Miha Mazzini

TELESNI ČUVAJ

verzija 1.72

Vsebina

Prolog

Sobota

Nedelja

Ponedeljek

Torek

Sreda

Četrtek

Petek

Sobota

Nedelja

Ponedeljek

Aleš Čar MAZZINIJEVO PASJE KRALJESTVO

Sólo tu sombra fatal

Sombra del mal

Me sigue por dondequiera

(F. Valdés Real)[1]

1 Samo tvoja usodna senca / senca zla / me spremlja vsepovsod.

Y por eso los grandes amores

de muchos colores me gustan a mi [2]

(mehiška narodna)

2 In zato so mi ljube velike ljubezni, sestavljene iz mnogo barv.

Prolog

Kako sem se trudil! Pa vse zajebal.

Sobota

21.30

Ves denar zapravim za ženske. Ne varčujem divje, zagrizeno in namenoma. Za hrano namenim zelo malo – sploh glede na mojo postavo – in nič za karkoli drugega. Delam pogosto, za kar sem dobro plačan. Ker ves denar zmečem v staro kartonasto škatlo, v katero so bili zapakirani že davno ponošeni čevlji, jo prej ali slej napolnim. Za hitro praznjenje so ženske edini način, ki me vsaj še malo zanima.

Rezerviram sobo v luksuznem hotelu sredi mesta. Pokličem najboljšo agencijo, kar jih ni v imeniku. Vedno odgovori ženski glas, za katerega sumim, da je izven uradnih ur docela drugačen. Med službo hoče izžarevati diskretnost in poslovnost; zdi se ji, kako k temu sodi tiho govorjenje, brez čustev in s knjižno izgovorjavo. Zoprn glas, potemtakem. Nikoli ne pokaže, da me je prepoznala, vedno zastavlja ista vprašanja. Prvo je vedno, kdo mi je priporočil njihove usluge. Rečem »Maestro« in zazdi se mi, da neznanka takoj preskoči za list ali dva vprašanj, četudi njen glas ostane nespremenjen. Odgovarjam dalje in rezerviram žensko za ob desetih zvečer. Vsakič drugo – to je edini pogoj, ki ga zastavim. Glas se strinja. Ni videti, da bi mu zmanjkalo novink.

Ne delam si utvar – vem, ženske klepečejo med sabo. Nikoli ne bom mogel dobiti povsem nepripravljene začetnice. A obstajajo meje, prek katerih besedni opis ne more.

Jaz sem onkraj.

21.55

Umil sem si roke in obraz. Pogledal žice v svetilki nad umivalnikom, nobene ozemljitve. Neverjetno, kako so najdražji hoteli narejeni najbolj površno, na hitro in brezobzirno. Lastnikov in graditeljev ne zanima nič, kar ni vidno na prvi pogled. V vsem, kar je le stvar videza, od olike do lepotnih tekmovanj, so dragi hoteli na prvem mestu. Zato za svoja druženja z ženskami tako rad najamem sobo v katerem izmed njih.

Obrisal sem se v brisačo z izvezenim hotelskim monogramom in še enkrat pokukal pod svetilko. Učitelji bi bili veseli. Hoteli so me spremeniti v električarja – zagotovo še danes mislijo, da so se mi njihovi nauki vsi do zadnjega odbili od lobanje.

Če bi bil za glavo višji in bi se nagnil čisto naprej, bi me streslo in treščilo ob nasprotni zid, najmanj to. Včasih vseeno ni tako slabo meriti le poldrugi meter.

Vrnil sem se v sobo in ugasil vse luči razen one tik ob vhodu. Še to sem s krožnim stikalom zadušil do megličaste teme, ki jo v prospektih imenujejo erotični somrak. Slekel sem suknjič in tenak pulover ter ju obesil v omaro. Odpel sem gornji gumb na srajci in odgrnil zavese. Gledal sem mesto pod sabo, luči avtomobilov, stanovanj. Nagnil sem se naprej. S čelom ob steklu sem lahko videl vrsto zastavic na nadstrešku. Pripeljal je taksi, za njim drugi. Občasno je kak voznik zatrobil. Mesto se je odpravljalo iskat zabavo, ulice so bile polne in hrupne. V višini sobe zvoki niso bili moteči.

Potrkala bo odločno, a le dvakrat, tako kot vse pred njo. Ne vem zakaj, mogoče to sodi k pravilom poklica?

22.00

»Naprej,« sem rekel, ne da bi se obrnil. Slišal sem počasno odpiranje vrat; bolj čutil vstopanje na debeli preprogi.

»Dober večer,« je rekla. Umaknil sem se nazaj in vstran. Lahko sem jo videl v odsevu. Ne vse, saj ji je obraz in desni del telesa snedla luč, a zadosti: agencija se je spet potrudila. Niso poslali rosno mlade začetnice, marveč urejeno tridesetletnico, ki je pravkar prišla na poslovni sestanek. Vsaj videti je bila taka. Strog rjav kostim, visoke pete, elegantni čevlji.

Zaprla je vrata in jih zaklenila. Naredila je nekaj korakov po hodniku. Njen odsev se je izoblikoval iz žarenja luči. Plavolasa, tanke ustnice, strog izraz.

Ja, kolegice so ji povedale o meni. Sklepal sem iz obotavljivih gibov slehernega koraka.

Počasi sem se obrnil.

Stal sem izven svetlobnega stožca. Ni me mogla razločiti, videla je le črnino okrog bele srajce. Še dobra stran vseh zgodbic, ki jih je slišala o meni: vedela je, da si me noče ogledati. Prav zaradi tega je prekršila vsa pravila dobre vzgoje in službe. Za trenutek se je nagnila malce naprej in stisnila veke, da bi bolje videla. Ni pomagalo. Prišla je z nelagodjem, med katerega se je počasi vrival strah. Rad bi rekel, da sem ga zavohal. Mogoče res – čeprav svoje sposobnosti voha ne cenim visoko. Edino sladkast parfum je že povsem zagotovo napolnil prostor. Mogoče sem si njen strah le domišljal. Čeprav ... čudna sled v očeh, lesketanje ob robu lasišča – kapljice potu?

»Prižgal bom luč,« sem rekel, »za sekundo.«

Stopil sem do postelje. Sledila mi je z očmi. Postavil sem kazalec na stikalo in ji dal čas, da se pripravi. Hrup mesta ni izginil, le povsem nepomemben je postal.

Ni mogla odtrgati pogleda, hkrati pa ni hotela videti.

Prižgal sem luč.

Vdihnil.

Ugasnil luč.

Sedaj je bila ona na vrsti za globok in dolg vdih. Hripavo, po grebenu grla, da se je slišalo kot razpotegnjen polglasni AAAA.

Nepremično sva stala v ponovnem somraku.

»Vem, kaj mislite,« sem rekel. »Mislite, opica! Ali pa, ker ste izobraženi, mislite še zoološko natančneje: gorila! Motite se. Motite. Nisem podoben gorili. Mogoče v telo. V obraz sem izrezana hampshirska svinja. Mislite, da pretiravam? Pridite!«

Ni se premaknila.

»Pridite!« sem nežno ponovil. »Pridite!«

Počasi se je prestopila.

»Še ...«

Nov korak.

»Še ...«

Ponavljal sem vabilo, dokler ni stala čisto blizu.

»Nagnite se navzdol, prosim. Kako ste visoki. Ne bo šlo. Pokleknite, prosim.«

Ubogala me je.

Obstala in obklečala sva drug pred drugim, najina obraza le nekaj centimetrov narazen.

»Vam je udobno? Vas bolijo kolena? Prinesem blazino?«

Odkimala je.

»Poglejte to čelo. Drugače se brijem dvakrat dnevno, a danes ne – želel sem, da vidite, kako hitro in na gosto me pokrijejo dlake. Povsod so, po celem obrazu, še na zgornji strani vek. Vidite? Vidite? Trde so in ščetinaste; to niso dlake gorile, marveč svinje. Pa ta nos, greben ukrivljen proti ustom, nato pa privzdignjen, ploščat. Rilec. Ja? Ja.«

Pokimala je. Komaj slutno. Oči so se ji razširile in veke niso več utripale.

»Pa usta. Kot bi bila nagubana, preširoka, raztegnjena. Vidite obraz hampshirske svinje? Ušesa koničasta in štrleča. Vidite?«

Kimala je.

»Sedaj pa, dotaknite se me.«

Počasi, počasi je premaknila roko, razprla dlan in jo – obrnjeno navzgor – pričela spuščati proti mojemu mednožju.

»Ne, ne! Ne razumete, ne tam. Tam sem tak kot vsi. Dotaknite se me tu, kjer sem poseben. Začnite s konico kazalca in sredinca na korenu nosu. Tako! Tako. Hvala. Sedaj pa, počasi, počasi, navzdol. Obožujem dotik. Nižje, prosim. Prsta vam bosta padla z nosu. Ne skrbite. Ujele ju bodo ustnice. Tako. Me čutite govoriti? Me? Ne odgovarjajte, ne drznite si spregovoriti! Kimajte, dihajte, tako blizu ste, zadostuje. Sedaj bom utihnil. Odprl bom usta. Naj gredo vaši srednji trije prsti vanje. Potipajte, kje ste. Potem jih umaknite.«

Ubogala je.

»Tako. Ste čutili? Podočnika hampshirske svinje? Čekane, ki so zraščeni drug prek drugega? Zobe, ki se gnetejo v dveh vrstah? Ste čutili, kako ostri so? Živalski, ja? Verjemite mi na besedo, tudi rumeni so. Mi verjamete? Lepo. Lepo. Naprej, pustite prste naprej, prek brade, navzdol. Tako. Odpnite mi gumb na srajci. Drugega. Vse. Potrebujem samo vašo desnico. Čutite ščetinaste dlake, enake kot na obrazu? Imate občutek, da božate krtačo? Potolažite dlan, kmalu bo prišla na čistino. Pošljite prste desno, proti moji levi rami. Sedaj ste gotovo že opazili, da nekaj manjka? Da ne smrdim kot svinja? Ja? Včasih sem, pa sem se odučil. Preveč preprosto je bilo. Preveč pričakovano. Poduhajte me. Nagnite se naprej. S konico nosu se dotaknite dlak na prsih. Vdihnite. Tako. Dišim? Drugače se ne parfumiram. Za vas sem se. Posebej. Vonj mi ni všeč. Ogaben je. Poceni. Plehek. A ime ... ime ... Petit Fleur. Uporabil sem ga zaradi imena. Naprej! Spustite prste pod mojo srajco. Še malo. Naprej. Stojte. Čutite? Na konicah? Ni več dlak. Sem vam rekel? Naprej! Odmikajte srajco, še. Naprej! Zakaj se ustavljate? NAPREJ! NAPREJ! Tako. Naj pade z ramena. Vidite? Položite mi dlan na rame. Ne oklevajte. Počasi. Sprašujete se, kaj je lahko napravilo tako razdejanje? Tak splet rožnatih razjed, jam, lukenj, narobe zaraslih odtrganin? Kaj je populilo vse dlake, ki so bile na otip tako močne in vztrajne? Kakšna sila? Katera zver? Ugibate? Roka se vam trese? Drhtite. Ste uganili? Bili ste tam. Božali ste zobe, ki so to storili. Priznam, včasih se ne morem obvladovati. Pride kot refleks, kot nevihta. Glava mi trzne proti levi in zobje zagrabijo ramo. Grizem, trgam, glodam. Včasih, redko, se zgodi, da moje rame ne sameva, marveč počiva na njem roka. Potem jo raztrgam. Pogoltam dlan in nadaljujem navzgor, sledim roki, do telesa, ki se me je dotikalo. Ne morem obvladovati zob. Gledam jih, miren sem, čudim se. Zobje pa hlastajo. Grizejo. Trgajo meso in ga bruhajo v štrenastih koščkih. Še hvaležen nisem, da tokrat ne grizem sebe, marveč nekoga drugega. Veste, v obeh primerih ni razlike, ne boli me. Dobro, kasneje, ko se zavem, potem je drugače: šivajo me v bolnici ali pa tlačim ostanke trupla v kanalizacijo. Je razlika. Sprašujete se, kdaj se sprožim. Ne vem. Mogoče zdajle? Vaše predhodnice so vam rekle, saj samo govori, še nikoli se nobeni ni zgodilo kaj hudega. Res je. Nisem se sprožil. Podobno je letenju z letalom. Statistično je najvarnejše in vsi, ki so že leteli, vam povedo, da se jim ni nič zgodilo. Seveda, saj oni drugi ne morejo več govoriti. Tako je z mano. Z nama. Z vašo roko na mojem ramenu. Smešno, vaša roka – če bi jo držali na desni rami, bi bila varna, četudi zagrizem. A ta rama. Ta rama. Drhtite. Jočete? So to solze? Zakaj imate tako velike oči? Nenadoma niste več v službi, ampak ste zares z mano? Ne, ne zapirajte oči. Kar bo prišlo, če bo prišlo, morate videti. Tako. Blizu sva, skoraj dotikava se. Raziskujete me, se sprašujete, se bo tisto zgodilo zdaj? Zdaj? Čutite, da ste več kot ponavadi? Večji, bolj občutljivi? Se vaš pogled potaplja bolj globoko, sluh hlasta za še tako majhno spremembo v mojem glasu? Nosnici sta se vam razširili, mislite, globoko diham, a ni res – ne dihate: marveč vohate; da, vohate, če grozi nevarnost zdaj. Prsti na rami, kako drgetajo. Kako ritmično! Kako skušajo uspavati mišice, nad katerimi lebdijo. Zapomnite si ta dotik! To je to! Koži se sploh ne dotikata več, hkrati pa se nista ločili. Med njima je drobna plast zraka, ki se je segrel, ga čutite? Žari. To je dotik zaljubljencev. Kako se potite! Kako me gledate! Zdaj ... zdaj vam bom rekel: dosti! Hvala vam! Lahko greste. Ne boste mogli odmakniti roke in pogleda. Dolgo bo trajalo, preden se boste lahko odtrgali. Padli boste na tla, jokali, se tresli in se zvili v zarodek. Ko se boste zadosti zbrali, boste odtavali v kopalnico. Med opletanjem se boste samo enkrat obrnili nazaj in me na hitro pogledali. Za tisti pogled počnem vse tole, za tisti pogled zapravim ves svoj denar in nanj vas ni opozorila nobena od predhodnic. Ker se ga sramujejo – pogledali me boste s hvaležnostjo.«

Nedelja

0.30

Izza vrat mojega stanovanja je štrlel zobotrebec. Malo nad kljuko; zbodel bi se vanj, če ga ne bi poprej opazil. Pomenil je vabilo na sestanek. Prijel sem ga in vrgel po hodniku. Konici je imel razcefrani od vrtenja po ustih, a ni bil več moker; od obiska je torej minilo že vsaj nekaj ur.

Čudno; ponavadi so pome prihajale stranske osebe, tokrat pa ... Nikoli ne mozgam v prazno. Zvedel bom zjutraj.

Slekel sem se in se stuširal. Dolgo sem splakoval usta in grgral vodo. Imel sem občutek, da bi zvenel hripavo, če bi spregovoril. Spet sem pretiraval s čvekanjem. Do naslednjega sestanka z žensko iz agencije bom itak molčal.

Legel sem. Vedno spim gol, pokrit le z rjuho. Včasih celo z zaprtimi očmi.

8.00

Lokal so uradno odpirali šele ob devetih. Na vratih je visela kartonasta tablica ZAPRTO, pod njo pa so na narisanih urah kazalci označevali začetek in konec dobrodošlice gostom. Postal sem pred vrati in zacepetal z nogami. Sreža, ki sem si ga nabral na poledenelem pločniku, nisem mogel otresti s podplatov. Podrgnil sem čevlje ob predpražnik, spravil umazane bele pene ob rob in jih skrbno obrisal ob kovino. Na steklu vhodnih vrat je sapa pustila zmrzujoč oblak. Skozenj sem megleno videl postave v notranjosti.

Vstopil sem. Natakarjev še ni bilo. Jutranji ritual je bil stvar družine, ne posla. Najprej sem pogledal proti mizi v kotu, kjer so ponavadi v gruči sedele stranske osebe. Stoli so še vedno ležali na mizi z nogami navzgor.

Maestro je sedel za svojo stalno mizo ob oknu, z naslonjalom prislonjen ob zid in napol skrit za marmornim stebrom. Počasi je kadil cigareto brez filtra in gledal na cesto, po kateri je občasno kak zamudnik hitel v neznano. Lokal je stal v ozki ulici, ki so jo pred avtomobili zaprli z velikimi betonskimi jezdeci, v katere so za okras in kamuflažo nasadili nekakšno grmovje. V tej zimi so skozi ostanke snega kukali le oskubljeni, počrneli štrclji. Mednje so mimoidoči natlačili čike in pomečkane pločevinke piva.

Maestro se je vedel povsem običajno: ni me pogledal. Povlekel je dim, odmaknil cigareto in z jezikom posnel z ustnic izpadle koščke tobaka. Vse na njem je bilo počasno, od gibov do govorjenja. Še nabuhla lica so se vzdigovala kot zaspani grički. Edini hitri gib, kar sem jih pri njem kdaj videl, je bil namenjen odstranjevanju z jezikom pobranega tobaka: pf-pf-fp-pf ga je izstrelil na vse konce. Ustnici sta tlesknili druga ob drugo, najprej se je napihnilo levo lice, nato desno. Hip zatem je spet zavladala počasnost.

Njegova sinova me nista ignorirala. Obrnila sta se proti meni, oba z gnusom. Toni je za šankom pripravljal očetu kavo, sveto opravilo, a je vseeno našel čas, da je za trenutek zastal in se namrdnil. Cigareta, ki mu je visela iz desnega kotička ust, je kar poskočila v nacefranem oblaku. Vedno me je gledal zviška, tokrat pa je bil videti še posebej nezadovoljen z mano. Mogoče zato, ker sem pravilno raztolmačil njegov zobotrebec? Pustil mi je znamenje, ki se je lahko zdelo domiselno samo njegovi prazni glavi. Jasno mi je bilo, da ne more vedeti, kako neumen je, saj potem ne bi bil tak – a kako ne sprevidi lastne ničevosti, tega nisem razumel. Tepec je čisto zares mislil, da so znanci prijazni do njega, da se ga žrtve bojijo, da ga ženske ljubijo, policaji spoštujejo, in kaj vem kaj še, zaradi njega samega – pa čustva ni vzbujal on, marveč vir, iz katerega je prišel spermij, ki ga je bil zaplodil. Kot Maestrov sin si je lahko privoščil vse mogoče, celo posnemanje TV-vzorca pravega moškega, vključno z večnim zobotrebcem med zobmi.

Z vsakim pogledom mi je dal vedeti, kako zelo me ne prenaša. Se je sploh zavedal, kaj mu je na meni tako zoprno? Mogoče ne, protestiral pa je jasno in glasno. Že ob mojem drugem obisku me je potegnil skozi vrata v zadnjem delu lokala na hodnik proti skladišču in se mi zviška zapičil v obraz. Kar se tiče zobotrebca, skoraj dobesedno. Migal mi je milimeter pred čelom.

»Spaka,« je rekel, »ne vem, zakaj moj oče prenaša tako gnido. Ampak prvo minutko, ko te bo imel dosti, ti zavijem vrat.«

Vedel sem, kaj bo dodal.

»Z golimi rokami, in užival bom zraven.«

Oh, te nadaljevanke.

Sploh mi ga ni bilo treba ovohavati. Zavihtel je pest v znak grožnje, suknjič se je razprl in spustil na plano vonj. Jasno mi je postalo, da spada med tiste ljudi, ki niso zrasli, marveč so se napihnili. Na videz ni razlike. V notranjosti pa tisti, ki rastejo, zbirajo težo in gostoto, oni drugi pa nič, le prazen prostor ogradijo s podobo, ki najbolj ustreza izbrani vlogi.

Ni čudno, da je bil neploden, kot sem bil slišal. Spermiji so odnehali in mu sploh niso več nastajali ali nekaj takega. Za mačota njegovega kalibra nedvomno hud udarec, ki ga je milostno posredoval naprej, ponavadi kateri izmed številnih umetnih blondink v visokih petah, s katerimi se je rad družil.

Drugi sin, Aleksander, je ob šanku zravnano čakal na kavo, da jo odnese očetu. Pogledal me je z odporom iz čisto drugih vzrokov. Tako rekoč prizadeto. Motil sem njegov občutek za red. Vedno je bil izjemno elegantno oblečen. Niti sledu neurejenosti ni bilo videti ne na koži ne na tkanini. Še več, obraz si je napudral in ustnice poudaril s šminko. Zelo diskretno – verjetno zaradi Maestra. Včasih sem ga videl v lokalu brati časopis. Nikoli ga ni držal v roki, marveč je vedno uporabljal stojalo iz bambusa, četudi so bile njegove roke videti kar prekrhke, da bi ga dolgo držale pokonci. Pri nikomer še nisem videl tako drobnih zapestij.

Vsak njegov pogled se je čudil, kako lahko obstaja nekaj tako grdega in predvsem zakaj to stoji pred njim in mu kvari razgled. Gledal me je dobesedno naravovarstveno. Preusmeril sem oči proti njegovi stalni mizi. Časopis je čakal vpet v stojalo, v pepelniku je ležala ugasnjena tanka in dolga cigareta, pokajena do polovice. Aleksander je ne bi nikoli pustil goreti v prazno, četudi je moral od mize le za minuto.

Prvi sin idiot, drugi peder – kako so se lahko geni tako močne osebe, kot je Maestro, tako spridili? Vprašanje, ki ga ne bom nikoli na glas zastavil. Včasih, v prikritem pogledu Maestra, s katerim je ošinil svoja sinova, sem videl, da se stanja docela zaveda. Poseben izraz je dobil. Gledal ju je in vedno še malo žaloval hkrati. Mogoče je jokal nad dejstvom, da si mora lastno kri, čas in prostor deliti z dvema tako nepomembnima možicljema; še več: po pomenu zanj skoraj gotovo enakovrednima naključnim mimoidočim, ki jih je lahko videl skozi izložbo. Predstavljal sem si, kako se je s Tonijem in Aleksandrom pač naučil živeti, kot z blagima motnjama; nekdo drug je bil pač kaznovan s plešavostjo in potnimi nogami, recimo. Maestro ju je imel samo za osebna natakarja. Česa več itak nista bila sposobna. Prilagodil sem se in ju jemal kot tuji nadlogi, ki se me ne tičeta. Maestro o sinovih ni govoril. Omenil ju je enkrat samkrat. Poleti je bilo in kljub jutranji uri že hudo vroče. Izjemoma je ob kavi popil tudi kozarec pomarančnega soka, si z robom korena kazalca obrisal brke in rekel: »Začel sem od ničle. Saj vem, da bosta vse zapravila.« Takoj sem vedel o kom govori, četudi je premor naredil bolj zaradi sebe kot mene; tudi izrečeno je bilo tako, zase. Nadaljeval je: »Gotovo se ne bosta z zapravljanjem pol tako zabavala, kot sem se jaz z grabljenjem.«

Zdelo se mi je, kot bi mu čez usta ušla sled nasmeška. Prehitra, prebežna.

Družinski ritual s kavo so opravili sleherno jutro. Toni jo je skuhal močno, dvojno, z drobnim brizgom vročega mleka. Skodelico je podal Aleksandru, ki jo je odnesel očetu. Vedno še pred prihodom natakarjev. Verjetno so potem odšli vsak po svoje, a ta obred so opravili skupaj. Kadar me je Maestro poklical, sem se vedno moral oglasiti ob takem času, pravem za urejanje poslovnih zadev.

Pozimi je sedel ob notranji strani stekla, poleti pa zunaj, s hrbtom naslonjen na šipo. Tako sem ga prvič videl. Med pobegom iz sirotišnice sem prespal noč za vhodnimi vrati hiše nasproti lokala. Bilo je poleti, a debeli stari zidovi in vlaga, ki je mezela iz njih, so me prezebli. Zjutraj sem se izmotal izza smetnjakov na hodniku in pogledal skozi izbiti trikotnik stekla na vratih. Zagledal sem Maestra. Aleksander mu je prinašal kavo in zaradi dvorljivih gibov sem ga ocenil za natakarja. Sklenil sem počakati, da se umakne. Starca še pogledal nisem. Penzioner pač.

Ko se je Aleksander odstranil, sem počasi odprl vhodna vrata in pokukal levo in desno. Po ulici je nekdo tekel. Ni bil v uniformi, ni bil videti kot policaj, paznik ali vzgojitelj. Kljub temu sem se hitro vrnil za razbito steklo. Zasopljeni in potni moški je napol pokleknil pred Maestra. Natančneje: ni hotel poklekniti, ni si drznil sesti, obstal je nekje vmes, ne na tleh ne na stolu ne pokonci. Ni mu pristajalo. Videti je bil cel silak, nikoli mu ne bi prisodil podrejenega položaja. Prvič sem zares pogledal sedečega, ki ni ob obiskovalcu niti trznil. Stari je s krožnička na pladnju pobral kocko sladkorja in jo na žlički potopil v kavo. Iz cigarete, prislonjene ob rob pepelnika, se je vil siv trak.

Obiskovalec je govoril hlastno, vendar tiho. Ničesar nisem mogel ujeti, videl sem le odpiranje ust. Maestro ga ni niti pogledal. Moški se je že priklanjal in videti je bilo, kako goreče nekaj prosi. In prosi. Maestro je srknil prvi požirek kave in odložil skodelico. Prosilec je utihnil in se samo še zibal. Nemogoč položaj; upognjena hrbtenica, spodvita kolena. V jutranjem soncu se mu je na zalizcih lesketal pot. Otrpnil je, le adamovo jabolko se je še občasno prikazalo in utripajoče potolklo. Maestro je vzel žličko in pomešal kavo. Pokimal. Ampak ne močno, odločno, marveč spotoma, komaj vidno, nepomembno. Prosilec se je od olajšanja skoraj sesedel. Iz zibanja je sunkovito planil naprej, kot bi hotel poljubiti roko dobrotnika, pa se je ujel in spet ostal nekje vmes, v zraku, nikjer. Nekajkrat je šepnil hvala in stekel proč.

Počasi sem odprl vrata in preveril. Zdrsnil na ulico. Naredil nekaj korakov proč. Obstal. Lahko bi bil pobegnil. Pa nisem. Skozi življenje me je vodil razum in ponosen sem bil nanj, mogoče zaradi tega, ker so mi ga vsi odrekali. A tisti trenutek, priznam, sem stopil k Maestru in s tem – tako sem si rekel šele precej pozneje – sem stopal k svoji zlati ribici. Bilo je jutro po nekaj urah spanja na betonu, ki so me napravile omotičnega, ali pa, verjetneje, se mi je zvrtelo od prizora – videl sem, kako se je neznancu izpolnila želja, in tudi jaz sem jo imel na zalogi. Zaslutil sem temne postave, ki so pritekle iz lokala. Zbal sem se, da mi bodo preprečili pot od cilja. Nisem hotel odtrgati pogleda od starca pred sabo. Prekinil bi bil čar, izgubil pravico do želje. Opazil sem, kako se je njegov kazalec za trenutek privzdignil in otrpnil. Hkrati s tem drobnim gibom se je sunkovito ustavilo črno gibanje v ozadju. Kakšna moč!

Pozdravil sem, ne da bi se priklanjal ali skušal sesti. Povedal sem, kako sem pobegnil iz sirotišnice in da me bodo prej ali slej spet ujeli. Če se nihče ne zavzame, bom moral ostati notri do polnoletnosti, nakar me bodo verjetno prestavili v zapor ali umobolnico. Skratka, zaželel sem si nekoga, ki bi prišel pome. V zameno bom naredil karkoli, sem rekel.

Potem sem stal, molčal in čakal.

Maestro je počasi posrkal kavo. Obraz ni izdajal ničesar. Pokadil je cigareto in takoj prižgal novo. Uporabil je prastar vžigalnik, ki je bil videti kot naboj za puško. Pokončen, z luknjicami ob strani. Zamazano star, še sonce ni moglo več privabiti lesketa iz kovine. Gorel je s smodečim se plamenom. Moral je uporabiti obe roki, da ga je zaprl. Visel sem na slehernem njegovem gibu. Žvepleno rumena kazalec in sredinec sta nesla cigareto navzgor, do prav tako porumenelih brkov. Porazgubili so se med dimom. Maestro ni povesil roke, prislonil je noht na palcu ob nos. Čakal in gledal predse. Zbal sem se, da mu bo konica zažgala kratko pristrižene sive lase, nad čelom prav tako porumenele.

Nekaj časa je gledal v dno skodelice, potem z desnico vzel žličko in pojedel usedlino. Levica je vseskozi ležala na prepognjenem časopisu.

Pogledal me je. En sam pogled, dolg, mirne temne oči, nad njimi sive obrvi, ki so štrlele naprej kot balustrade in se srečale nad krompirjastim nosom, posutim s kraterji, rdečim, kot od mraza. Tudi koža na licih je kozavo valovila. V kotičku desnega očesa je plavalo nekaj, podobno odtrganemu kosmu mokre gaze. Cigareta je že potovala proti ustom, ko je pokimal. Ne tako medlo kot prejšnjemu prosilcu, marveč odločno; celo ustnice je zgrbančil, kot bi pojedel limono.

»Počakaj me v sirotišnici,« je rekel.

Ritensko sem se umikal med mizami in se režal od ušesa do ušesa.

Zagledal sem gručo temno oblečenih moških med vrati, z rokami pod suknjiči, skozi steklo lokala pa Aleksandra in Tonija, prav tako z rokama v istem položaju. In njun pogled! A ni bilo pomembno. Stekel sem po ulici in priznal bom nekaj, česar zlepa ne prizna nihče, ker velja za veliko sramoto – bil sem srečen.

Nisem bil prvi ubežnik, ki se je v ustanovo vrnil sam, a gotovo najbolj vesel. Niti redna porcija batin mi ni mogla ugasniti nasmeha. Šele ponoči sem se spomnil, da neznanemu poosebljenju zlate ribice nisem povedal ne imena ne kraja in je šlo verjetno le za štos. Nateg ob kavi.

Ne.

Zjutraj je prišel in storil, kar je bil obljubil.

8.05

Stal sem pri vratih in čakal, da Maestro odpije svoj prvi požirek. Nisem se mogel vzdržati brezplačnega užitka, ki se mi je obetal, zato sem z zadovoljstvom opazoval sinova. Čakala sta razsodbo. Nekoč sem videl Maestra odkloniti kavo in edino takrat je Toni zadobil svoje prave mere, take, fižolčkaste.

Maestro me ni pogosto klical k sebi. Ponavadi mi je že kurir povedal vse potrebno. Tokrat je prvič poslal lastnega sina pome, in ko ob vstopu nisem zagledal stranskih oseb, me je prešinilo, da bom mogoče končno lahko vrnil uslugo. Do sedaj sem skoraj desetletje opravljal same nepomembnosti, vedno za denar, ki z vračanjem uslug nima zveze. Celo zaposlil me je v neki agenciji za varovanje oseb in premoženja, katere lastnik je bil. Dobil sem izkaznico in potrdilo o opravljenem varnostnem tečaju, četudi nisem inštruktorjev videl niti od daleč. Saj ni bilo treba; predvsem sem izterjeval dolgove. Pozvonil sem na dolžnikova vrata ali se pojavil v njegovem lokalu in se pustil ogledati, pa so plačali. Bolj trdovratne sem malo polomil, neko žensko polil s kislino po obrazu in podobno.

8.07

Usedel sem se na Maestrovo desno. Vedno je hotel imeti prost pogled na cesto, kar smo spoštovali.

Preden je spregovoril, je popil več požirkov kot ponavadi.

»Potrebujem uslugo.«

Pokimal sem.

S pogledom je pričel slediti ženski z vozičkom. Maestro je počakal, da sta izginila za vogalom, preden se je osredotočil name.

»Plačam, seveda, ampak v resnici gre za uslugo.«

»Ne rabim denarja,« sem rekel. Res sem zvenel hripavo.

Nov srk kave.

»Dolga zgodba,« je začel. »Nekaj časa sem bil v bolnici ...«

Premolk.

»Nikogar več nimam, ki bi mu zares zaupal. Odkar sem v poslu, še nikoli nisem bil tako šibak. Kar bo Baba izkoristil. Prehiteti ga moram. Bistvo vsega problema pa ni on, marveč neka ženska, Hana Woyczik. Moraš jo ...«

Aleksander se je odkrehal piskajoče in na hitro, panično. Njegova glava je štrlela nad pultom, Tonijevo pa je zvok privabil, da je pokukala izza napol priprtih vrat v sosednji prostor.

