Naj vam bo to dokaz, kako pošteno sem vodil kampanjo in kako zelo vam zaupam. Razen tistih, ki so označene v seznamu, nisem prodal nobene delnice, tako da jih tudi kupovati ni treba. Zdaj prodam samo še ostale, kar jih je na seznamu. To je moj načrt, s katerim hočem uničiti nasprotnika. Moje akcije se lahko udeležite s tem, da prodate v seznamu navedene vrednosti ne glede na ceno.«

»Tako torej,« je kričal Bascom ves obupan, ko je planil ob pol enajstih v Francisov kabinet. »Vse vrednosti so poskočile, samo vaše še vedno padajo. Reganu je potrebna kri. Nikoli nisem mislil, da je tako močan. Izključeno je, da bi mogli vzdržati njegov pritisk. Bije nam zadnja ura. Uničeni smo — vi in mi vsi, kar nas je zainteresiranih na vašem podjetju. Vsaka beseda o rešitvi je zdaj odveč.«

Francis še nikoli v življenju ni bil tako miren, kakor ta čas. »Čemu bi se razburjal in jezil, če je vse izgubljeno?« si je mislil. In ker je bil v tem zahrbtnem napadu samo žrtev, ker so delali na borzi brez njegovega sodelovanja, ga je tolažila zavest, da ima čiste roke, medtem ko so si jih drugi s to zahrbtno gonjo umazali. Bascom seveda ni vedel, kaj se godi tisti hip v Francisovi duši.

»Le pogum in nikar si ne belite glave,« ga je tolažil Francis. Misel, ki se mu je nemudoma porodila v glavi, je začela dobivati konkretne oblike.

»Prižgiva cigare in mirno se pomeniva o položaju.«

Bascomu so se od nestrpnosti in razburjenja tresle roke. Hotel je oditi, pa ga je Francis zadržal.

»Počakajte vendar! Stojte! Kam se vam tako mudi? Poslušajte, kaj vam povem! Pravite, da so me uničili?«

Agent je prikimal z glavo.

»In tudi vi ste uničeni?«

Agent je zopet prikimal.

»Kar pomeni, da sva suha, absolutno suha,« je nadaljeval Francis, hoteč pojasniti Bascomu, kaj mu je prišlo na misel. »Zdaj je obema povsem jasno, da se nama nič hujšega ne more zgoditi. Če so naju oskubli do zadnjega vinarja, je pač vseeno, kaj naju še čaka. Kjer nič ni, še vojska ne vzame. Kaj bi si torej po nepotrebnem belila glave?«

»Samo čas trativa,« je dejal Bascom in prikimal z glavo, češ, to itak vem.

»Časa imava zdaj dovolj,« se je nasmehnil Francis. »Vse kupčije in prodaje so namreč odpadle. Saj ste vendar sami priznali, da sva izgubila vse do zadnjega vinarja. Kupovati ali prodajati torej nimava kaj. Mar ne vidite, da je za naju zdaj brez pomena?«

»Nadaljujte, nadaljujte! Radoveden sem, kam merijo vaše besede in kaj pravzaprav mislite,« je dejal Bascom in ves obupan pogledal v tla. »Uničen sem, vse, prav vse je zgubljeno in sami pravite, da ni nobenega izhoda iz tega obupnega položaja.«

»Zdaj ste uganili moje misli!« je vzkliknil Francis veselo. »Vi ste član borze. Pojdite torej in začnite prodajati in kupovati vse, kar vam pride pod roke. Izgubiti itak ne moreva, ker sva že izgubila. Zakaj bi si torej ne privoščila tega veselja? Vse, kar je pod ničlo, je ničla. Odštejte ničlo od ničle in kaj vam ostane? Zopet ničla. V borzne špekulacije sva vtaknila vse imetje in še tujega je šlo nekaj. Kaj bi torej še pomišljala? Tvegajva še to, kar ni najino.«

Bascom je hotel ugovarjati, toda Francis mu je zaprl sapo, rekoč:

»Saj sem že rekel, da je ničla vse, kar je pod ničlo. Kot borzni agent bi že morali vedeti, kaj pomeni odšteti ničlo od ničle.«

In Bascom se je uklonil Francisovi volji. Zdaj ni bil več agent, ki dela po svojem preudarku, temveč slepo orodje Francisove volje. Lotil se je vratolomne borzne pustolovščine. Svoj živ dan še ni tako drzno špekuliral.

