Založba Eno d.o.o.

Rutarjeva ulica 2

5000 Nova Gorica

Slovenija

www.eno.si

Copyright © 2012 Založba Eno d.o.o.

Brez pisnega dovoljenja Založbe je prepovedano reproducirati, distribuirati, javno priobčati, predelovati ali kako drugače uporabljati to avtorsko delo ali njegove dele v kakršnemkoli obsegu ali postopku. V okviru določil Zakona o avtorski in sorodnih pravicah je prepovedano tudi fotokopiranje, tiskanje ali shranjevanje v elektronski obliki.

Ta knjiga se prodaja pod pogojem, da je namenjena domači uporabi. Brez predhodnega soglasja lastnika pravic je prepovedano vsako nedovoljeno razmnoževanje, posojanje, izmenjava ali kroženje v kakršnikoli obliki razen v tisti, v kateri je objavljena.

TEŽA METULJA

ERRI DE LUCA

PRVI DEL

TEŽA METULJA

NJEGOVO MATER je ustrelil lovec. V njegove mladičje nosnice se je vtisnil vonj po človeku in smodniku.

Sirota skupaj s sestro, brez rodnega tropa, se je vsega naučil sam. Zrasel je više od samcev svojega rodu. Njegovo sestro je nekega zimskega in oblačnega dne odnesel orel. Opazila ga je, ko je lebdel nad njima, samima na prisojnem pašniku, kjer je vztrajalo nekaj porumenele trave. Sestra je opazila orla brez njegove sence na tleh, pod zamračenim nebom.

Za enega od njiju ni bilo rešitve. Sestra je planila proti orlu, da je ujel njo.

Ostal je sam, rastel neobrzdano in brez družbe. Ko je bil pripravljen, je odšel naproti prvemu tropu, izzval vladajočega samca in zmagal. Postal je kralj v enem dnevu in v dvoboju.

Gamsi se ne spopadejo na smrt, zmagovalca določijo po prvih udarcih. Ne trkajo se kot kozorogi in kozli. Povesijo glavo k tlom in skušajo suniti rogove, rahlo ukrivljene, v spodnji del nasprotnikovega trebuha. Če vdaja ni takojšnja, jih zapnejo v trebuh in ga razparajo z vzvratnim gibom vratu. Redko vztrajajo do takega konca.

Z njim je bilo drugače, odraščal je brez pravil in ukazov. Na dan dvoboja se je nad njima pelo čudovito novembrsko nebo, tla so bila tu in tam popršena s svežim snegom. Samice se prskajo pred zimo in kotijo mladiče sredi pomladi. Gamsi se spopadajo novembra.

Nepričakovano je planil na ozemlje tropa, prikazal se je z višine in skočil s skale. Samice z mladiči so se razbežale, ostal je samec, ki je s kopiti zadnjih nog rital po travi.

V višini so se zbirale črne peruti vran in krokarjev. Lebdé na vzgornjiku so opazovali dvoboj, ki se je odvijal pod njimi. Mladi samotni samec se je približal, udaril s kopitom ob tla in grozeče zapuhal. Spopad je bil nasilen in kratek. Izzivalčevi roglji so si razprli vrzel v obrambi in levi se je zapel v nasprotnikov trebuh. Raztrgal ga je z glasnim paranjem in v višini se je razleglo prhutanje kril. Ptiči so razglasili zmagovalca, namenjenega njim. Razparani gams je zbežal, izgubljal je drobovje, ko so mu sledili. Krila so se odlepila z neba in se spustila na zemljo, da bi ga požrla. Beg poraženca se je v trenutku pretrgal, spotaknil se je in padel na bok.

Na okrvavljenem zmagovalčevem roglju so pristali beli metulji. Eden od njih je ostal za zmeraj, za rodove metuljev, prhutajoči cvetni list v vetru nad gamsjim kraljem v sezonah med aprilom in novembrom.

Tistega novembrskega jutra se je prebudil utrujen. Že dolga leta je vladal ozemlju, izzvan od nikogar. Njegovi otroci, odrasli v družbi mater, niso poznali njegove grobosti. Pod njegovo vladavino ni bilo dvobojev. Odrasli samci so odhajali v pregnanstvo, da bi poiskali druge trope.

Bil je čas miru v njihovem kraljestvu, umirali so zaradi človekovega lova in orla. Bivanje v kraljestvu so plačevali plenilcem z dna doline in z neba. Človek si je oprtal ulov na ramena in ga odnesel v dolino, orel ga je požrl na mestu in se nato zaletel s pečin, da je zajadral v let.

Na tleh je orel okoren. Obtežen s pojedino zmore komaj kaj več kot puran. Odstopica na kratkih tacah, in preden se vzpne, se nekajkrat dotakne in odskoči od tal. Sit orel na tleh je ranljiv.

Gamsji kralj je ubil enega na visoki planoti. Čakal je, da se je obtežil, in ga nato napadel. Orlu ni uspelo vzleteti v višino, sopel je nad tlemi. Zgroženi trop je od daleč gledal, kako je njihov kralj s sklonjenim gobcem planil na orla, ki je bežal in padal. S sunkom levega roglja ga je prebodel v zraku, medtem ko se je spuščal k tlom. Ranjenega je nato poteptal s kopiti in ga pustil umreti. Bilo je nikoli dotlej videno v kraljestvu gamsov.

Tistega novembrskega jutra se je prebudil utrujen in zavedel se je, da je v zadnjem obdobju premoči. Njegovi roglji se bodo vdali rogljem najodločnejšega sina. Enega je že moral raniti v trebuh, ne da bi potisnil do konca, tistega, ki je kopitljal. Eden od njih bo raztresel njegovo drobovje po travniku in on bo le še premagano in iztrebljeno okostje. Ne sme se končati tako, bolje, da izgine v tej zimi in ga nikoli ne najdejo.

Ni spal s tropom, niti v jeseni prska ne. Imel je nekaj nočnih zatočišč pod izdolbenim ruševjem, v jamah, visečih nad prhkim skalovjem, kamor se človek ni mogel vzpeti niti z vonjem. K tropu se je spuščal ob različnih urah, z meglo, pred zoro, po sončnem zahodu. Nikomur ni dajal možnosti, da bi ga predvidel. Ko se je približal, so mu prišle samice naproti in mladi samci so klecnili, da so se priklonili.

Tistega novembrskega dne si je kralj priznal svoj zaton. Srce je utripalo počasneje od dvesto udarcev na minuto, ki poženejo skoke navkreber in jih lahkotno obvladajo.

Gamsja kopita so štirje violinistovi prsti. Igrajo na slepo in se niti za milimeter ne zmotijo. Švigajo nad prepadi, žonglerji v vzponu, akrobati v spustu, cirkusanti na gorskem platoju. Gamsja kopita se oprimejo zraka. Blazinica deluje kot dušilec, kadar je treba, sicer je krempelj, razcepljen na dvoje, kastanjeta za flamenko. Gamsja kopita so štirje asi v goljufovem žepu. Z njimi težnost ni zakon, marveč variacija na temo.

Ob zori jih je položil v meglo, gosto, da ni bilo videti tal, in začutil, da so negotova. Zato je počakal, da je srce potisnilo udarce vse do krempljev in vanje in dan je rastel obenem z utripi. Ni se hotel vdati, ni hotel povesiti levega roglja pred mlajšim, a krepkejšim samcem.

Povohljal je obzorje, da bi vedel, kam naj se nikoli ne vrne, kje ga ne bodo nikoli našli. Dan čistega sonca je kmalu osušil meglo, potok svetlobe je z vzhoda oblival trop, ki se je napajal, dvigaje gobce v zrak. Bili so daleč pod njim. Iz svojega senčnega zavetišča je videl njihovo moč, število, ki prenese izgube. Niso bili pogumni, bili so številni, vrednota, ki krepi slabotnejše.

Bili so njegovi otroci, izšli iz sunkov njegovih bokov. Ni se ponašal z njimi, pokoril se je volji življenja. Lahko so si dovolili biti na odprtem vsem na očeh.

Pogumne samice, ki kotijo maja, potem ko se vzpnejo na najvišje pašnike. Skotijo v samoti, nato se pridružijo drugim materam. Mladiče redijo v vrtcih, ograjenih z globelmi in nebom. Brez vsake pomoči samcev jih z roglji varujejo pred strmoglavimi spusti orlov.

Pogumne gamsovke, vsaka s svojim mladičem, prilepljenim na senco in vimena. Kralj jih je nadzoroval od daleč, zadovoljen, da se rojeva več samičk kot samčkov.

V višino se je vzpel vonj po človeku in njegovem olju. Pripadal je morilcu njegove matere. Bil je on, vzpenjal se je, da bi pobijal gamse, že leta je iskal njihovega kralja.

Brcnil je kamen, da se je odkotalil daleč po strmem melišču. Udarec je sprožil majhno ploho kamenja po strmini. Človek na dnu pobočja se je zazrl kvišku, da bi jo videl, da bi splezal do živali, ki jo je sprožila. Gledal je v napačno smer. Gamsji kralj se je v senci že dolga leta norčeval iz njega.

Moški jih je ubil že več kot tristo. Meril je visoko v stegno, v točko, ki je podrla žival, ne da bi poškodovala krzno. Iztrebil ga je na mestu, potem si je izpraznjeno okostje oprtal na ramena. Odrasel gamsji samec tehta od štirideset do največ šestdeset kilogramov. Kralj je bil izjemne rasti, gotovo je tehtal več.