Moški v dolgem, odpetem plašču je stal le nekaj korakov pred najino mizo in debelo sem ga pogledal – nisem ga slišal vstopiti ne priti. Še Maestro se je rahlo zdrznil, ali pa se mi je le zdelo.

Obiskovalec je na široko razprl dlani, jih obrnil navzgor in zasukal izrecno v mojo smer. Za povrh mi je namenil še kratko gubanje lic, kar naj bi bil verjetno zadosten nasmeh za prvo srečanje. Pokazal je na točno tisti stol, prek katerega je Maestro ogledoval cesto.

»Je še prosto?«

Hotel sem že vstati, a je Maestro prikimal.

»Seveda, gospod inšpektor.«

Moški je tudi zanj pokrčil lica in prisedel. Škrici plašča so podrsali po tleh. Pazljivo jih je ujel in sunkovito spodvil. Vzbuh zraka je prepotoval prostor in zatresel večno lučko pod križanim Jezusom v kotu. Prišlek ni bil veliko večji od mene in odpet plašč sredi hude zime je bil eden tistih drobnih trikov za ustvarjanje napačnih mer. Nekateri visoko dvigujejo vrh brade, drugi vsako kretnjo pretvorijo v eksplozijo in s tem zasedajo več zvočnega prostora, kot bi jim sicer pripadalo glede na rast; inšpektor je le gledal malo nižje. Nekam v vrh nosu, češ, če vam ni kaj prav, pa upognite kolena. Njegove zenice so spominjale na zmrznjeni ognjemet, razpočen v tisoče hruškastih črepinj, ki so obmirovale sredi bega. Take oči je imel nek moj sošolec. Vedno, pri vsaki igri, je udaril močneje, kot bi bilo treba, in vedno po prepovedanih mestih.

»Inšpektor Kurt, oddelek za organizirani kriminal,« mi je nežno pojasnil in tokrat spačil eno samo lice. Ni pričakoval odgovora. Ustregel sem mu.

Obrnil se je k Maestru in spregovoril zadosti na glas, da je naročilo doseglo šank:

»Samo na kavo sem prišel.«

Aleksander in Toni sta naenkrat zapičila pogled v očeta, ki je rahlo prikimal in ju spravil v gibanje.

Molčali smo, dokler Aleksander ni postavil skodelice pred obiskovalca. Inšpektor si je vzel čas, dolgo mešal, okušal, nato popil do polovice. Samozavestni, namenoma počasni gibi, postavljeni na bahav ogled.

Pri plavolascih z deškim obrazom je težko presoditi starost, a ni jih mogel imeti dosti čez trideset. Mlad za svojo funkcijo, a samozavest mu je kar kapljala izza rokavov. Priznam, ob prvem srečanju z njegovimi očmi sem začutil strdek nekje sredi hrbtenice. Tip bo gotovo nekoč dosegel moč Maestra, me je prešinilo, a za sedaj je vseeno nekaj manjkalo. Nek košček ni bil na svojem mestu. Dalj ko sem ga gledal, bolj se mi je začetni občutek porazgubljal. Bil je le navaden mlad petelin.

»Zanimivo,« je počasi začel, »včeraj zvečer smo zabeležili anonimni klic, zame, naj čuvam Hano Woyczik pred vami. Uro in pol kasneje me je drug anonimni klic pozval, naj čuvam Hano Woyczik pred Babo. Danes pa pridem sem in ...«

Tokrat je na drobno stisnil čeljusti in pustil grimasi pojesti stavek.

Spet smo malo molčali.

Inšpektor je popil kavo do konca.

»Moral bom iti,« je počasi dodal, medtem ko je potegnil ven denarnico, nekaj časa gledal v cenik na zidu, nato počasi naložil kovance drugega na drugega. Po velikosti in vse obrnjene z glavo navzgor.

»Hana Woyczik ni moj primer ne primer mojega oddelka. Govoril sem z narednikom, ki jo obravnava, in zagotovil mi je, da ni niti najmanjšega vzroka, zaradi katerega bi gospa Woyczik rabila policijsko zaščito. Dovolil mi je preučiti dosje in prav ima. Anonimni klici so premalo, sploh če le namigujejo na naše častitljive meščane. Po drugi strani pa ... nihče mi ne brani v prostem času popaziti na to gospo, mar ne?«

Hitri krč lic.

»No, kakorkoli. Prišel sem le povedat, da se gospe Woyczik ne sme nič zgoditi. Če se bo, bom to jemal kot osebno zadevo in ...«

Znova stisk čeljusti in grimasa, ki se je očitno prehranjevala z njegovimi stavki.

»Gospod inšpektor,« je globoko zavzdihnil Maestro, »ne dvomim, da smo vsi globoko zaskrbljeni nad interesi gospe Woyczik in ji želimo vse najboljše. Le da sem se jaz odločil svojo skrb dokazati. Obiskali ste me sredi delovnega sestanka z mojim strokovnjakom za varovanje, ko sem mu ravno hotel zaupati usodo gospe Woyczik.«

Oba sta se obrnila proti meni.

»Hotel sem ga prositi,« je nadaljeval Maestro, »če jo čuva in brani pred onimi, ki bi ji mogoče želeli storiti kaj hudega.«

Strdek v hrbtenici se je obnovil v trenutku, ko so se inšpektorjeve oči zapičile vame. Prisegel bi, da sem pogled začutil kot val stisnjenega vročega zraka. Moral sem zardeti.

Inšpektor me je dolgo gledal. Stisnil sem zobe in nisem povesil pogleda. Postajalo je že pretirano v vseh pogledih – boj dveh hipnotizerjev; niti utripala nisva več z vekami.

Njegov pogled se je razsul prvi. Trajalo je, preden sem našel vzrok: nekakšno piskanje. Moral sem stisniti veke, utripniti in na silo zadržati solze, preden sem videl inšpektorja vleči iz žepa prenosni telefon. Videti je bil hudo besen nad svojim porazom.

Poskusil se je obvladati, a še vedno je »Ja?« bolj siknil v slušalko. Odgovor je deloval kot brisača – izmil mu je besni izraz in ga nadomestil s povsem novim, za katerega bi še pred sekundo prisegal, da ga njegove obrazne kosti in mišice sploh niso sposobne ustvariti. Videti je bil čisto navaden in zbegan mulc.

»Že? A ... a ni prezgodaj? A ... Že grem!«

Poskočil je in očitno so se spremenile tudi kretnje. Nobene mirne moči več, le begavo trapanje. Sploh ni bil več sposoben storiti tihega giba; stol se je skoraj prevrnil, čevlji so škripali.

Stekel je do vhoda, se sunkovito obrnil in privzdignil prst:

»Nimam časa ... ampak ... pazil bom na Hano Woyczik!«

Je bila to grožnja? Zvenelo je vsaj smešno, če že ne komično. Odpeketal je skozi vrata, tokrat prav nič tiho, bumf so udarila ob podboje.

Strmeli smo za njim. Kradoma sem pogledal Maestra in prisegel bi, da tudi njemu nagla sprememba ni bila čisto jasna.

Kako je lahko država takemu zbeganemu petelinu zaupala vojno proti Babi in Maestru, dvema očetoma, ki sta vsak okoli svojih družin zgradila satje pridruženih članov in v katerega sem imel srečo soditi tudi sam?

Maestro je globoko zavzdihnil. Odvrnil sem se od vrat in ravno še ujel pogled, ki ga je namenil sinovoma. Če bi z njim zadel mene in bi ga preživel, bi šel in butal z glavo ob zid, dokler ne bi prevrtal skozenj.

Pobobnal je s konicami prstov po mizi in se mi posvetil.

»Kot sem prej začel, moraš jo čuvati, to Hano Woyczik. Najbolje, da razložim vse od začetka. Na uho mi je prišla neumna zgodba. Najprej sploh nisem mogel verjeti. Baba se je zapletel v trapast, beden rop. Za povrh še spodletel. Poskusil ga je opraviti eden njegovih pionov, na svojo roko, verjetno. V stiski je potem klical na pomoč enega ožjih Babinih sodelavcev. Ta je prišel ponj v lastnem avtu. Pazi, ne v ukradenem, kot bi moral, marveč v lastnem. Noro. Začetniško. Mogoče sploh ni vedel, da rešuje bežečega storilca. Napaka, skratka. Roparja, ki vstopa v avto, je videla neka priča, vedno se najde kaka. Ta ženska je Hana Woyczik. Ne spozna se na modele avtomobilov, registrske oznake se ne more spomniti. Ker je šlo za spodletel rop, ki za povrh kaže na začetnika, se policija s tem ne ukvarja pretirano. Pravijo, narkoman je bil, pa zamahnejo z roko. A če se priča spomni registrske tablice, bo policija spoznala, kakšno zlato kokoš ima v rokah. Baba se bo znašel sredi hudih problemov. Ne bo se utegnil ukvarjati z mano. Lepo bi bilo, če bi ga malo zaposlili. Ne dvomim, da se je tega spomnil tudi sam in zato dal anonimno poklicati inšpektorja. Ko sem to izvedel, sem inšpektorja dal poklicati še jaz.«

Umolknil je in pričel jesti usedlino, četudi je morala biti že povsem mrzla. Ko se je nehal kremžiti, je nadaljeval:

»Baba ne bo tvegal. Znebil se bo Hane Woyczik.«

Odložil je skodelico. Dolgo me je gledal.

Oklevaje sem spregovoril, prvič sam od sebe:

»Ja?«

Pokimal je, kot bi me bil ocenjeval in končno pohvalno ocenil.

»Njen telesni čuvaj boš. Pazil boš nanjo. Stanoval pri njej, živel z njo, dihal z njo, hodil z njo. Kamorkoli gre, moraš z njo. Biti moraš njena senca. Angel varuh. Nikogar ni, ki bi te lahko zamenjal. Nič se ji ne sme zgoditi. Sojenje bo naslednji ponedeljek ob devetih zjutraj. Mora priti. Ni važno, če se bo spomnila registracije, dati ji moramo možnost. Preživeti mora. Boš storil to zame?«

Odložil je skodelico in mi položil dlan na zapestje. S seboj je prineslo tisto posebno toploto živega bitja. Stresel sem se. Ni bilo videti, da je opazil. Vsakogar, ki se me je do sedaj nežno dotaknil, se spomnim. Vse so bile ženske in vse sem kupil. On je bil prvi, ki je kar sam od sebe položil dlan name.

»Bom,« sem rekel.

Počasi je odmaknil roko.

»Hvala ti. Toni ti bo dal njen naslov, vzemi s sabo svojo izkaznico, dobiš še telefon, opremo in denar za stroške. Pridi k njej po enajsti, do takrat bom uredil, da te bo hotela sprejeti.«

8.45

V kaj se podajam, sem se pričel zavedati tisti trenutek, ko nisem več le šel po ulici, marveč sem razmišljal o tem, kako hodim. Kot bi razmišljal o dihanju ali gledanju.

Trudim se hoditi v kotičku očesa. Izbiram stranske ulice, napušče, neosvetljene lise mesta oziroma njihovo prav tako varno nasprotje, osrčje množice. Če je Toni posnel svoj videz po gangsterjih iz poceni filmov, so mene navdahnili detektivi iz risank: plašč z zavihanim ovratnikom, klobuk s širokimi krajci, potisnjen na oči. Pretiravam? Tisto, kar govorim najetim ženskam v hotelskih sobah, je bolj sugestija, mogoče celo hipnoza, kot resnični opis, navadil pa sem se izogibati pozornosti. Vedno, kadar so me opazili, sem nastradal. V sirotišnici sem pač veljal za grdobo, tako kot je nekaj drugih veljalo za lepotce. Iskreno povedano, pojma nisem imel, s čim se odlikujejo, razen obče vere; moja grdota pa me je vsaj ob vsakem britju pričakala v ogledalu.

Nikoli se nisem obnesel v družbi. Našli so me pred vrati sirotišnice, torej se niti s starši nisem prav dobro ujel. Le nekaj vem o njih: niso bili slepi in neumni, saj so me zapustili že nekaj dni po rojstvu. Eden prvih nezanesljivih spominov: me tepejo sošolci ali jaz tepem njih? Še nekaj let in nekaj moči, pa se me nihče več ni upal dotakniti. Temu pravijo renome. Nato šola, prav tako v sirotišnici: mešanica generacij med učitelji – starejših, ki so pristali med nami po kazenski premestitvi in so se družili samo s steklenico, in nato mlajših, porodil jih je idealizem hipijevskih let. Ti so kmalu trčili ob realnost – to smo bili mi – in iluzije zamenjali za alkohol. Niso se več razlikovali od starejše generacije. No ja, če izvzamem lase, spete v čop.

Po cele dneve in noči sem bral. Ostali so komaj čakali kino predstav, na katere so nas odpeljali enkrat mesečno, le meni je bil ogled zoprn. Dolgo nisem doumel zakaj. Film je stvar tega stoletja, stvar videza – še celo od gledalca zahteva visoko dvignjeno glavo, razkazovanje obraza torej. Knjiga pa ... je staromodna zadeva, iz časov, ko videz ni bil edini pomemben. Nad njo se sklanjaš, skrivaš obraz.

Kar je vodilo do krutih napak. Sem mar mislil, da se bom s pomočjo branja lahko vključil v družbo? Sem bil res tak bedak? Res nisem doumel skrivaške narave knjig? Mogoče me je do izpostavljanja spravilo nakopičeno hrepenenje po priznanju, po pohvali? Kakorkoli, nekje sredi osnovne šole sem spregovoril. Učitelj je bil starejši moški, nekaj let pred upokojitvijo. Vedno v sivih oblekah, z rdečkasto kožo od britja in z drobnimi belimi ocvirki po obrazu, ki so bili vsak dan razporejeni na drugih mestih in katerih število je močno nihalo. Šele ko sem moral prvič pred tablo, sem ugotovil, da gre za koščke toaletnega papirja, s katerimi je učitelj ustavljal krvavitev iz drobnih ran, ki mu jih je v hrapavo kožo zasekala britvica. Bilo je ... domačno. Pred očmi mi je vstala slika jutra v stanovanju, v katerem nisem nikoli bil, tople vode, ki v tenkem curku teče iz pipe, sopare tuša, vonja po kavi. Starejši moški, ki se brije, se ureže, zakolne, potegne trak papirja s svitka ob stranišču, najprej popivna kri, nato pa izbere za pol nohta na mezincu velik košček in ga prilepi čez rano. Nisem imel občutka, da prizor opazujem s svojimi očmi, marveč obstajam nekje zraven, v sosednjem prostoru, mogoče za mizo, pri zajtrku. In je ta moški moj ... oče? Mogoče je bilo britje magična povezava; sam sem se moral briti od otroških dni dalje in sem se še spomnil prask, četudi sem bil že dolgo preveč spreten zanje.

Med sanjarjenjem nekako nisem mogel odgovarjati, zato me je poslal v klop, s krepko roko pa napisal cvek v redovalnico. Nikoli več si nisem drznil odplavati tako daleč, a sled navezanosti na mini WC-povoje je ostala.

Vseskozi sem vedel, da ga bom prej ali slej presenetil. Ga opozoril nase, mu odprl oči. Tistega dne je učitelj povedal neki citat, nato pa končal:

»... kot je zapisal Julij Cezar.«

In mislil sem, to je to. Prišel je moj trenutek. Odprl se bom in zablestel. V meni bo spoznal mulca, ki ga med britjem čaka v sosednji sobi.

»Hômer,« sem rekel.

Vsi so se obrnili vame. Tišina. Nikoli prej še nisem spregovoril sam od sebe. Učitelj je zastal in, ja, mislil sem: posrečilo se mi je. Kako bedno, gnusno, pohlevno sem si zaželel biti pohvaljen. Da! DA! Prepoznan! Da! Visel sem na njegovem vdihu, odpiranju in oblikovanju ustnic. V meni je že rasel nek čuden občutek, nekaj neznanega. Topil sem se.

Rekel je:

»Homêr!«

Nič mi ni bilo jasno, zdelo pa se mi je, da je nekaj narobe. Za zadnjo dlako sem še poskusil ujeti čar, lepoto upanja. Pomislil sem, mogoče le ponavlja za mano, in se hkrati zavedal, da se slepim.

Dodal je:

»Izgovori se Homêr. Tepec, poudarek je na zadnjem zlogu!«

Nakar sta izbruhnila splošen krohot in zasmehovanje. Gospoda Homêrja do takrat niti omenili nismo. Sošolci so prvič slišali zanj – s poudarkom spredaj ali zadaj. A prečkal sem okvire in morali so me spraviti spet za ogrado.

Priznam, klonil sem in se podredil. Lažje je bilo. Mar lahko pretepeš cel svet? Lahko pa sovražiš toaletne povoje in molčiš.

Že prej sem skrival, koliko stvari me zanima. Nagonsko sem vedel tisto, kar sem doumel pozneje – od izuma tekočega traku, za katerim vsak delavec dela samo eno opravilo, je podobna miselnost obveljala na splošno; v življenju naj se vsakdo ukvarja in zanima samo in zgolj za eno stvar. Omejenost je dobila svoje ime; pravijo ji specializacija.

Še naprej sem tiščal z obrazom v knjige, le kadar so me učitelji in sošolci opazovali, sem jim pričel delati usluge. Ja, še kar sem se jim prilizoval, le na drug način. Knjigo sem včasih držal narobe. Listal v napačno smer. Potrdil sem, kar so vedeli že vseskozi – da le igram branje. Kako bi bil sposoben doumeti tisto, kar je njih dolgočasilo tako zelo, da niso mogli preplezati niti čez nekaj prvih strani? Okolje pričakuje ravno nasprotno glede na spol: neumni morajo biti grdi moški in lepe ženske. Edino povprečneži imajo svobodo izbire, a ravno ti je ne izkoristijo, saj sicer ne bi bili povprečni.

Padel sem še globlje – nehal sem se briti in povsem sem umolknil. Govoril itak nikoli nisem veliko, potlej pa sem opustil tudi izsiljene besede, recimo kadar sem bil vprašan. Sploh se nisem zavedal, kako veliko uslugo sem jim s tem naredil. Na srečo sem ujel šepet med učitelji, ki so me olajšano hoteli poslati med debilčke. Saj mi ni bilo treba prisluškovati, pred menoj so bili diskretni kot pred kamnom.

Sprva sem bil selitve celo vesel. Bom imel vsaj mir. S to mislijo sem šel spat, jutro pa mi je prineslo spoznanje, v kakšno past sem padel. Iz sirotišnice te spustijo, ko postaneš polnoleten, iz norišnice pa – tam ni točnega datuma, do katerega bi lahko odšteval. Spregovoril sem in upal, da še nisem prepozen. Še lahko prehitim roko, ki tolče žige. Spet sem se pričel briti dvakrat na dan. Zelo sem pazil pri govorjenju, sploh pred tablo. Poskusil sem odgovarjati v stavkih, ki so bili dobesedni citati učiteljev in učbenikov – v tem vrstnem redu. Čim večkrat sem uporabljal zlajnane fraze, in te sem povedal tako, kot je treba – tekoče. Takoj ko sem moral zložiti besede v svoj stavek, pa sem jecljal in vmes stokal. Besedni zaklad sem skrival, odgovore delal dolge s tem, da sem ponovil učiteljevo vprašanje v celoti. Dostikrat uporabil kako tujko, a v večini primerov napačno. Včasih sem se pustil ujeti v prostem teku; pogled mi je ugasnil in kotički ustnic so se mi povesili. Dajal sem videz človeka, ki se trudi, a prav veliko ne razume. Ne seže učitelju niti do kolen in ga zato iz tega nizkega položaja ne more gledati drugače kot z občudovanjem. Skratka, izdajal sem se za povprečnega učenca. Marljivega, kot pravijo učitelji. Tistega, ki vedno dobro zdeluje, za zgled pa ga ne morejo dati, reveža, ker ga narava pač ni obdarila v zadostni meri.

Nasedli so. Govorice o premestitvi so utihnile. Šolo sem izdeloval z dobrim.

Občasno so me odpeljali na zdravniški pregled. Tako ali tako nikoli nisem imel nobene bolezni, še prehlajen nisem bil. Očitno sem kamnit. Ne baham se – kjerkoli se dotaknem, nadlahti, stegna, celo ritnice, vse trdo in mišičasto. Pri telovadbi sem vedno požel trojno dozo psovk in zaničevanj – ne da bi kadarkoli prijel za uteži, sem imel več mišic od vseh razrednih bodibilderjev skupaj. Na kvadrat. Edino, kar sem delal pogosto in delam še sedaj, so sklece – stisnem pesti, jih zapičim v tla in pričnem s fizično meditacijo, med katero mi misli odplavajo in se ne vrnejo, dokler jih ne prikličejo zvoki potnih kapelj, ki na gosto tleskajo ob tla.

Med zdravniške kontrole je sodil tudi obisk v zobozdravstveni ordinaciji. Nisem hotel odpreti ust. Ko sem jih, pred leti, je zobozdravnik stekel po vse osebje in še po fotoaparat, za dokumentacijo. Celo na predavanje me je hotel vzeti. Na oder, ne v dvorano. Rekel sem mu, da ne bom nikoli več odprl ust. Dolgo me je gledal, pregovarjal, in se potem vdal, vsaj kar se javne predstavitve pred kolegi tiče. Ni pa dokončno odnehal. Ob vsakem rednem pregledu sem bil deležen vsaj pol ure mučnega prepričevanja, češ, črvičke morajo zgodaj odkriti, zobe poravnati, mogoče kakega odstraniti. Bedni izgovori, s katerimi si je hotel pridobiti vstopnico za brezplačni ogled muzeja spak.

Moj videz se bistveno ne bi popravil, četudi bi mi populili odvečne zobe in zbrusili čekane. Za molk je vsako zobovje zadosti lepo.

9.25

Izpod pograda sem potegnil majhno boršo iz razpokanega rdečkastega skaja in zložil vanjo vso garderobo, na las podobno oni, ki sem jo nosil – hlače, belo srajco; črn suknjič sem itak imel le en sam. Troje spodnje hlače, tri pare črnih nogavic. Pravzaprav mi je od četrtega para ostala še ena, dodal sem jo k opravi. Na kratko: pretresel sem celotno vsebino nočne omarice, razen škatlice vžigalic, za katero se nisem mogel spomniti porekla. Premaknil sem se v kopalnico, se še enkrat obril in tudi od tam pobral skoraj vse. V vrečko sem zavil toaletni pribor z ekstra velikim šaržerjem britvic, nato omot položil navrh oblačil ter zadrgnil boršo. Dvignil sem jo za ročaja in se prvič sploh vprašal, čigava je. Dali so mi jo v sirotišnici, ko sem odhajal. So me v njej odložili starši in bi morala imeti čustveno-suvenirsko vrednost? Prav globoko v žep zanjo niso segli. Mogoče jo dobi vsak gojenec kot darilo države na poti v svet? Zgrabil sem jo za greben in dvignil nad glavo. Nič ni pisalo. Še na jedilni pribor so vgravirali »Ukradeno v sirotišnici«, skupaj s celim naslovom. Zagotovo bi pustili sledi tudi na torbi, če bi jo res poklanjali. Živo sem se spomnil stisnjenih črk, ki so se vlekle po celi dolžini pribora. Mogoče so napisi res preprečevali kraje? Ali pa se pribora ni dalo prodati zaradi obrabljenosti in slabe kvalitete? Spomnim se nekega sošolca, ki je odnesel nož s seboj, ko je zapuščal ustanovo. Na nosilih. Zaritega v trebuh, v poduk, da med hranjenjem ni dobro začenjati prepira.

Toni mi je dal zemljevid mesta in stoje sem ga še enkrat preučil, preden sem ga porinil v boršo.

Pogledal sem stol. Kako sem si zaželel spanca! Poprej je vsakdanjost natanko ustrezala definiciji: bila je brez vonja, okusa, opisa, skratka, vsakdanjost; tokrat je nenadoma postala silno vabljiva. Sedel bi, gledal predse, mogoče zaprl oči. Ko bi se zbudil, bi bil že večer. Šel bi v McDonaldsa nekaj pojest, potem nazaj spat. Tokrat na posteljo. Vmes nekaj meditativnih izbruhov sklec. Ljubi vsakdan. Padel sem vanj, ko sem se znašel sredi srečnega konca – predčasnega odpusta iz sirotišnice ne morem drugače imenovati. Hitro sem ugotovil, da ne spadam med odrasle nič bolj kot med sirote. Vrnil sem se k preizkušenim metodam preživetja. Le bral sem vedno manj, zadnji dve leti nič več. Nazadnje sem prebiral zgodovinske študije, literaturo sem opustil že prej. Pravijo, da je roman najboljši način za zamenjavo telesa. Bereš in za nekaj ur si nekdo drug, s tujimi čustvi, občutki, razmišljanji. To, kar imenujejo civilizacija, predvsem pa zabavna industrija, je zraslo na temeljih nezadovoljstva z lastnimi telesi. Moj problem z literaturo je bil preprosto v tem, da mi je v menjavo vedno ponujala eno in isto telo. Mene, recimo, nikoli ni bilo na voljo. Le eni in isti hrepeneči, cvileči in cagavi jebivetri; kdo bi menjal z njimi? Odnehal bi brati že davno, če ne bi na srečo odkril temne plati literature, ki so jo vzgojitelji skrbno skrivali. Predvsem tiste temne Slovane; nore tike Andrejeva in kapitalno rovko s tuneli globoko pod kožo, Dostojevskega. A ko jih enkrat prebereš, jih prebereš – po kaj bi se vračal med mrtve črke? Junaki, s katerimi naj bi se poistovetil in ob njih doživljal katarzo, me ne zanimajo; še več, gnusijo se mi – hočem tuj pogled na svet in tuja čustva, hočem nekaj povsem drugačnega od svojih misli in čustev, da se zdrznem in zgrozim. Zagnusila se mi je ta priliznjena umetnost – če hočem kurbo, jo naročim pri agenciji, ne pa v knjigarni.

Vsak si mora izbrati svoj način crkavanja in moja izbira je bilo čakanje s spanjem. Pri mojem zdravju bo verjetno trajalo precej dolgo, a saj se mi ne mudi. Spanje ne zahteva nikakršnega truda.

Postati telesni čuvaj, čeprav le (le?) za en teden, je presegalo meje mojega doumevanja. Mogoče bi še lahko zatisnil oči za minuto, preden odidem ... Ne, do stanovanja Hane Woyczik me čaka precej hoje.

Oblekel sem si plašč, ga zapel, si nataknil klobuk in z boršo v roki odkorakal iz stanovanja. Se ozrl. Tako blizu, v metrih, a že povsem drugje. Iztaknili so me iz ustaljenega ritma. Okleval sem z zapiranjem vrat, čakal čudo. Zdaj zdaj bo naredilo klik in bo vse po starem.

Neumnost.

Zaklenil sem vrata. Pogledal po hodniku gor in dol. Povsod odpadki, razsulo. Pred tedni je nekdo celo zamenjal steklo v oglasni tabli, le zato, da so že naslednji dan črepinje škrtale pod podplati in bodo ostale na tleh do takrat, ko jih koraki dokončno ne zmeljejo v prah ali odnesejo s sabo. Zbrcal sem jih k vratom. Požvenketale so ob furnirju, ena se je celo navpik prislonila obenj.

Maestro mi je dal ključe stanovanja takoj po odpustu iz sirotišnice. Idealna lokacija: v ogromnem bloku, ki ga je vlada postavila namesto barakarskega naselja. Stanovalci so poskrbeli za zaključni obrat: blok so spremenili v ogromno sestavljanko samih barak, le zloženih v nadstropja. Nikogar nisem poznal in nihče se ni vtikal vame. Še en razlog za hvaležnost Maestru, še en podatek o njegovem poznavanju duš.

9.30

Ležeči kvadri blokov so se vlekli v neskončnost. Bojda so po tej četrti Angleži poimenovali nekakšno svojo popevkarsko zvrst, kot sem bil slišal. Nikoli ne bom vedel, kaj naj bi bilo v betonskem satju za hrambo delovne sile posebno inspirativnega in sploh poetičnega. Redki mimoidoči, mraz, oblaki sape, ki sem jih puščal za sabo. Vse kot ponavadi, a vseeno povsem drugačno, iztaknjeno za milimeter iz ležajev. Vsaka stvar me je vabila, naj se ustavim in jo dolgo gledam, poskušam odkriti skrivnost njene običajnosti. Da bi le pot do Hane Woyczik trajala čim dlje. Za povrh sem imel še dober izgovor, saj je Maestro rekel, naj se oglasim po enajsti.

Spomnil sem se pogleda inšpektorja Kurta. Gotovo že prebira mojo kartoteko; čeprav, jo sploh imam, saj me pri opravljanju poslov za Maestra niso nikoli ujeli? Snopič zapisov o pobegih sem zagotovo podedoval iz sirotišnice, in rjavo mapo iz norišnice. Predstavljam si vsebino v mnogo učenih besedah, ki pomagajo ohranjati strokovni videz, četudi bi lahko postavili diagnozo čisto po domače: zamrznjeni pubertetnik.

Počasi sem izdihnil.

»O!« sem rekel. »O!«

Oblak sape se je ponosno napel, a ga je mraz kljub temu v trenutku ujel in okamnil.

Ne samo, da živim kot zamrznjeni pubertetnik, tudi diham tako.

9.40

Ženska, ki naj bi jo ščitil, je prav tako stanovala na severni strani mesta, a v čisto drugem predmestju. Na javni prevoz nisem niti pomislil, na srečo pa pot ni vodila po naseljenih ulicah, marveč ob tipičnih hišah, ki zrastejo ob železnici in skupaj z njo porjavijo. Prebral sem grafite, ne da bi naletel vsaj na enega, ki bi si ga bilo vredno zapomniti, kaj šele napisati. Očitno so bili avtorji manj kritični, saj je bilo košček nepopisanega zidu težko najti. Nekajkrat sem prečkal stebre razbočenih avtocest, sredi poti sameval po široki cesti, h kateri so pločnik prilepili bolj iz navade kot iz potrebe; tako daleč na obrobje nihče ne pešači. Prišel sem do table z imenom mesta in zamikalo me je udariti vanjo. Ni bilo vredno. Mesto je umrlo kmalu po mojem prihodu na prostost in od takrat nikoli več nisem izgovoril njegovega imena. Med mojim neprostovoljnim bivanjem v njem je bilo samo čarobno zveneče ime v knjigah, ki sem jih požiral – ko so me izpustili iz sirotišnice, je bilo ime vse, kar je še ostalo, vsebina pa je izginila. Moral sem ga zapustiti, da sem ugotovil, kakšna crkovina je postalo. Po prvem dobro plačanem poslu za Maestra sem se odpravil na potovanje. Hotel sem videti vse tiste kraje, o katerih sem dotlej le bral. Domače mesto lahko počaka, ja? Zastavil sem luksuzno. Prespal sem v Mariottu, zjutraj pojedel BigMaca in popil coca-colo v McDonaldsu, se na poti na letališče sprehodil mimo Volvotovih reklamnih panojev in odletel na drugi konec sveta. Tam sem se nastanil v Mariottu, v McDonaldsu popil coca-colo in pojedel BigMaca, uvidel, za kaj gre, se pod Volvotovimi panoji vrnil na letalo in odletel domov. Pred sto leti so evropski potniki res nesli le samega sebe, kamorkoli so šli, danes pa je njihovo okolje prišlo že do povsod. Koder letijo avioni, tam smo doma.

Zapodil sem se po ulicah lastnega mesta in uvidel, da sem tudi na domačem terenu prepozen. Mesto so mi izmaknili – vse, kar sem hotel videti, in delčki tega, kar se mi je med izhodi in pobegi res posrečilo, je izginilo enkrat vmes, ko sem se povsem posvečal svojemu osvobajanju. Nikjer več ni bilo zunanjih znamenj taborišča, od bodeče žice do ovir na kovinskih mostovih. Izginile so vse pretepajoče se frakcije, o katerih sem kot mulc razmišljal, katera ima prav, in na koncu spoznal, da itak ni pomembno. Pozidali so široke pasove gole, razrahljane zemlje, porušili hiše, ki so bile videti, kot bi se druga svetovna vojna končala šele včeraj. Mesto so posodobili – z drugimi besedami, napravili so ga enakega vsem drugim. Zakaj bi torej hodil iz stanovanja?

Potipal sem izkaznico v prsnem žepu in z nelagodjem odmaknil roko od pištole v toku. Skupaj z vso drugo opremo mi jo je izročil Toni. Iz žepa na plašču sem potegnil telefon in si ga ogledoval. Mogoče bi moral poprej prebrati navodila? Javljati se moram Maestru vsak dan dopoldne in popoldne.