»Tako, tako,« se je smejal Francis o pol dvanajstih, »zdaj lahko brez skrbi nehava. Pomnite pa, da nisva zdaj prav nič na slabšem, kot sva bila pred eno uro. Takrat je bila najina vrednost ničla in zdaj zopet pomeniva ničlo. Svoje imetje lahko začnete takoj prodajati na javni dražbi. Sicer pa opravijo to za vas drugi.«

Bascom je flegmatično stopil k telefonu in že je hotel zaukazati, naj se konča borzna bitka s popolno kapitulacijo, ko so se naenkrat odprla vrata in v predsobi se je začula melodija stare piratske pesmi. Ta nepričakovana sprememba dekoracij je Francisa tako navdušila, da je pahnil Bascoma od telefona, zgrabil slušalko in vzkliknil:

»Stojte! Čujte!«

In preden sta zagledala pevca, sta zaslišala pesem:

»Dedov naših domovina, drago morje, rodni kraj.

K zmagi pot si nam edina, tujcem peklo, nam si raj.

Strahopetcem tu ni mesta — kdor junak je, hajdi k nam!

Gladka, ravna nam je cesta — kjer se pleni, vsi smo tam! ...«

In v sobo je planil Henry Morgan, takoj za njim pa Charley Tippery z velikim kovčkom v roki. Francis je bil tako navdušen, da je zapel zadnjo kitico piratske pesmi s Henryjem prej, preden ga je objel in pozdravil.

»Kaj se je zgodilo?« je Bascom vprašal Charleya Tipperyja, ki je še vedno bil v fraku in tako bled, kakor da vso noč ni zatisnil oči.

In Charley je potegnil iz žepa tri čeke, ki so se glasili na 1,800.000 dolarjev, ter jih izročil Bascomu. Bascom je žalostno zmajal z glavo.

»Prepozno,« je dejal in se ozrl na Francisa. »To je samo kaplja v morje. Spravite jih nazaj v žep. S tem nam nič ne pomagate. Lahko jih vzamete ali pa vržete skoz okno — razlike ni nobene.«

»No, no, le počasi, naglica ni nikjer dobra,« je vzkliknil Charley. Položil je kovček na mizo in previdno odprl. »Morda bo pa tole kaj zaleglo.«

,Tole’ je bil kup zloženih in zvezanih obveznic državne rente.

»Koliko so vredne te obveznice?« je vzkliknil Bascom, ko je zagledal to ogromno vsoto. In oba Francis in Bascom — sta ponovno vzkliknila, ko ie Henry potegnil iz žepa cel ducat čekov. Ostrmela sta in se molče spogledala, zakaj na vsakem čeku je bila okrogla številka 1,000.000 dolarjev.

»To pa še ni vse,« se je nasmehnil Henry. »Kaj pravim vse — niti približno ne vem, koliko lahko še dobimo tam, kjer so nam dali tole malenkost. Na razpolago ti je poljubna vsota, dragi Francis. Samo besedo, pa ne ostane od tvojih borznih sovražnikov duha ne sluha. Zdaj pa na delo, dragi moj! Povsod so se širile vesti, da so te oskubli do zadnjega vinarja. Kar hitro na borzo in pokaži jim, da še nisi uničen. Zdaj jim lahko vrneš milo za drago. Kar po njih, Francis, da bo ves New York strmel. Premikasti jih, da bodo pomnili, kaj se pravi nastopiti proti Francisu Morganu! Poberi jim vse do zlatih ur in zlatih plomb!«

»Pa menda vendar ne misliš reči, da si našel zaklad starega sira Henryja?«

Henry je odkimal z glavo.

»Ne. To je samo del zaklada plemena Maya — približno tretjina, če se ne motim. Drugo tretjino smo izročili v varstvo Enricu Solanu, tretja je pa varno naložena v Narodni banki. In še nekaj! Novice ti prinašam, vesele novice. Povem ti nekaj, kar te bo bolj zanimalo kot ti zakladi. Samo pomiri se, da boš lahko poslušal.«

Francis je bil seveda pripravljen takoj poslušati, zakaj Bascom je sam najbolje vedel, kako in kaj je treba storiti. Francisu se z borznimi špekulacij simi ni bilo treba ukvarjati.

Bascom je stal med širimi telefoni in zapovedal podrejenim agentom, naj začno kupovati na borzi vse, kar jim pride pod roke.

»Da, da!« je kričal, »vse kar kdo ponudi! Kupite vse, kar pride na borzo! ... Kaj? Da, da, denar je v moji pisarni. Izplačamo lahko takoj poljubno

vsoto v gotovini ali pa v obveznicah državne rente. Kdor hoče, lahko dobi tudi v čekih Narodne banke ... Samo prenagliti se ne smete ... Pustite del borznih operacij pomočnikom, da se prehitro ne utrudite ... Da, da, kar brez skrbi kupujte vse. Pooblaščam vas, da kupite prav vse, kar bo danes na borzi. Kaj? Regana pokopljemo že jutri...«

»Torres je mrtev!« je pripovedoval ta čas Henry Morgan Francisu.

»Hura!« je vzkliknil Francis od veselja.