Moški je prodajal krzno strojarjem, meso restavracijam, ki so ga kupovale na črno. Pogosto se je vzpenjal novembra, ko se samci bojujejo in na njihovih hrbtih zraste čop zrelosti, visok do trideset centimetrov.

Pozimi je lovil za mize smučarjev, poleti za apetit izletnikov in alpinistov, novembra pa za trofejo čopa, ki je bil sam po sebi vreden celega gamsa. Dolga leta je iskal njihovega kralja, priznaval, da ni še nikoli srečal njemu podobnega.

Morilska človeška zver, ki je od daleč pobijala otroke gamsjega kralja, zver, ki je gomazela v dolini in sprožala grmenje pod vedrim nebom. Samotna zver, ki se je vzpenjala, da bi prežala nanje, jih odnesla proč. A kljub temu je gamsom ljubši od orla, ki prileti iznenada, brez opozorilnega vonja, v oblačnih in meglenih dneh, in pahne mladičke v praznino, da bi jih zdrobljene požrl na dnu. Raje človek, ki ga zavohaš od daleč in prepodi orle. Gamsi ga vedno zaznajo.

Moški je bil že v letih, večji del življenja se je vzpenjal po gorah, kjer je na divje lovil živali. Po mladosti, preživeti v mestu med revolucionarji, dokler se niso razšli, se je umaknil, da bi opravljal ta poklic.

V prejšnjem stoletju so se mladi nekaj časa ravnali po zakonu, drugačnem od veljavnega. Prenehali so se učiti od odraslih, odpravili so potrpežljivost. V gorah so se vzpenjali na nove vrhove, v dolini so si nadevali bojna imena. Hoteli so uvesti nove čase, vse vrednote so razglašali za lažne. Niso imeli pravice do ljubezni, redki so spočeli otroke v revolucionarnih letih. Nikoli poslej ni bilo videti pri mladih take besne želje po tem, da bi vse prevrnili. Poveznjen krožnik vsebuje manj, a ima širšo podlago in stoji trdneje.

Umaknil se je med rojstne gore in spet začel z divjim lovom. Nastanjal se je v opuščenih planšarskih kočah, v alpinističnih bivakih. Potem mu je nekdo zapustil kamnito zatočišče vrh nekega gozda in udomačil ga je zase. Bil je en sam prostor, ogenj in voda. Edina izboljšava: dvojno okno in med šipe je nakopičil mah, ki vsrka veter. Na ramena si je oprtaval gamse in jih vlekel s skalnih polic, vrtoglavih na pogled, po nevidnih stezah, ki so jih utrla njihova lahkotna kopita, komaj znak s svinčnikom nad prepadi. Malo se je družil z bližnjo vasjo, a poznal je vse in malce so ga ščitili. Vsaka vas ima svetnika in razbojnika. Niso izdali tiralice za njim, bil je divji lovec, a noben lovski čuvaj ga ni mogel ujeti na delu.

Plezal je po gorah z magnumom 300 in enajstgramsko kroglo. Žival je ubil z enim samim strelom, nikoli le ranil. Znal se je pritihotapiti z zavetrja, dolge ure je negibno stal v najhujšem mrazu, gibčno se je vzpenjal in spuščal.

Tistega novembrskega dne je vstal z utrujenimi nogami, napol buden je bil že zasopel kot ob koncu dne. Sonce ga je pregovorilo, naj se odpravi po plen. Orožje je od sinoči slonelo ob postelji; kdor živi sam, mora biti čuječ. Stopil je ven s kavo, iz katere se mu je kadilo v obraz.

Prejšnjega večera je bilo v vasi vino in v gostilni vrvež ljudi, ki so ga prišli pozdravit. Praznovali so obletnico njegovega vzpona, ki je pred dvajsetimi leti sprožil govorice in občudovanje.

Zanj je bil alpinizem nekakšna tehnika, namenjena lovu, ki mu je pomagala priti, kamor drugi ne morejo. Sprva je srečeval druge divje lovce: izginili so zaradi starosti, odpovedi.

Pred dvajsetimi leti je preplezal dotlej nezavzeto pobočje, da bi v višini presenetil trop gamsov, nedostopnih s položnejšega, preveč odprtega pobočja. S puško na rami se je sam vzpel po deviški steni. Spustil se je po nasprotnem pobočju z gamsom na rami.

Potem ko je v vasi prodal meso, je srečal alpiniste, ki so prišli od drugod in se pripravljali na vzpon, v katerem naj bi utrli prvo pot po tisti steni. Rekel je, da jo bo naslednjega dne preplezal pred njimi; sam in neprivezan, brez varstva. Stavili so na nasprotno in visoko tvegali. Naslednjega dne je pred njihovimi dvignjenimi nosovi ponovil vzpon brez puške in vreče, ki bi mu bili v napoto. Zanje je bil podvig brez primere, zanj način, da ga gamsi ne zavohajo. Veličina podvigov je v tem, da nameravaš nekaj povsem drugega.

Dobil je stavo, a ni hotel denarja, in razkril jim je, da je steno preplezal že poprej. Preživljal se je z gamsi, ne z alpinisti.

Tistega večera je gostom zaigral na orglice. Tako se je družil, ne da bi odgovarjal na vprašanja.

Novembrski dan je bil lesketav, lep dan za nekoga, ki je mlad in se iskri od energije. Nanjo ga je spominjal vonj po namaščenem usnju in prvem snegu. Zdaj je kradel energijo zraku, vsrkaval jo je iz ognja, jo varoval pred vetrom. Bil je kos suhega kruha, ki ga je treba podrgniti po slaniku, obešenem s trama, da si povrne okus.

Tistega dne ga je motil vonj mazila za puško. Ni ga hotel zakrinkati tako, da bi ovil orožje v prevleko, premazano z gamsjimi iztrebki, ki bi prevarali njihov preroški voh. Stotine metrov daleč dvignejo gobec, povohajo zrak z vsako nosnico posebej, smešna, posmehljiva zmrda: skrivalnice za lovca.

Novembrsko sonce je premazalo ves okoliš z vonjem po človeku, z žarko mastjo, ki je noben iztrebek ne more prekriti. Novembrski zrak prijavlja človeka vsej gori.

Stopil je ven, okorela drža je spremljala korake, bolečina v kolenu je napovedovala spremembo letnega časa. Prihajal je sneg, tisti, ki ostaja. Vonj po kavi se je pomešal z zadnjimi gozdnimi gobami. Ni jih nabiral, pustil jih je, da so rasle. Moral je obkrožiti pol gore in se vzpeti na 2300 metrov. Bil je utrujen. Prejšnji mesec je ubil tristo šestega gamsa. Bil je krepak samec, na spodnjem delu trebuha je imel brazgotino od raztrganine. Ni bila globoka, ni segla do drobovja. Gotovo je še zmeraj vladal gamsji kralj, le on je lahko premagal tako močnega samca. Dvakrat ga je opazil z daljnogledom: par rogljev, kakršnih ni videl še na nobeni gamsji glavi, in čop na hrbtu, operjen kvišku kot petelinji rep. Po tisti rani na trebuhu je vedel, da je kralj še živ. Gotovo je njegova zadnja sezona, ni bilo več časa, da bi ga premagal. Izginil bo, se skril, da bi umrl v kakšni luknji.

Gamsji kralj: smešno, da so v dolini tako klicali njega, lovca. Ni se upiral vzdevku, a ljubši mu je bil tat živine. Kradel je gospodarju vsega, kar si je pustil vzeti, čeprav ni pozabljal. Vsak dan je bil dober za poravnavo celotnega dolga, tudi tisti mlačni in kratki novembrski dan. Živel je na gospodarjev račun. Postregel si je z jedjo, kjer je bilo pogrnjeno, nad previsi, v snegu, v katerega se je med zašiljenimi skalami in globokimi jarki, ki so jih pustili plazovi, pogrezal do bokov.

Sledil je jelenom, srnjakom, kozorogom, a najraje gamsom, živalim, najodličnejšim v teku nad prepadi. V tej naklonjenosti je prepoznaval zbodljaj zavisti. Po stenah je plezal po vseh štirih in brez kančka njihove miline, brez pokončne zbranosti gamsa, ki se prepušča nogam. Lahko je preplezal težavnejše stene, se vzpel naravnost tja, kjer se potikajo, ni pa zmogel doumeti njihove povezanosti z višino. Oni so živeli v njej, on je bil mimoidoči tat.

Videl je gamse, ki so med tekom preskakovali prepade, drug za drugim v enakem zaporedju korakov, preden so poleteli z enega roba na drugega. Njihov skok je bil krpanje robov, šiv nad praznino. Zavidal jim je njihovo odličnost, kot lovec je priznaval bednost, ki izumlja pripomočke, prežo od daleč. Brez zavedanja manjvrednosti ni vzgiba za višino.

Ribič je drugačen, saj ribi ne zavida njene okretnosti, hoče jo le premagati. Plenilec je, ki lovi množično in z izjemo Ahaba v Moby Dicku ne zasleduje ene same. In ne oprta si živali na ramena. Ribič je nekaj drugega.

Kot deček je hodil na divji ribolov z nekim starcem, ki ga je jemal s seboj za nosača. Vzpenjala sta se vzdolž deročih hudournikov med skalami, morala sta se oprijemati krušljivih robov, v soteske, gluhe od bučanja. V višinah, bliže izvirom, so se odpirale mlake. Vanje je starec metal koščke eksploziva s kratko zažigalno vrvico. Bila je neka vrsta dinamita, kedit, ki so ga uporabljali v marmornih votlinah. Iz njega so se cedile kapljice glicerina, ki se jih ni smelo tresti, gorje, če bi padel s tisto stvarjo na sebi. Kot otrok še pomisliš ne, da bi lahko padel, to so misli odraslih. Deček je nosil eksploziv, starec detonatorje. Umetnost je bila v tem, da je eksplodiral na gladini, niti centimeter više, tako da ni razpršil vala ob sunku. Udarec je izdolbel luknjo v mlaki, in ko se je zaprla, je potisnila na površino vse okoliške postrvi.