Cel teden!

Kako lahko dve osebi preživita skupaj sedem dni?

Nisem si dobro predstavljal, kaj me čaka. Zagotovo ne bom mogel bežati v spanje. Mogoče bom moral bedeti tudi medtem, ko bo spala ona. Problem ni bil v zdržljivosti, marveč v minevanju časa, ki mu bom moral biti priča pri polni zavesti.

Ko sem bil otrok, sem poskušal najti lastne meje. Tiste malenkosti, igrarije, s stanjem na mrazu, z ugašanjem cigarete na dlani, z bedenjem, tekom do izčrpanosti. Kljub bolečini sem lahko naredil vse, kar sem hotel. Zdržal bom.

11.20

Bližal sem se cilju. Po neskončno dolgi hoji ob kanalu reke sem počasi spet prišel med stanovanjske hiše. Vrat sem si že dodobra razgibal s sledenjem vsakemu letalu, ki je vzletalo ali pristajalo na bližnjem letališču. Imenovalo se je po človeku, katerega moto je bil, da nikoli ne smeš leteti višje, kot si upaš pasti, in ki je umrl v letalski nesreči. Spodbudno.

Okolje je vedno bolj prehajalo v varianto B tipičnega predmestja. V varianti A sem stanoval sam: socialna stanovanja, ki so jih postavili sredi ničesar in so se tja hitro spet vračala. Tu je pogled pričal o stari vasi, ki jo je mesto pogoltnilo in zadušilo. Nekaj hiš je bilo videti še čisto kmečkih, one, zgrajene kasneje, pa niso čisto dobro vedele, po kom naj se zgledujejo, in so se oblikovale v nekaj vmesnega.

Vkorakal sem v pravo ulico. V resnici je je bilo samo pol, na desni se je enakomerno vlekla protihrupna ograja avtoceste. Za njo so švistela vozila. Po izložbah so se množili oskubeni lističi, ki so vabili na shode grupe marksistov-leninistov, hare-krišnovcev, antiteroristov in tekmovalk v Bingu.

Na koncu niza hiš je visoko štrlel cerkveni zvonik in ura na njem mi je povedala, da sem prišel pravočasno. Gruča stark je odhajala od maše. Ena med njimi je imela tako ukrivljeni nogi, da sta jo morali dve kolegici podpirati z rokami, še tri druge pa z besedami, zato so se premikale silno počasi. Ni bilo videti, da bi jih motilo.

11.30

Stal sem pod pravo hišno številko. Pribita je bila nad vhod v opečnato zgradbo, z dvema trgovinama v pritličju. Levo tobak in časopisi, z izložbo, prekrito z vabili za razne igre na srečo. Desno se je bočil velik svetlomoder napis Bavaria na beli podlagi. Izložbo so napolnile porcelanaste lutke v dirndlih, njihove moške inačice pa v lodnu.

Nad trgovinama sta bili nadzidani še dve nadstropji, s po dvema stanovanjema v vsakem in vmesnim ločilnim trakom iz sivega kamna. Pod okni so rasle lončnice. Levo nageljni v sivem betonskem koritu, nad njimi kvačkana zavesa s klekljanimi obšivki. Desno vse mogoče rastlinje v pisanih škatlah, predvsem bivših konzervah. Nad njim v dve polovici speti rožasti zavesi. V vrhnjem nadstropju sta levi okni prekipevali od rož v lončkih, desna polovica je bila pusta, s spuščenimi roletami.

Stal sem na pločniku in se razgledoval. Pred menoj je bleščeč BMW z vsakim polakiranim centimetrom kričal vsem okoli sebe, da gre za zadnji model.

Za BMW-jem je stal razsut in uničen Wartburgov furgon, poškropljen z rdečo. Na prvi pogled je bilo videti kot kri, a iluzija cestnega mesarja se je kmalu razblinila, sploh zaradi vmesnih zelenih in belih kapelj. Pa zaradi posod z barvo, ki so se v zadku vozila drenjale med cevmi in podobno šaro. Na prtljažniku, pritrjenem na streho, je bilo privezanih nekaj zložljivih lestev različnih kalibrov. Nalepka na sprednjih vratih je govorila o vodoinštalaterstvu – hitra in kvalitetna usluga –, ki domuje na istem naslovu kot hiša pred mano in se očitno vsaj malo ukvarja tudi s pleskanjem.

Teden sem moral prebroditi in začeti se je moral

zdaj.

Še kar sem okleval. Ulica je dehtela od vonjev kosil, ki so uhajali izza, zaradi mraza, zaprtih oken. Dišala so po različnih narodih, prav tako kot odlomki glasbe, pomešani med ledene sunke vetra.

Prej ali slej bom moral vstopiti. Zakaj ne takoj?

Starke so se spokale za ovinek. Mišje sivih plaščev s pokopališčem kun na ramenih ni bilo videti nikjer več.

11.45

Saj me ne čaka nič takega, česar ne bi že poznal. Le nov teden zaničljivih pogledov, mogoče celo besed ali vpitja, odvisno od njenega značaja. Sploh pa, koliko je ta Hana sploh stara? Šestnajst jebenih let sem prenašal sirotišnico in deset let življenje po njej. Kaj mi torej more dodaten teden?

Nenadoma se je odprlo desno okno v prvem nadstropju. Sunkovito, z ihto. Ven je pomolila sivolasa moška glava in zavpila:

»Opazujemo vas!«

Še preden sem dobro pogledal v pravo smer, se je okno že zaloputnilo. Zavesa je nihala, za čipkami sem lahko razločil obris moškega. Namenoma se je postavljal in mi dal vedeti, kako resno je bilo mišljeno opozorilo.

Nisem vedel, kaj naj si o njem mislim, torej z njim nisem izgubljal časa. Sem se pa vprašal, kakšen telesni čuvaj sem, če se nad mano lahko odpre okno, in nisem utegnil trzniti. Kakorkoli že, pripravil me je do vstopa.

11.50

Hodnik je bil presenetljivo čist in staromodno uraden. Lastnika sem si predstavljal kot birokrata s črnimi nakomolčniki. Pleskarjem je zaukazal čudno rožast vzorec na valjih, nekakšno mešanico med cvetličnim delirijem in ptičjimi stopinjami. Vse v ubito roza odtenku. Nakar pradavni običaji: do metra in pol višine so barvali z vzorcem, višje pa pustili golo belino. Zakaj barvnega razkošja niso deležni še ljudje nad mojo višino, ne vem. Podobna domačnost nas je obkrožala v sirotišnici in konec koncev tudi v norišnici, le brez ptičocvetja, ki bi nas verjetno preveč vznemirilo.

Stopnice so me povedle v prvo nadstropje. V desnem stanovanju me itak opazujejo, torej sem najprej pogledal priimek nad drugimi vrati. Bil je pravi.

HANA WOYCZIK

je pisalo z rdečim flumastrom na prilepljenem listu papirja. Lovil sem še zadnje trenutke odloga in si ogledoval napis. Črke so poskušale biti živahne in poskočne, delovale pa so le neurejeno. Nad njimi je v medeninastem okvirju stalo kukalo. Postavil sem se predenj. Spet globoko vdihnil. Potegnil sem svojo delovno izkaznico iz žepa in jo nameril decimeter pred kukalo. Za izkaznico pa parkiral sebe. Bolje, če najprej vidi papir, potem original. Ali pa tudi ... Jebi ga, a to sem rekel že nekajkrat.

Pozvonil sem. Zapeli so ptički. Ti-ri, ti-ra, ti-tam. Nekam dolgo so čivkali za en sam pritisk stikala. V odzvanjanje so se pomešale stopinje.

Čakal sem, da se svetloba v kukalu spremeni.

Pa je ženska, pri približno tridesetih, kar odprla vrata in stopila ven. Se zaletela v izkaznico. Odmaknila glavo. Prebrala, kdo sem.

»Ah, vi ste! Saj je rekel ...« je začela, potem pa me je pogledala.

Nesla roki k ustom.

Kričala bo, sem si rekel. Oooooo...

»Ja božček, vi pa slabo zgledate!« je vsa zgrožena izdavila, hitro stegnila roko, me prijela pod pazduho in mi pomagala v stanovanje.

»Pridite, sedite! Takoj vam skuham čaj!«

13.50

S Hano Woyczik sva pravkar do konca pojedla kosilo. Takoj po vstopu sem moral nekaj časa čisto nepremično sedeti za jedilno mizo, dokler mi ni skuhala čaja z medom. Krepkega, kot ga je ponosno označila. Po okusu je bil predvsem neznosno sladek. Izbrala mi je zdravilni čaj iz mešanice domačih zelišč, vsaj tako je trdila škatla. Prinesla mi jo je pokazat. Prepoznal sem ime tovarne. Nekoč, med begom, sem šel mimo in ustavil me je vonj iz ogromnega hangarja, ki so ga pravkar zapirali. Počakal sem, da so delavci parkirali viličar in se odpravili. Nato sem preplezal ograjo, vlomil vrata in se zavlekel med vreče z začimbami. Zaril sem se med vonje, ki jih nisem nikoli prej poznal in so nam jih v sirotišnici obilno kratili. Pred spanjem se lahko pripravim, kdaj naj se zbudim. Zaprem oči in si predstavljam odtenek svetlobe, ki naj me zbudi. Od prve sivine do polnega jutra. Spanje v dišavah je prvič in zadnjič zamotilo mojo budilko. Zaspal sem. Zbudili so me šele policaji. Komaj.

Popil sem čaj. Herojsko: vedel sem, da se mu ne morem ogniti, zato sem ga pogoltnil. Podcenil sem njegovo toploto in se opekel. Vstal sem in hotel ... Ni važno, me je že posadila nazaj. Znova čaj, spet krepek. S kimanjem sem moral obljubiti, da se ne premaknem, dokler ne skuha kosila. Itak me je pričakovala in je pristavila za dva.

Sedel sem in obupano gledal predse.

Zbegan sem bil. Očitno je mojo grdoto ocenila za neke vrste bolezen. Nekaj, kar lahko odstrani dober domač čaj z medom in nepremično sedenje. Z menoj ravna kot z nebogljencem, v resnici pa bi jo lahko prelomil na pol z eno samo roko! Kaj bo storila, ko ugotovi, da me čaji ne morejo pozdraviti? Verjetno je bila zaradi svoje zablode edina oseba, ki me je kdajkoli prijazno sprejela. Me s tem razorožila. Ampak ... Bolj ko sem mozgal, bolj se mi je porajala ena sama razlaga – ne more biti prav pametna. Vse mi je postalo jasno. Zato se ne more spomniti registracije in samo omejenec bi lahko govoril tisto, kar sem moral slišati, ko me je podpirala do stola in mi pomagala sneti klobuk in plašč. Spraševala je takole:

»A vam primem klobuk?«

in

»A vam primem plašč?«

in celo:

»A vam primem pištolo?«

Kako bo njen okrnjeni razum vplival na mojo nalogo, si nisem znal zamisliti.

Tokrat sem čaj popil zelo počasi in tretjino tekočine hranil do zadnjega. Za vsak slučaj, če bo prinesla tretjo skodelo. A verjetno je imela samo dve: prvič mi je natočila v keramični vrček, okrog katerega je bila v reliefu ovita mačka, na drugi dozi pa je bil maček. Upal sem, da je skupaj z možnimi spoli zmanjkalo tudi posod.

Gledal sem skozi okno. Videl sem lahko le vrhnji del zaščitne ograje, daleč na oni strani pa stolpnico, kronano z velikim vrtečim se Mercedesovim znakom.

Hana je zatopljeno mešala in ropotala s pokrovko. Izogibal sem se pogledu v njeno smer. Stanovanje je bilo zelo majhno, verjetno kasneje razdeljeno na še manjše prostore. Na desni sem skozi priprta vrata videl del tuša in tla, pokrita z vijoličnimi keramičnimi ploščicami, katerih vzorec je sestavljal ogromno lilijo. Mogoče papagajev rep? Izsek je bil premajhen za odločitev. Levi del sobe so umetno zmanjšali s pregradno steno. Skozi odprta vrata sem videl razmetano posteljo iz bambusa, za njo knjižne police istega stila in porekla ter del pripadajočega predalnika. Tudi jedilna miza je bila iz bambusa. Za opremo tega stanovanja je šlo med brezdomce kar nekaj pand.

Hana je najprej prinesla krožnika in pribor, nato pa na sredo mize postavila veliko posodo. Držala jo je s kuhinjskima rokavicama v obliki srčka.

»Evo,« je rekla in me pozorno pogledala, »je že bolje.«

Le kaj je s tem mislila?

Snela je rokavici in mi sedla nasproti:

»Kar najejte se, se bova potem pogovorila.«

Naložila mi je polno nekakšne enolončnice iz čudnih kroglic, mešancev med koruzo in fižolom, vsaj po barvi in okusu sodeč.

»Rada imam čičeriko,« je rekla.

Zgodilo se je tako kot s čajem. Moral sem repetirati še dvakrat. Ne pomnim, da bi kdaj pojedel takšno količino, hkrati pa ostal še vedno lačen. Ne, napačen izraz – nepotešen.

Hrana je nujno opravilo in nujnosti je treba opraviti hitro. Zato jem pri McDonaldsu. Pridem in sedem v kot, s hrbtom proti obiskovalcem. Stol je oblikovan tako, da te prične žuliti že prvi trenutek. Fast food ne naredi hrana, marveč neudobje. Potem pa nekaj, kar – kot sem ujel iz veliko pogovorov pri sosednjih mizah – si ljudje razlagajo kot obilje. Odviješ BigMaca in plasti so tako natlačene, da komaj stojijo skupaj. Ugrizneš in Mac se razleti. Ne poješ ga, marveč poloviš med prsti. Če nisi dovolj hiter, vse razpade. Zvito. Kakšno obilje neki, le oblikovalski trik, tako kot stoli, da se hitreje odstraniš. Da o samih hamburgerjih ne govorim: kako naj opišem značilni mehki občutek po ugrizu? Puhlost? Ne, predajo. Po sto tisoč generacijah je evolucija privedla do tega neonskega trenutka, ko se hrana prvič vdaja kar sama. Z mehkobo, lepljivostjo, eno samo veliko tolažbo. Spomnim se, ko sem bil majhen: v jedilnici sem kradel kruh, izluščil sredico in jo zvaljal v kroglice. Nosil sem jih po žepih, vsakih nekaj minut segel z roko v žep, jih povaljal po dlaneh, da sem jih ovlažil s svojim potom in jih osvežil, vse dokler niso dobile enakomerno rjave in gladke površine. Prej ali slej sem jih pojedel in občutek je bil zelo podoben McDonaldsovemu: mehka, lepljiva tolažba.

Čičerika mi je napolnila želodec, ne da bi me potolažila. Počutil sem se, kot bi mi nekaj manjkalo, in kosilo sem pozabil, še preden je Hana odnesla posodo. Tiščalo me je za pasom in počutil sem se napihnjenega.

»Povejte mi, kje pa sta se spoznala s Juanom?«

Debelo sem pogledal.

»Kaj, sploh se ne poznata?«

»Ne.«

»Nikoli se nista srečala?«

»Ne.«

»Oooo, pa tako vas je priporočil. Kot bi bila najmanj brata. Čeprav, po pravici povedano, me malo čudi, da si Juan lahko privošči plačevati vaše račune. A je drago?«

Odkimal sem. Še kar je čakala odgovor.

»Imava skupne znance ... pa ... vračam uslugo ...«

»A,« je zašobila ustnice, »razumljivo. Reči moram: najprej sem odklonila, kaj jaz rabim telesnega čuvaja. Pa je Juan tako silil in silil, da je že skoraj jokal na koncu, in sem si rekla, naj bo mir. Saj mi res dolguje veliko uslugo. Lepo je, da si tako jemlje k srcu in mi jo hoče povrniti.«

Na mizi je zasledila drobtinico, oslinila blazinico kazalca in kljunila z njim po drobcu kruha. Prinesla je prst k ustom in pojedla ulov.

»Ostali boste do sojenja?« je vprašala.

»Ja. V ponedeljek vas oddam na sodišču.«

»Dobila sem vabilo. Ob devetih. Okrajno sodišče.«

Vstala je in se vrnila s pepelnikom v obliki školjke. Položila ga je predme.

»Lahko kadite,« je rekla.

Odkimal sem.

»Nikoli?« jo je še zanimalo.

Spet sem odkimal.

»Jaz pa sem. Pa sem nehala. Ugotovila sem, da vse stvari enako dišijo, po cigaretah. Kmalu sem nehala sladiti še čaje, razen zdravilnih z medom. Vsi so imeli enak okus, sladek. Če kadiš in žvečiš sladkarije, si se znebil vonja in okusa. To je danes moderno. Čim več ljudi poskuša preživeti z uporabo čim manj čutil čim več časa.«

Odnesla je pepelnik in ga položila nazaj na polico.

Strmel sem za njo. Skoraj bi od šoka povesil čeljusti. Ona ... ta ... no, Hana Woyczik je izrazila moje misli v mojih stavkih!

Stremel sem v njen hrbet – zbledela majica, čudno pisano pobarvana v večjih in manjših krogih, ter sprane kavbojke. Bele frotiraste nogavice in rdeči žametni natikači s cofkom.

Počutil sem se okradenega. Nekaj, kar je povsem moje, je vzela in si prilastila. Gotovo naključje. Slepa kura.

Včasih ti slaboumni povedo kaj kar preveč pametnega.

»Prav vesela sem, da ne kadite, moram reči. Čeprav vam ne bi branila, ker ste uslužbenec na dolžnosti.«

Sedla je nazaj na stol in me nekam čudno pogledala.

»A vi res mislite, da me kdo hoče ubiti? Če bi vi videli tistega roparja ... zgledal je tak ... ma, revček ... Ne vem, no, vi itak veste po svoje.«

Nenadoma je poskočila.

»Joj, vaša torba je še kar tamle v kotu. Moram vam sprazniti omaro.«

Branil sem se in branil. Po dolgem oklevanju je klonila, prej pa nekajkrat premerila precej splahnel obseg borše, ki res ni dajala slutiti bogastva garderobe. Nazadnje sem vseeno dobil zase celo polico v omari, ki je stala v kotu kopalnice. Pustila me je samega, da sem zložil nad umivalnikom pribor za britje in zobno ščetko; rezervno srajco in gate pa sem pustil kar v borši.

14.00

Šel sem ven in zaprl vrata za sabo. Kmalu jih je odprla in me mencajoče gledala. Vprašala:

»A res ne bi šli noter? A morate stražariti zunaj?«

»Pravila.«

Čez nekaj sekund je pogledala skozi kukalo in potem kontrolo ponovila še večkrat. Spet je odprla vrata in tokrat porinila ven stol. Usedel sem se ob podboj. Hodnik je bil presenetljivo ozek za tako staro stavbo, zato ga je stol iz bambusa skoraj zabarikadiral po širini. Kolena so se mi drgnila ob kovinske paličice v ograji in raje sem vstal.

Znova je odprla vrata.

»Prosim vas ...«

Odkimal sem.

14.10

»Res ne bi šli noter?«

Ne bi.

14.20

»Res ne?«

»Zakaj?«

Zakrilila je z rokami, nekako čudno; nikoli še nisem videl podobne kretnje. Stisnila je skupaj zapestja, kot bi bila vklenjena z lisicami, potem pa migala z dlanmi proti meni.

»Ne morem vam razložiti. Prosim, verjemite mi in pojdite noter.«

14.25

»OK, OK, razložila vam bom. Zaradi sosedov. Mislili bodo, da sem postala kot moja mama. Tako.«

Spet je malo zakrilila po svoje.

»Ne morem vam razložiti. No, moja mama ... rada eksperimentira ... tam ... o, tako ...«

Še več kriljenja, potem je zaloputnila vrata.

14.30

Avtomat je izklapljal luč na dve minuti, verjetno. Ne nosim ure, ki so pri električarjih obvezne – sredi dela so pogledali na uro in rekli, o, 14.30!, dodali kak komentar ter delali dalje. Če bi kar dvignili pogled in malce odplavali, bi bili deležni obtožujočih pogledov. Tudi cigarete so si izmislili iz istega razloga. Človeško bivanje sem vedno dojemal kot sklop trdno prepletenih običajev, pravil in zapovedi, povečini nesmiselnih in nepotrebnih, pogosto pa – vsaj meni –, tudi nedoumljivih.

Luči nisem hodil znova prižigat. Rad imam temo. Itak je Hana vedno kmalu pogledala na hodnik in uslužno šla pritisnit stikalo. Na golem in razsvetljenem hodniku sem se počutil ranljivo odkritega. Pogrešal sem sence.

14.31

Nekaj se je dotaknilo mojega gležnja. Mehko in bežno kot piš. Sunkovito sem počepnil in zabil razkrečene prste proti tlom. Zagrabil. Stisnil. Hrskalo mi je v dlani, na enem koncu se je nemarno zaslinilo, karkoli je že bilo.

Hana je odprla vrata. Stopila iz svetlobe. Krenila čez hodnik proti stikalu. V desni roki sem razločil nekaj kosmatega in čisto zmečkanega, ostanki majhnega mačka, verjetno. Skril sem jih za hrbet. Tak sem: reagiram hitro in brez misli, potem pa porabim celo večnost, preden pospravim za sabo.

Hana je prižgala luč, vendar ni nehala praskati okoli stikala.

»Tako,« se je nasmehnila, »zataknila sem ga z vžigalico. Ne bo vam več treba stati v temi.«

14.32

Na svetlobi sem lahko vsaj nemoteno iskal prostor, kamor naj odvržem crkovino. Nazadnje sem raztrgal plombo na razdelilni omarici, vrgel kepo noter in po najboljših močeh zakril sledove vdora.

14.41

Nisem hotel v stanovanje, kljub ponovni prošnji.

15.05

Slišal sem korake po stopnicah. Vstal sem s stola in ga porinil čisto k zidu. Stopinje so zvenele čudno plazivo, drsajoče. Napel sem se v pripravljenosti in upognil prste v kremplje. Se spomnil in položil roko na ročaj pištole pod suknjičem. Dolgo je trajalo, preden je na vrh stopnic pridrsala starka. Najprej sem zagledal pleteno belo kapico, ki je bila mogoče moderna prejšnje stoletje, elegantna pa nikoli, nato koščeno roko, ki se je poganjala po ograji, in zatem drobno telo v črnem plašču. Ni bilo videti, da bi me opazila. Prek leve podlahti je imela obešen cekar, iz katerega je gledal predolg, v celofan zavit peteršilj. Na ravnem si je oddahnila, trikrat je povsem iztisnila zrak iz pljuč in ga komaj spravila nazaj vanje, nato pa ob zidu nadaljevala pot. Ko mi je bila vštric, se je ustavila, ne da bi me pogledala, in pričela brskati po cekarju. Za vsak slučaj sem desnico pustil na pištoli, levico pa iztegnil naprej, da telo pred seboj zagrabim in raztrgam, če bo treba. Ženska je potegnila roko iz cekarja in mi spustila nekaj drobnega na dlan. Počasi je odšla naprej. Pogledal sem levico. Dobil sem najmanjši možni kovanec. Starka je prilezla na vrh stopnic, se ustavila in pričela nekako šumeti predse:

»Pi...pi...pi... Pikica ... Pi...pi...«

Enakomerno počasi se je vrtela od zidu proti ograji in spet nazaj, ne da bi prenehala pi-pi-kati.

Živcirala me je.

Šel sem k stikalu, izpulil vžigalico, se vrnil k vratom in pozvonil.

Takoj so se odprla.

15.15

»Ja, prijazna gospa,« je rekla Hana, »včasih je bila silno klepetava. Potem je začela pozabljati besede. Zadnjič sem jo slučajno videla v trgovini. Ko je prišla na vrsto pri mesarju, je poskusila naročiti: ‘nekaj za rečt ...’. Mesar je samo debelo gledal. Gospa Vilma je vedela, da ni prav rekla, postajala je živčna, poskusila je znova: ‘Nekaj za tečt ...’. Hotela sem se že zadreti, da hoče nekaj za pečt, pa mi je je bilo žal. Nisem je hotela osramotiti. Tisti trapasti mesar nikakor ni mogel dojeti, dokler ni gospa končno našla prave besede. Grozno. Kako je to mogoče?«

Meni se ni zdelo čudno. Če bi mesar znal z besedami, potem se verjetno ne bi družil z živalmi v njihovih zadnjih trenutkih.

15.20

Hana me je nekam čudno pogledovala. Spet sva sedela za kuhinjsko mizo.

»Veste,« je rekla, »čudno se počutim. Ko gledam vašo pištolo ... malo mi je zoprno ... kot bi bila v filmu ... Še nikoli nisem bila s policajem ... hočem rečt varnostnikom, takole ... no, čuvana. Kako naj se obnašam?«

Zmignil sem z rameni:

»Normalno.«

»Aha, potem bi šla pa malo spat. Grem vsako nedeljo popoldne. A prav?«

15.30

Spalnica je gledala na križišče, skozi katerega je pravkar zavijal mestni avtobus. Nedeljsko razpoloženi semaforji so rumeno utripali. Po zraku so pršeli drobni beli koščki, mogoče ostanki zaledenelega snega ali pa kake smeti, nikoli ne veš. Obljubila mi je, da do sojenja ne bo postajala pred okni, in ja, naj kar spustim rolete in ne bo se jih dotaknila do naslednjega tedna. Škripale so in se težko premaknile. Za povrh se niso čisto dobro stisnile skupaj in skozi špranje je pronicala svetloba. Očitno jih nikoli ni uporabljala. Vseeno se mi je zdelo varneje, če zastirajo steklo.

Vrata spalnice so se zapirala navznoter, in ko sem zapuščal prostor, jih je popeljala tik za mano. Slišal sem nekaj korakov, ki jih je naredila proč, se ustavila in se vrnila. Predih, nakar hiter obrat ključa. Koraki, škripanje postelje, nič več.

Stopil sem nazaj k oknu. Nad Mercedesovo zvezdo so se temnili visoki oblaki. Za obhod stanovanja mi je zadostovalo le nekaj premikov nog. Na polički so stali steklenica viskija, nekakšen Baileys liker in zeliščno žganje. Ob njih nekaj slik, ena uokvirjena. Nobenega moškega. Pogledal sem podrobneje. Starejša ženska, podobnih potez kot Hana. Verjetno mama. V dolgi indijski obleki, s cvetjem v laseh. Na drugi pozimi, v pleteni indijski obleki, s kapo čez lase. Na kapi pa cvet. Na par fotografijah je bila Hana pred nekakšno čudno svetlečo se steno, verjetno kromirano kovino, na eni je bredla po vodi, v ozadju sončni zahod. Pravzaprav je od nje ostala le senca. Spet sem vzel v roke sliko pred kromom: Hana Woyczik, nasmejana, zagotovo že čez tretje desetletje življenja, prve gubice pod očmi. Na tej sliki še nima podočnjakov, sedaj pa že. Mogoče ji bo spanje pomagalo. Za pest večja od mene, srednje postave, na sliki oblečena v nekakšen čuden kostim, še najbolj podoben stevardesini uniformi. Lasje rjavi, dolgi do ramen. Nenaličena. Sledi peg na licih, rjave oči. Živela bo do naslednjega ponedeljka, kaj bo z njo potem, me ne briga.

15.34

Znova sem se posprehajal po celem stanovanju, vključno s kopalnico. Ko sem vstopil in videl desko ležati na školjki, me je prvič zares prešinilo, da je Hana ženska. Saj sem vedel že s prostim očesom, a šele v stranišču sem doumel. Zavedel sem se, kako sem rasel v strogo moški družbi: deske moje mladosti niso bile nikoli spuščene. Niti enkrat. Povečini jih sploh bilo ni. Poscal sem se in nisem pozabil nazaj položiti deske, tega največjega simbola ženskosti.

Z močnim dvomom sem si ogledal tuš, nekakšno kabino iz motnega stekla, v katero se bom komaj zbasal. Podoben bom konzervirani sardini, postavljeni navpično.

Vrnil sem se v glavni prostor. Neprestano sem polagal desnico na službeni etui in se strinjal s Hano; tudi sam sem se neprijetno počutil z orožjem. Šel sem do obešalnika pri vhodnih vratih in prestavil pištolo v žep suknjiča, tok pa odpel in ga v kopalnici zatlačil na dno svoje borše.

Spet sem se sprehajal v krogu in še kar me je nekaj motilo. Kar se prostora tiče, nisem imel veliko za pregledovat, predmete pa bi lahko popisoval v nedogled. Povsod jih je bilo polno. Zakaj bi kdorkoli želel zbirati okoli sebe toliko trič-trača? Leseno lakirano papigo? Razpotegnjeno steklenico coca-cole, še polno? Je to človek, ki ne zna reči ne?

Končno sem našel vir motenj. Radio! Vseskozi je bil prižgan. Naravnan je bil na postajo, iz katere je muzak neprestano polzel, zato me niso zmotili glasovi napovedovalcev in vsiljivost reklam. Postaja se je za poslušalce borila s predvajanjem glasbe, ki je nihče ne opazi. Ki se nikogar ne dotakne in ne vznemiri. Preživljali so se z mimikrijo, maskirani v nič.

Pričel sem iskati gumb za izklop in postajal divje nestrpen, ker ga nikakor nisem mogel najti. Glava mi je trznila proti levi rami. Ne prenesem zoperstavljanja. Nazadnje sem problem rešil hitro in učinkovito. Iztaknil sem vtič.

Tišina, končno.

Tudi v sirotišnici je vedno igral radio in zakrivil enega hujših napadov grizenja. Dolga zgodba: bral sem o pogrebu Kristine, kraljice Poljske, za katerega je Bach napisal kantato in jo igral na orgle. Ljudstvo je jokalo. Odložil sem knjigo in se zamislil. Zavedel sem se, kako me glasba spremlja neprestano in povsod. Skoraj vsak sošolec je imel svoj vir zvoka in vsak ga je tudi do konca privil. Po vseh prostorih so napeljali zvočnike, načeloma za obvestila, med odmori pa so nas zasipali s country popevčicami. Osamljeni kavboji so jahali osamljene konje preko osamljene puščave – glede na prenatrpanost sirotišnice ni čudno, da mi je country zvenel lažno in ga nisem nikoli maral. Kovinske kitare so jokale, pevec je mijavkal, zbor je stokal – a niti enega samega poslušalca nisem nikoli videl solznega. Je ljudstvo takrat jokalo zaradi kraljice, ki je osebno zagotovo niti videli niso? Tudi ni pisalo, da so jokali prej, marveč izrecno le med Bachovim igranjem. Vprašal sem se, kako, za vraga, in kaj je igral ta Bach? Česar naj ne bi bilo težko ugotoviti. V interni knjižnici smo imeli avdio oddelek, za katerega so nam člani Rotary kluba poklonili lepo zbirko kaset klasične glasbe. Prve izposojene primerke so uporabniki takoj presneli, nakar se je uprava z zbirko odločila ravnati klasikom primerno – zaklenili so jo v steklene vitrine, ključe pa izgubili.

Svoj walkman sem – tako kot vsi – dobil za novo leto, verjetno iz skladišč Karitasa ali Rdečega križa. Skupaj so ga držali le debeli povoji lepilnega traku, ki so ga že pošteno obrobile muckaste kepice umazanije. Nisem ga uporabljal, in ker je bil zadosti neugleden, mi ga nihče ni ukradel. Odšel sem v knjižnico. Knjižničar je o meni delil splošno nizko mnenje. Pa bi me edini lahko spregledal – res je, knjige sem si sposojal kar po vrsti, na decimetre, od police prek police, z leve na desno. Kar zanj ni moglo biti resno branje, marveč le neškodljiva budalost. Povedali so mu, da jih samo listam, celo držim narobe. Nobene nisem uničil in nikoli zamudil vračila, zato sem jih dobival še naprej. Sem bil pač posebna vrsta neškodljivega bebca in najmanj energije ga je stalo, če se ni vtikal vame. Prva leta je kako knjigo pokomentiral s »Tega ti ne boš razumel«, a zvesto in dolgotrajno službovanje ga je oskubilo besed in volje do nasvetov. Tudi sam je objavil roman, in ko je prišel na vrsto za branje, mi ga je podal brez najmanjše spremembe v izrazu. Nekatere knjige so dobre, druge zanič, ta je bila tisoč prva; take pišejo tisti, ki so jih prej prebrali tisoč in zaradi tega niso imeli časa živeti.