»Poginil je kakor podgana v pasti ... Prizor ni bil posebno lep, to mi že lahko verjameš. Tudi poglavar je poginil. In še ... še nekoga je ugrabila smrt . ..«

»Pa menda vendar ne Leoncie?« je vzkliknil Francis in zgrabil Henryja za roko.

Henry je odkimal z glavo.

»Morda Enrica Solano ali katerega sinov?«

»Ne, dragi moj. Tvojo ženo — mrs. Morganovo. Torres, ta podla duša, jo je ustrelil. Imam pa še eno novico. Če bi bil oni Kitajec, ki prodaja skrivnosti, bi zahteval od tebe milijon dolarjev za veselo novico. Tako jo pa imaš brezplačno, tristo vragov!

V sosedni sobi te čaka Leoncie. Preden pa stopiš pred njo, me moraš potrpežljivo poslušati, kaj ti povem.«

»Kaj pa je, grom in strela? Le hitro na dan z besedo!« je vzkliknil Francis nestrpno.

»Pomiri se, dragi. Prinašam ti veselo novico. Najboljšo novico, kar si jih moreš želeti. Samo ne smej se — stvar je namreč v tem, da imam sestro ...«

»No, te čenče lahko obdržiš zase,« se je razjezil Francis. »Saj si mi nekoč že pravil, da imaš v Angliji sestre ...«

»Ne razumeš me, dragi moj,« je trdil Henry svoje. »Gre za novo sestro, ki se je rodila kot najlepša ženska na svetu. In pomisli, prosim — rodila se je kot odrasla deklica. In ti se moraš poročiti z njo. Jaz vaju blagoslovim ...«

»Neumnost! S tvojo sestro se pa res ne poročim, pa naj bo še tako lepa in mikavna. Ne, ne poročim se z njo, pa naj bo desetkrat tvoja sestra. Sploh ni na svetu ženske, s katero bi se poročil.«

Bascom je ta čas še vedno stal pri telefonu in ponavljal venomer ista povelja:

»Kupujte, kupujte vse, kar pride na borzo! ...«

»Bi ne mogli malo prenehati?« se je obrnil Francis k Bascomu. »To neprestano telefoniranje mi gre že na živce.«

»Saj ne silim v vajine čenče,« se je odrezal Bascom. »Zato bi prosil, da me tudi vidva pustita pri miru, tem bolj, ker imam važne opravke — bogme, imenitna kaša se kuha ... Da, da, le kupite vse, kar smo prodali in tudi vse ono, česar nismo prodali.«

Henry je nadaljeval smeje:

»Reci, kar hočeš, dragi Francis, poročiš se pa le z njo. Vem to tako dobro, da me nihče ne more prepričati o nasprotnem. Kar instinktivno čutim, da se poročiš. Stavim glavo, da bo ona tvoja žena.«

»Jaz pa stavim tisoč dolarjev, da se ne poročim.«

»Velja! Ker pa sovražim soda števila, moraš malo dodati, tako da bo tisoč enainpetdeset dolarjev. Zdaj pa pojdi v sosedno sobo in si oglej nevesto.«

»Je skupaj z Leoncio?«

»Ne, sama s seboj je.«

»Saj si vendar rekel, da je v sosednji sobi Leoncie.«

»Seveda, seveda. Leoncie je namreč tu in ona sama te čaka. Nikogar ni pri nji. Sirota komaj čaka, da te objame.«

Francis se ni mogel več premagovati. Zdelo se mu je, da Henry brije norca iz njega.

»Kaj pa brbljaš?« je zamrmral in ga jezno pogledal. »Kaj misliš, da sem res tako neumen, da ne vem, kje se me glava drži. Enkrat praviš, da je v sosedni sobi tvoja nova sestra, drugič pa da je tvoja žena ...«

»Kdo ti je pa rekel, da sem oženjen?«

»To je pa že od sile! Grom in strela, še eno mi blekni, pa te ... — Ne, kar sam stopim tja in se pomenim z Leoncio. Ta čas pa spravi svoje možgane v red.«

Francis je stopil k vratom, toda Henry ga je zadržal:

»Samo trenutek še, dragi moj! Takoj spravim tvojo pamet na pravo pot. Saj nisem oženjen. Leoncie je namreč moja sestra in ona bo tvoja žena. Si razumel? No, bratec, kdo je dobil stavo?«

Toda Francis ga ni več slišal. Zaloputnil je vrata in planil v sosedno sobo. Henry se je smeje obrnil k Bascomu, ki je še vedno telefoniral:

»Izplačeval bom še danes v svoji pisarni. Da, da, le kupujte, kupujte! ... Kako? Nič se nikar ne bojte. Denarja imamo dovolj, da lahko pokopljemo pet Reganov! — Takoj mu telefoniram sam: — kakšne rože bi rad imel pri pogrebu? ...«