Prvič je bil ozmerjan: »Budalo, za ribe rabiš koš, ki prepušča vodo, ne pa oprtnika!« V njihovih krajih so imeli navado reči oprtnik in ne nahrbtnik.

Prazniti reke z dinamitom ni bil poklic zanj. Dolga leta ni v bližini nič zraslo.

Gamsji kralj: dobro je vedel, komu pripada naziv. Tisti pravi je bil pogumnejši od njega, močnejši in natančnejši. On je bil gamsji kralj le za ljudi.

Tistega dne se je oprl na palico iz gabrovine, da bi podprl korake. Dvigal se je mlačen zrak, v katerem so v višinah lebdela negibna krila, nosil je vonj po človeku naravnost v nosnice gamsov. Moral se jim bo približati od zgoraj, se vzpeti više od njih.

Živali so ga zaznale, vedele so, da je tam, in vedele so tudi, da so na pašniku, ki se mu je težko nevidno približati. Če se bo vonj okrepil, se bodo umaknile više.

Redili so se, da bi kljubovali zimi, na bokih so kopičili kalorije odpornosti. Njihovo krzno je potemnelo, bilo je lesketavo, podloženo, novembra so bili njihovi čuti na višku.

Trop je vedel, da jih v takih dneh kralj ne obiskuje, ne pred mrakom. Samci so nakazovali svojo moč, ne da bi dosegli temperaturo dvoboja. Enemu od njih je uspelo naskrivaj zaskočiti samico v zgodnjem prsku. Poželenje male gamsovke je vzburjalo njihove nosnice. Na njunem hrbtu, blizu vratu, je spolna žleza vonjala po mandljih.

Moški je hodil dvesto višinskih metrov pod tropom. Ni ga mogel videti, bil je veliko skalnih skokov nad njim. Noben čut ga ni opozoril, da je tam. Človeški vrsti so dani redki čuti. Nadomešča jih z razumskim sklepanjem. Človeški možgani tuhtajo, žvečijo podatke čutov in jih združujejo po verjetnosti. Zato je človek sposoben vnaprej premisliti čas in ga načrtovati. Kar je tudi njegovo prekletstvo, saj tako potrjuje smrt. Tistega novembrskega dne je moški vedel, da se bliža koncu. Mogoče je zadnjič na sledi tropu ali predzadnjič. Človek ne trpi konca; ko se ga zave, se odvrne, upa, da je napačno predvideval.

Pravično zanj bi bilo, da konča na skalah kot nekak drugoten gamsji kralj. Nasmehnil se je, saj je tudi na orglice igral v d-molu.

Zavetišče gamsjega kralja je bilo pod ruševjem, izdolbel ga je z roglji in s kopiti. Umetnost, neznana tropu, izpopolnil jo je, da se je lahko skril. Njegova vrsta je znala s kopiti spraskati sneg in poiskati obledelo travo. On se je naučil izdolbsti prst.

Prvič se je zavlekel pod ruševje, ko je bežal pred vonjem nekega človeka v bližini. Ko je odšel mimo, je z nogami odkotalil kamenje in si izdolbel dobro zavetje. Ponoči je pod streho vejevja dvigal gobec k nebesnemu svodu, melišču osvetljenega kamenja. Z razprtimi očmi in s kadečim se dihom je strmel v zvezde, v katerih ljudje vidijo obrise živali, orla, medveda, škorpijona, bika.

On je videl drobce, odlepljene od strel, in snežne kosme na črnem krznu svoje matere, tistega dne, ko sta s sestro zbežala od nje, daleč od njenega podrtega telesa.

Poleti so se zvezde mrvile in padale, žarele so v letu in ugašale na travnikih. Stopil je k tistim, ki so padle v bližini, da bi jih lizal. Kralj je okušal sol zvezd.

Svoje izkušnje je držal zase. Odrasel brez tropa, ni znal posredovati. Potomcem je lahko predal le svojo moč in višino, nič drugega. Njegova moč je izhajala iz dveh nasprotnih si hranil: izkopaval in grizel je korenine, potem pa se je naučil pojesti šop z vrha macesnov in jelk. Iskal je, kjer njegova vrsta ni znala, pod zemljo in v višinah. Gamsi jedo, kar je v dosegu gobca, on si je priskrbel drugo. Šop z vrha dreves: ni bil žirafa, da bi ga dosegel. Naučil se je od daleč slediti gozdarjem. Posekali so drevo, oklestili veje z debla in na vrhu pustili šop. Tako je vrh drevesa zaznal konec življenjskega soka in vsega posrkal iz debla, ki se je zato posušilo prej, se izsušilo v naglici.

Gamsji kralj je odhajal žvečit šop z vrha, ki je vseboval zadnjo življenjsko esenco drevesa.

V vsaki vrsti so samotarji, ki segajo po novih izkustvih. Preizkusna kvota so, prepuščena usodi. Za njimi se odprta sled spet zapre.

Zahajal je tudi v gozdove in z ustnicami trgal vijoličaste cvetove, ki skupaj z rumenimi zapeljujejo čebele. Rad je imel skalni motovilec, ki cveti na navpičnih stenah, kjer mu zadostuje za noht prsti. Nad levim rogljem so prhutala krila belega metulja.

Medtem ko je svet krožil od vzhoda proti jugu, je kraljeva kri ogrela kremplje kopit. Preveril je ravnotežje in se na zadnjih nogah vzpel kvišku, nepraktična drža za žival, opremljeno s štirimi oporami.

Človeška vrsta je osvobodila roke in se postavila na noge, a je izgubila na hitrosti. Pri vzpenjanju se je vrnila na štiri noge, a okorno. Gamsji kralj je spustil prednje noge na tla. Njegova utrujenost je izhajala iz srca, ne iz štirih čudežnih vzvodov. Stopil je iz brloga v ruševju in zaznal človekov vonj, ki se je vzpenjal z vzgornjiki, vonj morilca njegove matere in njegovih.

Moški je obkrožil pol gore, nato pa splezal po razpoki, ki se je širila navznoter, da je lahko sprejela človeško telo. Dosegla je širino odprtine v dimniku, dih v senci se je uparil. Preplezal je višino, na kateri je bil trop, se vzpel više do police. Z nje je vodila ozka steza okoli stene. Stopal je po njej, dokler ni pod seboj zagledal gamsjega pašnika. Njegov vonj se je širil navzgor, daleč od gamsjih sluznic.

Kralja ni bilo. Nikoli ne bi mogel biti tam na dan, ko bi bil tako lahek cilj. Stena je bila obsijana od sonca, zrak se je vzpenjal z nižin s sunkom dvigala. Črna krila so v njem prilebdela do vrha.

Moški je legel na kamne nad prepadom, iztegnil vrat čez rob, ovohal zrak, ki so ga dihali gamsi.

Presenečen je zaznal vonj po mandljih iz žlez toliko niže spodaj. V poslednjem obdobju življenja se čuti še zadnjič izostrijo, plamenček. To je vedel in pridal nenavadno ostrino vonja utrujenosti tistih dni. Bil je zasopel, ni bil le napor, temveč začetek popuščanja.

Iztegnjen na kamnih je vnovič zavzel mesto premoči, vohunil, ne da bi bil viden. Nad njim so se izgubljali kriki ptic. Zagotovo niso opozarjali gamsov na vsiljivca. Ptice nad njim so bile na strani lova.

Puškina cev je med vzponom nabrala niti pajčevine. Pustil jih je, bile so dobro znamenje, mojstrovina največjega lovca na svetu, ki v zraku riše pasti, da bi ujel muhe. Pajek je bil kolega. V njegovi sobi so se okoli okna raztezale pajčevinaste niti. Svetlikale so se v soncu in zapletale lete. Pajki pritrdijo mreže v središču in čakajo. Plen prileti k njim. Človek mora splezati v višine, da doseže središče plena. Pajek je najboljši lovec. Na svojem položaju, še v senci, je moški videl svetlikanje pajčevine v vetru, pritrjene na puškino cev.

Na njej je pristal bel metulj. Odpodil ga je z lahnim gibom, da bi ga odgnal, ne da bi se ga dotaknil. Njegov prhutavi let, iz kota v kot, je bil vse kaj drugega kot let svinčene krogle, nabite v temi bleščeče se cevi, z njeno ravno črto do velikega cilja. Metulj na puški se norčuje iz njega. S svojim prhutavim letom, ki nosi s seboj doseženo središče, kamorkoli že pade, zasmehuje njegov cilj. Kjer pristane metulj, je cilj. Moški ga je odpodil s počasnim gibom in odpihnil.

Njegov vid ni potreboval očal. Izpiral si ga je v hudourniku, ki je bil mlačen tudi pozimi, ni zamrznil v izviru, ampak niže. Pil je s srkljaji in napajal tudi oči. Imel je še vse zobe. Zastrmel se je v daljavo, zagledal vas v dolini in zazdelo se mu je, da sliši zvonove. Še vedno je bil cel, a priostreni čuti so napovedovali zlom. Nasmehnil se je, popoldne je bil zmenjen z žensko, ki ga je pregovorila. Dovolil ji je, da pride k njemu v sobo na robu gozda. Tudi to je bilo znamenje razpoke.