Bacha sem izmaknil. Postopal sem pred zaprašeno pokončno vitrino, ki je bila pri vrhu zaklenjena z najbolj enostavno ključavnico. Vsak v ustanovi bi jo znal odkleniti, zato so ji dali varovat pravo robo. Prah se mi je kar lepil ob prste in se vsul v podolgovatem plazu, ko sem premaknil nosilec. Počakal sem, dokler knjižničar ni šel v sosednji prostor bruhat ali celo umret, kot je bil videti zelen v obraz, nato sem pobral kaseto. Točno tistega modela kantate niso imeli, a je niti nisem pričakoval, najdena številka je bila zadosti blizu. Bo že, za prvo silo.

Šel sem na stranišče, se zaklenil in preposlušal kaseto. Ne, nisem jokal. Me je pa zbegala. Vrtel sem si jo znova in znova. Cel mesec sem presedel na školjki. Sošolci so opazili. Prijel se me je vzdevek Veliki drkač. Nikoli pa si niso upali pokukati čez zid ali preko vrat.

Bach me je impresioniral. V ustanovi sem bil pač zaprt skupaj z omejenim številom omejenih ljudi. Ob Bachu sem prvič prišel v stik z razumom, za katerega sem se ustrašil, da me presega. Ga ne morem čisto razumeti. Kar sem hudo rabil in me je uravnotežilo, saj se me je poprej že hudo polastil napuh. Poprej sem prebral toliko knjig in ni bilo avtorja, ki mu ne bi bil sposoben slediti – še preveč; nekakšne kvazi filozofe, tudi zelo cenjene, vsaj sodeč po blebetanju na ovitku, sem hitro spregledal kot zadnje čvekače. Spet druge so čustva zamorila, jih pritisnila k tlom in jim zožila obzorja, da je bilo v njihov svet mučno kukati. Ali pa ... mogoče je svoje storila glasba kot medij? Pisatelji nimajo česa skrivati, vse je na papirju; orodja in triki skladateljskega poklica so mi bili popolnoma neznani. Bachu nisem sledil; kopal sem vanj, kot pes rije do zakopane kosti. Vsakič se mi je odkrilo kaj novega, in tisto, kar sem našel nazadnje, me je pretreslo. Kako podobna sva si bila – Bach nima nobene zveze s čustvi. Samo razum, ničesar drugega.

Odkril sem dragotino, nisem pa rešil uganke. Zakaj je ljudstvo jokalo? Mar more čisti prikaz razuma kogarkoli pripraviti do joka? Gotovo ne. Kaj pa nekoč? Leta 1727? Mozgal sem in mozgal. Takrat niso imeli radiev, walkmanov, gramofonov in podobnih virov instant glasbe. Poskusil sem si predstavljati tišino. Le zvoke narave. Ne slišati glasbe? Ne le minutko, vsaj cel teden zagotovo, nakar v nedeljo maša. Kdo je igral? Lokalni glasbenik, verjetno slabo in škripajoče. A vseeno, kako je zvenelo, po dolgi tišini? Nato pa, umre kraljica in pride Bach. Po letih in letih posta, nenadoma – mojster. Kako pogosto umirajo vladarice? Bach odigra mašo, uvoženi orkester ga spremlja, najboljši pevci, kar jih lahko kupi oblast, pojejo. Kako je zvenelo? Ne glasba sama, njo lahko slišimo tudi danes – danes je izginilo nekaj drugega, razlika med tišino in glasbo. Glasba ni več darilo, praznik. Poskusil sem si predstavljati. Ni šlo. Ugotovil sem, da je glasba povsod, in ker je povsod, ni od nje ostalo nič drugega razen smetja. Če hoče prodreti povsod, mora biti enostavna, površinska in plitva. Mora se delati, kako cilja na čustva, hkrati pa ne sme biti zaresna, saj bi potem vseskozi samo jokali ali se smejali ali karkoli. Vsakdanjost bi zastala. Hotel sem ugotoviti, kako so glasbo poslušali pred stoletji, in zato sem rabil tišino.

Jeba, kje naj jo najdem v javni ustanovi?

Tisto noč je neznanec sošolcem pokvaril šest tranzistorjev.

Naslednjo noč tri.

Uvedli so straže, a brez uspeha. Tokrat pet kasetarjev in en radio.

Naslednjo noč so se poslovile od sveta še preostale naprave, razen walkmanov, in ozvočenje je utrpelo tragično okvaro.

Jutro je bilo povsem drugačno, zagotovo pa sem bil edini, ki je vedel, zakaj. Ostali so se kar prestopali, nekaj jim je manjkalo, ne da bi dojeli razlog. Ugibali so, je krivo vreme? Stegovali so vratove, kot bi bili gumijasti, in odkrivali razne vrste oblakov ter jih celo poskušali poimenovati. Sprememba je enako vplivala na oboje, gojence in učitelje. Tudi ti so kar nekaj mencali in ropotali še bolj v prazno kot ponavadi. Prej ali slej bodo ugotovili, a zadostovalo bo vsaj dopoldne tišine, preden se izmuznem na stranišče in poslušam Bacha. Prvo uro smo imeli telovadbo. Ko smo tekli zaključne kroge ob ograji, je zazvonilo. Videl sem, kako eden izmed učiteljev odhaja na parkirišče. Avto je zapeljal noter, ga parkiral ob stavbo in široko odprl vrata.

Do konca navil radio.

Sošolci so rešitev pozdravili s ploskanjem. Na oknih se je pojavilo nekaj odobravajočih glav učiteljev in z mahanjem pozdravilo heroja, ki jih je odrešil tišine.

Tisto, kar sedaj pripovedujem najetim gospodičnam, je laž. Moj napad nikoli ne pride nenapovedano, marveč vedno, ko naletim na oviro. Kadar se načrt izjalovi in se spogledam z vplivi izven moje kontrole.

Nekateri sošolci so pričeli poskakovati v ritmu, meni pa je brada zatrzala v levo. Napadel sem se.

17.04

Vzel sem si precej časa za temeljito britje. Lepo bi bilo, če bi Hana spala vsako popoldne in bi se izognil čudenju, čemu se moram briti dvakrat ali trikrat na dan.

17.43

Iz spalnice sem zaslišal zehanje in škripanje postelje. Priključil sem radio.

17.47

Šla je v kopalnico. Slišal sem zvoke seča, umivanje rok, nato splakovanje obraza in drgnjenje zob.

Odtipkal sem Maestrovo številko na prenosnem telefonu. Toni se je bil potrudil in jo shranil v pomnilnik. Očitno me je imel za preneumnega in mi ni prisodil zmožnosti vtipkati devet številk brez pomote. Hvala. Toni je bil eden tistih ljudi, ki se je do prenosnega telefona obnašal kot ekshibicionist: stalno ga je kazal, božal, ogledoval, študiral njegov ustroj in včasih celo uporabil. Kakorkoli, zanalašč sem številke raje odtipkal. Zazvonilo je dvakrat, telefon je pričel prištevati sekunde povezave, slišati pa ni bilo ničesar. Niso mi povedali, kaj naj rečem, zato nisem kompliciral.

»Jaz sem,« sem rekel, »vse je v redu.«

Klik, je naredil telefon. Verjetno nisem govoril z Maestrom, pa tudi s Tonijem ne, saj bi moral slišati mlaskajoče premetavanje zobotrebca. Ali pa ne?

18.10

Gotovo je opazila, da ne nosim več toka za pištolo, vendar ni komentirala. Je pa po krajšem obotavljanju predlagala:

»Če naj živim ta teden normalno ... potem ... mislila sem iti v kino.«

18.18

Med potjo do avtobusne postaje sem se privajal svoji novi vlogi. Hano sem spustil za pol koraka predse. Sprva se je nekajkrat ustavila in me čakala. Vsakič sem ji pomigal, naj nadaljuje pot. Počasi se je vdala poslovnim skrivnostim iz življenja in dela telesnih čuvajev. Mraz me je odrešil radovednih pogledov. Na cesti ni bilo skoraj nikogar. Enkrat samkrat je posvaljkanec z redkimi lasmi pokukal iz peep showa, mimo katerega sva pravkar šla, ovohal zrak in se takoj povlekel nazaj. Niti prometa ni bilo veliko. Onstran ograde je prihajal hrup le iz smeri proti mestu.

Za seboj sva puščala oblačke in Hana se je nekajkrat stresla, kljub plašču iz kamelje dlake, šalu, rokavicam in okrogli klafedri iz žametastega materiala.

Na avtobusnem postajališču sva se postavila h kovinski palici s številko linije na vrhu in čakala. Hana se je še nekajkrat stresla in zagodla »Brrrrrrrr«.

Čez nekaj minut sta na postajo prišla mulc in smrklja. Oba v pilotsko-raperskih jaknah, pisanih hlačah in teniskah, ki jima jih je prodal obubožan astronavt. Stiskala sta se drug k drugemu in se hahljala. Moralo se je zgoditi: smrklja me je opazila in pocukala spremljevalca za rokav.

»Šu-šu-šu-šu.«

Potiho sta pogledovala proti meni in se nekajkrat skoraj zadušila od smeha. Hana si je puhala v orokavičene prste in gledala v smer prihoda avtobusa. Ni ga bilo videti. Stopil sem korak nazaj, da bi se ločil od nje. S tem sem se še bolj odkril pogledom. Obrnil sem se v nasprotno smer in strmel po prazni ulici. Okoli svetilk in nad neonskimi napisi so spet plavali drobni beli kosmi. Mulc je prišel skoraj čisto do mene, se vzpenjal na prste, kot bi preverjal številko na vrhu droga. Ki je bila druga največja stvar na obzorju, tik za vrtečim se Mercedesovim znakom. V resnici je le hotel videti za moj ovratnik.

Vsiljivo si me je ogledal, nato pa tekel poročat spremljevalki. Novi val hihota, pospremljen s par vzkliki nejevere.

Hana se je že privzdigovala na nožne prste, vendar očitno ni šlo za epidemijo. Hotela je le prva zagledati vozilo, četudi je bila cesta povsem ravna in je skrenila za ovinek, še preden bi ukrivljenost zemlje lahko prišla do izraza.

Mularija med dvanajstim in šestnajstim letom je moj problem. Mlajši so še preveč pod vplivom pravljic in me zamenjujejo za osebo iz njih, ki je raje ne bi spoznali od blizu. V puberteti pa je važen edino videz. Mozolj na licu lahko uniči kariero in stre večno ljubezen. Zatorej me bodo zagotovo opazili, vedno. Hkrati jih olika in vsakdanjost še nista dobili v kremplje in si lahko privoščijo komentar ali izzivanje. Nimajo še izkušnje, da radovednost prinese težave in da se je najbolje brigati sam zase. Polni so ementalskega občutka večvrednosti: na zunaj je ogromen, znotraj pa ves luknjičav. Ko končno naletijo na primerek, nad katerega se visoko dvigujejo brez slehernega suma, podivjajo od objestnosti. Koliko let sem bil zaprt med njimi in jih opazoval, še več, izkusil. Svoje tedanje sošolce sem krotil s silo in izbruhi, zato se mi niso upali približati. Naključno mimoidoči pubertetniki tega ne vedo. Realist sem: vem, lahko bi raztrgal vsakega sproti, a bi kmalu spet končal tam, kjer sem že bil in mi ni ugajalo: v umobolnici.

Na oglede sta krenila oba. Punca je malo zaostajala, a bolj zaradi lepšega. Kljub mladosti je že vedela, kakšno vlogo mora igrati v podobnih situacijah. Oči so ji gorele v radovednosti in ni se pustila prav pretirano vleči. Pogledal sem Hano. Odpravila se je avtobusu naproti, do rumene črte na začetku postaje, se tam ustavila in poskakovala na mestu.

»Poglej, nevidni človek,« je mulc rekel svoji spremljevalki. Smrklja se je skoraj zadušila od smeha. Morala sta se skloniti nadme, tako razpotegnjena sta bila. Zaradi dvignjenega ovratnika in spuščenega klobuka nista mogla veliko videti. Frajer je stegnil roko, da mi odstre obraz.

Zatrzal sem. Zobje so mi potolkli drugi ob druge. Pošklepetali in požagali. NE! NE! Moram se obvladati, ne smem pustiti Hane same. Hitro sem se obrnil. Mulca sta se hihitaje umaknila do oznake postajališča. Dolg smeh. Spet spodbadanje s komolci, priprave na nov ogled.

Mrhovinarja.

Hana se je obrnila in se vračala. Brez avtobusa.

Za njo sem zagledal kremasti mercedes s tablico TAXI in oznako PROSTO. Voznik je upočasnil in se prav izzivajoče počasi pripravljal peljati mimo premraženih čakajočih. Naredil sem nekaj, česar nisem še nikoli poprej. Iztegnil sem desnico v zrak, stopil do roba postaje, pograbil Hano za komolec in jo stlačil skozi zadnja vrata v taksi. Povedala je ime kina in krenili smo. Mulca sta se do zadnjega stegovala za avtom, za odpotujočo predstavo.

18.21

»Dobra ideja,« je zadovoljno ugotovila Hana, ko je počasi vdihnila toplo notranjost taksija. Malo postano, z rahlim pridihom po neopranem spodnjem perilu in cigaretih. Taksistu so očitno prepovedali kajenje v kabini, pa je hodil ven. In prinašal ostanke na obleki. Ali pa se je med pavzo nagibal skozi odprto okno.

Stisnil sem se v kot, izven dosega vzvratnega ogledala, pod katerim je na velikem rožnem vencu bingljal kipec Marije iz Gvadalupe. Porekla svete matere ni izdalo moje poznavanje, marveč ploščica pod sinje modro oblekico. Mali, čokati in bakrenopolti taksist je po opustelih avenijah vozil precej poskočno, zato je bilo videti, kot bi bila reva Marija obešena na vislicah, vozniku v poduk in svarilo, potnikom pa v zadnjo uteho.

»Na avtobusu ali v podzemni vas ne morem tako dobro ščititi,« sem rekel Hani, »vozíva se s taksijem.«

»A bo moral plačati Juan?«

Odkimal sem.

»Služba.«

Široko se je nasmehnila.

18.25

S taksijem sem se na lastno željo peljal prvič. Lep občutek.

18.35

»Račun?« je rekla Hana.

»A?«

»Za službo ...«

Doumel sem. Ji ustregel in od voznika zahteval potrdilo. Malo bolj se moram vživeti v ravnanje in čustvovanje uslužbenca.

18.37

Pred kinom so drgetali le mladoletni pari, po obleki nekakšne klonirane izpostave onih dveh mulcev z avtobusne postaje. Nekaj podobnih je napolnjevalo bližnji McDonalds, drugi so skoraj porivali telo preko pulta v kiosk, v katerem je brkati Turek rezal kebab z nabodala in ga pred dokončnim slovesom še malo pogrel v mikrovalovni pečici. Hana je odklonila ponudbo moje službe in šla kupit vstopnici z lastno denarnico.

Iz postaje podzemne železnice je komaj priplezal pijanec, se čisto na vrhu spotaknil in zavalil nazaj v globino.

19.04

Zadrževal sem Hano, dokler se ni predstava začela in sva vstopila v temi. Dvorana je bila skoraj prazna. Nekaj minut za nama je prišla ne prav mlada ženska. Na ozadju platna je bila itak videti kot senčna lutka – deformirana, raztezala se je v širino namesto v višino. Dvakrat sem moral pogledati; res je bila tako joškata, da sem se prav ustrašil. Na srečo je na stol pred mano sedla, ne legla, in lahko sem videl čeznjo.

21.32

Filme dandanes delajo daljše kot takrat, ko so nas s sirotišnico enkrat mesečno peljali v kino. Je pa tudi res, da se je kinooperaterju takrat vedno mudilo in je dosledno opravil v uri in pol, neodvisno od filma. Pozneje nisem bil več v kinu. Če je literatura postala kurba na poziv, potem je film zadnja ofucana pocestnica, tako zelo na vsak način hoče ustreči. Po nekaj minutah sem spoznal, da nisem v letih odsotnosti ničesar zamudil. Hollywood še vedno dela filme za moje sošolce. Mogoče bi jih moral kdo obvestiti, da so se že postarali. Ja, vem, saj so se namesto njih rodili drugi. Nikoli jih ne zmanjka.

Spomnil sem se Hanine izjave o ljudeh, ki se trudijo uporabljati čim manj čutil. Pojezilo me je – to bi si bil moral izmisliti sam. Kradoma sem pogledal v levo. Hana se je nagibala naprej in šobila usta v »O«. Glasba je udarila, zagrmelo je. Hana je pomirjena lezla nazaj v stol in usta oblikovala v olajšan »A«. Res ne more biti povsem pri pravi. Govori mi o dušenju čutil, nakar nasede filmu, ki je za vid tisto, kar so cigareti za vonj in sladkor za okus.

Pomislil sem, na srečo sediva v zadnji vrsti. Se začudil – položaj sem res izbral, ker se mi je zdel najvarnejši, a tole ni imelo več zveze z napadalci. Nisem se oziral zaradi njih, marveč sem se spraševal, če Haninega zibanja mogoče kdo ne vidi. Se mi posmehuje, češ, kakšno spremljevalko pa imam. Stresel sem se. Je mar mogoče, da sem bolestno preobčutljiv na mnenja drugih? Mar moje težave ...

Na silo sem se poskusil zbrati, se posvetiti predstavi. Gledal sem migetanje svetlobe in sence pred sabo ter se reševal z akademskim razmišljanjem. Takole: v starih kronikah je vse polno ljudi, ki so zagledali angele, duhove, prikazni, karkoli. Ta eterična bitja, igra svetlobe in senc, so se množicam neprestano prikazovala do začetka dvajsetega stoletja. Tedaj so čez noč izginila. Ja, izumili so kino. Nenadoma je lahko vsak videl prosojna bitja, le vstopnico je moral plačati. Prikazni so se skomercializirale in postale zabavna industrija. Še vedno jih nekaj ljudi vidi tudi izven kina, a so silno redki in takoj hospitalizirani.

Zvenelo je lažno, četudi sem nedvomno zadel bistvo. Hana me je povsem zmedla.

»O« je dahnila na najvišji točki svojega gibanja, preden se je spustila nazaj do naslonjala.

22.03

Za vhodnimi vrati v Hanino stanovanje je tičala zataknjena posetnica. Sprva sem za trenutek celo neumno pomislil, da sem spet naletel na zobotrebec. Hana si je papir ogledovala med odklepanjem.

»Inšpektor Kurt, oddelek za organizirani kriminal.«

Ustavila se je in me pogledala z visoko privzdignjenimi obrvmi: »Prav ponosno se počutim, kot kak Boter,« je rekla in dodala: »Le kaj bi od mene hotel inšpektor s tega področja, ko si še življenja ne znam zorganizirati, kaj šele kriminal? A mislite, da ga moram poklicati?«

»A nič ne piše?«

»Ne, poglejte.«

Res ni.

»Malo je pozno,« je oklevala, »ampak ... mogoče ima nočno službo. A delajo inšpektorji tudi ponoči?«

Nisem vedel. Na tihem sem domneval, da je bila posetnica namenjena bolj meni v opozorilo kot Hani v vabilo.

22.05

Preiskoval sem stanovanje, Hana pa je šla k telefonu in pretipkala številke s posetnice. Inšpektorja ni bilo. Pustila mu je sporočilo in zelo razločno črkovala svoj priimek.

Stekla je k radiatorju in prislonila roki obenj. Ko sem končal z obhodom, mi je rekla, naj si kar sam postrežem iz hladilnika, če sem lačen – nisem bil –, nato pa je odšla v spalnico. Ropotala je in nekajkrat polglasno zaklela. Spuščal sem rolete v osrednjem prostoru – prav tako malce porozne kot one v spalnici – in za slovo še pogledal na ulico. Na strehi BMW-ja se je vrtinčila tanka plast novozapadlega snega. Snežinke so počasi postajale večje in gostejše. Na pločniku je najin par stopinj že izginjal, drugih sledov ni bilo.

Hana je iz spalnice prinesla televizor, komaj je z njim lovila ravnotežje. Preprijel sem in čakal, medtem ko je pospravljala drobnarije z vrha omarice v kotu.

»Oprostite ... še malo ... je težko? Takoj bom ...«

Ni bilo težko. Hana je z menoj ravnala, kot da si me sploh še ne bi dobro ogledala. Parkiral sem televizor in pojasnila je:

»Že celo leto živim sama, pa sem si nesla TV v spalnico.«

Nekam žalostno je skomignila z rameni.

»Ko boste v ponedeljek odhajali, mi ga boste pomagali nesti nazaj. Ja?«

Ja.

22.21

Gledala sva televizijo, ne da bi izključila radio. Nisem hotel biti vsiljiv in je opozarjati. Hana muzaka sploh ni več registrirala. Ugasnila je vse luči, razen majhne lučke nad delovnim pultom v kuhinji. Napravilo naju je migajoče modrikasta. Včasih rumenkasta, kadar je Hana odšla do hladilnika, se sklonila in vtaknila gornji del telesa vanj. Nekaj je premetavala, potem pa zavzdihnila:

»Saj ne smem ...«

Nazadnje je s police kuhinjske omare izbrskala omot žvečilnega gumija in si olupila ploščico. Zvila jo je v svitek, podoben polžji hišici, in jo dala v usta.

»Dober je za karies,« se je brez potrebe opravičila in šla sedet nazaj. Pograbila je daljinski upravljalnik in pričela pikati po kanalih. Zavedela se je, da ni sama, se mi opravičila, in ko sem ji zagotovil, da me ne moti, je s kroženjem po vseh devetindevetdesetih kanalih nadaljevala.

Takole:

– kondor je ptič s premerom kril 3,23 metra, ki –

klik

– zunanji minister Malezije, gospod –

klik

– holesterol škoduje zdravju, zato –

klik

– kar 4320 sestavnih delov –

klik

Nakar je tudi meni naredilo klik: gledal sem univerzo sodobne dobe. Ma kje – doktorat! Pikanje iztrganih koščkov nepomembnih informacij je bil študij za sodelovanje na vrhunskem tekmovanju najpametnejših ljudi sveta, na največjem dosežku pedagogike – na kvizu. Koliko merijo kondorjeva krila? Klinc, kdo je tega kondorja sploh kdaj videl? Kdo je zunanji minister Malezije? Kaj škoduje zdravju? Kateri stroj je sestavljen iz 4320 sestavnih delov? To je to. Ljudje sedijo, pikajo in trgajo brezvezne informacije, se počutijo bogatejše in pametnejše, le še poligon za dokaz jim manjka. Ponudi jim ga seveda televizija, ki jim je tako izobraževanje tudi omogočila. S tem je krog sklenjen. Pravijo, da je informacija denar. Povejte to na blagajni svoje lokalne samopostrežbe.

V srednjem veku so najpametnejši ljudje z vsega sveta potovali enkrat letno v Pariz, kjer so se pred navijaško publiko pomerili v teoloških razpravah. Neprimerno – razprava traja predolgo, in če jo samo pikneš, nima nobenega smisla. Ker teče od začetka do konca, v njej ni prostora za reklame o, recimo, tamponih, plenicah ali verjetno najboljšem pivu na svetu. Pa še edini možni sponzor teoloških razprav se nekam dolgo ni oglasil in nekateri menijo, da celo sploh ne obstaja.

Včasih se mi lastno moraliziranje prav zagnusi. Še huje, kadar se sprevrže v filozofačenje – ali pa je oboje neločljivo povezano? Po drugi strani, mar ni morala nekaj lepega? Mogoče celo najvišja stopnja napuha? Ko za vsako stvar veš, kakšna bi morala biti, in to vsem tudi poveš.

22.32

Hana je spet migala z zadnjico pred hladilnikom in napadla me je krčevita in prav boleča erekcija. Hitro sem se umaknil na stranišče drkat. Na srečo sta bila televizor in radio glasnejša od spolnih zvokov, zato sem lahko čvrsto potegnil.

S spolnostjo nimam težav. Moj recept je povsem enostaven: sperma je pač telesni izloček, tako kot seč in blato. V nedogled ne moreš v sebi zadrževati nobenega od njih; dalj ko jih zadržuješ, večje probleme imaš. Ko me prime, se grem izpraznit. Preprosto. Vem, nekateri iz zadrževanja izločkov delajo kariero. Vendar kako smešno bi bilo slišati o padlem puščavniku, ki ni šel scat petinpetdeset dni, preden je podlegel skušnjavi, ali o zaobljubi novomašnikov, da ne bodo hodili na veliko potrebo? Čemu torej kariera z zadrževanjem sperme ni enako trapasta? Skrivnost uravnoteženega življenja je v sprotnem izločanju; vsa naša psiha je narejena samo v ta namen; da nam ga omogoči. Očitno je naravno ravnotežje uničila civilizacija (ali naj rečem kultura?) alias peščica tipov, ki hoče imeti monopol nad izločanjem – kdor obvlada izločanje, tisti vlada svetu. Prvi korak do oblasti je vzbujanje občutka krivde in ustvarjanje umetnih problemov.

23.45

Hana je končno šla v spalnico in se dvakrat zaklenila. Preden se je odločila za dokončen premik v sosednji prostor, je vsaj petkrat zaspala pred televizorjem, kinkala, se mučila in vrtela z glavo. Čisto komatozna se je v kopalnici preoblekla v svetlo roza frotirasto pižamo z medvedkom na prsih. Prinesla mi je spalno vrečo in mi postlala na tleh. Dodelila dve deki in enega svojih vzglavnikov.

Ugasnil sem radio in televizor. Za las razmaknil roleto. Snega je bilo nekaj centimetrov in je počasi jenjaval. Po pločniku je vodilo nekaj parov sledov, vsakič človeške in pasje.

Iz žepa obešenega plašča sem potegnil telefon in ga premetaval po roki, četudi mi je Maestro izrecno zabičal:

»Dopoldne, popoldne in pred spanjem, pa če še tako pozno!«

Poklical sem. Nekdo je dvignil skoraj v trenutku. Spet ni dal od sebe nobenega glasu. Mogoče so enosmerni telefoni pol cenejši?

»Vse je v redu,« sem rekel.

Iz slušalke je zarenčalo. Zvok je še malce podonel, četudi se je zveza že prekinila. Zagotovo Toni. Upam, da sem ga zbudil. Mogoče bi moral poklicati še enkrat?

23.50

Obdržal sem gate na sebi, za vsak slučaj. Itak sem se slekel v temi in neprestano prisluškoval proti vratom Hanine spalnice. Ničesar nisem ujel.

23.57

Nisem mogel zaspati. Česa podobnega še nisem izkusil. Zaprl sem oči. Čakal. Nekje iz teme pred mano je priletela drobna žareča pika in se mi raztreščila v obraz. Boleči slap je odpotoval prek senc, nad uhljem, ter se spustil po vratu. Ni toliko bolelo, kot sem bil šokiran. Trajalo je, preden sem razumel, kaj se mi dogaja: boli me glava! Mene, ki nisem nikoli imel zdravstvenih težav! Jebenti, je to mogoče?

Ponedeljek

8.52

Taksi naju je odložil pred frizerskim salonom, v katerem je delala Hana. Takoj sem prepoznal kromirano površino z njene domače slike. Sredi kroma ni stala izložba, vsaj navadna ne, marveč gromozansko ogledalo. Pravzaprav metalizirano steklo, verjetno prosojno z notranje strani. Nad njim je plezal neonski napis, skvačkan iz tanke cevke. SHAMPOO, je pisalo.

Hana je morala potrkati, saj so frizeraj uradno odpirali šele ob devetih. Odpret nama je prišla obrabljena umetna blondinka s črnim narastkom in dekoltejem z najdaljšimi stranicami, kar sem jih kdaj videl. Verjetno je gospa sproti sledila pravilu dostojnosti in v izrezu pokazala le začetek vzpona dojk. Z leti se je spuščal in spuščal; ob najinem obisku je dekolte segal že nekam proti popku. Ni mogla odtrgati pogleda od mene. Še obraza ne. Očitno je bila močno slabovidna, vendar ni nosila očal. Hotela si me je podrobno ogledati, zato se je nagibala naprej, divje mežikala, stiskala veke in enkrat celo prinesla k očem v rolado zvit kazalec ter pogledala skozi luknjico.

Vstopila sva. Steklo v izložbi je bilo navzven res prosojno, le zelo temno. Zidovi so bili pokriti z dolgimi sintetičnimi dlakami. V njih je našla svoj dom statična elektrika, iz njih pa so kukala ovalna ogledala, pred katerimi so stali kromirani frizerski stoli s plastičnimi rdečimi naslonjali. Kocine na zidu so bile nekoč oranžne, trenutno pa jih je osvojil driskasto rjavi nadih. Od zunaj se je prostor izdajal za frizerski salon, po vstopu pa si se znašel v časovnem stroju z enim samim postajališčem: sedemdeseta leta dvajsetega stoletja.

V sirotišnici smo odpirali pakete z oblačili iz skladišč človekoljubnih organizacij in lahko sem se dodobra seznanil z zgodovino modnih zapovedi. Ni bilo logike: med gojenci so prepovedovali, preiskovali in preganjali sleherno orožje, mirno pa so nam razdeljevali dolge koničaste ovratnike, ki so jih sedemdeseta tako ljubila. Stare obleke so k nam prihajale v vmesni fazi. Zunaj so jih že pozabili, mi pa se jih bomo naveličali, preden bodo znova postale moderne. Socialna te ne le obleče, omogoči ti pravo časovno potovanje.

Slutil sem, da je morala grozna moda sedemdesetih nekje doživeti svoj labodji spev, a nisem pričakoval, da bom kdaj stal sredi njega.

9.17

»Pravi, da je salon samo za dame,« je rekla plavolaska. Pričakoval sem cvileč glas, pa me je njena robata grobost presenetila. Cela postava je bila brez ostrih vogalov, povsod obli valovi – dojke, trebušček (prvi del), trebušček (drugi del) in tako dalje. Zbrana dela trebuščkov v desetih knjigah. Ni hotela biti groba z mano, očitno je vedno govorila, kot bi v ustih trla orehe.

Igrala je le vlogo ojačevalca in zvočnika. Lastnik salona je zamudil četrt ure, nato še nekaj minut porabil za ogled moje pojave. Pokimal je plavolaski in ji s tem blagovolil dovoliti, da ga je predstavila kot frizerskega umetnika Ervina. Vamp mu je kukal izmed krakov suknjiča in z rokami je tipal po njem kot bi igral harmoniko. Ves je bil oblečen v črno, razen krvavo rdeče srajce. S kozjo bradico in podočnjaki je hotel vzbuditi videz satanista, dajal pa je isti vtis kot Toni: puhlosti. V primerjavi z njim plavolaska sploh ni več delovala obrabljeno, marveč dehteče sveže.

Umetnik Ervin je dvignil roko na pašnik lastne brade in mi pokazal masivni prstan z ying-yang simbolom. Verjetno ga je dobil za nameček pri nakupu pralnega praška ali frizerskega salona. Presenetil me je le s tem, ker sploh ni spregovoril na glas. Nagnil se je k plavolaski, nekaj zašepetal, nakar ga je ona ozvočila.

»Imate požarni izhod? Je zaklenjen?« sem vprašal.

Tokrat se je lastnik nagnil k Hani. Doumel sem, zakaj rabi dve uslužbenki: eno za slabe, drugo za dobre novice. Plavolaskina iztrošenost je postala razumljiva – težko je neprestano biti glasnik nesreče.

»Da,« je rekla in sama od sebe dodala: »Zazidan ...«

Lastnik je pomigal z roko in jo utišal.

»Stražaril bom pred vrati,« sem rekel.

10.17

Pome je prišla Hana.

»Šef pravi, hočem reči, šef vas prosi, če pridete noter.«

10.18

Ervin se je nagnil k plavolaski. Aha, slabe novice.

»Nobene stranke ni bilo, odkar ste pred vrati.«

To torej!

Nagnil se je k Hani. Poslušala ga je, nato me je pogledala.

»Daje mi dopust do naslednjega torka.«

V potrditev jo je potrepljal po riti. Nisem spregledal gnusa na njenem obrazu in sunkovitega odmika. Šef ni ničesar opazil, plavolaska pa vse in ni se ji zdelo neobičajno. Vprašal sem se, mar mi ni treba čuvati celotnega Haninega telesa? Tudi njene desne ritnice? Zamikalo me je stopiti k šefu in mu stisniti roko. Dobesedno. Do drobljenja kosti. Predstavljal sem si ga, kako s široko izbuljenimi očmi teče k plavolaski, se sunkovito skloni k njenemu ušesu, nakar prične ona vpiti AAAA! OOOOO! EEEEEE! in NA POMOČ! ali kaj že.