Veljal je za poslednjega divjega lovca, njegov ugled je rasel, medtem ko so se drugi umikali, stari ali pa ne. Lovski čuvaji se niso mogli meriti z njim. Hodil je, kamor si oni niso drznili.

Gora skriva, ima potke, podstrešja, podzemlja, kot mesto v njegovih nasilnih letih, a skrivnejša. Imelo je razkropljena skrivališča, skladišča s puškami in kroglami, nevidna zatočišča in bivake. Od doma je odhajal s prijavljenim orožjem, prispel na enega od dogovorjenih krajev, tam je zamenjal orožje in se odpravil v hajko.

Divjega lovca prej ali slej zasačijo, sodijo mu, njemu niso. Alpinizem mu je pomagal izpopolniti ubežne poti. Vzpenjal se je, da je zakril sledi, alpinizem, nasproten športu plezalcev, ki puščajo znamenja mimohoda, nakopičeno kamenje kot smerokaz, žeblje v steni, križe na vrhu. Ni razumel križev: brez križanega so bili nekak podpis nepismenega pod geografskim spisom. Na vrhu Miara v gorovju Sella visi lesen trimetrski Kristus. Izpostavljen vremenu, negiben z razprtimi rokami kot branik, čas, ki ne strmoglavlja v dolino.

Bolje od kateregakoli živalskega primerka je poznal svoje ozemlje. Človek je nadarjen za zemljepis, mera mu je, ki se je nauči celo brez šol.

Nekoč si je delil goro z medvedom. Pogosto sta se srečevala in se zaustavljala na razdalji nekaj korakov. Medved je vohal moškega, moški je gledal v tla, k strani, kvišku. Potem sta se razšla. Medved je goltal drobovje živali, ki jih je moški ubil. Ugodno bi ga prodal, tudi medveda in njegovo krzno, vendar enkratnega primerka ne gre ubiti. Žival je potem umrla od starosti, v gozdu na severnem pobočju je našel njeno okostje in ga zagrebel.

Srečeval je tudi orla, ki se spusti, da bi zgrabil gamsjega mladiča, potem ko ga pahne v prepad. Orel, ki ga zmotiš, se vnovič dvigne v zrak, počasen v vzletu. Ni streljal na tisto čudovito bitje. V mladosti se je spustil do gnezda in ukradel mladiča, v dolini so ga dobro plačali. Ne gnezdi na vrhovih, orel ni neumen, gnezdo splete sredi stene. Na lov odleta v višine, tako da se z ujetim plenom spušča navzdol. Kakšno moč ima v nogah; z njimi razkreči in razpara gamsje prsi, da poje srce.

November je, moški čuti, da se spušča roleta zime. V nočeh, ko veter ruva korenine najbolj izpostavljenih dreves, se kamen in les koče drgneta v melodiji žalostinke. Ogenj tleska poljube tolažbe. Hlad od zunaj suva v hrbet, prižgani ogenj spaja les in kamen. Dokler sije v temi, je soba trdnjava. In še orglice, ki pridajo svoj glas nevihti.

Pozimi moški rezlja ročaje za palice iz lesa divje češnje, ki raste na dnu doline. Poleti jih nosi naprodaj v vas. V ročaj vreže konjsko glavo, gobo, planiko. Češnjevinasto lubje odišavlja sobo z ugaslim ognjiščem.

Ko nevihta poneha, pusti za sabo sneg, kokljasto čepeč na koči. Stenska ura z glasom lesene kukavice tolče udarce piščanca v jajcu. Lesena kukavica ima majski glas, tisti zgubljeni glas preroka v veseljaškem mestu.

Pozimi mora moški samo vztrajati v lupini. Misli: nobena geometrija ni odkrila obrazca za jajce. Za krog, kroglo, je grški pi, toda za popolni lik življenja ni kvadrature. V mesecih z belino nad seboj in naokoli postane moški videc. S soncem na zaslepljenih vekah se sneg spremeni v steklene drobce. Telo in senca rišeta črki il. Moški na gori je zlog v besednjaku.

V mesečnih nočeh veter premika belino in pošilja na sneg gosi, kakor so po starem rekli duhovom, ki naj bi se sprehajali zunaj. Pozna jih, v njegovi starosti je odsotnih več kot preživelih. Ob oknu gleda mimohod njihove gosje beline po nočnem snegu.

November je, pred njim zima, ki prihaja, brezkončna gostja. Pomislil je, da bi se letos spustil v dolino, prezimil v vasi. Misel se je prvič pojavila, med koraki navkreber. Moški brcne majhen borov storž. Brez njega bi se koča sesula od otožnosti.

Moški malo govori. To pripravi druge, da dopolnjujejo, pretiravajo v podrobnostih. Neka novinarka je trmasto vztrajala pri zamisli, da mu bo sledila, vohljala za njim. Plačala je gorskemu vodniku, da jo je povedel na njegove sledi. Moški se ju je zlahka otresel. Kjer sta se bila prisiljena pripeti v navezo, je hitro, prosto splezal kvišku. Nato se je novinarka razkrila in ga nagovorila v vasi, kjer se je zalagal. Ponudila mu je plačilo. Bilo je v poletnih mesecih. Moški je obstal in jo poslušal, nato ji je odgovoril: »Premislil bom.«

Ni bil vajen ženske bližine, v nosnicah je zaznal odpor do odišavljenega vonja, s katerim ženske označujejo zrak. Stisnilo ga je v trebuhu.

Moški, ki se ne druži z ženskami, pozabi, da si one želijo močneje. Moški si nikoli ne želi tako močno kot ženska, odvrne se, se ustavi, ženska ne. Čutil jo je za petami. Ko bi bila lovski čuvaj, bi se je znebil. Toda ženska je tista nit pajčevine, razpeta v prehodu, ki se oprime oblačil in jo odneseš s sabo. Ovila ga je s svojimi mislimi in ni se jih otresel.

Moški, ki se ne druži z ženskami, je moški brez. Ni moški in pika, ni kaj dodati. Je moški brez. Lahko pozabi na to, a ko se znajde pred njo, se spet zave.

»Premislil bom.« Bilo je res, mislil je na žensko, na njeno željo, da bi mu iztisnila zgodbo, njemu, ki je v gostilni poslušal zgodbe drugih in je na vprašanje »In ti?« odgovarjal tako, da je dvignil kozarec na zdravje prisotnih in požrl odgovor. Če so vztrajali, je iz žepa izvlekel orglice in pihal vanje glasbo. Svoje zgodbe ni mogel pridati njihovim. Delal je hujše od vsega, kar so pripovedovali drugi. Tveganja, težave, krutosti, po pripovedi drugih je vedel, da je najslabši. Ženski ni mogel odgovoriti s pihanjem v orglice. Premišljal je.

Pri šestdesetih je bilo njegovo telo dobro usklajeno, trdno kot pest. In kakšna je bila ženska? Kakor roka, razprta pri kitajski mori, roka, ki zmaguje, ker nakaže papir okoli kamna in ga ovije. Ženska je bila papir, v katerem se bo končala njegova zgodba. In tretji lik more, škarje? Bile so gams, s svojimi roglji bo premagal papir, kdove kako.

Premišljal je in odlagal. Tiste jeseni je zaznal utrujenost v prsih in nogah. Odločil se ji je reči, da je pripravljen. Dogovorila sta se v vasi, prišla bo v njegovo kočo na 1900 metrih, kjer se gozd zredči, preden izgine. Tam, med svojimi nemimi stvarmi, ji bo poskusil odgovoriti.

Ženska je stežka obrzdala zadovoljstvo na obrazu, ker ga je prepričala, in mu stisnila roko v dogovor. Stik s prsti in z dlanjo ni bil papir. Bila je brezsramna intimnost, zakrinkana s pozdravnim stiskom. Za moškega brez je dotik ženskine roke skok v kri. Ne ženske ne moškega se ne bi smeli dotikati s hlimbo, da gre za nekaj drugega. Gib ženske, kajti ona je posegla po njegovi roki, je prestopil mejo teles, zanj je bil dotik ljubimcev.

Zazrl se je v roko in jo obenem z drugo vtaknil v žep. Dogovorila sta se, prišla bo brez kasetofona. Ko se je vračal, je podrgnil z roko po macesnu, pa ne da bi stik izbrisal, ampak da bi ga shranil pod smolo. Dogovorila sta se za naslednji dan, ko se bo vrnil z obhoda po gorah. Bil je zadnji jesenski pohod, potem bo prišel sneg in njegova čudovita tišina. Razen tihote snega na strehi in na zemlji ni drugega, kar bi bilo vredno imena tišine.

Z rečnim prodnikom razdrobi okrogel ržen hlebec, ga nadrobi v mleko. Z rezino sira je večerja.

Zima je čeljust okoli koče; kadar gre ven, se koraki pogrezajo na vrhove dreves. S sirom in z mlekom se zalaga pri zadnjem kmetu, ostalem na višini. Prečkati mora dva globoka jarka, izpostavljena snežnim nanosom, ki so tik pred tem, da se sesujejo. Vedno gre ponoči, kadar mraz zavozla plazove.

V vas se spusti, kadar se zvedri, enkrat na mesec, da napolni nahrbtnik s krompirjem, čebulo, z rižem, lečo. Obhodi jo in pozdravlja, posluša običajne pogovore, načrte za cesto, žičnico: bo že bolje, kaj meniš o tem, nič ne bo iz vsega skupaj. Zve, ali je kdo umrl, in obišče domače.