Obvladal sem se, spet. Dobesedno požrl sem vzgib in težko mi je šel po grlu. Počasi je polzel navzdol in mi obtičal v želodcu. Zdržati moram cel teden.

Bom.

Hana je vzela plašč, se zavila in se napotila ven. Prestregel sem jo in najprej sam pokukal na cesto. Zaradi hudega mraza se včerajšnji sneg ni sprijemal, še ob asfalt se ni zalepil. Lahen veter je dvigoval cele vrtince in plesal z njimi.

»Pravi, da neplačan,« je za nama rekla plavolaska.

Hana je medlo zavzdihnila, češ, niti dvomila nisem. Ustavil sem se in zaletela se je vame. Med vrati je bilo premalo prostora za obrat, zato sem jo kar ritensko zrinil nazaj. Stopil sem do zidu po stol, ga postavil pred vhod in sedel nanj. Namestil sem se prav vabljivo razkazovalno.

10.19

»Plačan,« je kar sam od sebe rekel šef. Hana mi je čakala ob strani in je ni mogel uporabiti. Barva glasu ni izdajala nobenega razloga, čemu ga je skrival kot dragotino.

Pospravil sem stol in sva šla.

Zunaj je rekla:

»Hej, to je bilo pa dobro! Pizda škrta in njegov neplačan dopust. Sto let mu že govorim, naj obnovi lokal, pa se mu zdi vsega škoda. Saj v ponedeljek zjutraj nihče ne pride! Ne sekirajte se zaradi tega, kar vam je rekel! Ljubosumen je! Ko bodo pomrli zadnji originalni hipiji, sem itak ne bo nikogar več.«

10.25

V taksiju me je dolgo pogledovala s strani.

»Se je na vratih res kdo obrnil?« je končno vprašala.

Ne.

10.54

Hana je odklenila poštni predal in zbrskala ven nedeljski časnik. Pojasnila, da itak ne prebira več novic in ji ni čisto jasno, zakaj se še ni odnaročila. Ko sva stopila v stanovanje, je skoraj poskočila od navdušenja:

»Sedaj lahko narediva pravi nedeljski počasni zajtrk. In to v ponedeljek! Grem v trgovino. Ups, greva v trgovino.«

Predstava jasne svetlobe veleblagovnice me je zmrazila. Ampak ja, ljudje hodijo v trgovino, po cesti tudi, v službo – in telesni čuvaji jim sledijo.

»Grem sam,« sem rekel.

»Razumem. Jaz bom medtem poklicala vse prijateljice in jim povedala, da odhajam od doma do konca naslednjega vikenda. Pa odpovedati moram jogo, slikanje na svilo, oblikovanje iz gline, sploh pa gimnastiko, ker se verjetno ne bi spodobilo, če bi tam ležala, dvigovala nogi, vi pa bi stali zraven in me čuvali. Zaklenila se bom in nikomur ne bom odpirala. Ko pozvonite, povejte svoje ime in preverila bom skozi kukalo. Če bo kaj narobe, recimo če bo ob vas stal kdo s pištolo, se popraskajte po nosu.«

Debelo sem jo pogledal.

Skomignila je.

»Eh, kaj pa lahko pričakujete od ženske s televizijo v spalnici?«

10.58

S težkim srcem sem jo pustil samo. Po drugi strani pa ... verjetno je bolj na varnem zaklenjena doma kot z mano sredi ceste. O tem, kako lepo je spet hoditi sam, nisem hotel preveč razmišljati.

11.20

Postalo mi je jasno, kje je bistvo in glavna težava moje naloge. Predvsem v tem, da bom moral za en teden vstopiti v vsakdanjost. V nekaj, kar vsi počno neprestano in že čisto samodejno. V osamo sem šel, ker se z vsakdanom nisem hotel ubadati. Povedano na kratko in brez okolišenja: v veleblagovnici sem se izgubil. Pa sploh ni šlo za izjemno velik primerek svoje vrste. A prehodi in bela, razpršena, mehka svetloba. Najhujša nad nekakšno podolgovato skrinjo, iz katere je dobesedno žarelo. Obstal sem in jo gledal. Neznosno znana svetloba. Kje sem jo že videl? Kje? Približal sem se za korak. Seveda. Na reprodukcijah slik renesančnih slikarjev. Svetloba, ki sije na angele, na Marijo, svetloba odprtih nebes, svetloba raja. Stopil sem bliže in se nagnil nad skrinjo. Bila je polna sladoledov in sladolednih tort.

11.24

Porival sem voziček ob policah in poskušal izpolniti seznam zahtev, ki mi ga je napisala Hana. Nisem poznal razporeditve robe in nisem mogel doumeti logike v razporedu izdelkov. Vprašati nisem hotel nikogar. Na srečo je bila trgovina prazna, prodajalke so klepetale za delikatesnim pultom, blagajničarka si je gledala za nohte.

11.35

Končno sem skoraj izpolnil seznam želja. Salamo sem kupil kar pakirano. Nisem se hotel kazati klepetajočim v roza haljah z belimi avbicami vrh čela in naročati svežo salamo, četudi je Hana besedo celo podčrtala. Ostal mi je le še straniščni papir. Gledal sem kupe različnih znamk, vsi omoti posuti z metuljčki in perjadjo. Hana je posebej pripomnila, naj kupim mehkega, ni pa si izrecno zaželela določene znamke. Izkazalo se je, da »mehko« itak piše na vseh. Po otipu sem izločil tri kandidate, ko me je spet začela boleti glava. Piiiink piiiink so me zadevale žareče krogle. Nenadoma mi je otrdel vrat, komaj sem požrl slino. Kaj se dogaja? Tudi to stanje sem spoznal, z začudenjem sem ga izkopal iz pradavnine, iz ranega otroštva. Polaščala se me je panika. Globoko sem dihal in se umirjal. Saj je samo straniščni papir. Izbrati moram enega od treh. To je vse.

Katerega?

Razum, ohraniti moram razum. Le kaj se dogaja z mano?

Podobne težave sem imel v otroštvu, pa sem jih premagal tisti trenutek, ko sem doumel, da o nepomembnostih sploh ni treba razmišljati. Če se pričneš zgubljati v njih, potem jim ni konca. Tudi to je bil eden od razlogov za izolacijo.

Nazaj k problemu izbora toaletnega papirja.

Mehko, klinc, kaj naj bi to pomenilo? Pri prevajanju iz dvoreka vsakdanjosti se nisem nikoli prav izkazal. Četudi: očitno sem moral izbrati papir, ki ne bo praskal po riti. Tovrstne iskrenosti ni premogel noben napis.

Ozrl sem se naokoli. Na koncu vrste sem opazil tekstilni oddelek in tablo KABINA ZA POMERJANJE. Napis me je odrešil. Spomnil sem se eseja Francisa Bacona o indukciji. Iz vsakega paketa sem iztrgal rolo, odkorakal do kabine za pomerjanje, zagrnil zaveso in s serijo poskusov izbral papir, ki je bil najbolj mehak.

11.42

Trgovino sem zapuščal dobre volje, še glavobol je izginil. Nisem se hotel prepuščati poceni zadovoljstvu, a tudi sam sem se sposoben spopasti z vsakdanjostjo.

Kar sem pravkar dokazal.

11.45

Spodbujen s prejšnjim uspehom sem šel v lekarno in kupil aspirine.

12.00

Sedela sva si nasproti za mizo in zajtrkovala. Radio je godel po svoje, skrit za rožami na polici.

Vse salame je zložila predme. Zase je pripravila nekakšno zelenjavo, katere repki niso bili videti prav okusni. V zid med nama, bliže njeni strani, je naložila kozarce marmelade. Očitno je bila zvesta eni sami tovarni, mogoče zaradi tega, ker so svoje zmesi delali tudi za kraljico, če se na etiketi niso prav mastno zlagali. Spomnil sem se Aleksandra in njegove finosti – pri njem sem dostikrat opazil predmete, označene s podobnimi ničevimi napisi. Mogoče bi ga moral enkrat pobarati, če s svojimi pederskimi prijatelji kupuje tudi kondome s tovrstno nalepko?

»Vi ste tipično mesni tip,« je izjavila Hana, »ne tajite.«

O tem nisem sploh nikoli razmišljal. V sirotišnici smo bili očitno vsi mesni, saj so bili od kosila preostali kosi mesa dobro plačilno sredstvo. Plačevanja z zelenjavo nisem doživel. Itak smo vsak tretji dan dobili pasiran grah, ki bi ga morali potemtakem hraniti v vodoodpornih denarnicah.

Naredil sem si dva sendviča in spotoma se mi je porodila lakota. Hana je medtem pojedla tiste liste in je pričela mazati marmelade. Še nikoli nisem videl podobnega obreda. Kos kruha je narezala na drobne kocke, vsako le na tenko prekrila z drugo marmelado in nato koščke pojedla v dolgih presledkih. Kockice so bile premajhne za žvečenje. Pustila si jih je stopiti na jeziku.

Prijel sem prvi sendvič, ga dvignil in se zavedel, da moram odpreti usta, preden ugriznem. Prvič po dolgih letih sem med jedjo sedel nekomu nasproti. Hani nisem hotel privoščiti pogleda na čekane.

Govorjenje je bilo lažje, držal sem trdo gornjo ustnico in spuščal zrak skozi ozko odprtino. Po televiziji sem videl Angleže početi isto; očitno ima to ljudstvo ogromno problemov z zobmi.

Nazadnje sem sklonil glavo, levico položil kot ščit pod nos in jedel. Nisem dvignil pogleda, dokler nisem končal. Hana me je čudno gledala, a takoj se je izkazalo, da je niso zmotile moje prehranjevalne navade. Rekla je:

»Tisto prej, s šefom in njegovim polaganjem rok. Ne mislite, da imam kaj s takim sluzotom. Saj sva spala skupaj. Hočem reči, nisva. Oziroma, on misli, da sva. O, kako naj povem!«

Značilno je zakrilila.

»Predvsem ne morem vikati človeka, ki mu pripovedujem nekaj zaupnega. Ali te lahko tikam? Hočem reči, ali vas lahko tikam?«

»Ja.«

»Dobro. No, tako je bilo. Pri njem sem se izučila za frizerko in neprestano je rinil vame. Potem mi je Mary, saj si jo videl, tista plavolaska, rekla, da ne bom imela miru, dokler se ne vdam. Kasneje se me ne bo več dotaknil. Tip mora podreti vsako žensko, ki mu pride nasproti, nakar ga ne zanima več. To je bilo leta nazaj, bila sem zelo na psu, a tega nočem razlagati. Nisem imela kam, odvisna sem bila od plače, hkrati pa sem njegovo zaletavanje vedno teže prenašala. Malo sem še preverila okoli, pri vseh strankah, in res, vse so potrdile. Enkrat in nikoli več. Sram me je pripovedovati ...«

Nenadoma me je ostro pogledala.

»Zakaj pa vam to sploh pripovedujem? Hočem reči ... ti?«

Le nepremično sem jo gledal. Presenetila me je, pojma nisem imel.

Vzdihnila je.

»Mogoče je nekaj takega v vas, telesnih čuvajih. Da ne boste čuvali le teles, marveč tudi skrivnosti. Ma, če sem začela ... Še danes me je sram. Rekla sem si, enkrat in mir. Sprejela sem njegovo vabilo za večerjo. Napila sva se kot kravi, jaz čisto namenoma. Ustrezalo mi je, da sem izgubljala zavest. Potem sva šla v posebno sobico za salonom, ki jo je že davno preuredil v fuk kotiček in je zato moral zazidati požarni izhod. Nekaj je plezal po meni, odvalila sem se proč in je plezal po postelji, potem pa zaspal. Pobrala sem vse skupaj in šla. Zjutraj sem imela že mir. Očitno me je uvrstil na seznam. Po riti me je pošlatal samo za to, ker si bil ti zraven in je hotel dokazati lastništvo. Moški!«

Srknila je čaj iz skodelice, okrašene z mačko. Maček je čakal name.

Nekaj časa je čez rame gledala Mercedesovo zvezdo, potem pa vstala in ledeno spregovorila:

»Ker morava živeti skupaj cel teden in sem včeraj pomivala posodo jaz, si danes ti na vrsti.«

Jasno mi je bilo, da sem kaznovan. Plačal bom za trenutek njene slabosti. Moški!

12.10

Lotil sem se logično-kombinatorne igre: med zajtrkom je Hana pokrove marmelad odlagala kar na kup, sedaj pa sem jih moral porazdeliti nazaj na steklenke. Vsak je imel na vrhnji strani odtisnjen le grb izdelovalca brez podatkov o okusu. Preizkušanje z vohom je hitro pokazalo, da sem zabredel v nekakšno orgijastično komuno pokrovčkov. Vsak je bil že z vsemi. Obupal sem in zapiral vsepovprek. Če je Hani vseeno, mora biti tudi meni. Ena sama marmelada je imela pokrov privit in od strani je bila vsebina videti nedotaknjena. Le pretrgan papirnati trak je pričal, da jo je Hana že odprla. Preveril sem. Na gladini je manjkal samo za noževo konico globok vzorec. Nalepka je govorila o ingverjevi marmeladi. V prosojni želatini so lebdeli koščki nečesa, kar je bilo še najbolj podobno puhlemu lesu.

Ingver je bila zame ena izmed papirnatih besed: v glavo sem jih dobil s knjigami, v ozkem in hudo omejenem prostoru sirotišnice pa jim nisem mogel prirediti lastne izkušnje.

Zamikalo me je marmelado poskusiti, a sem se premislil. Sladkobnost za zajtrk mi je bila zmerom ogabna. Pospravil sem steklenke in se lotil pomivanja posode.

12.30

Spet televizija.

Klik-klik-klik-klik.

Kako me je začela boleti glava!

12.35

Umaknil sem se na stranišče in iz šarže izluščil dva aspirina. Nezaupljivo sem ju vrtel na dlani in gledal, kako se krušijo drobni beli delčki, podobni zamrzlemu snegu tam zunaj. Mar po tolikih letih res potrebujem nekakšne tablete? Saj mi je bilo bolje že prvo sekundo, odkar sem se odstranil iz sobe. Telesni čuvaj mora biti ob telesu, ne ob umivalniku, zato sem pojedel tableti in se vrnil, še preden sem občutil učinek.

13.05

Aspirina nista pomagala. Vrnil sem se v kopalnico. Koliko naj jih pojem? Šel sem brat navodila. Največ dva naenkrat, do osem dnevno za odrasle. Glede na svojo postavo jih gotovo rabim več?

13.14

Pojedel sem celo škatlico. Aspirin je dokazal svojo učinkovitost; reklame tokrat niso lagale. Glava me je nehala boleti. Pričelo pa je me ščipati po želodcu. Dolgi, ostri rezi, ki so se iz sredine telesa širili proti ledvicam. Nekajkrat se nisem mogel zadržati in sem ob zbodljaju sunil z brado naprej in zaškrtal z zobmi. Na srečo je Hana zaspala na stolu. Vstal sem in pričel hoditi ob oknu. Pomagalo je, vsaj malo. Kradoma sem zmanjšal glasnost televizorja in iztaknil kabel radia.

Prvič sem zaznal zvonjenje cerkve. Štel sem udarce velikega zvona, nazadnje še počakal tisti piiink, ki je sledil in označil še dodatno četrtinko ure. Pomislil sem, petnajst čez eno, in se zgrozil. Še nikoli se nisem zasačil pri odštevanju minut. V sirotišnici sem čakal polnoletnost, kar je bilo predolgo razdobje, da bi ga meril s premiki kazalcev. Še z dnevi ne. Kar govoril sem si, saj bo, saj bo.

Ponedeljek, petnajst minut čez eno. Skoraj še cel teden.

Saj bo, saj bo.

13.27

Odtipkal sem številko in prislonil telefon k ušesu. Povedal, da je vse v redu, in hotel dodati še, zakaj kličem tako pozno. Nisem imel časa, Toni (?) je takoj prekinil.

Zakaj sploh skrivam telefon? Saj je normalno, da se kot varnostnik javljam nadrejenim. Celo potrdilo bo mojo krinko. Po drugi strani pa, gotovo bi Hana pričela spraševati, zakaj me nihče od kolegov ne zamenja, če nisem sam svoja firma? Kaj naj ji odgovorim? Raje ostanem osamelec in čakam.

13.30

Piiiink. Piiiink.

Pol dveh.

Dosti te neumnosti! Bom mar odšteval vsak udarec zvona?

Komaj sem ustavil renčanje. Na srečo je Hana še kar spala.

13.43

Stal sem za Hano in jo gledal. Glava ji je ušla nazaj; na prenizkem bambusnem naslonjalu ni našla opore. Zdrsnila je skoraj do rame. Desna stran vratu je bila videti prav prenategnjena. Žila je izstopila in enakomerno utripala. Ob stiku s telesom je temno materino znamenje, razpotegnjeno v podolgovato bradavico, komaj vidno nihalo v ritmu. Tenka zlata verižica se je zvijala pod njim in se izgubljala pod blagom majice. Desna nadlahet je privzdignila dojko. Med gubami majice se je vzpenjal čisto droben odtis prsne bradavice. Nad njim rob spodnje majice, katere bela naramnica je pokukala ven na ramenu le za nekaj milimetrov. Lasje so se ji razpustili preko lica in usta odprla. Kapljica sline se je gostila v kotičku in zbirala moč za odhod v svet.

Sklonil sem se čisto do njenega lica, kolikor sem se pač upal. Blizu; začutil sem toploto kože ali pa sem iz neznanih razlogov hipno zažarel sam. Poduhal sem jo.

Ššššššššššššššhhhhhhhhhh

Konice las so poskočile sredi prepiha. Ustrašil sem se in se hitro odmaknil. Ni reagirala. Razčlenjeval sem vonj v nosnicah. Milo, šampon, deodorant, parfum – kemija, ki si jo vsakdo lahko kupi. Globlje, prekopati moram komercialne plasti vonjev. Valjal sem jo po ustih, spuščal malce zraka za dodatek. Na koncu sem se presenečeno vdal; dišala je prižemajoče mehko. Kar se mi ni zdelo prav logično. Predvsem zato, ker nisem vedel, kaj naj bi opis sploh pomenil.

Je lepa, sem se vprašal? Jo ljudje tako sprejemajo? Ne, verjetno ne. Sploh ne z od spanja razpuščenimi potezami, ki jo napravijo starejšo, še bolj podobno materi.

Ravno pravi obraz ima, sem ugotovil. V ničemer ne izstopa, povsod lahko gre, ne da bi jo kdorkoli opazil, ne po lepoti ne po grdoti.

Zavidal sem ji. Le za tisti trenutek, ki bi ga mogoče podaljšal še malo, saj mi je bil hkrati sladek in neprijeten, me mučil in dražil – a slina je končno zmogla moč, se odtrgala z ustnice in ji stekla po bradi. Hana je trznila, nekako čudno zahropla in se še z zaprtimi očmi obrisala z dlanjo.

Hitro sem se odmaknil in šel gledat skozi okno.

Po ulici je počasi pripeljal velik črn BMW in parkiral na prostoru, ki ga je včeraj zasedal wartburg. Oni drugi BMW – opazovani! – je bil videti pol manjši od prišleka. Zaradi kota in zatemnjenih stekel nisem mogel videti v notranjost. Stisnil sem roki v pest in s spodnjo stranjo pritisnil ob radiator. Čakal. Nihče ni izstopil. Nenadoma je avto sunkovito sunil nazaj, se trzaje ustavil in speljal s pršenjem snežink in posutega peska. Po ulici je povlekel oblak belega prahu, skozi katerega nisem mogel razločiti registrske številke, in ko je izginil za ovinkom, sem cviljenje gum lahko slišal še nekaj časa.

Nenadoma je trenutek pridobil resničnost. Maestrova prošnja, Babine grožnje, čuvanje Hane, očitno sem poprej vse dojemal kot pripovedko, nekaj, v čemer sem le opazovalec in se me nekako ne tiče. Zapuščanje mojega stanovanja je iluzijo načelo, divji pobeg BMW-ja pa jo je prvič preluknjal.

Za seboj sem slišal Hanino pretegovanje. Počasi sem stopil k radiu in ga znova priključil.

15.11

Jedla sva fižol. Spet sem moral dvakrat repetirati in spet sem ostal z nagačenim trebuhom nazunaj, navznoter pa z občutkom pritiska in nepotešenosti. Hana je pripovedovala o kanadskih zlatokopih in o njihovem načinu kuhanja čorbe. Bojda prvi, ki v sezoni pride na teren, skoplje luknjo, vanjo postavi lonec in skuha kosilo. Potem ogenj nikoli ne ugasne. Ostali dodajajo kurivo in usipajo v lonec toliko novega fižola, kolikor so ga pravkar pojedli. Kakšno zvezo s čimerkoli naj bi zgodba imela, nisem dojel. Večni plamen neznanemu fižolu? Razen, mogoče, če ji je bila zoprna tišina med obedom. A kako, saj je igral radio in po televiziji so prodajali čudežni sesalec.

Med pripovedovanjem sem nekajkrat prikimal, ne da bi odmaknil levico, s katero sem dajal kritje zobovju. Dvakrat sem celo rekel »mgh, mgh« in se čudil lastni družabnosti. Občutek uspešnega nakupa v veleblagovnici me ni čisto zapustil.

Pogledal sem skozi okno in obvisel na vrtečih se zvezdnih krakih. Če bi bil kdo skrit za njo, ostrostrelec ... Bila je predaleč, da bi se misel lahko uresničila, a vseeno mi je ponudila čudno sladkost, zato sem jo razpredal dalje. Ustreli in Hana umre. Sredi stavka o kanadskih zlatokopih. Bi se ti sploh zavedeli, da so v daljni deželi izgubili svojega občudovalca, ki o njih pripoveduje legende?

17.20

»Kaj bova počela?« je rekla Hana.

Zaradi podivjanega menjanja kanalov zadnjo uro so mi svetlobne žogice čisto zbombardirale glavo. Moral bi kupiti nove aspirine – jih bo želodec prenesel?

»Jebi ga, ta televizija. Tako stara sem že, da se spomnim samo petih programov, sedaj jih je devetindevetdeset, edina razlika pa v tem, da moj palec večkrat pritisne, preden pridem naokoli. No, kaj bova počela?«

Vstala je in šla k pomivalnemu koritu. Nekaj je brskala med zloženo posodo, ki se je sušila po umivanju, odprla kuhinjsko omarico, jo zaprla, ponovila kretnjo s hladilnikom, nazadnje odtrgala banano iz šopa, ki je tičal v pleteni goski. Vrgla je olupek v koš, potem pa z vsakega konca banane odrezala še konico in ju zavrgla.

»Banane polijejo z razkužilom in na konicah ga zagotovo nekaj vdre noter,« je pojasnila. »Kar poskusi, boš videl, konca imata drugačen okus. Poglej neolupljeno banano, na obeh straneh jih ima večina drobno luknjico.«

18.02

Igrala sva človek ne jezi se. Zgubljal sem. Ker dobro ločim med igro in stvarnostjo, ni bila Hana niti za trenutek v smrtni nevarnosti.

19.00

V scrabblu sem zmagoval.

22.48

Hana je gledala črno-bel film po televiziji in na obrazu ji je bilo videti, da se je čisto vživela. Zdaj zdaj se bo zjokala. Ganile so jo petdesetcentimetrske črno-bele slike možičkov, ki jih že davno ni več in so le igrali tisto, kar jim je nekdo drug napisal.

Najprej sem se dolgočasil, potem pa sem se pričel napihovati. Ni imelo zveze s filmom, le napetost v trebuhu, ki jo je za sabo pustilo kosilo, se je razrasla. Me pritiskala in mi zvabila potne srage na čelo. Nenadoma sem začutil strelo. Spočela se je nekje zadaj, za črevesjem, šinila navzdol in me med potjo nekajkrat ovila. Nisem se mogel zadržati, poskočil sem. Zadušeno, pritajeno, a vseeno sunkovito. Kradoma sem pogledal proti Hani in opazil, kako se ji roka počasi bliža škatli s papirnatimi robčki na mizi. Oči ni odtrgala od zaslona.

Po naslednjih štirih strelah mi je postalo jasno, da bom eksplodiral. Vstal sem in šel na stranišče. Zaprl vrata. Prisluškoval glasovom televizije in večnega radia v ozadju. Nova strela. S prsti sem si podrgnil lase. Cmoknili so, ko sem jih zapustil. Na blazinicah so se lesketale kaplje. Sedel sem na školjko in razmišljal, kako naj spustim ven pline kolikor toliko obvladane, ne da bi počilo kot bomba. Misel, da bi Hana prisluškovala mojim notranjim zvokom, mi je bila nevzdržna. Opraviti moram v samoti.

Vrnil sem se v sobo in ji rekel, da moram iti ... je že odsotno kimala, še preden sem končal. Opogumljen sem izmaknil za pest robčkov iz škatle. Hotel sem še dodati, naj nikomur ne odpira, pa sem začutil nov napad in hitro odšel. Skozi sobo sem komaj zadrževal tek, skozi predsobo sem planil v dveh korakih, spotoma pograbil plašč, skočil na hodnik, prisluhnil, če se je ključavnica zaskočila – da – in stekel ven. Preskakoval sem stopnice in skoraj prebil vhodna vrata.

Zunaj je spet rahlo snežilo. Pravzaprav, odpadalo. Sneg je primrznil na oblake in z njihovega dna so se luščili le osameli beli prhljaji. Pogledal sem levo in desno, nato se odločil za smer proti cerkvi. Hiša, ki se je naslanjala obnjo, je bila bivša tovarna otroških vozičkov, o čemer je pričala sled napisa. Odpadel je ali pa so ga odstranili, prostor, ki so ga prej zasedale črke, pa je na počrneli opeki živo izstopal. Cerkev je bila temna in zaklenjena. Stisnil sem se v ozko ulico med njenim zidom in tovarno ter si počasi, previdno, dal duška. Vseeno je parkrat zvenelo podobno karbidnim bombam, ki so jih silom prilik sestavljali moji sošolci, ker pač niso imeli denarja za uvožene kitajske pirotehnične izdelke.

Ko sem opravil, sem še nekaj časa slonel v temi. Zadnji robček sem porabil za pot s čela. Razpadel mi je na dlani. Mraz se je zagrizel v vsako kapljico posebej. Ni bilo zoprno. Tema, hrup avtoceste, opustela ulica, rumenkaste svetilke, za čuda cele. Kako lepo je biti sam!

Ponedeljek; šele ponedeljek je. Še cel teden! Ne, samo še šest dni.

Šest?

Po prvem dokončanem dnevu imam napade glavobola, vetrov, driske in želodčnih krčev.

Zaprl sem oči in si predstavljal svoje stanovanje. Živo sem se znašel sredi njega. Za trenutek sem resnično pomislil, da sem rešen čuvanja Hane, spet sam. Le za trenutek. Privid je bil prelep in oči sem obdržal zaprte še dolgo po tem, ko se je že porazgubil.

Po cesti je prihajala stara ženska in na raztegljivi vrvici priklepala nase majhnega psa. Belega, z dolgo dlako, vrh glave povezano v čop. Pred mrazom zaščitenega z roza telovnikom. Dvojne kovinske zaponke ob strani so se pobliskavale pod lučjo. Oba sta spuščala oblačke sape, pes kratke in sunkovite, nekako spotoma, med ovohavanjem tal; ženska je soparo puščala za sabo kot razpotegnjeno sled ognja. Preden se je dih prebil skozi pleteni šal, izpod klobuka s krajci in veliko srebrno iglo, je izgubil sleherno obliko.

Moral bi se vrniti k svoji dolžnosti, ne pa postajati za vogali in razmišljati o zabavi.

A nisem mogel odtrgati oči od pasjega stopicljanja. Skočil je na opuščeno cesto, po kateri je bilo komaj vidnih nekaj kolesnic, in hotel kreniti proti ogradi, a je ženska zategnila povodec in ga vrnila na pločnik. Šla sta mimo, ne da bi me opazila.

Gledal sem za njima.

Ženski se je plašč končeval sredi meč in po obuvalu sodeč je pravkar sestopila s konja. Pes je dvignil nogo in spustil nekaj kapljic. Lastnica je spregovorila stavek ali dva. Nisem razločil pomena, a že priliznjeno zavijanje je bilo dovolj.

Moral bi se vrniti.

Pes je tekal sem ter tja. Ni bilo videti, da ga mraz moti. Za cerkvijo sta zavila desno in izginila.

Počasi sem spustil svoj, zelo dolg in zelo olajšan, oblak pare.

Stopil sem na cesto. V obe smeri ni bilo nikogar. Le za kratek trenutek se je izza cerkve pokazal pes, podrobil z nožicami in takoj spet izginil.

Nisem se mogel več zadrževati. Stekel sem proti križišču in se sunkovito ustavil na vogalu. Pokukal. Stara je prečkala cesto in se na nasprotni strani oddaljevala po pločniku. Daleč na koncu ulice sem videl iztek v širšo, prometnejšo cesto, po kateri je včasih pripeljal kak avto. Povečini taksiji.

Če se držim skrajno desno, počakam do primernega prehoda mimo ozke ulice, potem lahko ...

... poškropim sošolce.

Zabavniki so bili posebne vrste revije, ki so doživele glavni razcvet precej pred mojo mladostjo. A tako kot pri oblekah smo tudi tisk dobivali v ustanovo z zamudo. Te revije so bile čudna vzgojno-zabavna mešanica. Med stripe so uredniki postavljali poučne zgodbe, po vsakem vicu kako moralko. Besedil se ne spomnim prav veliko, v nasprotju s slikami. Živo pa se spominjam drobnega članka, še manj, trika, ki so ga postavili v črn, osmrtničen okvir. Poškropite svoje sošolce, je pisalo. Seveda sem šel brat. Če skočite v lužo z nogami tesno skupaj, da se notranja robova podplatov držita drug drugega, potem bo voda brizgnila na vse strani, le vi boste ostali popolnoma suhi.

Drži. Preizkusil sem, sprva nekajkrat celo na luži. Škropljenje sošolcev sem se šel občasno vsa ta leta, dolgo po sirotišnici, ko nisem imel nobenega sošolca več. Kak večer nisem mogel zdržati sedenja in čakanja in sem šel ven. Ne pogosto, z leti tudi redkeje, kljub temu dokaj redno.

Sprehajalka se je ustavila, ker je pes ovohaval prometni znak. Njena postava v zelenem plašču je lepo izstopala na črnini ozkega prehoda, ki se je izgubljal v temi, prekinjen le z delom utripajočega neonskega napisa. Obljubljal je nekaj, kar se začenja na SE.

Levica ji je visela ob telesu in drgetala. Nekaj sekund nisem mogel odtrgati pogleda od poplesavanja prstov v rjavih pletenih rokavicah.

Pes je pričel praskati med kupom smeti, nekaj zavohal in čisto otrpnil.

Priden.

Sem že tekel.

Dolgi, dolgi koraki. Taki, za skok v daljino. Oster obrat, trije koraki za prečkanje ceste. Odriv, visoko v zrak. Roki kvišku, obe nogi tesno skupaj. Stara je gledala nekam nazaj, pes je še kar vohal. Letel sem.

Treščil na psa. Hrsnilo je in čofnilo.

Vrisnil sem dolg, razposajen »IIIIIIIIIIIIII«, takoj odskočil, zdrvel v temo prehoda. Še nekaj ulic naprej, preden sem se ustavil.

V zabavniku niso lagali: niti kaplje ni bilo na meni.

23.34

Stopal sem po stopnicah do Haninega stanovanja. Navdajal me je grozen občutek krivde. Postavljen sem za njenega čuvaja, nakar jo zaradi osebnih razlogov zapustim, za povrh pa se še obiram in zabavam. Tik pred vrati me je obšla grozna vizija: pozvonil bom. Nihče ne bo odprl.

Pozvonil sem. Nihče ni odprl.

Stopil sem korak nazaj in se hotel zaleteti v vrata. Se premislil. Mogoče ... Sklonil glavo k furnirju. Zvok tuširanja, ja. Počakal sem tišino, zavlačeval še nekaj minut, znova pozvonil.

Pogledala je skozi kukalo in mi odprla.

Zavita je bila v frotirasto haljo z rožastim vzorcem. Glavo ji je pokrival turban iz velike modre brisače.

»Spala sem čez dan, pa ne morem sedaj,« je rekla, ko sem ji sledil v sobo.