Počaka odhod otrok iz šole, novi svet, glasovi bodo še, ko bodo njegove orglice onemele. Življenje brez njega je že na poti. Ob mraku se vrne v kočo in pusti za seboj sled derez na ledeni plošči. Palica iz češnjevine ima železno konico, s katero tipa pot, njen zvok spremlja korake slepca.

Se je kdaj česa pokesal? Tistega jutra je dolgo ugibal o vprašanju, ki mu ga je postavila ženska. Ne, sicer pa po škodi ni mogoče ničesar popraviti. Lahko se le odpoveš temu, da bi jo znova povzročil. Zgodilo se mu je s kozorogi, nekoč jih je lovil. Všeč mu je bil značaj teh živali, prijaznejši od gamsjega. V tropu se kozorogi ljubeče drgnejo, božajo, drug drugemu čistijo krzno. Med otrokom in materjo je vez na življenje in smrt.

Prenehal je loviti kozoroge, potem ko se je zgodilo naslednje. Streljal je na žival v megli, ne da bi opazil, da je samica in ne da bi videl mladiča ob njej. Žival, zadeta v strmini, se je obupano oprijemala skale, se ustopala z negotovimi nogami, potem je padla nazaj, skok v globino dobrih dvajsetih metrov. Mali je brez omahovanja skočil za materjo v praznino megle in pristal na nogah. Mati se je spet zakotalila in strmoglavila, še daljši skok, in mali je spet poletel za njo.

Ko se je moški spustil do ubite živali, je bil mali tam, malce negotovih nog, njegove velike oči so bile mirne in turobne.

Ni se počutil, da bi ji razparal trebuh kar tam, pred mladičem, da bi izpraznil kilograme drobovja na zemljo in si prihranil težo, raje si je celo oprtal na ramena.

V tistem trenutku, pred očmi gospodarja vsega, velikimi, mirnimi, turobnimi, se je odločil za naziv tat živali. Treba je pogledati v tiste oči, da veš, da ti je sojeno. Odločil se je, da ne bo več lovil kozorogov. Živali predajajo nauke. Ne pomagajo, da bi kaj popravil, vendar prenehaš. Ni se kesal, ni mogel poplačati krivice, lahko se je odrekel. Dolgovi se plačajo na koncu, enkrat za vselej.

Ljudem je pripisoval ustrezno vrednost. Spomnil se je najhujšega, kar je zagrešil, in znova sklenil: bilo je potrebno. Vračal se je k tistemu najhujšemu, da bi ostalo sveže, da se ne bi osušilo. Človek je tisto, kar je storil. Če pozabi, je poveznjen kozarec, zaprta praznina.

Ni se kesal, ker si ni mogel priseči, da ne bo nikoli več. Glede kozorogov pa, bil je prepričan, da ne bo več streljal nanje. Kar zadeva ljudi, je bilo najhujše še možno.

Starati se in ne krajšati koraka, ne opirati se na drevo, na ramo. Nasekati enako količino lesa iz jeseni v jesen. Imel je pripravljeno skladovnico, zloženo prejšnjega leta, osušeno. Nasekal je svežo, da se bo uležala.

Muka bivanja vrh gozda je v tem, da je treba les nositi navkreber. Potreboval je sedemdeset stotov, posekanih, sesekanih, oprtanih v koš in prenesenih na vrh. Tistega oktobra je pot opravil večkrat, da je zmanjšal težo na hrbtu. Razmišljal je, da bi naslednje leto že septembra začel z zalogo. Starci so prisiljeni podaljševati čas dela, medtem ko se dnevi krajšajo obenem z močmi.

Zasopel se je v tisti oktobrski sečnji. Pogosto se je zleknil in zazrl kvišku v tisto otročjo zmešnjavo oblakov. Prešinila ga je misel, da snov okoli njega sestoji iz prejšnjega in minulega življenja. V oblakih je bila vlažna sapa živali, ki jih je ubil, in človeških prednikov. Tla, ki so ga podpirala, so bila pognojena z njihovim prahom in pepelom.

Kadar obstaneš, da bi gledal oblake, vidiš teči čas onstran sebe, veter, ki prehiteva. Tedaj je treba naprej in ga spet ujeti. Vstal je in se spet lotil dela, klestil je veje z debel in puščal šop na vrhu. Na koncu sečnje je bil izčrpan. Zadnji koš je zadel ob manjšo vejo in jo odlomil in dovolj je bilo tisto malo dodatne teže, da se je zazibal in padel na kolena.

Doma si je ob prvih plamenih povrnil moč in potrpljenje, da je dokončal dan. Večer izpili grobo delo, začeto ob prebujenju pod nebom, ki je še temno. Večer zaobli, s finim smirkovim papirjem zgladi ročno izdelan dan.

Njegovo življenje je vzporedno z letnimi časi teklo s svetom. Velikokrat si ga je zaslužil, a ni bilo njegova last. Treba ga je vrniti, zmečkanega po uporabi. Kako širokosrčen je bil upnik, ki mu je posodil novega in jemal nazaj izrabljenega, za odmet.

Mu je pomagalo verjeti, da obstaja nekak delovodja in da je svet njegov ročni izdelek? Ne tako, da bi govoril z njim in verjel, da ga posluša, a je bila misel, ki mu je delala družbo. Gospodar vsega, če obstaja, ne bi dopustil, da bi kvarili njegovo stvaritev, ne bi je pustil vnemar v rokah človeške vrste. Gospodar, če obstaja, se je opil in se izgubil na poti domov. Bolje, da ga ni. Uspeval je v njegovi odsotnosti. Sam se je naučil, kaj je dobro in kaj slabo. Gospodar vsega je bil nemogoč, a mu je ta nemogočost delala družbo. Pred nebom, ki se je zvečer spuščalo na zemljo, se je rad zahvalil delovodji.

Bile so misli, prijetne ob ognju, ki spremljajo kramljanje lesa, razpadajočega v plamenih, in segrejejo kri. Dvigal je blago toploto iz bosih nog, ki so imele pravico do prednosti. Ogenj je z lesom plesal ringaraja in brizgal iskre na kamnite plošče v sobi.

Ura s kukavico nad kaminom ga je spominjala na glas pomladi: kar dolgo bo treba čakati, preden se bo vrnil glas žive kukavice. Toda ponarejena je iz ure v uro odlično posnemala skrito v naročju borovja. Zunaj je žleb usmerjal vodo iz majhnega slapa v kamnito kad ob vhodu, čez katero se je prelivala. Mudilo se ji je, vodi, ni delala družbe. Pripravil si je topljeni sir, rezino suhega kruha, ogreto v plamenih, in izpraznil majhno karafo. Potem je v orglice zapihal konec dneva.

Kmalu bo srečal žensko in njeno željo. Toda najprej se bo vzpel v višine in pomeril na žival. Ne na samico, čeprav so lažje, konec novembra so breje. Eno je ubil pred dolgimi leti, z dvema mladičema, in se začudil. Skotijo samo po enega otroka, a on je ubil mater dveh.

Gamsji kralj se je naučil, da se ni bal strel. Njegova vrsta se zateče v zavetje, ko se nevihta pogrezne na goro. Strele popadejo skale in puščajo na njih belino ugriza. Njegov trop se je zatekal pod neko polico, kralj ne. Vedel je, da se strela spusti po gori navzdol in se vrine tudi v suhe jame in votline. Videl je črede ovac, tako zadetih na kupu. Varen prostor je na odprtem, daleč od dreves in zavetij. Postavil se je na odprto in pustil nebu, da je bučalo čezenj. V polnini nevihte je raje prežvekoval najljubšo hrano, borove in brinje poganjke.

Kralj je vedel, da strela opozarja. Preden zadene, pripravi električno polje v krogu tal, kamor se najprej spusti tok, ki zavibrira zrak in zadoni kakor brnenje čmrljev v letu. Dlake se naježijo same od sebe, kar pomeni, da stojiš na polju strele. Kralj je čakal trenje električnega zraka na telesu, kovinski vonj, ki suho zaščemi v nosnicah, šele tedaj se je umaknil iz tarče. Ne takoj: ko je elektrika oplazila krzno, je odbrizgala bolhe. Pravočasno se je premaknil više. Strela je zadela pod njim in dvignila dim kovaškega ognjišča.

Kralju je bilo všeč videti goro v tesnem objemu z nevihto in vetrom. Orel ne leti in človek se ne vzpenja. Nevihta izbriše gamsje sledi, odnese njihov vonj, odeviči zemljo. Kralj je ostal na odprtem, dokler se ni pomirila.

Če je strela zanetila požar v gozdu, se mu je spustil naproti. Preden zgorijo, nekatera drevesa izbrizgnejo svoja semena v veter kot poslednjo predajo plodnosti. Spuščal se je k njim in med spustom srečeval srnjake in jelene, ki so se slepo vzpenjali in podrsavali po razmočenih skalah. Daleč v dolini se je voda, ki je strmoglavila iz oblakov, poskakujoče pogrezala s kamni in z debli. Rep mavrice pobegle nevihte. Na levi rogelj se je vrnil beli metulj.

Sveti zapisi vsebujejo formulo: odet v Elohimov duh. Gre za človeka, ki mora predati prejeto prerokbo. Nihče razen njega ne ve, za kakšno oblačilo gre. Gamsji kralj je bil oblečen v veter. V nevihti se je ovil s sunki, bili so njegov plašč. Dlaka je nabrekla sijala v pokih bliskov, kralj je zaprl oči in se prepustil stisku pobesnelega zraka. Bil je na varnem, tam, kjer vsa druga bitja zaznajo grožnjo. Bil je v zavezništvu z vetrom, srce mu je lahkotno utripalo, ko se je polnilo z energijo, ki jo je nebo zalučalo na zemljo.

Tistega novembrskega dne, v katerem je zaznal utrujenost, je kralj za kratko krivuljo sončnega dne zavohal bližnji sneg. Zavohal je prijateljski sneg, v katerem se bo njegova vrsta klobčičasto zvila v ledenih brlogih. Sonce je risalo svoj poslovilni krog na visokih pašnikih, gamsji trop je bil živčen. Zavohal je človeka in ga nato izgubil. Samci niso smukali trave, poganjali so se sem in tja, da bi negibnemu zraku uplenili kak vonj. Izdihavali so sapo, zgoščeno kot žvižg. Zaganjali so se v kratke, prekinjene izzive, brez zmage, kar jim ni bilo podobno.

Oktobra in novembra se samci približujejo samicam in se bojujejo, da bi vzpostavili nekakšen rang. Vzburkanost spopadov jih na koncu oslabi, saj izgubijo tolščo, ki bi jim pomagala prenesti surovo zimo vrhov. V kraljevi skupini ni bilo dvobojev, odrasli samci so počakali, da je kralj opravil z vsemi samicami, potem so bili na vrsti oni. Eden bo prevzel njegovo mesto, vedeli so, da je zadnja sezona premoči njihovega gospodarja. Kralj je od nekod nadziral. Malo više od tropa je moški, iztegnjen na kamnih, čakal s puško ob sebi, da jo bo dvignil in streljal. Meril je na najstarejšega samca zaradi trofeje čopa in rogljev. Meso živali v prsku je neužitno.

Moški je bil pričal dvobojem gamsov iz drugih tropov. Občudoval je njihovo poštenost, nikoli dva proti enemu. Sam je nosil na boku ureznino izdajalskega noža, udarec, zadan od nekoga iz tolpe, ki ga je napadla. Ljudje so si izmislili podrobne zakonike, a se že ob najmanjši priložnosti spopadejo brez zakona. Srajco je zašil, ureznino je zakrpal bolničar, ni se zatekel v bolnišnico. Bili so časi, ko ni bilo pravice. Udejanjali so svojo in jo dan za dnem dokazovali med zasedami, v katere so padali in jih pripravljali.

»Srpje oči«, kompliment, ki ga je slišal izreči neki ženski. Jeklo, zloščeno od ostrine, iz tiste snovi so bile njene oči. Zavedala se je privlačnosti, ki jo je s svojim telesom sprožila v moškem. Kdove koliko se jih je postavilo v vrsto, da bi jih videla, koliko se jih je ponašalo, ker jim je namenila pogled. Iz nemirne mladosti se je moški spominjal, kako smešni so moški, ko se trudijo za pozornost ženske. Tveganje v spopadu je lahko prineslo ugled, močan glas in surov odgovor sta te lahko odlikovala med omizjem. Pred ženskami so se moškim prsi napihnile kot puranu. Pred ženskami so moški drseli med rotenjem in širokoustenjem.

On je otrpnil, da se je uprl razkazovanju. V tistih časih so se mu dogajale ženske, ki so si ga zaželele, ga vzele kot kamen s tal. Ja, včasih so ga pobrale. Potem so razpustili vrste, sledili sta gora in soba vrh gozda, kamor se nobena ni vzpela.

Pri tisti, ki je zadnja prišla k njemu, je videl, kako je zavihtela gladke lase z obraza, za ramena. Podobno je bilo odklanjanju, ki oddaljuje, pa tudi pozivu, naj se dotakne njenih las. Gibi žensk spominjajo na zev školjke, ki se razpre, da bi izvrgla ali pa vsrkala vase.

Med srečanjem v vasi se je izogibal oči, obraza. Prekrižal je roke in povešal pogled nanje. Ženska je videla, da odklanja privlačnost. Ni vedela, ali mu gre zlahka ali stežka. Bil je odpor, ki ga ne gre lomiti z zapeljevanjem. »Vas moti moj parfum?« »Na vaša vprašanja bom odgovarjal samo enkrat, zdaj ne.« Odgovoril je tiho, da ga je stežka razumela, saj ni hotel biti zoprn. Moški je videl, da ni dobro slišala, in videl tudi, da ne sprašuje. Vprašanja »Kako?« »Kako? Kaj ste rekli?« bi ga odvrnila in pustil bi jo tam.

Ženska se je zmedla in srknila požirek, poteza, ki ji je uspela.

Nekaj časa ga je gledala, nato je nenadoma rekla: »Vaš obraz spominja na usnjen čevelj, ki je dolgo hodil in se kakor rokavica oprijel stopala.«

Ni se odzval, a je moral pogoltniti slino. Lahko bi prikril s požirkom, a ni hotel in je pogoltnil brez. Odvrnil je pogled z rok in se zazrl skoz okno za ženskinimi rameni. Curek vode se je metal z oddaljene skale, bela črta na črnem listu, njen šum ju ni dosegal.

Ženska se je obrnila in se tudi sama zazrla v točko, kamor je strmel. Tako mu je ponudila tilnik, tkanino gladkih las, spuščenih na hrbet čez krivuljo vratu. Spuščali so se tiho kakor let vode čez skalo.

Ženska se je spet obrnila k njemu, se odvila na levo. »Ste gledali vodo?« Moški je rahlo priprl oči, gubice v kotičkih, nakazan nasmeh. Odgovoril ji je. Praska v neprepustnosti njegove napetosti.

Ni se mu zgodilo, da bi se poročil. Ob misli se je videl pomanjšanega na marcipanu vrh poročne torte, oblečenega v črno in belo.

Razpletel je prste, se oklenil kozarca. V prsih je zaznal zasoplost, podobno tisti ob oktobrski sečnji.

So nežnosti, ki ga, pridane bremenu, zamajejo. Popil je požirek in se z roko še naprej oklepal kozarca. Če bi jo ženska tedaj oplazila, bi se njegova neprepustnost, breme in oprtni koš, sesula. Ni se zgodilo. Dih se je umiril, izpraznil je kozarec, odmaknil roko in vstal. Plačal je svoje vino, ženskinega ne, sicer bi gostilničar vso zimo govoril o tem. V vasi je treba znati bivati. V kraju, kjer se vsi pozdravljajo in kličejo po imenih, vladajo navade, kakršnih mesto ne pozna.

Zaspal je. Zleknjen na kamenju s trebuhom navzdol, s puško na levi in z glavo na podlakti je zaprl oči, potem ko je zrl v oblaček, ki se je kot črna pika pojavil izza gore na zahodu. Madež od črnila, nič večji, a bil je opozorilo, da se bliža sprememba. Vtisnil se mu je v zenico, medtem ko ga je gledal in zaspal. Spanec za vekami je madež od črnila, ki se širi.

Otrok se prvič pouči o desnici, ko se pokriža. Nauči se pokrižati s pravo roko in po tem ve, da je desnica. V gorah je pomembno, da to zveš zgodaj.

Moški je enako spreten z obema rokama. Kot otrok se je naučil pokrižati z levico. Pripisati gre dejstvu, da se otroci učijo zrcalno. Desnica duhovnika, ki je stal pred njim, je bila nasproti njegovi levici. Stari je umrl in v vas je prišel mlad duhovnik. Napako mu je uspelo popraviti tako, da se je, stoje pred otroki, pokrižal z levico. Tako se je naučil uporabljati obe roki enako. Na razpotjih se je usmerjal tako, da je levici rekel »prva roka«, desnici pa »druga roka«. Streljal je z obema.

Gamsji kralj je stal nad njim. V nosu je imel vonj po človeku in njegovem odvratnem olju, ki ga je odpihoval, da mu ne bi kvaril zraka. Dan je bil popoln, jasno zamejen med minulim in neznanim časom. Utrujenost telesa se je spajala s slovesom od dobre sezone. Od zahoda se je bližal sneg, še neviden, in se mešal z dobrim vonjem samic v prsku. Ugodil jim je, da bi se pokoril plodnosti. Vzpel se jim je na hrbet, da se je odzval njihovemu klicu, se predal njihovi volji po obnovi življenja in vrste, pritajil rojstva v njihovo naročje, najvarnejši in najtoplejši kotiček zime.

Potem ko je zaporedoma opravil s samicami v prsku, je dovolil drugim samcem, da so si dali duška. Toda eno od malih gamsovk, ki se je zadnja začela prskati, mu je iztrgal eden od sinov. Sunek, ki ga je predčasno vrgel s prestola, žalitev, ki zahteva dvoboj. Kralj se je naveličal tekati in skakati za odraslim, malopridnim sinom. Bilo je zadnje leto njegovega življenja, njegovo kraljevanje, ki je trajalo dolgih dvajset let, je bilo končano.

Tudi za moškega se je bližal konec lova. Narava ne pozna žalosti, moški je svojo odganjal z mislijo, da nekje umira tudi gamsji kralj, brez kančka žalosti, z nedotaknjenim ponosom. Moški se je trudil, da bi zmogel. Tudi on bo neke zime, ko mu ne bo uspelo zanetiti ognja, umrl od lakote in mraza. Dober konec za samotarje, ugasneš kakor sveča.

Gamsji kralj se je nenadoma zavedel, da je napočil dan. Živali bivajo v sedanjosti kakor vino v steklenici, pripravljeno, da se izlije. Živali se pravočasno zavedo časa, ko je dobro vedeti. Misliti vnaprej je prekletstvo ljudi in ne pripravlja na trenutek.