23.59

Hana je zaprla vrata za sabo. Šla je brat v posteljo, je prej razložila. Vzel sem banano iz košarice. Odščipnil sem konico, jo poskusil in primerjal z vzorcem iz sredine. Nisem opazil razlike. Ponovil sem poskus, a se še kar nisem mogel odločiti. V parih sem pregledal vse neolupljene banane; v vsaki roki sem držal po eno in jo obračal pred očmi. Si rekel:

»Polnoč je in ti iščeš luknjice v konicah banan!«

Čudno je zvenelo, četudi prvo ni imelo zveze z drugim. Mogoče se mi je zato zazdelo vse skupaj tako brezveze, da sem raje šel pogrinjat spalno vrečo.

Torek

4.11

Ne pomnim, da bi se kdaj ponoči zbujal ali sanjal. Zdramil se tisto noč zagotovo nisem, spal pa tudi ne. Neprestano sem si očital, ker sem zvečer šel ven in pustil Hano samo. Evo, sama je, sem si govoril, hkrati pa ugovarjal: sanjaš, tu si, na pravem mestu.

Uspaval sem se s ponavljanjem obljube, da Hane ne bom več zapustil. Vsaka ponovitev je bila manj zavestna in bolj meglena; kot odmev.

Lahko noč.

7.42

BUMF!!!! je treščilo po vratih.

Planil sem pokonci, takoj zviška padel nazaj na pod. Spat sem šel z odpeto spalno vrečo, za vsak slučaj. Očitno sem jo med nočnim kesanjem zadrgnil do vratu. Sunil sem narazen. Zadrga je zdrvela po tirih, iztirila in odletela proti oknu.

»Čiščenje kanalov, punčka!« je moški glas zavpil pred vrati. Znova je treščilo.

Resk, sem trgal s sebe še zadnje ostanke spalke.

»Idiot!« je v sobi medlo zavzdihnila Hana.

Stekel sem proti vratom. Meter pred mano so spet poskočila zaradi novega udarca.

»Pridi, zajtrk te čaka!« je zavpil glas.

Zagrabil sem kljuko in potegnil. Vrata so le milo zaječala. Pozabil sem odkleniti varnostni zapah.

Za seboj sem slišal Hanine korake. Obrnil sem se in ji pomigal, naj se umakne.

Krilila je z rokami:

»Ne! Ne! Ne!«

Glas na oni strani ji je odgovoril:

»Nič ti meni ne, ne, ne, punčka. Veš, da sem ...«

Končno sem odprl vrata.

Pred njimi je stal čokat moški pri štiridesetih, slabo obrit, s prvimi žilicami alkoholizma po licih in nosu. Na glavi mu je povešeno slonela nekoč bela kapa s cofom in šiltom. Debelo delavsko jakno je imel razpeto, prav tako zadrgo na modrem delovnem kombinezonu. Kazal je zapackano šofersko spodnjo majico z globokim U izrezom, ki se je na vampu pogumno napela, poskušala slediti vzpetini, tik pred popkom pa odnehala in zaostala. Moški je na dlan prislanjal kurca v erekciji, rahlo ukrivljenega proti desni.

Nekaj sekund sva se morala samo gledati. Nepremična in osupla. Nato se je vse zgodilo hkrati, v enem samem gibu. Desnico sem upognil v kremplje in sunil navzgor, po zalet, da mu zagrabim ud in ga odtrgam. Ko sem se začel premikati, se je zdramil tudi on. Zanimiva podrobnost, ki sem jo opazil takoj, doumel pa šele kasneje. Ko sem dvigoval roko, je bil možakarjev organ še vedno štrleč, ko sem sunil navzdol, je v trenutku izginil, kar posušil se je; njegov lastnik pa je že tekel po stopnicah. Čez vrat se mi je obesila Hana, drugače bi ga ujel.

»Pusti ga! Pusti ga, idiota!«

Preveč sem se že zagnal. Ustavil sem se šele ob stopnicah, Hana je visela z mene, kot pač lahko višje telo visi z manjšega – nogi sta se ji vlekli po tleh. Vhodna vrata v stavbo so se zaloputnila, slišati je bilo panično zaganjanje motorja. Ni in ni hotel vžgati. Ko je, je skoraj eksplodiral, vsaj po zvoku sodeč. Wartburg.

8.32

Hana je v ustih topila koščke z marmelado namazanega kruha. Vmes, z dolgimi premori, je pripovedovala o sosedih.

»Ma, preneumen je še za kazanje lulčka. Hočem rečt, neprestano ga kaže, le videla ga še nisem. Tepec tolče po vratih. Seveda vem, kaj mi pripravlja, in ne odprem. Zmerom čakam, da se bo idiot vodovodarski spomnil in lepo pozvonil, potem pa se šele začel razkazovati. Ampak to ni njegov stil, zvonec in to. On je bolj tak, možat.«

Ob zadnji besedi je morala raztopiti kar dve kocki, preden ji je izginil kiselkast izraz z obraza.

»Saj ne razbija prav pogosto. Verjetno le takrat, ko mu vstane. Ampak po današnjem srečanju ... Trkajte in se vam bo odprlo ...«

Pričela se je hahljati in me pogledovati s pogledom, ki ga nisem bil še nikoli deležen.

»Če tokrat ne bo odnehal ... O, škoda, ker sem videla njegov obraz le za sekundico ...«

Globoko je zavzdihnila.

»A kaj hočemo. Vse lepo traja le trenutek.«

Požvečil sem prvi sendvič in jo opazoval. Spomin na vodovodarjev izraz jo je zasanjal. Gledala je proti stropu in bila je videti ... sladka? Sem se tega nemogočega opisa spomnil zato, ker mi je roka segla po marmeladi, ali pa je bilo ravno obratno, sem po marmeladi segel zaradi te besede?

V zadregi sem proučeval etiketo. Ingverjeve marmelade se tudi med današnjim zajtrkom ni dotaknila. Odvil sem pokrov in v trdo želatinasto snov potopil konico noža. Namenoma sem zraven zajel nekaj plavajočih koščkov.

»Ja,« je po povratku s stropa spregovorila Hana, »tip vsak teden ob četrtkih zvečer pripelje svoje prijatelje in kako prostitutko. Slišim jih. Cvilijo in se slinijo že na stopnicah, med hojo. Takrat vedno pobuta in reče kakšno o fuku. Enkrat je celo pripravil malo dramo. Najeta ženska je morala na glas reči, da večje makine še v življenju ni videla, pa se je revi zataknilo in ni spravila skupaj načrtovanega monologa. Slišala sem, kako ji prišepetuje, na glas je ponavljala, spet narobe. Nazadnje jo je skloftal.«

Previdno sem ugriznil. Najprej sem začutil le sladkobo, marmelada pač. Nato me je zapeklo. A ne tako, kot pečejo mentol bonboni, marveč globlje; ne ostreje, le bolj zares. Hitro sem namazal še preostanek kruha.

»Njegovih prijateljev še nisem videla od blizu, hvala bogu. Včasih pokukam v petek zjutraj skozi okno, ko se spravljajo v polomljen wartburg, in si mislim, kakšna srečnica sem. Pogled na njihove obraze je zame najmočnejše sredstvo proti depresiji. Kadar sem čisto sesuta, jih pogledam in si mislim, hej, lahko bi imela kaj opraviti z njimi. Ali pa bi se lahko celo rodila kot ena izmed njih. Ampak potem itak ne bi vedela, kako zdravilno učinkujem na obupance, mar ne?«

Pokimal sem. Rekel:

»Aghm.«

Usta sem imel polna ingverjeve marmelade s sledmi kruha in nisem upal govoriti. Pekoč občutek je napredoval – če odprem usta in globoko vdihnem, mi bodo pričele teči solze, sem si mislil.

»Pa tisti sosed, na oni strani tega zidu. Po cele dneve gleda skozi okno in pazi na svoj BMW. Nikamor ne gre, z nikomer ne govori. Saj ne more biti zadosti star za upokojitev! Ne samo on, tudi žena je taka, čudna. Siva, brezizrazna. Pa otroci! Sinova morata biti že pri dvajsetih, verjetno hodita v službo, vsaj čez dan ju ni tukaj. Na stopnicah gledata v tla, oblečena sta kot upokojenca, in veš, kaj je najbolj čudno?«

Nisem vedel. Pravkar sem na zadnji kos kruha poskušal spraviti še vso preostalo marmelado z dna posode. Kupček sredi kruha se je neprestano podiral in precej dela sem imel, preden sem ga uravnotežil.

»Nobenega žura nimajo. Mislim, mlada dva. Pri teh letih! Še glasbe ne poslušata, nič. Tišina. Sliki svojega očeta sta, kot bi ta dvakrat rodil samega sebe, žena je itak le za privesek, nepomembna. Evo, kako čudna sem. Vodovodar razgraja in mi ni všeč, ti so mrtvaki, pa spet nisem zadovoljna. Še eni anti-depresivni: zagotovo ne bi rada po cele dneve slonela ob oknu in pazila na avto.«

Pričela je posnemati pogovor dveh pretirano spakljivih glasov:

»Kaj pa vi počnete v življenju? Oh, nič, veste, svoj avto pazim!«

Z normalnim glasom je nadaljevala:

»Najprej sem mislila, da je samo firbčen in zato neprestano visi na oknu, potem pa je nekajkrat zavpil ‘Opazujemo vas’, kadar sem šla preblizu avta, in mi je kapnilo. Idiot.«

Gorel sem iz želodca navzgor. Steklenka ni bila samo prazna, marveč se je svetila polizano čisto. Mogoče tiči še kakšen izgubljen košček marmelade pod pokrovom? Ne, škoda.

»Kako mora tip trpeti, ko vodovodar speljuje ali pripelje. S tistimi lestvami, ki štrlijo čez streho. Z avtom, ki še za odpad ni dober in na katerem tudi totalka šteje med minimalne stroške. Skozi kako dramatično življenje se prebija, ne da bi počel kaj drugega, kot slonel ob oknu. Preveč nalagam. Zaneslo me je. Oprosti. Ponavadi nisem tako zlobna.«

Zazdelo se mi je, da na steklu vidim še sled marmelade. S prstom sem jo takoj prenesel v usta.

»Si videl trgovino Bavaria, pod nama? Tja tudi ne stopim, pa če mi plačajo. Tip je bil gotovo SS-ovec! Enkrat mu poglej v oči. Kakšen srepeč pogled, kakšna nečloveška globina! Ko te pogleda ... Brrrrrr... Greš mimo in njegova glava se premika s tabo ... kot kuščarjeva ... Ggggghhh... Pa še hrope zraven kot kak perverznež. Na daleč se izognem njegove izložbe. Na srečo ga zvečer pride iskat lastni šofer ter ga odpelje. Še spati ne bi mogla, če bi stanoval tukaj. Saj so se v tej ulici že dogajale čudne stvari. V sosednji hiši je, še preden sem se preselila sem, nek norec ubil poštarja, potem pa še sebe. Ampak nočem naštevati samih grdih stvari, saj niso vsi čudaki. Gospa Vilma je zelo prijazna. In njena Pikica, taka majhna muca, kako ljubka je! Pa tisti gospod v trafiki, tisti Italijan. Mogoče potomec Italijanov ali pa se samo dela, saj ni važno. A kadarkoli grem kaj kupit, me vedno pozdravi z bella in bellissima – četudi ne rabim ravno časopisa ali vžigalic in vem, da je vse skupaj samo čvek in laž, se vedno vsakič razveselim. Zaradi njega sem prej nehala kaditi kot kupovati cigarete. Za mesec ali dva razlike, res.«

Zavzdihnila je:

»Eh.«

Prišla je nazaj in ostrmela nad prazno steklenko. Osuplo me je pogledala.

»Vau,« je rekla, »poskusila sem je samo košček in morala popiti na litre vode.«

Ne morem trditi z gotovostjo, ker nimam dovolj izkušenj, a prisegel bi, da me je pogledala občudujoče.

»Očitno sem se zmotila. Zdel si se mi tip, ki ne mara marmelad za zajtrk.«

Nekaj sem pomomljal. Naj ji razlagam, da so vse ostale marmelade s svojo sladkobnostjo velika laž, ki nas napade v trenutku največje ranljivosti: na prazen želodec. Sladkarije ti, še zaspanemu, govorijo, kako sladko, milo in prijetno je življenje. Edino ingverjeva marmelada s svojo zapoznelo ognjeno eksplozijo razkrije resnico: sladko? Da, sprva, prej ali slej pa jeba.

11.04

»Vse je v redu.«

Klik.

12.20

Pojedla sva koruzno enolončnico, nato spet igrala scrabble. Še vedno sem zmagoval, četudi se mi je glavobol povrnil. Napovedovalec na televiziji je pripovedoval o najhujši zimi zadnjih dvajsetih let. Radio se je komentarja vzdržal, saj je muzak po zgradbi in namenu povsem zimzelen.

Za sladico sem pojedel še eno steklenko ingverjeve marmelade. Po zajtrku sem šel v trgovino in jih odnesel cel paket. V lekarni sem kupil aspirine, nekakšne velike kredaste tablete proti želodčnim težavam in medicinsko oglje proti vetrovom.

Hana ni veliko govorila. Očitno se je sprijaznila s tednom v moji družbi in je počela natanko tisto, kar sem počel sam: čakala, da dnevi minejo.

14.06

Spet sem sedel na stranišču. Tokrat preventivno. Resnici na ljubo sem v tem prostoru tičal zelo pogosto. Zjutraj in zvečer zaradi umivanja, tuširanja in britja, vmes zaradi izločanja – Hana je iskala nove besede pri scrabblu z bočenjem ustnic, kar me je nekajkrat hudo vzburilo in sem se moral oditi mirit na stranišče. Prav tako sem tja hodil skrivaj jest aspirine in raztapljat tablete za želodec, da o penečem oglju, ki se je v kozarcu razpustilo v črn šampanjec, ne govorim.

Ko sem začutil napenjanje, sem takoj okupiral školjko. Raje zatrem izbruh v kali, preden se spet povsem napihnem. Prisluhnil sem običajnim zvokom televizije in radia ter jih ocenil za primerno zvočno kuliso. Lahko se bom mirno posral, ne da bi sostanovalki priredil solo koncert.

Sredi opravila je vse utihnilo. Nekaj čikgumijastih sekund sem slišal le še Hanino premikanje po prostoru, nato je obstala tudi ona. Nagnil sem se naprej, vlekel na ušesa. Je kaj narobe? Nobenega sumljivega zvoka ni bilo, le tišina, ki je učinkovala grozljivo neobičajno. Nekje zgoraj, zelo daleč, so po stanovanju počasi drsali koraki. Zvok avtomobilov na avtocesti je enakomerno brezoblično drdral.

»Vem, zakaj si tako pogosto tam notri,« je rekla Hana. Njen glas je zvenel blizu, gotovo je stala na oni strani vrat.

»Opravičujem se,« je dodala, »navajena sem hrupa, sploh me ne moti. Zakaj mi nisi povedal, da te boli glava? Lahko prideš ven, ugasnila sem televizijo in radio.«

Po črevesju me je spet pričelo zbadati. Še premakniti se nisem upal.

Hana je molčala. Nisem slišal premikanja.

»Samo stuširam se, pa pridem,« sem rekel, skočil do tuša, ga odprl do konca. Se panično oziral, odprl še pipo v umivalniku ter sedel na školjko v zadnjem trenutku. Kako mi je odleglo!

14.11

Držala je dve prazni škatlici aspirinov v rokah, včerajšnjo in današnjo. V kotu hodnika so stali smetnjaki, pripravljeni za odhod na cesto.

»Oprosti, ker se vtikam vate ... ampak zakaj nič ne rečeš?«

Samo stal sem in jo gledal. Izdajalski škatlici bi najraje požvečil; kako sem mogel biti tako nepreviden!

»OK, ugasnila sem ves hrup. Sedaj ti skuham čaj proti glavobolu.«

Stopila je v kuhinjo in pristavila vodo nad plinski gorilnik. Vrnil sem se v kopalnico in prazno škatlo tablet proti želodčnim težavam raztrgal na koščke, jih vrgel v školjko ter odplaknil. Izučilo me je. Če živiš sam, pozabiš, kako gobcave znajo biti smeti.

14.15

Sedel sem za mizo in pil čaj iz mačkove skodelice. Tišina je bila vsiljivo prisotna. Prvi požirek, tak, običajen, je zazvenel prodorno glasno. Prav vulgarno srkajoče. Hana je dvignila glavo od knjige, se zavedela in spet pogledala med strani. Pred drugim požirkom sem se dolgo pripravljal. Lepo sem ga spravil preko roba v usta, a ko sem pogoltnil, je cmoknilo. Hana je obrnila list. Papir je zaškrtal in glasno spodrsnil ob prstu. Vstal sem in stopil do okna. Čevlji so cvileč spremljali korake. Prislonil sem spodnji del telesa ob radiator. Skoraj žarel je, četudi v prostoru ni bilo pretirano vroče. Nizko sivo nebo je leglo na stolpnice in vrh Mercedesove zvezde je bil podoben svinčniku, zasajenemu v popek. Bele lise so prekrivale strehe na oni strani. Moral sem dobro pogledati, da sem razločil jate golobov, ki so se stiskali k dimnikom. Ni več snežilo, a tudi od prejšnjih pošiljk ni več ostalo veliko. Snežinke so se na asfaltu spacale in primrznile v sive gube. Majhno vozilo mestne komunale je počasi pridrselo po pločniku in pršilo iz zadka sol in pesek. Za volanom se je stiskal možakar, ki mu je izza visoko dvignjenega ovratnika kukal le orlovski nos.

Obrnil sem se v notranjost sobe. Cviiiill so zapeli podplati. Hana je trznila, a se zavedela zadosti zgodaj in ni dvignila pogleda. Le premaknila se je. Pleteni stol je zaškripal, blazina pod njeno zadnjico pa spustila zvok, silno podoben prdcu.

Nisem vedel, kam naj se umaknem. Praga njene spalnice še nisem prekoračil in ga tudi nisem nameraval. Spet v kopalnico? Saj ne morem tam preživeti celega dne!

Tako sem šel v kuhinjo jest ingverjevo marmelado. Opravil sem kar nad hladilnikom, ne da bi prinesel jedačo na mizo. Posrečilo se mi je jesti tiho. Zadovoljen sem se vrnil k oknu. Spozabil sem se in glasno zadihal, da sprostim ogenj, ki me je žgal. Sapa je pokrila steklo in se takoj začela gostiti. Vse skupaj je zvenelo kot hropenje zmaja. Trdno sem zatisnil ustnice in se – spomnil sem se podplatov – počasi in previdno obrnil.

Hani je zakrulilo po želodcu. Pritisnila si je rob knjige v trebuh. Ni pomagalo. Počasi je poskušala spustiti nogi, ki ju je prislanjala ob stol, pa ni bilo nič bolje. Uvidevno sem se spet obrnil proč.

Košček ingverja se mi je zataknil za zobmi. Mljasknil sem z jezikom po njem in spustil srkajoč ter zelo glasen pljusk. Okamnel sem v zadregi.

Hanin želodec se je spet oglasil. Vstala je in odšla v kopalnico. Odprla je tuš in pipo.

Hitro sem odstranil košček izza zob, se odkašljal, odhrkal, predihal, ter se čisto brezveze, še sam ne vem zakaj, nekajkrat cvileče obrnil.

Prišla je nazaj in se mi nasmehnila. Se napotila v kuhinjo in se sklonila nad hladilnik.

»Prinesem ingverjevo marmelado?«

»Ja, prosim.«

Na mizo je zložila jedačo, narezala kruh. Sedel sem in osuplo gledal. Zobati nož, ki je žagal skozi štruco, se je oglašal z zelo značilnim zvokom. Nikoli prej ga še nisem slišal. Svoje zvoke sta dodali tudi Hanina dlan in skorja. Vse skupaj je zvenelo drseče in hrapavo. Pokrovi marmelad so se vdajali s pokom, sredica kruha se je upirala z drsečim vzdihom. Vsak predmet ima svoj zvok, in ko se stakne z drugim predmetom, se sparita tudi zvoka in rodita nekaj novega – noro!

Hana si je namazala breskovo marmelado, jaz pa ... Kakopak. Čakala sva drug drugega. Hkrati ugriznila. Poskušala zvok lastnega žvečenja utopiti v istočasnem zvoku z nasprotne strani mize. Skorja je škrtala po svoje, čisto drugače od delčkov ingverja. Slišal sem zobe tolči, ropotanje čeljusti, in se spraševal, mar vse to sliši tudi Hana?

Spet ji je zakrulilo po želodcu.

»Res sem lačna,« je rekla. Nepotrebno opravičevanje.

Le prikimal sem.

Jedla sva vedno počasneje, se ustavljala, obstala. Se gledala. Poslušala škripanje stolov, plosk stranice dlani ob mizo. Pritisk mize ob tla, noga, ki je zaječala in se zatresla. Zvončkljanje pribora ob vsakem premiku. Počutil sem se, kot bi bil nekje drugje, v atmosferi, kjer je videti vse prav, hkrati pa je vse globoko narobe. Oba sva nekajkrat poskočila ob poku okenskega stekla. Nič strašnega in glasnega, drobni prasketi zaradi krčenja in raztezanja, pa vseeno.

Drseči koraki nad glavo niso ponehali. Spominjali so na kačji sprehod.

»Pi...pi...pi... Pikica ... Pi...pi...« se je oglasila stara.

Jebi ga, koliko še lahko prenesem?

»Muco išče,« je čisto brez potrebe pojasnila Hana. Nekako opravičevaje, verjetno je šlo drsanje in pi-kanje tudi njej na živce.

Staro bi bilo treba zadavit, sem pomislil in roki sta mi pričeli utripati pod mizo. Z grozo sem se zavedel, da gledam Hanin vrat.

Pomislil sem: vstanem, pristopim in ji ga zlomim. Pa je konec.

Sunkovito sem zagrabil za rob mize. Zadonelo je. Hana me je prestrašeno pogledala. Mogoče postajam nasilen zato, ker si že dolgo nisem privoščil meditativnih sklec? Odtrgal sem pogled od njenega vratu in šel v kopalnico. Vključil zvočne vodne vire, se sklonil nad ogledalo in si rekel:

»NE!«

Se gledal. Ponovil:

»NE!«

Pumpal sem telo, dokler ni klonilo.

15.21

Do konca nisva pojedla niti enega celega kosa kruha. Pospravljal sem marmelade in jih poslušal, kako tleskajo ob stekleno dno police v hladilniku.

Hana se je vrnila h knjigi, jaz pa k oknu.

16.01

Še nekaj časa in bom ločil zvoke avtomobilskih motorjev; grozna misel. Od tu je samo še korak do opazovanja vlakov z voznim redom v rokah. Ali pa letal – šele sedaj sem se zavedel, kako pogosto to četrt preletavajo letala na svoji poti proti letališču. Zaradi nizke oblačnosti jih ni bilo videti, slišal sem le zamolklo bobnenje.

Po dolgem stanju pred oknom sem se pomaknil pod uro. Obešena je bila nad vrati v spalnico in očitno ročno delo. Neznani avtor je kupil mehanizem in ga namestil sredi velikega lesenega krožnika v obliki lune; znotraj nje seveda obraz. Napol žalosten, napol vesel, nekakšen ying-yang simbol za mesečnike. Površina je bila obdelana zelo amatersko, spominjala me je obveznih šolskih poskusov z linolej nožki.

Nisem mogel odtrgati oči od sekundnega kazalca.

Doživel sem napad zavedanja teka časa. Takole:

16.02

Čudno! Toliko časa znotraj ene same minute!

16.02:01

Kako dolga je sekunda!

16.02:11

Koliko jih mora biti do ponedeljka, do devetih! Pričel sem računati.

16.02:18

493.069!

16.02:19

Bom zdržal?

16.02:21

Kako lahko zdrži kdorkoli?

16.02:25

Vsi ti ljudje, opremljeni z urami, na katere neprestano gledajo!

Tik.

16.02:31

Vsekakor je nekaj hipnotičnega v premikanju kazalca.

16.02:34

Pa zvok!

16.02:36

Tik

16.02:37

Tik

16.02:38

Tik

16.02:39

Tik

16.02:40

Tik. Poskušal sem se iztrgati tiktakanju. Odtrgati pogled.

16.02:46

Mogoče sem ujet? Mi bo vrat počasi okamnel, iztegnjen navzgor v bedasto uro, ki jo je Hana Woyczik gotovo sama izrezljala? Mogoče je ta ura vse, kar mi ostane, s čimer bom moral živeti?

16.03

Sunkovito sem se vrnil k oknu. Podplati so spet cvilili. Zadnja minuta je bila nekaj posebnega! Ni čudno, da so jo kot kako strašno vojaško operacijo označili s čudno kodo 16.02! Zvenelo je absolutno, nedotakljivo, učeno – klinčeva minuta. Čisto me je zjebala. Po glavi mi je zvonilo in nekaj čudnega se mi je zgodilo z vidom. Pogledal sem omaro. Videl sem jo, ja, a ne čisto jasno. Moral sem se zbrati, si ukazati GLEJ, preden so se vse stranice pravilno zložile skupaj.

Hana je poslinila prst. Šljask, je bilo slišati. Sama je ostrmela nad zvokom in bi ga najraje razveljavila.

Kako sva lahko zaprta drug zraven drugega in se poslušava? Kako je mogoče, da naj bi bilo to celo normalno? Ljudje naj bi živeli skupaj in se poslušali? Poročajo se zaradi tega!

Počasi, previdno sem stopil do kuhinje in pogledal vhodna vrata. Malo bi šel ven. Za minutko ...

NE!

Slišal sem Hano vstajati.

Vdano sem se obrnil in se spogledal z njo.

TAKOOOOOO velike oči je imela.

»Eno prošnjo imam,« je dahnila z obupanim glasom, »prosim te, prosim, a lahko prižgem vsaj radio?«

»Ja, o ja!« mi je ušlo. »Pa televizijo tudi,« sem bleknil v isti sapi, brez misli.

16.16

Sedela sva za mizo in jedla. Pomazal sem že šesti kos kruha in tudi Hana se je lotila že drugega, četudi – po lastnih besedah – zvečer ni jedla.

Okolje se je končno normaliziralo. Na televiziji so se pretepali, na radiu je jokajoč glas izgubil srce, kuhinjski predmeti so onemeli in midva sva neslišno žvečila, grizla in požirala.

Razmišljal sem o Bachu in solzah občinstva. Glasba se je rodila za kuliso ob svečanih priložnostih, umrla pa je tisti trenutek, ko je postala kulisa za vse priložnosti. Saj se ni moglo končati drugače. Milijarde ljudi, natlačenih v velemesta – kako bi lahko živeli skupaj, če bi se slišali? Glasba je povsod prisotna kuhinjska krpa: briše mljackanje v McDonaldsu, cokljanje v veleblagovnici, živčnost na letališčih. Še v bolnicah, mrtvašnicah in, ja, normalno, mučilnicah.

Gledal sem Hano topiti košček v ustih. Čvrsto je stiskala ustnice, kot bi hotela iz hrane izsesati še zadnjo trohico okusa.

Po končani osnovni šoli so me razvrstili med električarje. Ni bilo presenečenje, itak smo se vsi šli pripravljat za ta poklic, razen slepcev, ki so jih dali za telefoniste. Zakaj naj bi bil vsak slepec dober telefonist in vsaka sirota dober električar, je presegalo moje doumevanje.

Dobro, pa smo šli med električarje. Ker se je večina sošolcev že ukvarjala z drobnimi kriminalnimi dejavnostmi, se je onim zgoraj, kjer pač odločajo, za otroke iz sirotišnice zdela elektro obrt najbolj primerna. Bomo vsaj vedeli, kaj je to tretja stopnja, ko nas policija dobi v roke.

Tako smo šli vezat, rezat in ščipat žice. Delal sem se, kako si nikakor ne morem zapomniti pomena barv, neprestano sem iskal prave klešče in debelo gledal ob teoriji. Skratka, razvijal sem se v normalnega obrtnika, ko je nekdo, nekje, prišel na idejo, ki se mu je morala zazdeti genialna. Prestavili so me med slepce. Kakopak: oni ne bodo videli, kako grd sem. Ob njih se zaradi svojega videza ne bom imel česa sramovati. Po koncu šolanja me bodo namestili v klet, dvigovat telefon in pretikat stikala. Nihče me ne bo videl, po glasu pa ne izstopam. Izjemna ideja.

Priznati moram, nekaj dni je celo delovala. S slepci sem hodil v delavnice in tipal po razstavljenih telefonih. Vendar me glas o moji grdoti ni le dohitel, marveč celo prehitel. Problem je bil v tem, da slepci niso mogli kar pogledati in si ustvariti svojega mnenja. Šušljali so, spletkarili, in verjetno še nikoli nisem bil tak spaček kot v njihovih pogovorih. Paradoksalno: slepci so se me izogibali, ker sem bil grd. Ljudje, ki ne vidijo in niso nikoli videli, nenadoma postanejo obsedeni od videza. Kako grd sem? Kaj slepemu sploh pomeni grdota? Nekaj, kar so si tisti, ki vidijo, izmislili samo zase, so slepci prevzeli kot papige.

Zadnji dan prvega tedna po premestitvi so nas odpeljali v prastaro, ogromno centralo. Hodili smo po hodnikih, med zidovi, na katerih so blinkale lučke in od povsod viseli kabli. Učitelj je nekaj razlagal, potem pa se opravičil in skočil po nujnem opravku, za minutko. Šel je pit. Ja, moja prisotnost je na učiteljski kader delovala fizkulturno – pričeli so se gibati. Poprej, ko so imeli pred sabo same slepce, so utihnili, potegnili iz žepa ploščato steklenico in vajeno tiho spustili dozo po grlu. Saj so slepci vedeli, kaj učitelj počne. Le delali so se nevedne. Čudno, takoj ko je bil zraven še nekdo z nepokvarjenimi očmi, učitelji niso mogli več nadaljevati igrice. Za pitje so se morali umakniti v intimo. Zoprno.

No, tako smo sredi ogromnega labirinta ostali sami. Videl sem gručo, ki se je zbrala čim bolj proč in potiho razpravljala, pri tem pa nekontrolirano migala v mojo smer. Se pač niso nikoli videli in si niso mogli iz svojega gibanja izdelati maske. Saj so mislili, kako diskretni so, a tisti, ki vidimo, očitno že v ranih letih prilagodimo predstavo premikov svojega telesa resničnemu videzu, česar slepci ne morejo.

Trzali so proti meni in jasno mi je postalo, da se kuhajo težave. Nakar je eden izmed njih – ne vem imena, ni se mi jih zdelo vredno zapomniti – pustil palico pri kolegu in mi počasi pričel stopati naproti. Mahal je z desnico in si utiral pot med žicami. Nisem poskušal pobegniti. Prej ali slej smo morali opraviti. Prisegam pa, da nisem imel nobenega načrta. Kar čakal sem. Z dlanjo mi je pobobnal po temenu. Vsi sošolci so napeto utihnili in se nagnili naprej. Le centrala je tiho šumela. Slepec je dvignil še drugo roko in mi pričel tipati po lobanji. Z dlanema se je spustil preko čela, mi s prsti zatisnil veke. Tu ga je prvič nekaj zbegalo. Verjetno mu ni bilo čisto jasno, kako ga lahko na mehkem mesu vek v blazinice prstov zbodejo dlake. Zatipal je nos in mu sledil. Vedno bolj zgubljen je bil, revež. Oblika gotovo ni spominjala na nič, kar je bil do sedaj izkusil.

Odprl sem usta.

Desnica je padla vanje.

To ga je šele zmedlo. Prsti so plesali po zobeh, sredinec se je ovil okoli desnega čekana, ušel mu je začuden »A?«.

Slepci so bili nagnjeni tako močno naprej, da so že skoraj polegli po zraku. Gledal sem njihove obraze, temna očala. Nekomu so zdrsnila navzdol in čisto belo oko se je izbuljeno bleščalo. Nisem mogel odtrgati pogleda. Tip mi je še kar šaril po ustih. Ko razmišljam o čustvu, ki me je navdalo, lahko rečem: počutil sem se osamljenega. Hkrati pa, hotel sem biti drugje. Gledal sem belo jajčasto oko v ozadju in si ponavljal, kot bi si pel uspavanko: Je to vse? Je to vse, kar je in kar bo? Neprestano. V glavi.

Potem sem storil nekaj, kar sem takoj obžaloval, a nisem mogel več razveljaviti.

Stisnil sem zobe.