Zazrl se je kvišku v pozdrav zraku in se začel spuščati. Pregazil je strmino z blazinicami kopit, ne da bi premaknil kamenček. Krempelj, razcepljen med tretjim in četrtim prstom, se je razpiral in prilagajal pičlim centimetrom opore. Ni bil spust, marveč arpeggio. Obstal je deset metrov nad moškim, zleknjenim niže s puško ob boku.

Medtem se je prebudil in gledal je navzdol, kjer je trop sklanjal gobce nad pašnikom. Gamsji kralj je raven kot sveča stal nad praznino, beli metulj vrh levega roglja. Jata črnih kril se je neslišno spustila z vrha gore. Kralj je mirno dihal med jezo in odporom do morilca svoje matere in svojih.

Človek zna predvideti, preplesti čute z domnevami in se srečati s prihodnostjo, najljubša igra. Toda o sedanjosti nima pojma. Sedanjost je bil kralj nad njim.

Človek je bil hrbet, ki bi ga zlahka poteptal. Če bi skočil nanj, bi ga lahko zalučal navzdol. Kralj je tehtal kolikor človek, tako velikega še nihče ni videl. Naperil je čop na hrbtu v znak bitke. Stresel je rogelj v zraku, da bi odpodil metulja, potolkel s krempljem kopita po skali, zvok, da bi se človek obrnil. Ni ga hotel s hrbta, marveč od spredaj.

Človek se je previdno zasukal proti puški, dovolj hitro, da je zagledal gamsjega kralja, ki se mu je z dvema navzdoljnjima skokoma bližal po strmini. Bil je moč, bes in podivjana lepota. Po gori so se razlegli vrišči in prhutanje kril. Prednja kopita so oplazila človekov vrat, zadnja so odsunila klobuk, da je odletel. Kralj je planil nadenj, ga oplazil brez praske, in poletel proti tropu, ki je začel dvigati ušesa in gobce.

Bil je veter, oblečen v kopita in roglje, bil je veter, ki premika oblake in pometa zvezde. Ko bi moški stal pokonci, bi se vrgel na tla, da bi se obdržal, a ležečemu ne bi pomagalo oprijeti se kamnov. Ko bi mu padel na prsi, bi ga predrl in povlekel navzdol. Kralj je skočil nadenj, ne da bi se ga dotaknil, vzel mu je dih, sonce pa čas, ko bi se počutil izgubljenega in se zalotil nepoškodovanega.

Strmoglavil je navzdol, kremplji so hrumeli po kamnih in brizgali iskre, medtem ko je moški prislonil orožje k levemu ramenu in mu sledil z muho. Majhni plazovi so doneli za kraljem, bela sled.

Z odprtim očesom ga je videl šiniti, neulovljivega, že izven strela. Kralj ga je spet premagal. Trop je videl svojega kralja, ki je pri belem dnevu, v sončni svetlobi, dirjal proti njemu. Človeka niso mogli videti. Vsi gamsi so negibno obstali in gledali novo veščino svojega gospodarja neviht, ki jim je na odprtem prihajal naproti. Ni se jim približal. Nenadoma je obstal, se vzpel na zadnjih nogah in se vrnil. Preplezal je koničasto skalo, zasajeno na melu, visečem nad praznino. In ostal tam.

Bil je popoln dan, z nobenim od svojih sinov se ne bo več bojeval in ne bo mu treba čakati zime, da bi umrl.

Negiben, raven kot sveča, je čakal enajstgramsko kroglo, ki mu je predrla srce od zgoraj navzdol. Umrl je, preden bi zaslišal pok strela, udarec ob pločevino neba. Padel je z vrha skale in se zakotalil proti gamsom. Tedaj je moški videl nekaj, kar ni bilo nikoli videno. Trop se ni razbežal, počasi je naredil nekaj nasprotnega. Najprej samice, potem samci, potem mladiči tiste pomladi so se vzpeli k njemu, obkrožili ubitega kralja. Drug za drugim so sklonili gobec nadenj, ne da bi se menili za moškega na preži. Z roglji, lahnim sunkom, so se dotaknili rdečkasto rumenega, odebeljenega hrbta očeta njih vseh. Samice so jih prislonile dvakrat, mladiči so plašni podrgnili svoje prve centimetre po zimskem plašču, že temnem, svojega patriarha.

Zanje ni bilo ničesar pomembnejšega od tega pozdrava, počastitve najčudovitejšega gamsa, kar jih je kdaj bilo. Moški je gledal, z orožjem, še vedno prislonjenim k ramenu, s telesom na komolcih. Povesil je puško. Žival mu je prizanesla, on ji ni. Ničesar ni razumel o tej zdajšnjosti, ki je bila že izgubljena. V tistem trenutku je bilo tudi zanj konec lova, ne bo več streljal na živali.

Zdajšnjost je edino zavedanje, ki kaj koristi. Človek ne zna bivati v zdajšnjosti. Vstal je in se počasi spustil k ubiti živali. Nizko nad njim je čakala jata kril, medtem ko se je z zahoda bližala snežena fronta, pred njo pa madež črnega oblaka.

Moški je pristopil h kralju, trop je bil še zmeraj v bližini in gledal. Najbolj pričakovana zmaga je bila dvojčica še nikoli dotlej doživetega poraza. Zaničeval je vzgib, ki je naravnal strel. Začutil je pljunek v grlu in vodo v nosu, oči so se mu zarosile. Tat neukročenega, najvišjega življenja, ki ga je gospodar vsega pustil nezavarovanega pod soncem; razen če ne bi moral biti varuh prav on, ki se je šel tatu. On bi moral braniti. Preštel je prstane na rogljih, leta, nakopičena v krogih. Bilo jih je več kot njegovih, ubil je starca. Oster zbodljaj v levi rami ga je spomnil na trzaj.

Klečal je nad gamsjim kraljem, ki je z očmi, vajenimi neba, gledal daleč onstran njega. Moški se je obrnil in pogledal v tisto smer, videl je le črna krila, ki so čakala na pojedino drobovja. Pokoril se jim je, zavihal rokave in z nožem razparal gamsov trebuh. Izdolbel je brlog življenja in ga razprostrl, vroče se je kadilo iz njega, nazadnje srce. Gib, izveden sto in stokrat, mu je okrvavil roko do komolca. Odločil se je, da ga ne bo pustil tam, da ne bo vzel le čopa in rogljev. Čeprav je bilo meso neužitno, ga ni hotel pustiti mučenju črnih kril. Njim pripada drobovje. Gamsji kralj ni smel končati z izkljuvanimi očmi. Odločil se je, da si ga bo oprtal in nekam odnesel, ga zagrebel, potem ko si bo vzel trofejo. Ne bo več streljal. Zdaj je vedel, kaj bo povedal ženski.

Poskusil je dvigniti žival, še nikoli ni dvigal tako težke. Kleče je najprej stisnil zadnji nogi in ju naslonil na rame, potem je skušal zavihteti truplo na hrbet. Moral je dvakrat močno suniti, da je poravnal žival na ramenih, da so mu njene noge visele na prsi.

Vzel je puško in se s kratkimi koraki in stisnjenim dihom začel spuščati. Trop je negiben pričeval, krila ptic so mirovala v letu. Zavil je in izginil med skalami in borovci. Veličastna kraljeva glava je visela z njegovega ramena in se pozibavala.

Med njegovimi težkimi koraki je zadonel opoldanski zvon, a se je pozvanjanje porazgubilo v zraku. Obstal je, zasoplo dihal. Stal je, da bi videl, ali mu bo uspelo zajeti sapo ali pa bo moral žival odložiti, da bi si povrnil moč. Moral je doseči snežišče na severu, kjer se bo gams dobro ohranil. Potem se bo vrnil z lopato, da mu bo skopal jamo.

Stal je z živaljo na hrbtu, da bi občutil, ali bo telo zmoglo. Naproti mu je priletel bel metulj in zakrožil okoli njega. Poplesaval je pred njegovimi očmi in zaznal je težo vek. Koši, polni drv, živali, oprtane na hrbtu, oprijemi, ki se jih je oklepal z zgornjimi prstnimi členki: breme divjih let mu je prineslo račun na krilih belega metulja. Zagledal se je v krhek let, ki je krožil okoli njega. Z ramena mu je visela obrnjena gamsja glava. Let je pristal na levem roglju. Tokrat ga ni mogel odpoditi. Bil je peresce, pridano bremenu let, tisto, ki ga razveže. Dih se je pomračil, noge so odrevenele, utrip kril in utrip srca sta sočasno obstala. Teža metulja mu je sedla na srce, prazno kot stisnjena pest. Zgrudil se je na obraz z gamsom na ramenih.

Spomladi ju je našel neki drvar, drugega na drugem, po zimi z obilnim snegom. Zagozdila sta se in moral ju je ločiti s sekiro. Zagrebel ju je skupaj. Na levem gamsovem roglju je bil ledeno vtisnjen bel metulj.

DRUGI DEL

OBISK PRI DREVESU

ŠTRLI IZ SKALE NAD BREZNOM. Prvotno deblo je zraslo na robu in uničila ga je strela. Nato je korenina pognala vodoravno vejo navzven, nad praznino. Z nje je pognalo kvišku in se komolčasto opira na zrak.

Cemprin je, sorodnik jelke, a gostejših vej in samotar, neprimeren za božič, kakor so bili njemu podobni, zdesetkani v gozdovih na položnejših pobočjih. Z zadnjimi debli, ki tvegajo višino in ukrivljena na prepadnih pobočjih ponujajo pravi kot nebu, raste na višini 2200 metrov.