Z vso silo. Šlo je lažje, kot sem bil pričakoval. Zahreščalo je in počilo. Prsta, ki sta še maloprej brskala vame pod oblastjo tuje volje, sta naenkrat pričela ubogati moj jezik. Frcnil sem vsakega v svoj kot, med zobe in notranjo stran lic, na varno. Vsakič, ko sem pogoltnil slino, se mi je z njo spustil v želodec tudi okus po krvi.

Sošolec je odmaknil roko, a jo še vedno molel kvišku. Odgriznil sem mu sredinec po drugem členku in malo kazalca. Slepcem so pričele glave trzati. Hreščanja si niso znali razlagati. Poškodovani je pričel rjoveti.

AAAAAAAAAAAAAA!

AAAAAAAAAAAAAA!

AAAAAAAAAAAAAA!

Iz ran mu je pripolzela kri in pričela kapljati po tleh. Slepci so ponoreli.

»KAJ JE? KAJ JE? KAJ JE? KAJ JE? KAJ JE? KAJ JE? KAJ JE? KAJ JE? KAJ JE? KAJ JE? KAJ JE? KAJ JE? KAJ JE?« so se drli, oni pa je samo rjovel svoj AAAAAAAAAAAAAAAAA! AAAAAAAAAAAAAA! AAAAAAAAAAAAAAA!

Tekali so sem in tja. Eni so hoteli bliže, pa so se zaleteli v one, ki so bežali. Za povrh je bilo med kabli centrale zelo malo prostora. Mahali so s palicami, krilili z rokami. Nekaj se jih je zapletlo med žice in v paniki so jih pulili, kot bi se znašli sredi boja s hobotnico. Očala so jim padala, od povsod so kukale izbuljene oči, prekrite z mrenami raznih barv, ali pa čisto bela zrkla. Zenice, ki so nekontrolirano švigale sem ter tja, nepremični stekleni izdelki, tudi nekaj praznih duplin vmes. Nekateri so mislili, da je izbruhnil pretep – dobili so par udarcev s palico in so še sami mahali, kamor je padlo.

V globini centrale se je pričelo nekaj smoditi.

Vsak izmed bodočih telefonistov je dodajal svoj KAJ JE v splošno tuljenje. Le nekdo se je drl TU JE! TU JE! Pogledal sem ga. Bil je oni, ki mu je ogrizeni zaupal v varstvo palico in je mislil, da sta kričanje in direndaj zaradi tega, kar hrani. Poskušal se je prebiti skozi metež, z iztegnjeno roko in palico v njej. Nekako se mu je posrečilo. Stal je pred mano, mi butal palico v prsa in se drl TU JE! TU JE!

Lastnik palice si je medtem zvil roko na trebuh in samo še stokal. Od strani je pritekel učitelj, za njim nekaj vzdrževalcev iz centrale. Pričeli so klofutati slepce, jih pomirjati, hkrati pa se niso mogli upreti, da ne bi tudi sami vpili:

»KAJ JE? KAJ JE?«

Ranjencu se očitno ni zdelo vredno pojasnjevati svojih muk in tegob kolegom, ko pa je zaslišal učiteljev glas, je planil proti avtoriteti in mu tiščal štrclja pred oči. Trajalo je, preden je učitelj doumel. Zanimivo: takoj ko mu je kapnilo, me je pogledal.

Vzdrževalci in učitelj so vpili in si porivali poškodovano roko drug drugemu pred obraz. Spotoma so si sunkovito podajali še učenca, ob katerega je bila roka priraščena, kar so v naglici nekako pozabili. Niso opazili krvi, ki jih je škropila. Potem je nekdo zavpil:

»Prste na led! Dajo se prišiti!«

Začeli so iskati po tleh, odrivati slepce, ki so se še naprej vztrajno borili s centralo in jih naganjati v stranski krak, kjer se je že drenjala večina. Še vedno so se vsevprek drli KAJ JE?

Prstov niso našli. Nazadnje so odvlekli tudi onega, ki mi je neutrudno ponujal palico. Vzdrževalec je z ranjencem stekel vstran, verjetno po prvo pomoč in na telefon. Ostali smo sami, jaz, trije vzdrževalci in učitelj, z zborom tulečih slepcev v ozadju.

»Ej ti, a nima on mal polna usta?« je rekel eden izmed vzdrževalcev. Pozorno so me pogledali.

Učitelj se mi je približal na korak:

»Pljuni!« je bevsknil.

Hotel sem ga ubogati, pa je dodal:

»Zverina!«

Zadrgnil sem usta. Navdala me je samouničujoča trma. Odkimal sem.

»O, boš dal! Boš!« je zavpil učitelj in vsi štirje so planili name. Podrli so me na tla – nisem se branil. Poskusili so mi razkleniti čeljusti, pa niso mogli. Drselo jim je ob krvi, razliti po bradi in rokah, s katerimi so me grabili. Razmaknili so mi ustnice, jih skoraj odtrgali, prek zob pa niso mogli.

»Šfraufciger!« se je zadrl eden od vzdrževalcev in potegnil iz žepa izvijač. Tudi drugi ga je imel. Zasadila sta mi ga za zobe in pričela upogibati. Čutil sem škrtati sklenino. Jekleni konici sta se mi zadrli v dlesni in zaglodali v kost. Poleg sošolčeve krvi sem pil tudi lastno.

Zmagovali so.

Zato sem storil edino, kar mi je še preostalo.

Sunkovito in dokončno pogoltnil.

Nato hitro odprl usta.

»Ni jih,« je začudeno ugotovil učitelj.

»Požrl jih je,« je s široko odprtimi očmi dahnil vzdrževalec brez izvijača in stopil korak nazaj. Ostali so mu sledili. Gledali so me kot čudo.

Počasi sem se pobral in s sklonjeno glavo čakal, kaj bo sledilo.

16.21

Hana je prepikala vseh devetindevetdeset kanalov in izjavila:

»Čas je za videoteko. Končno boš lahko spoznal svojega naročnika.«

Nerazumevajoče sem jo pogledal.

»Juana mislim,« je pojasnila.

16.54

Izposojevalnica videokaset je bila majhen, podolgovat prostor, verjetno bivši hodnik do stanovanja, ki so mu odmontirali vrata in ga nadomestili z nečim, kar me je napravilo skoraj nostalgičnega. Z zaveso iz pločevinastih zamaškov. Kot otrok sem v sirotišnici videl starejše delati podobne zavese in sem se jim hudo želel pridružiti, verjetno zaradi bleska in ropotanja. Ko sem zadosti zrasel za praktično delo, zaves ni bilo več. Naša generacija je s prešo štancala prometne znake in registrske tablice.

Hodnik je bil obložen z videokasetami. Reklame in plakati so morali v izgnanstvo na strop. Nekateri so zadobili strašne rane, skozi katere so kukali kabli z golimi žarnicami in zvočniki. Membrane so se rahlo potresavale ob mehiški godbi. Zategle trobente so oblagale prostor s plastmi sladkorja.

Med vožnjo je Hana izjavila, da v Juanovi videoteki še nikoli prej ni bila; pred leti, ko je res neprestano gledala filme, Juana še poznala ni in se je s kasetami oskrbovala v izposojevalnici blizu doma. Nakar si je – ni povedala po katerem filmu – rekla, zadosti je in organizirala večere tako, da jih je preživljala izven stanovanja. Prav namenoma je za vsak dan našla novo zaposlitev, predvsem razne tečaje in razgibavanja.

Lokal je bil postavljen v prijeten del mesta, ki je bil vsaj za nekaj razredov bolj razsut od Hanine pomeščanjene vasi. Počutil sem se že skoraj domače.

Tik za vrati je spal velik volčjak ali pa se je mogoče le pretvarjal. Malo je poškilil z levim očesom. Nobenih drugih strank ni bilo, prav tako ni bilo videti nikogar za zaveso iz pokrovčkov. Rahlo se je zibal le napis VSTOP SAMO ZA ODRASLE, pribit nad zamaške in nakvačkan na kosu rdeče volne. Porno oddelek, nedvomno.

V levem in desnem zgornjem kotu sta migala dva televizorja, oba z ugasnjenim zvokom. Levo je Bruce Lee v hitrem posnetku nadoknajal to, česar ni mogel dobiti s treningom, v levem se nek tip ni mogel odločiti med jagodami iz hladilnika in dolgolasko, pa je tacal po obojem hkrati.

Hana je pristopila k miniaturnemu pultu v obliki prižnice in pritisnila na zvonec. Izmed zamaškov je pokukala majhna temnopolta glava, s kozavimi kraterji na licih. Moški je gledal precej nejevoljno, dokler mu ni pogled padel na obiskovalko.

»O, señorita! O, Ana! O, bienvenida! Mi alma! Mi vida! Moja rešiteljica!« se je drl kot jesihar. Uvodne vzklike sem razumel, pa še občasne kasnejše besede. Malo znam špansko, ne veliko – hispanoti so bolj poredko zapuščali otroke na cesti, najmanj od vseh ras. Ali pa so jih vozili v kake druge sirotišnice, kdo bi vedel?

Ni stopil ven, potonil je nazaj in trenutek kasneje je pridrvel skupaj z debelo gospo, za glavo večjo od njega, in hordo otrok. Pograbili so naju oba s Hano – oziroma Anno, kot jo je neprestano klical – in naju skozi porno oddelek zvlekli v svoje stanovanje. Posuto je bilo z božjimi podobami in slikami device Marije. Verjetno v razkuževalne namene: videoteko so odprli v hodniku, za porniče so morali žrtvovati predsobo, plebejskost preddverja pa nadoknaditi s svetostjo stanovanja.

Na postelji pod oknom je sedela prastara ženska in se drla skupaj z vsemi. Hani je bilo vidno nerodno. Neprekinjeno se je smehljala na vse strani. Levo roko je poskušala izmakniti neprestanim Juanovim poljubom, zato je manj pazila na desnico. To je pričela poljubljati njegova žena. Otroci so vpili kar zaradi lepšega. Spomnil sem se, da je tole prvi Hanin obisk videoteke, in se vprašal, kako tule sprejemajo šele redne stranke.

Hana je nekako ugrabila levico, da je lahko pokazala name in me začela predstavljati Juanu. Ta je že poprej kradoma pogledoval v mojo smer in očitno upal, da me bo gostja pozabila omeniti. Nerodno mu je bilo in nenadoma je bil videti povsem in dokončno kriv kot Judež na kvadrat – česa, ne vem. Maestro je bil vedno dobro obveščen in je pač našel Haninega prijatelja (znanca?), ki jo je prepričal, da je sprejela telesnega čuvaja. Zakaj je bilo treba gledati in se obnašati tako, kot bi jo izročil volkovom, pa nisem vedel. Mogoče je bil spet kriv moj videz? Zadrege ga je hitro rešila njegova žena, ki je Hanino pozornost preusmerila drugam, še preden je Juanovo obnašanje postalo očito.

Morala sva popiti vsak po kozarec žganega, s soljo in limono. Spet so ji malce poljubljali roki, nakar je končno lahko izdavila, čemu sva sploh prišla. O, razlog! O, malenkost! Horda se je odvalila nazaj v prvi prostor, naju odnesla s sabo in nama polnila naročje s kasetami. Pravzaprav so tudi priporočila prihajala le od Juanove žene, četudi preko ovinka – očitno ga je ta ženska, ki jo je hišni gospodar pozabil predstaviti, vodila in obračala po svoji volji, ne da bi spodkopala eno samo, še tako drobno znamenje njegove moškosti. Poprej ga je rešila iz zadrege, sedaj se je v njegovih rokah vedno našla prava kaseta, četudi sem sumil, da se Juan na filme ne spozna prav nič. Pod vodstvom svojega nevidnega gospodarja je zadostovalo, da je le neprestano čvekal, skratka povzročal čim več hrupa.

17.25

Hano sem sploh spet zagledal, ko so se kasete odvalile v prtljažnik.

»Bil je moj tretji mož,« je pojasnila.

Kako je moralo biti šele v zakonu, če sta še po ločitvi taka prijatelja, sem pomislil.

»Ja, vem, čudno je videti. Ampak sva ločena že štiri leta.«

»In še poljublja roko?« se nisem mogel vzdržati.

Namuznila se je.

»Ja.«

»A tista gospa ni bila njegova žena?«

»Je.«

»Aha.«

Pogledala me je izpod čela. Vidno se je zabavala.

»Bila je njegova žena že takrat, ko sva se poročila. Z mano je bil bigamist. Moral bi videti, kako mi je poljubljala roke med pregovarjanjem, naj se poročim z njim.«

Nič več mi ni bilo jasno.

Hana se je še enkrat široko nasmehnila.

»Poročena sem bila štirikrat, spala pa sem v življenju vsega skupaj s tremi moškimi. Verjetno sem ena redkih žensk, ki je bila poročena z več moškimi, kot je spala z njimi. Samo s prvim sem se poročila zares, z vsemi ostalimi samo na papirju. Za delovno vizo. Ko je minimalni čas potekel, sem se ločila. Ker naju je konec koncev Juan pripravil do čepenja v stanovanju, je kar prav, da naju oskrbi tudi s kasetami za cel teden. Tako.«

18.34

Hana je pikala devetindevetdeset kanalov, namesto stotega pa je uporabljala video. Izkazal se je za pravi nad-kanal, saj ga je večinoma hitro vrtela najprej ali nazaj. Lahko sva pogledala po tri kasete na uro oziroma eno samo v nedogled.

Spomnil sem se zadnje dni prav pogostih voženj s taksijem. Mar obstaja še kakšna mestna storitev, za katero človek, ki je odraščal reven, ve, a nekako sploh ne pomisli, da bi jo lahko uporabil?

Poklical sem v McDonalds in naročil dostavo na dom.

20.01

V kopalnici sem opral gate in jih razobesil sušit na radiator – itak je bil izoblikovan v vzpenjajočo se vijugavo kačo in sem lahko svoje boksarice zložil v nadstropja. Tik preden sem prostor zapustil, sem še enkrat pogledal razstavo in negotovo obstal. Gate so bile ... tako ... grozeče? Ne, niso bile porisane ali popisane z bojevitimi gesli, a ko sem za primerjavo vzel s Haninega kupčka spodnjic vzorec njenega perila in ga razgrnil, se mi je skoraj izgubil v dlaneh. Poprej nisem imel občutka, da za boki moje varovanke praktično nisem imel kaj čuvati. Mogoče je perilo tako raztegljivo? Previdno sem potegnil blago narazen, a so kljub temu šivi v stiski zapeli. Zavedel sem se bednega položaja, v katerega sem se porinil, in demonstrativno odložil njene gate, svoje pa pustil.

Odkod nagla jeza, si nisem znal razložiti.

20.41

Hana je očitno imela solzevode alergične na črno-bele filme – takoj so se ji vneli in pobezljali. Osnovna žena bigamista Juana je očitno dobro izbrala. Poskušal sem slediti in ugotoviti, čemu solze in žalost, a ni šlo. Nekega oficirja so po krivem obsodili na ustrelitev, nakar so mu prijatelji in mimoidoči ves film ponujali možnost pobega. Odgovarjal jim je: ukaz je ukaz, ne bom pobegnil. Če nekdo sam rine v smrt, le kaj bi bilo na tem žalostnega? Je pa res, da so med posameznimi prepričevanji veliko in žalobno prepevali.

22.31

»A greva na sprehod? To pa lahko, a?« je rekla Hana in sva šla.

Na hodniku se je ustavila in povohala okrog sebe.

»Nekaj smrdi,« je ugotovila in dodala po tehtnem razmisleku: »Po gnilobi.«

Med hojo po stopnicah sem nekajkrat zapored kihnil. Nisem se mogel zadržati in nekaj časa niti ustaviti ne. Hana mi je pomolila robček. Vzel sem ga in uporabil. Le z eno roko, saj sem v drugi nosil vrečo s smetmi.

22.35

Premraz je bilo celo za pasjeljubce. Še pokrov smetnjaka je primrznil in moral sem se napeti, preden sem se lahko znebil vreče.

Med hojo nisva srečala nikogar. Namenoma sem jo zadrževal na neobljudenih ulicah. Ni protestirala, marveč mi je mirno prepustila vodstvo. Nekajkrat ji je na spolzkih tleh spodrsnilo in se je ujela obme. Spotoma, brez odvečnih pojasnjevanj in opravičevanj. Sumničavo sem pogledal njeno obutev. Mokasinke so delovale hudo poletno. Zatrdila mi je, da je ne zebe, le malo drsi.

Molče sva prehodila nekaj križišč in zavila čez most. Hana se je na sredi ustavila in pogledala v vodo. Gosto črna se je komaj vidno premikala. Pritoki so zmrznili in ob straneh so se v tok grizli ledeni zobje. Zid na obeh straneh reke je bil iz gladkega betona. Nikjer ni bilo videti oprijemal, daleč v daljavi sem razločil stopnice, ki so se spuščale do vode. Zadrževal sem se, da Hana ne bi opazila, kako zoprn mi je pogled na gladino. Ne znam plavati in nikoli me niso mogli prisiliti, da bi šel v bazen, kaj šele v kako drugo, temnejšo vodo. Potrebujem trden občutek pod podplati, tak sem. Pa čeprav gre le za tenko steno aviona. Že pogled na neprozorno temno gladino me je navdal z grozo. Za povrh se mi je spet povrnila čudna omotičnost. Moral sem predmet zbrano pogledati, da sem ga razločil.

Hana je prečkala cesto in obstala na drugi strani mostu. Sledil sem ji. Prizor je bil tudi tu popolnoma enak, le sto metrov nižje se je iz vode dvigovalo nekaj, kar je bilo očitno ostanek trupa na bok nagnjene in prevrnjene ladje. Stala sva in spuščala meglene oblačke.

»A misliš,« je spregovorila, »da bo res prišel?«

»Ja.«

Mogoče nisem zvenel dovolj prepričljivo. Pogledala me je, nato pa se spet obrnila k reki.

»Jaz sem ena onih, ki v trgovini vpraša, če ji obleka pristoji. Mar prodajalka lahko reče kaj drugega? Mora jo hvaliti, saj je za to plačana.«

Za trenutek mi je položila dlan na rame.

»Ne zameri. Veš, tisti ropar ... Dvomim. Kot sem ti že rekla, res je bil videti bolj revež, ne pa nevaren manijak. Vem, vem, nikoli ne moreš biti prepričan. Pa vseeno ... Mogoče bo poslal koga drugega. Ne vem, koliko veš o vsem skupaj?«

Nekaj sem zamomljal.

»Veš, tisto njegovo česanje ... Ko sem o tem govorila na policiji, se jim ni zdelo važno. Meni pa. Mogoče zato, ker sem frizerka. Saj se spomniš onega groznega lokala, ja? Tip se je česal v izložbi. To dostikrat počno, veš. Mislijo, da gre za navadno ogledalo, in se pritisnejo obenj. Z Mary se samo hahljava, kolikor nama paše. Tip je pritekel, razumeš, divje, na vso moč. Mimo izložbe, se obrnil in zdivjal čez cesto. Delala sem na stolu ob oknu, zato mi je padel v oči. Planil je v telefonsko govorilnico in hitro telefoniral. Pol minutke, ne več. Razumeš, strašno se mu je mudilo. Potem je prišel ven in neprestano gledal okoli, kot ubežnik. Nakar je nenadoma zdivjal proti meni. Prav ustrašila sem se. Pritisnil se je ob izložbo in se pričel česati. Pomisli, taka naglica, na frizuro pa vseeno ni pozabil. Če bi videl njegov obraz! Saj verjamem, da se vsak pači pred ogledalom. Če kdo, potem se ogledala neprestano zabavajo. Tip je pljunil v prste in si polizal zalizce. Pa ves je bil moker od teka! In posvinjan! Na ovratniku mu je viselo nekaj, kar je bilo videti kot krompirjev olupek. Policaji so mi potem povedali, da se je verjetno vsaj nekaj ur skrival v kakem kontejnerju ali čem podobnem. Tip v takem stanju se gre česat! Samo to rečem, da ni bil videti kot kriminalec. No, meter od mene se lišpa in se pri tem zvija, da že ni bilo več smešno in sem se obrnila proč. Mary je prala pribor v umivalniku in mi kazala hrbet. Pogledam na televizor in tam taisti tip. Še več! Prav tako se je urejal! Predstavljaj si, skoraj me je kap. Zunaj stoji moški in se češe, na televiziji njegov posnetek; isto opravilo, isti gibi.

Pomisli! Tip je šel ropat zlatarno ali kaj že in ni vedel, da imajo pred vhodom kamere. Prej se je počesal! Nataknil si je najlonko na glavo in spet gledal v steklu, kako mu pristoji! Česa bolj neumnega še nisem slišala! Zgubljenec, evo! Nakar so seveda z veseljem zavrteli posnetek po televiziji. Saj ga ne bi nikoli, ko imajo dosti drugih, resnih stvari, umore in to, ampak tako smešno je bilo! Niti najmanjše možnosti ni imel. Če ga ne bi videla jaz, bi ga kdo drug. Hitro sem pogledala skozi izložbo. Tip se je uredil in je šel čez cesto nazaj proti govorilnici. Sunila sem Mary, naj takoj pokliče policijo. Je slišala po mojem glasu, da je resno. Samo stekla je. Šla sem k izložbi in gledala. Pripeljal je velik črn avto z zatemnjenimi šipami. Tip je skočil noter in se odpeljal. Voznika nisem mogla razločiti. Registracijo sem videla, pa se je ne morem spomniti. Ko sem to pravila na policiji, sem imela občutek, da bi me najraje zadavili. Ti tudi?«

»Ne,« sem jo odločno zavrnil, »ne!«

»Ne spoznam se na znamke avtomobilov, tega od mene niso mogli pričakovati. Zoprno se počutim, ker si nisem zapomnila registracije. Saj je bila ena onih, posebnih, ki nekaj pomenijo. Ma, saj si videl, kako slaba sem v scrabblu. Upam, da se bom spomnila vsaj na obravnavi. Prepoznala sem ga na slikah, ki so mi jih kazali. A misliš, da se bo še dolgo skrival, preden ga odkrijejo?«

»Ne.«

Premaknil sem nogo in po mečih začutil nekaj ledenega. Moja lastna hlačnica.

»Greva nazaj,« sem rekel.

Strinjala se je.

»Zelo bi pomagala policiji, če bi se spomnila registracije.«

»Vem. Misliš, da se ne trudim? Veš, da se vsak večer, preden zaspim, poskušam spomniti? Bil je nek naziv in zraven številka. Kot LORD 3 ali nekaj takega.«

23.03

Prečkala sva predzadnje križišče pred Haninim stanovanjem, ko sem v senci zagledal postavo na drugi strani. Z iztegnjeno roko sem Hano porinil za sebe in se takoj zavedel, kako brezupno majhen sem – njena glava je gledala čezme.

»Klošar. Spi,« je šepnila Hana. Stala sva sredi križišča. Nad nama je na žicah visel semafor in utripal rumeno. Vsak trenutek bi lahko pripeljal avto in ne bi bilo nujno, da je v njem morilec. Zadostovala bi prehitra vožnja, saj so tla kljub sledovom posipanja s peskom drsela in sva se že celo pot bolj podrsavala kot sprehajala.

»Greva nazaj,« sem odgovoril.

»Ne, vidiš, da spi.«

Spet sem moral osredotočiti pogled. V zavetju med dvema smetnjakoma je sedel moški, z glavo povešeno na prsi. Morebiti je bil tam že prej, a ga nisva opazila.

»OK. Hodi za mano!«

Šla sva, kot bi se igrala vlak. Hana se je celo pogrbila, mogoče zaradi živčnosti. Hitro sva ga obšla, ne da bi tip trznil. Hana je pričela hoditi vzporedno in se vzravnala, ko sva zaslišala za sabo:

»Hej, vidva!«

Klošar je stal. Ne preveč trdno.

»Dajta denar!«

Zamajal se je, se ujel in stopil par korakov naprej, pod luč. Moral je biti še precej mlad, a je bil že čisto sesut. Velike steklene oči so strmele nekam med naju, v nikamor. Oblečen je bil v zdrgnjeno džins jakno, podloženo z ovčjo kožo, skozi desno hlačnico kavbojk je kukalo koleno. Na par mestih so oblačilo pokrivale hitro prepoznavne lise, spominki zadnjega bruhanja. Do ramen dolgi temni lasje so se kar sami speli v mastne čope. Med ustnicami, pokritimi s črnimi lisami, je puhal plitve oblačke.

»Denar,« je ponovil in naredil še dva koraka. Približal se nama je že na tri metre.

Upal sem, da se mu bodo oči zbistrile vsaj na moji postavi, če že ne na obrazu, a je že odplaval preko točke, ko bi bil sposoben doumeti karkoli. Za steklenimi očmi okorelega džankija ni bilo nikogar več doma.

Pocukal sem Hano za rokav in hotela mi je že slediti. Tip je zaznal premikanje, vtaknil levico v žep na jakni in potegnil ven nož.

»Daj! Daj!« se je zadrl.

Porinil sem Hano nazaj in se pričel ritensko umikati. Odrival sem jo s svojim telesom in samo upal, da ji ne bo spodrsnilo. Napadalec nama je sledil.

Prišla sva do naslednje svetilke. Džanki ni imel več pravega potrpljenja, zato je skočil z nožem v iztegnjeni roki. Zagrabil sem ga za zapestje in potegnil mimo sebe. Spustil. Z vso močjo je nadaljeval pot in treščil v steber svetilke, ga objel in se sesedel. Z obrazom se je prilizal ob železo. Iz nosu in ust je pripolzela kri. Zjutraj bo malo pljuval zobe. Svetloba nas je drgetaje posipala. Pogledal sem navzgor. Sprva je celo kazalo, da bo luč odpadla.

Hana me je spet nekam čudno gledala. Tokrat nekakšen cocktail, hvaležnost, groza in še nekaj. Rekla je:

»Včasih je dobro imeti telesnega čuvaja.«

Naredila sva nekaj korakov, ko se je sunkovito ustavila.

»Ga bova pustila kar takole?«

Nisem razumel, kaj misli. Hana mi je položila dlan na rokav in me odrešila ugibanja.

»Ne, policije raje ne pokličiva! Nisem mislila tega. Ampak če ga pustiva kar tukaj, saj lahko zmrzne?«

»Ne bo, preden sva prišla, je itak spal na cesti. Samo premestila sva ga za deset metrov. Pod lučjo ga bo prej zagledala socialna kot med onima smetnjakoma.«

Pogledala je nazaj proti sedečemu za stebrom.

»Ne vem, no ...«

»Hotel naju je oropati ...« sem mehko začel.

»Vem.«

»Zaklati,« dodal.

»Vem, vse vem. Ampak narkoman je in si ne more pomagati. Res rabi denar za novo dozo.«

Molčala sva. Ni mi bilo jasno, o čem razmišlja, zato sem čakal.

Nazadnje je premlela.

»Dala mu bom nekaj denarja,« je rekla.

»A?«

»Spomnim se, kako grozno mi je bilo, ko sem se odvajala od cigaret. Kako sem trpela! Spomnim pa se tudi prej, ko sem še kadila in mi je zmanjkalo čikov. Prebrskala sem vse žepe in pretaknila vsak predal. Sestavila cigareto iz včerajšnjih ogorkov v pepelniku. Koliko huje mora biti šele temu revežu, če je bilo že meni grozno!«

Le odkimaval sem še lahko.

Hana se je pričela vračati in brskati po denarnici. Hitro sem stopil za njo in pazil, da se tip ne bi prebudil ter poskusil novega naskoka. Ni kazal znamenj življenja.

Hana je segla v denarnico. Polovico bankovcev je zvila v svitek, se sklonila k sedečemu ter mu vtaknila sveženj v žep.

»Oprostite,« je rekla.

Potem sva šla.

Na srečo je molčala in sem lahko napletal o drogi in Bogu. Prime človeka, da bi koga zaklal, oropal in podobno. A le redki lahko to kar storijo; večina jih rabi opravičilo. Boga, recimo. Ateisti morajo poseči vsaj po alkoholu, preden lahko rečejo, opa, poklal sem jih, oprostite mi, nisem vedel, kaj delam, bil sem pijan. Najbolj smešno je, da na sodišču take izjave upoštevajo za olajševalno okoliščino namesto, da bi kazen podvojili. Čudno, čudno. Spomnil sem se hvalisanj sošolcev, kako so se napili in storili to ali ono. Lokalni heroj je bil tip, ki je vstal in med poukom pobruhal učitelja. Kateri učenec si ne želi česa podobnega? A vstati pokonci trezen in mirne glave ter bruhniti je čisto nekaj drugega kot taisto storiti pijan. Razlika je v volji in moči. Brez opravičila, pa naj si bo to Bog ali droga, namreč rabiš veliko prvega in drugega. Bila so leta, ko so vsi okoli mene obupno veliko pili, žrli vse tablete, kar jim jih je prišlo pod roke, vohali lepilo in kadili vse, kar je proizvajalo dim. Šli bi množično tudi na iglo, pa trdih drog ni bilo prav veliko v našem revnem okolju. Nisem se jim priključil: zadostovalo je enkrat ostati trezen in poslušati njihova zadeta modrovanja. Za povrh sem ugotovil, koliko večji izziv je preživeti brez opravičil. Za največji uspeh svojega življenja štejem pogum in voljo, ki sta me spravila v tisto stanovanje in me tam obdržala. Lahko je biti svetnik v puščavi, peklensko pa v mestu, sredi skušnjav.

»Vem,« je dodala Hana čez nekaj časa, »ti si uradna oseba. Ropar je hotel od naju denar in premagal si ga. To je bila tvoja služba. Nakar sem mu dala denar, ker ga je zares rabil. Kar je moja človeška dolžnost. Na koncu koncev je torej tako, kot bi ga ne premagal. Gotovo se sprašuješ, čemu si se sploh trudil. Vem, ni ti jasno, a ne znam razložiti. Oprosti.«

Po krajšem premisleku je dodala:

»Pa še malo zakomplicirala sem tole razlago.«

23.22

Prišla sva že skoraj do sosedovega wartburga, preden sem opazil, da je pred stalno dvojico parkirano še tretje vozilo, velik črn BMW, ki sem ga videl že v nedeljo. Pograbil sem Hano za nadlahti in jo premaknil proti zidu. Začudeno me je pogledala in pričela odpirati usta, nato je sledila mojemu pogledu in se premislila.

Če je bil oni džanki tipična mestna nevarnost, lahko smrtonosna, vendar kljub temu v osnovi prav naivno prostaška, je bil BMW tehnologija sama in zato tem bolj grozeč. Sploh ker je motor potiho brnel in mi sploh ni bilo jasno, kako sem ga lahko zagledal tako pozno.

S tihim in podolgovatim frrrrrr je motor ugasnil. Vrata na nasprotni strani so se pričela odpirati. Segel sem v žep in potegnil ven pištolo.

Svetlolasa glava, ki sem jo videl že ...

Inšpektor Kurt. Porinil sem pištolo nazaj.

»Kdo je?« je siknila Hana, potem ko je iz mojega obnašanja razbrala, da ji ne preti nevarnost.

Inšpektor je obšel avto in počasi smo se približali drug drugemu.

»Dober večer,« je rekel in se predstavil Hani: »Inšpektor Kurt.«

»A, vi ste,« je rekla Hana, nato pa poostrila glas: »A imate kakšen dokument?«

S kotičkom očesa sem ujel njen pogled, ki je pričakoval pohvalo.

Inšpektor Kurt ji je podal izkaznico in Hana si jo je z zanimanjem ogledala. Celo obrnila jo je in jo približala očem.

»Oprostite, še nikoli nisem videla takega dokumenta,« se je opravičila, ko je vrnila izkaznico lastniku. »Stopimo noter, na toplo.«

Po stopnicah sem šel prvi in Hana mi je podala ključ, da sem odklenil. Kurt je obesil plašč, iz žepa pa potegnil mobitel in ga postavil predse, ko je sedel za mizo. Na moj stol, sem pomislil in se čudil nenadnemu občutku grenkobe.

23.35

Prav privoščljivo sem gledal, kako je Kurt dobil polno skodelico (spet bežna misel: mojo!) Haninega najbolj zdravilnega čaja, s katerim je ob prihodu postregla tudi meni. Videti je bilo, da jo inšpektor zares potrebuje, in Hana njegovega stanja ni spregledala. Deloval je sesuto, milo rečeno. Podočnjaki so bili videti povsem pretirani, že kar narisani. Še vedno je funkcioniral preveč na glas, povzročal pretiran hrup. Za povrh je neprestano pogledoval v mobitel, ga občasno celo privzdignil in nekaj preveril na ekranu. Po prvem požirku sta se mu lici nagrbančili in kar zacvetel je, o, kako dober čaj, česa tako odličnega še ni pil. Očitno res ni bil povsem pri sebi, ali pa se je prav nesramno prilizoval. Hana je zasijala.