Nihče se ne vzpne, da bi ga posekal, preveč tvegano se je iztegovati nad praznino, drvarja bi povleklo s seboj. Poleti sprejema prvo sonce ob šestih, ko se vzpne izza vrha Fanesa. Enkrat letno priplezam do drevesa, da ga pozdravim, prinesem si pisanje in sedem podenj.

Dva metra vstran, natančno proti zahodu, štrlijo iz kamenja štiri planike, začetek ozvezdja. Še nekaj metrov zahodno čepi na tleh pritlikavi bor in moli svoje veje v krogu. V njem živi gad, slišim ga zasikati, nato se pomiri.

Samotno drevo ima nevidno ogrado, široko kolikor senca, ki sloni na tleh. Preden vstopim, sezujem sandale. Zleknem se v njegovo svetlobo.

Cemprin se lahko razcepi v dve glavni veji, nemogoče za jelko in macesen. Steblo tega tu zgoraj ima dvoje dvignjenih rok, vzporednih, ena je za strelo. Ve, da je na muhi, vsebuje jo samotna višina. Rodilo se je iz razelektritve, ki je ubila prejšnje deblo. Strela je njegov drugi oče. Razna očetovstva se skrčijo na vzroke, njihovi sinovi na učinke. Zemlja je njegova mati, v kateri se oprijema hobotniške kleči.

Ko se oblak sivo zgosti, se razmrši okoli gore in spreleti jo tok, ki završi po površini. Alpinist, če se znajde tu, začuti, kako zdrsi po njem, ga poboža kot napita vata, ki obriše kožo pred brizgo. Strela sledi drgnjenju neba ob zemljo.

Cemprin pozna vršenje, ki mu z avreolo osvetli veje. V tistem trenutku zadrži dih, pritaji življenjski sok, povesi iglice in čaka. Včasih se oblak premakne, da bi izstrelil vročico drugam. Pok na drugih skalah mu sporoča, da lahko zadiha.

Pogovor med drevesom in človekom teče v strelah. Pripovedujem o svojih. Na Tofano di Mezzo sem se vzpel že več kot tisoč metrov visoko. Pogosto se odpravim sam, pripadam vrsti cemprinov, ne jelk.

Okoli gore so se kopičili oblaki, splezal sem vanje. Všeč mi je v njih, bolj kot pod praznim nebom. Pridajajo stisnjeno tihoto, zgoščajo samoto. Samota je beljak, najboljši del jajca. Za pisanje je beljakovina.

Oblak nad Tofano se je začel drobiti v točo. Prekinila je samoto, ki daje okretnost korakom. Oprijeme je zasula bela granatina, opore za sandale je bilo treba teptati, da ne bi drselo.

Na toči morajo prsti hiteti, če se predolgo oprijemajo, izgubijo občutljivost. Rokavice niso v pomoč, potreben je stik s prstnimi členki, da so gibi natančnejši, saj se ne smejo zmotiti.

Cemprin pozna te stvari, na iglicah obdrži sneg in ledeno kristalnino. Ne gosti gnezd, ne tu zgoraj.

Vzpenjal sem se v oblaku in toča se je zgoščala. Malce oster prehod, lahek v suhem, me je prisilil, da sem se pognal na slepo. Poskusil sem se zazreti kvišku, a naliv mi je zaprl oči. Pripravil sem se na skok in prislonil koleno nad spolzko polico. Neroden gib, cemprinu ni všeč. Milina gibov je zanj nujnost. Drevo ni nikoli nerodno, niti takrat ne, ko se zruši pod drvarjevim železom.

Odtlej je njegovo življenje les, potuje daleč, proti žagam, postane hiša, čoln, kitara, ročaj, kip. Eleganten je tudi v rokah morilca. Odtlej je obljubljen pepelu.

Rečem mu, da bova kmalu babilonska delavca, odpuščena s posla. Toda zaslišana bova rekla, da sva videla dokončano delo. Najin stolp v zraku bo popoln.

Proti vrhu Tofane, sto metrov pod njim, plastika jopiča zašušti, zadrhti, zacvrči. Električni tok, ki napoveduje strelo, se širi po površini mokre skale. Stojim v polju razelektritve, ki prasketa, vibrira. Gora opozarja, naj se umaknem od tam. Kam, mi ne more reči.

Ko se zgodi, samodejno sklonim glavo na prsi, upognem hrbet in se umaknem vstran. Cemprin strese svoj vrh, ve, da ne pomaga povesiti glave. Strela ni netopir, ki se oprime las. Išče železo, ki se pretaka v krvi.

Treba je odreveneti in se prilepiti k tlom. Če ne udari vate, dovolj je zraven, sproži sunek zraka, močan, da te dvigne in butne navzdol. Cemprin v polju strele povesi iglice, ne pa najvišjega poganjka, ki mu v dolini pravijo sveča.

Umaknil sem se vstran kot vojak sovražnemu strelu. Za mojim hrbtom je na skali eksplodiral udarec strele, tisočkratni udarec kovača po nakovalu. Videl sem njen plamen za seboj, za tilnikom. Počilo je, kakor poči granata med dvorišči, vendar cemprin tega ne more vedeti, ne ve ne za granate ne za dvorišča. Zato mu nisem povedal.

Strela me ni zalučala na tla, a za kratek trenutek sem izgubil stik z zemljo. Pribil sem se tam, kjer sem bil, z rokami in s stopali zakopan v zrnasto belino toče.

Cemprin ve, da razelektritvi sledi negibnost, življenjski tok čaka, da bo spet stekel, veje se štejejo, ali so vse, in korenine sprašujejo liste, ali je v bližini kje zagorelo.

Mraz v prstih me je postavil na noge in plezal sem naprej. Toča je veseljaško donela, koraki so škripali, pometal sem oprijeme. Bil je objem neba in zemlje, izpostavljene skrajnosti se dotikajo. Bil je poročni objem. Kdor se znajde v njem, se opraviči, ker vdira v intimnost. Okoliške strele stražijo in odganjajo vsiljivce z bičanjem svoje svetlobe.

Toča me je bičala po hrbtih dlani, ki so iskale skalo. Priplezal sem do deset metrov pod vrhom, videl sem križ strelovoda. Cemprinu bi koristil kakšen v bližini, pa vendar vsi stojijo na vrhovih, kjer ni dreves, ki bi jih varovali. Videl sem križ, konec vzpona za vse, ki zahajajo v gore, in konec spusta za življenje, ki ga pripovedujejo evangeliji.

Alpinistični duh me žene, naj se vzpnem do njega, naj dokončam korake, a spet začutim cvrčanje plastike na sebi, spet sem v polju strele. Površina okoli mene renčeče opozarja in tedaj se opravičim, sključim se in s povešeno glavo odhitim proti suhemu zavetju, kjer dih sope paro, vesel, da se dviga.

Sklenil sem pripoved, medtem je cemprin premaknil senco. Ob sončnem zatonu odtisne svojo obliko na skalo nasproti, lesketavo kakor v svežem snegu. Gorska drevesa pišejo v zrak zgodbe, ki jih bereš zleknjen pod njimi.

Čakam prvi mrak, ki izbriše senco s skale nasproti. Brž ko izgine, zasije prva zvezda nad Fanesom in stopinje blage toplote se hitro in veselo spuščajo po lestvici. V nosu me zaščemi začetek večera in odločim se, da bom odšel. Kadar izginejo sence, se mora gost drevesa razbliniti.

V gorah bivajo junaška drevesa, zasajena nad praznino, medalje na prsih previsov. Vsako poletje priplezam na obisk k enemu od njih. Preden odidem, zajaham njegovo vejo nad praznino. Bosa stopala zaznajo ščeget zraka, razprtega nad stotinami metrov. Objamem ga in se mu zahvalim, ker traja.

Erri De Luca, TEŽA METULJA

Copyright © 2012 Založba Eno d.o.o.

Prevod Vera Čertalič

Jezikovni pregled Simona Sellami

Oblikovanje Tomaž Plahuta

Izdala in založila Založba Eno

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.131.1-32(0.034.2)

DE Luca, Erri, 1950-

Teža metulja [Elektronski vir] / Erri De Luca ; prevod Vera Čertalič. - El. knjiga. - Nova Gorica : Eno, 2012

Način dostopa (URL): http://itunes.apple.com/us/genre/books/id38?mt=11

Način dostopa (URL): http://www.amazon.com

Prevod dela: Il peso della farfalla

ISBN 978-961-6359-59-7 (ePUB)

ISBN 978-961-6359-60-3 (mobi)

261529344

Leto izida tiskane izdaje: 2011

Leto izida elektronske izdaje: 2012

Založba Eno d.o.o.

Rutarjeva ulica 2

5000 Nova Gorica

Slovenija

www.eno.si

Naročila za tiskane izdaje sprejemamo po telefonu 05 3002802.

Vabljeni na našo spletno stran www.eno.si, kjer lahko tiskane izdaje kupujete z 20% popustom.

O AVTORJU

ERRI DE LUCA je italijanski pisatelj, rojen v Neaplju 1950, ki ga je eden najuglednejših italijanskih časopisov Corriere della Sera nedavno imenoval za »pisatelja desetletja«. V sedemdesetih letih prejšnjega stoletja je sodeloval v levičarskem gibanju Lotta continua, nato pa izplul iz intelektualnih voda in se preživljal s fizičnim delom.

Od leta 1989 do 2010 je izdal 21 knjig, zelo cenjenih in odlično sprejetih v Italiji in v svetu.

Table of Contents

Copyright

Naslovna stran

Prvi del: Teža metulja

Drugi del: Obisk pri drevesu

Kolofon

O avtorju

Platnica