Inšpektor je počasi posrebal čaj in Hana ga je vljudno čakala. Ko so požirki postajali vedno redkejši in se končali z dolgim zadnjim, smo kar obsedeli. Kurt je očitno pozabil govoriti. Sedel je z zapestjema ob robu mize, obrnjen proti Hani, izpod čela pa je neprestano sukal oči k mobitelu.

Nazadnje smo vsi trije buljili v napravo in jo čakali kot odrešenika. Trznil sem, pogledal proč. Naslednja se je zbudila Hana, se obrnila proti obiskovalcu in se nekajkrat uvidevno odkrehala. Moral sem dvakrat s podplatom cofniti ob tla, preden se je ovedel tudi Kurt. Zdrznil se je, kot bi se zbudil.

»Oprostite, ampak ... postajam oče,« je rekel.

Hani so se v trenutku oči povsem razširile in pookroglile.

»Ooooo... razumem, je že dolgo v porodnišnici?«

»Ne, saj to je problem, ne vem, kako naj razložim ...« Kradoma je za hip pogledal v mojo smer. »Veste, v nedeljo je dobila popadke in sem jo peljal. Hočem biti zraven. Pravi oče mora prvi videti svoje otroke. Predolgo sva čakala tega otroka, hočem reči dva, veva, da bosta dva, fantek in punčka.«

Hana se je čisto nagnila naprej. Izključila sta me in počutil sem se nepotrebnega. Kurt je nadaljeval:

»Z nama z ženo je vse v redu, tako pravijo zdravniki, ampak otrok nisva mogla imeti. Sva se že bala ... sva že malce stara, mislim, ona je ... hočem reči ... »

»Kaj pa umetna oploditev?« je napeto šepnila Hana. »Neka moja prijateljica Tanja je ...«

»Ja, ja,« je goreče prikimal Kurt, »saj sva, saj ...«

»A zato dvojčka!« je takoj vse razumela Hana.

Prestrašeno je okamnela: »V nedeljo? Je mogoče, da še zdaj rojeva?«

»Ne, ne, bili so lažni popadki.«

»Uuuu,« je odleglo Hani.

»Včeraj so bili spet in danes dopoldne tudi. Nič ne spim, še v službi sem cele dneve. Ta telefon ... to je moj osebni, samo žena ima številko ... stalno čakam ...«

Tokrat sta oba hkrati obrnila glavo proti nemi napravi.

Razganjalo me je od besa. V življenju sem prihajal v stik le s policaji cestnega ranga, ki ti težijo na ulici ali te zbašejo v avto in odpeljejo nazaj v sirotišnico. Zdeli so se mi trdi, mogočni; predstavniki družine z jasno strukturo in nalogo, v katero nisem imel vstopa. Tale tukaj naj bi bil eden njihovih šefov in razpustil se je kot zadnja glista. Celo govoril je na tri pikice, kar je gotovo zadnji stadij cmeravosti: oh ... čaka ... jah ... Ko sem ga prvič videl, mi je s pogledom skoraj prebil oči, zdaj pa se je po Haninem čaju speštal v sramoto svoje policijske družine.

Hana je z očmi še vedno na telefonu izjavila eno tistih svojih modrosti, na katere sem bil vedno jezen, ker sem jih ji zavidal:

»Ste opazili, da so prenosni telefoni spremenili pozdrav iz ‘Halo, kako si?’ v ‘Halo, kje si?’«

Očitno sem del pogovora preslišal.

Kurt se je nasmehnil, tokrat prvič zares, brez odvečnega grbljenja lic. Z obema dlanema si je podprl čelo.

»Oprostite, ne vem, kaj mi je! Tako težko je postati oče.«

Hana se je nagnila preko mize in mu stisnila oba komolca hkrati.

»Je že v redu, bolje, da poveste, kot da tiščite v sebi.«

»Očitno sem preutrujen, vsak prosti trenutek in pol službenih vozim ženo v porodnišnico ali tam čakam nanjo. Potem pa nimam časa paziti na vas.«

»Oooo,« se je nasmehnila Hana, »name?«

Obrnila se je k meni in me smehljaje gledala. Zaradi inšpektorja nisem hotel umakniti pogleda. Nadaljevala je:

»Ni treba, imam pravega telesnega čuvaja. Ob njem se res počutim varno.«

Obrnila se je nazaj h Kurtu, meni pa je njen nasmeh še kar lebdel pred očmi in strmel sem vanjo.

Hani so oči za trenutek ušle proti oknu.

»Veste, glede potomcev,« je začela, »ko sem morala lansko leto menjati okenske okvirje, sem kupila najdražje, take z garancijo petdeset let. Kar tako, normalno se mi je zdelo. Nikakor ne mislim, da bom živela tako dolgo. Kasneje sem o tem premišljevala, in očitno ni naše odločitve in dejanja, ki ne bi vsebovalo že misli na potomce. Narejeni smo tako, da pozabljamo one pred nami in mislimo na tiste za nami. Mogoče je to kje drugače ali pa niso vsi taki, a kar se mene tiče, zagotovo drži. Verjetno bo držalo tudi, če ne bom nikoli imela otrok, če bom imela doma deset zdravniških potrdil o neplodnosti ali pa bom stara že kot gospa Vilma zgoraj. Če ne bi bila taka, bi vsakdan ne imel smisla. Lahko bi kar sedla na stol in brlela predse. Nekako se mi zdi, da bi policaji morali biti samo oni, ki vedno vsaj malo mislijo na prihodnje rodove.«

Pogledala je Kurta in se obrnila k meni. Zavedel sem se, trznil in umaknil oči na obiskovalca. Strmel je vame. Med Haninim monologom je izkoristil mojo zatopljenost in me opazoval. Obupano sem se poskušal spomniti, če sem pozabil stiskati ustnice in sem mu morebiti omogočil pogled na zobovje.

Inšpektor je pogledal Hano in hotel nekaj reči, verjetno spet kaj na tri pikice ... ko je zazvonil telefon. Vsi trije smo poskočili. Kurt je že poslušal.

»Ja ... a zares? Ne, ne, ne, že grem!«

Si je že oblačil plašč. Hana je v slogu dobro natrenirane ekipe že držala odprta vrata.

»Me lahko pospremite?« mi je dejal pred vhodom, in že sva skupaj preskakovala stopnice.

Pred zunanjimi vrati se je ustavil in se obrnil k meni. Za paniko nastajajočega očeta mi je čudno dolgo strmel v oči. Videti je bil osupel in za povrh podoben človeku, ki je trčil ob nekaj nerazumljivega.

»Opazoval sem, kako jo gledate, prej, ko je govorila o potomcih,« je počasi spregovoril in po dolgem premoru dodal: »Vi zares niste tu, da bi jo ubili.«

Sunkovito se je zasukal, odprl vrata in stekel do avta. Na drsečem asfaltu bi skoraj padel in ravnotežje si je vzpostavil s kriljenjem, podobnim mahanju.

23.57

»Zakaj je sploh prišel, ti je povedal? In zakaj bi me tudi on moral čuvati?«

Nevedno sem odkimaval.

»Koliko moških se naenkrat zanima zame!« je grenko dodala.

Sreda

3.19

Spet sem se premetaval. Tokrat me je mučil občutek, da sem zjutraj, ko je vodovodar butal ob vrata, slabo reagiral. Kaj, če bi bil res morilec? Bi mu stekel nasproti? Tisti ne bi ropotal in razbijal, vendar ... Nisem se mogel spomniti, kaj sem ob udarcih na vrata sploh mislil. Prav nič, je kazalo. Le drvel sem proti motnji, ki me je zbudila. Na Hano še pomislil nisem; sam sem bil nejevoljen, ker me je razbijanje zbudilo. Grizlo me je, sem sploh sposoben biti njen varuh? Bom zatajil v ključnem trenutku? Izneveril Maestra? Strah pred neuspehom me je zarezal kratko in ostro. Pustil za sabo sled, ki se je dolgo izgubljala in nikoli čisto skadila.

Po drugi strani pa, rešil sem jo pred džankijem ...

Gre res za omembe vreden dosežek? Za povrh, šel sem nadenj z rokami, na pištolo pa čisto pozabil. Kolikokrat se mi zgodi, da spregledam nekaj, kar se mi kasneje zdi samoumevno!

Začel sem se vrteti v krogu in se počasi izgubljati nazaj v sen.

8.21

Zbudili so me koraki. Prihajali so od zgoraj in čudno so zveneli. Nekaj težkega in nerodnega je hotelo posnemati baletko. Nekdo se je trudil hoditi po prstih hitro, neslišno; v resnici štorkljavo glasno. Koraki so pred vrati še pospešili, po stopnicah pa so se spremenili v dir. Vodovodar, nedvomno. Očitno danes ni imel erekcije.

Le kam gre, sredi noči?

Wartburg je vžgal in ropotanje lestev se je priključilo motorju. Trenutek groze za lastnika BMW-ja, zagotovo. Prisluhnil sem. Promet na avtocesti je bil čudno gost za rano uro. Slišal sem Hanine korake, najprej do radia, klik, muzak, nato proti kopalnici. Običajno jutro.

»Oj, vidim, premikaš se, buden si. Odpri oči, zaspanec,« je rekla, »končno sonce!«

Ustrašil sem se.

Okoli mene je ležala rdeča noč.

Počakal sem, dokler Hana ni zaprla vrat kopalnice. Najprej sem le obrnil glavo proti oknu in res, noč se je posvetlila. Potipal sem se. Poskušal sem odpreti zaprte oči. Ni šlo. Pomencal s prsti. Tlačil nekaj trdega, grudičastega. Bolelo je. Hotel sem zakričati in se zadržal v zadnjem trenutku. V kopalnici je šumel tuš, itak me ne bi slišala.

Oslepel sem.

Poskusil sem se postaviti na noge. Na srečo je bila zadrga že od včeraj razparana in se mi ni upirala. Pokleknil sem in ob zidu počasi vstal. Kaj se je zgodilo? Stranski učinek katerega izmed zdravil, ki sem jih jedel zadnje dni? Nova bolezen? Če se bo tako nadaljevalo, začetka naslednjega tedna ne bom dočakal.

Nisem se upal premakniti. Poskusil sem obnoviti razpored predmetov okoli sebe, a spomnil sem se le, da jih je zelo veliko, so na gosto natlačeni in police bolj slabo pričvrščene. Pohištvo iz bambusa ni videti ravno primerno naslonjalo moji teži. Znova sem potipal veke. Tokrat bolj počasi, raziskovaje. Nekakšna čudna snov jih je zlepila. V kotičku levega očesa sem jo pričel previdno krušiti in počasi sem razpraskal narazen nekaj trepalnic, spustil svetlobo do očesa in se prepričal, da z mojim vidom ni nič narobe.

Hana se je vrnila in takoj pristopila.

»Kaj pa delaš? Kaj ... O! Kakšno vnetje oči imaš! Nekoč se je zgodilo tudi moji stari mami. Pusti! Ne dotikaj se! Grem skuhat čaj.«

8.29

Prvič sem dojel lepoto Mercedesove zvezde. Lesketanje sonca je bilo pri tem čisto postranskega pomena. S široko odprtimi očmi sem užival v gledanju samem, pa vrteči simboli avtomobilske industrije gor ali dol. Občasno sem pomočil gazo v skodelico kamiličnega čaja, se nagnil naprej in izmenično zapiral oči z obkladkom.

»Srečen si lahko, da skrbim zate,« je rekla in se takoj zavedela neprimernosti izrečenega stavka. Prav ponižno je dodala:

»Oprosti.«

Imela je prav, kar je najbolj bolelo. Moji problemi se množijo in vedno več imam opraviti sam s sabo. Po drugi strani pa, danes je sreda in Hana še živi, kar najbolje priča o moji uspešnosti. Po tretji strani pa, nihče je še ni zares napadel.

Klinc.

»Nisem tako mislila. Včeraj si tistega tipa mojstrsko onesposobil. Res.«

Hana je kuhala novo porcijo kamilic. Njen prvi čaj, ki je zares pomagal proti mojim tegobam, pa še popiti mi ga ni bilo treba. Mogoče zato.

»Stari mami se je zgodilo na pomlad, ko je spala pri odprtem oknu. Zdravniki so ugotovili alergijo in je potem morala jesti neka zdravila. Prav dobro ni bilo nikoli, tako hudo pa tudi ne več.«

Alergija oziroma upiranje telesa? Na bolezni se ne spoznam, a opazil sem, da so to edine bolezni, ki jih dobi le telo – za pljučnico, recimo, pravijo: dobil sem jo, prebolel sem jo, le za alergijo vedno porečejo: moje telo je alergično. Naštevajo celo bolj nadrobno, po sestavnih delih: Oči so alergične na ... Koža ...

Hana je prinesla novo skodelo in vzela prejšnjo.

»Mar ne bi šel k zdravniku?«

Odločno sem odklonil.

Zavzdihnila je, čeprav očitno ni pričakovala drugega odgovora.

»Zanimivo,« je rekla, »bolj ko je moški močan in, no, možat, bolj se boji iti k zdravniku.«

Odšla je do štedilnika in mi navrgla čez rame:

»Moral boš v trgovino. Zmanjkalo je ingverjeve marmelade in kruha.«

Kratek premor.

»V lekarni si kupi kapljice ali kremo, zelo krvave oči imaš.«

8.58

Trajalo je, preden sem se obril. Postopek je zaradi količine in čvrstosti mojih dlak itak dolgotrajen, tokrat pa so mi nagajale oči. Nisem jih mogel imeti dolgo odprtih. Neprestano sem mežikal. Bližnji spogled z ogledalom je razkril podivjani splet pokajočih žilic, ki so povsem prekrile belino zrkla. V kotičkih se mi je že nabirala nova sluz. Obrisal sem jo s konico prsta.

Za povrh sem mi je nos povsem zamašil. Po tuširanju sem pustil vodo še nekaj časa teči, dokler si nisem spihal vsaj ene nosnice.

9.11

Šel sem po stopnicah in nasproti mi je prišla žena lastnika BMW-ja, vsaj po Haninem opisu sodeč. Oblečena je bila v sivkast dežni plašč, daleč pretenak za hudo zimo, izpod katerega so gledale zelo zdrgnjene konice salonarjev, modernih pred davnimi časi.

Ni dvignila pogleda in ni pogledala za mano. Preveril sem. In videl, da ima temnorjave lase, pomešane s prodirajočimi sivimi nitmi, spete v čop z navadno gumico.

Zunaj sta me v oči hkrati napadla sonce in mraz. Klonil sem in stisnil veke. So bili hujši zbodljaji, ki so mi pičili do možgan in povzročili skakanje žogic glavobola že navsezgodaj, čeprav sem jih pričakoval – upal nanje – precej kasneje, ali občutek, da me v zenice zebe in mi zaradi tega trzajo ter se solzijo? Med hojo sem nasedel rahlemu izboljšanju in pogledal trup velikega potniškega letala, ki se je počasi spuščalo; zableščalo se je in me spet napolnilo s solzami in bolečino.

Komaj sem našel pot do lekarne. Pustil sem si priporočiti neko kremo in se namazal takoj za pultom, še preden sem plačal. Lekarnarka ni komentirala. Vprašal sem za zdravilo proti alergiji, vendar nisem mogel ničesar dobiti brez recepta. Svetovala mi je, naj grem k zdravniku, in nanosila na pult cel kup paketkov. Noben od njih ni bil čisto pravi, a mogoče bodo pomagali. Kupil sem vse in šel v trgovino po zaboj marmelade in kruh.

Nazaj grede sem, tako kot vsako jutro, iz Haninega poštnega predala pobral časopis in drugo smetje v obliki računov in reklam.

11.42

Hana je pripravljala kosilo le zase. Sam sem najavil obisk prinašalca robe iz McDonaldsa okoli druge ure. Pogosto sem zahajal na stranišče, kjer sem jedel tablete vseh mogočih barv in topil kalcijeve šumeče tablete. Ustrašil sem se, da bi jih Hana slišala, zato sem odprl tuš. Potem sem še malo topil tablete za želodec, ki se mi je pričel spet oglašati, in pojedel nekaj aspirinov. Pikajočih kroglic nisem mogel pregnati, zmanjšal pa sem vsaj njihovo število. Prvikrat sem imel občutek, da je dopoldne kar nekam hitro minilo, in obšlo me je rahlo upanje, češ, saj bo. Kmalu bo ponedeljek. Zaprl sem vodo in še malo užival v tišini, ko je pozvonilo.

Ptički se še niso izpeli, ko sem planil iz stranišča in se spogledal s Hano. Stala je za pultom in rezala nekakšne zelene šope z rastline, katere steblo je bilo po obliki podobno cvetači. Spogledala sva se. Odkimala je. Nepremično je obdržala nož sredi giba.

Potiho sem stopil do kukala, se malce vzpel na prste in pogledal ven.

Ženska blizu petdesetih, debelušna, v dolgem krznenem plašču, s klobučkom na glavi. Smehljala se je in gledala naravnost vame.

Spoznal sem jo s slik na televizorju.

Ritensko sem se umaknil par korakov in šepnil:

»Mama.«

Hana me je debelo pogledala.

»Tvoja?«

»Ne, tvoja,« sem skoraj zarenčal.

»O, jebi ga,« je Hana odložila rastlinje in nož, »saj me je obiskala že poleti.«

Hitro se je pričela ogledovati okrog sebe.

Ptički so spet zapeli.

»Ni naju doma,« je šepnila in si živčno obrisala roki v platneno kuhinjsko krpo.

Otrplo sva čakala.

Spet ptički.

Nato mamin glas:

»Hana, Hanička, odpri, videla sem, kako kukaš svojo mamico, odpri!«

Hana je v loku vrgla krpo čez umivalnik.

»Že grem, minutka!« je zavpila, nato pa se obrnila k meni.

»V omaro,« je rekla.

»Kam?«

»V omaro! In ostani notri, dokler te ne pokličem.«

»Ni govora. Jaz sem tvoj telesni čuvaj.«

Zaletela se je vame in me poskušala zriniti proti sobi. Niti premakniti me ni mogla.

»Prosim ... prosim ...« je zamoledovala in oči so se ji zalesketale.

Ptički so peli.

»Hana, Hanička!« je klicala mama pred vrati.

»Moram biti ob tebi,« sem trdo pribil vsako besedo.

Vdala se je. Me še enkrat jezno pogledala, si popravila majico in stopila odpret vrata.

»O, Hana,« je vkorakala mama in izmenjali sta si politični poljub na lica. Še čez hčerkino ramo me je obiskovalka zagledala in potem ni več odtrgala oči proč. Se celo približala na korak. Pogled, ki sem ga bil deležen, je bil spet eden onih, ki jih nisem znal tolmačiti. Postalo mi je jasno, da me je izolacija oropala važnega načina komunikacije. Pogledal sem Hano. Podobna je bila morskemu večeru s kič razglednic, docela rdeča v obraz. Spuščeni roki je stiskala v pesti in od napora sta se tresli.

Obzorje se mi je zameglilo in moral sem nekajkrat utripniti z vekami, da sem ga spet izostril. Jebeno vnetje ali alergija ali kaj že je očitno naplavilo nov val sluzi.

»Mmmmmm,« je zagodla mama, nato pa iztegnila roko:

»Kristina Woyczik.«

Predstavil sem se in se rokoval. Dlan sem moral izrecno reševati iz Kristininega oprijema.

Stali smo porazdeljeni po predsobi in kuhinji. Hana ni kazala nobene želje, da se odmakne od vrat. Mama si me je ogledovala, sam pa sem bolj mislil na oči, ki so me spet pričele peči in mi nagajati. Z utripanjem vek sem jih moral neprestano čistiti.

Tišina je preglasila že muzak z radia in čebljanje kuhinjskih nasvetov iz televizorja. Že meni je počasi postalo mučno. Edino Kristine ni motilo. Veselo je poklepetala:

»Spotoma sem se oglasila. Prišla sem se sfrizirat k loverju. Mi je rekel, da ti je dal plačano prosto. Te čuva nek korenjak, ker moraš na sodišče ali kaj.«

Ni bilo videti, da bo potrošila še kako besedo o hčerkinih poteh z zakonom, obvisela je pri korenjaku.

»Ah,« je zavzdihnila, »koliko filmov o telesnih čuvajih sem gledala!«

Še bolj se mi je približala in mi skoraj padla v obraz. Približno enako velika je bila kot Hana. Gotovo sem imel ob kotičkih že naslago sluzi, vendar se nisem upal niti premakniti, kaj šele dvigniti roko.

Nadaljevala je:

»In v vsakem telesni čuvaj spozna, kaj je to prava ljubezen! Mmmmmmm...«

Krznene izbokline njenega ospredja so se me dotaknile po obrazu. Popraskale po očeh. Nisem več zdržal. Obrnil sem se vstran in si hitro obrisal oči. Pritisk je povzročil divji napad srbenja. Komaj sem se obvladal, da nisem spraskal sleherne vnete žilice posebej.

»MAMA!« je prekinila prizor Hana, še kar ob vratih.

»Kar Kristina mi reči, dragica.«

Hani je težko šlo iz ust, pa se je potrudila:

»... Kristina ... prosim ... gospod je varnostnik, ki me čuva po službeni dolžnosti.«

»Tako kot tvoji možje, državljanska dolžnost.«

Videti je bilo, da bo Hano vsak trenutek kap. Kristine ni motilo, nežno je čebljala naprej:

»Oh, služba je služba, družba je pa družba. Včasih ne moremo ločiti, kdaj se eno neha in začne drugo. Oboje pa je lahko v užitek.«

»MAMA!«

»Dobro, dobro, Hana, Hanička, ne bom vaju več motila. Vidim, da sta zasedena. Že grem.«

Res je stopila proti vratom. Se spogledala s hčerko. Rekla:

»Hana, ne glej me tako, saj sem se prišla v mesto samo sfrizirat.«

Dlani je obrnila navzgor in z razkrečenimi prsti parkrat sunila v pričesko, ki je bila še najbolj podobna stopničasti levji grivi. Še po rdečkasto peščeni barvi, za povrh.

Obrnila se je proti meni:

»Lastnik salona za stare ljubezni dela zastonj.«

Pomežiknila mi je.

Postalo mi je jasno, zakaj gre salonu tako slabo in zakaj hodi po svetu toliko žensk z obupnimi pričeskami.

Obrnila se je. Hana je kot avtomat hitro in pravočasno na široko odprla vrata.

Mama se je sklonila k njej in pretirano glasno šepnila:

»Pa kako srčkan je! Si videla, neprestano mi je mežikal! Kakšna koketa! Ni čudno, da si ljubosumna.«

S hodnika mi je poslala še zadnji dolg pogled, ki ga je Hana presekala na pol z vrati.

Oba sva stala pri miru, dokler se vhodna vrata v blok niso umirila.

»Še nikoli me ni bilo tako sram!« je Hana prebila tišino. »Še nikoli!«

Zdivjala je mimo mene v spalnico in zaloputnila vrata za sabo.

Nad kuhinjski umivalnik sem si šel izmit oči in izpihat nos. Pojest še nekaj zdravil. Hanina prizadetost mi ni šla iz glave. Posoda je bila že pomita, tako da nisem vedel, kaj naj storim. Ogledal sem si celo zelenjavo, a ker je nisem znal pripraviti, sem raje vzel sesalec in posesal stanovanje.

14.33

Hana ni prinesla svojega kosila na mizo, četudi je bilo že kuhano, vse dokler ni koščeni Arabec dostavil treh paketov iz McDonaldsa. Pokora s sesanjem me je očitno odkupila, saj sem videl Hano nihati med obžalovanjem in opravičevanjem. Neprestano je pogledovala proti meni, že nekajkrat hotela začeti pojasnjevati, se premislila, nesla še nekaj žlic v usta. Z mislimi ni bila pri jedači niti za trenutek.

Odprl sem prvi paket in pobrskal po notranjosti Veselega obroka. Hamburger bi bil sposoben pojesti v enem grižljaju, a sem se obvladal in ga použil v treh. Stisnil sem kečup na krožnik in pričel pomakati krompir vanj. Hana je še kar z žlico lovila zelene kose iz juhe in ni nehala globoko premišljevati. Včasih si je odkimala.

V paketu je bila plastična figurica zajčka Dolgouščka. V drugem in tretjem tudi. Hej, goljufija!?! Prav zaradi igrač sem naročil Veseli obrok, izkazalo pa se je, da ti jebci v vsak paket vtaknejo enak košček plastike.

Porinil sem zajčke predse, proti Hani.

Debelo jih je pogledala.

Vrnil sem se pomakat krompirje.

»A so zame?« je rekla.

»Ja.«

»O, hvala!«

Kar zasijala je. Zaradi plastike!

»Veš, še nihče mi ni podaril igračke iz McDonaldsa. Hočem reči, že dolgo ne. Hočem reči, še nikoli treh enakih naenkrat!«

Pobrala jih je in jih razpostavila po polici, na kateri je čepela dolga vrsta kamnov malce neobičajnih, pa ne izjemno čudnih oblik. Videti je bilo, kot bi Dolgouščki šli v zasedo.

»Hvala,« je rekla.

Pojedel sem vsebino drugega paketa in se lotil tretjega. Hana je pustila svojo čorbo čisto pri miru.

»Oprosti za prej,« je začela. »Moram ti pojasniti.«

Odložil sem hamburger in čakal.

»Moja mama ... Kako naj rečem ... Si videl, kako te je gledala?«

»Ja.«

»Tako ... Moram razložiti ...«

Spomnil sem se, da je Hana večino časa stala za materinim hrbtom in torej ni mogla videti njenih oči. Nisem se je upal motiti z vprašanji.

»... to pohoto,« je dokončala stavek.

Dolg premor. Poslovil sem se od hamburgerja in jabolčne pite, ki sem jo naročil za posladek. Nekoč sem oboje že poskušal pojesti mrzlo in bilo je popolnoma neužitno. Očitno so kemikalije, iz katerih zmešajo obrok, dobre samo tople.

»Moja mama ... ima ... rada seks. – kako težko mi je to pripovedovat! – Ona ... je zbiralka seksa. Ampak ... kako naj razložim ... ne toliko števila, bolj različnosti. Kako naj rečem ... Seksala je s črnolasci in svetlolasci. Indijanci, črnci, aziati, obdelala vse rase. Potem debele in suhe, visoke in majhne. Enoroke, enonoge, brezroke, hrome. Pa s pritlikavci in velikani. Da o raznih poklicih ne govorim, sploh veš, koliko jih je na svetu? In bolezni ne smem pozabiti. Spomnim se, nekoč je izvedela, da ima sosed raka na prostati, in je takoj stekla k njemu. Še nikoli poprej ni z nikomer, ki bi imel to bolezen. Razumeš? Zato te je tako gledala. Zato, ker ...«

Z rokami je lovila besede.

»Vem,« sem rekel, »razumem.«

»... ker si telesni čuvaj, pa še izrazitih potez. Bolje, če pričnem od začetka. Odkar pomnim, sem rasla pri stari mami. Ali pa tu, v tem stanovanju, pri teti, na obisku. Stara mama je živela na vasi in o, kako nesrečna sem bila tam. Babica ni vedela, s čim si je prislužila takšno hčer, le občutek sem imela, da je za vse krivila svojega moža, ki ni naredil drugega kot umrl kmalu po tem, ko se je moja mama rodila. Zagotovo pa je hotela s trdo vzgojo preprečiti podobno pot vnukinji, ki je tudi rasla brez očeta. Mame itak ni bilo blizu. Že nekaj let prej ne, saj se je dogajalo toliko reči. San Francisco, s cvetjem v laseh, Woodstock, povsod svobodna ljubezen. Enkrat spotoma je zadela mene, me prinesla na vas, oddala in spet izginila. Mislim, da sem jo prvič videla, ko sem bila stara enajst let. Stara mama še njenih slik ni imela. Sploh ni govorila o hčeri. Niti besede.

No, mama je prišla in z babico sta imeli grozen prepir. Zaprla sem se v sobo in se vsa tresla. Zmagala je mama, me odvlekla ven, skupaj sva obredli nekaj lokalov v bližnjem mestu. Pri enajstih bi se morala vsega spomniti, pa se ne. Le to, da sem hotela domov, spat. Kinkala sem za mizo, medtem ko se je moja mama hihitala z nekimi čudnimi tipi. Spomnim se le enega, vampastega motorista. Zjutraj me je dostavila domov in spet izginila za nekaj let. Nič ne rečem, naslednjič sem šla rada z njo ven, še vedno pa so mi bili ogabni vsi moški okoli nje.

Prihajala je vsakih nekaj let ali vsako leto, za eno noč. Moja mama neprestano potuje in povsod, kjer je, je spotoma. Pri sedemnajstih me je pripeljala sem. Imela je divjo romanco z Ervinom, onim, ki si ga videl v ponedeljek. Zaposlil me je kot vajenko. Stanovala sem pri teti, ki je po enem letu umrla in mi zapustila stanovanje. Moja mama je bila že nekje drugje. Pride včasih, kot si jo slišal, kadar se gre sfrizirat.

Vsakič vpije Hana, Hanička, kako mi gre to na živce. Kot bi bilo v naju res kaj poljske krvi! Ja, imam rojstni list in poznam očetovo ime, Leopold Woyczik, videla ga nisem nikoli. Po pripovedovanju slutim, da je moja mama imela napad slabe vesti pred lastno mamo in je izkoristila priložnost, ko je prišel mimo poljski izseljenec, novinec, ki ni znal jezika in ni dobro vedel, kaj podpisuje. A sem zlobna? Sem, a? Samo do sebe, včasih. Kaj morem, tako je bilo. Z mamo sva dobili priimek, jaz pa še uradnega očeta.

Veš, kaj ji res zamerim? Opravičevanje, iskanje razlogov! Namesto da bi rekla, rada imam seks, pravi takole: ‘ravno proučujem tantra jogo z največjim Vodnikom naše dobe’. Ali kaj podobnega. Zakaj ne more reči, vau, uživam v seksu, fino mi je.«

S konico ročaja žlice je pobobnala po mizi.

»Tantra joga! Skupinsko čutenje avre! Svobodna ljubezen! Pretakanje kozmičnih energij! Zakaj ne kar fuk?«

Ustavila se je.

»Oprosti, zaneslo me je. Preklinjam. Ne bom več. Kar jej.«

Naredil sem se, kot bi žvečil hamburger. Pod zagrinjalom dlani me ni mogla dobro videti.

»Zavedam se, obsedena sem od svoje matere. Ma, ne. Bolj od dokazovanja, da ji nisem podobna, kar sem morala početi celo otroštvo. Babica me je neprestano spremljala z očmi. Ko sem bila čisto majhna, sem si mislila, skrbi zame, pazi, da se ne bi spotaknila, udarila, kaj vem kaj. Kasneje sem razumela. Čakala je, kdaj se bodo pokazali prvi znaki, tako kot pri njeni hčerki. Umrla je pred petimi leti in še v bolnici, nazadnje, me ni hotela videti. Ni mi zaupala. Šla sem z mamo, postala sem ji enaka. Zanjo sem izginila. Njen pogled ... kako se ga spomnim! Nekdo, ki so mu podtaknili novorojenega tigra, sedaj pa gleda, kako mu raste pred očmi, in čaka, kdaj bo odrasel v zver in ga požrl. Svojo drugačnost sem morala dokazovati vsem po vrsti. Govorice o moji materi so prišle tudi v vas, seveda. Nihče ni vedel in nikogar ni zanimalo, katere so izmišljene, katere ne. A pri Kristini Woyczik itak nikoli ne veš, izučilo me je že. V šoli so fantje k meni pristopali drugače kot do drugih deklet, češ, ta je lahke sorte. Zato sem bila verjetno edina, ki od vseh mojih sovrstnic še ni izgubila nedolžnosti, in sem to opravila šele tu, v mestu. Po poroki. Ja. Tako vesela sem bila, ko sem se znebila tiste vasi. Res. Bila sem edina devica v razredu in hkrati edina na slabem glasu.«

Vstala je in šla v kuhinjo. Spet je kuhala enega svojih čajev. Vrnila se je s kadečo se skodelico.

»Nekoč, ko sem sedela tu, kjer sedaj sediš ti, gledala tisto zvezdo na peclju, kako se vrti, teta je bila že mrtva, lastnik salona me je pustil pri miru, sem si rekla. To je to. Odrasla si. V mestu si, nihče te ne pozna, kaj sedaj?

Ja, res, kaj sedaj?

Ni se mi bilo več treba boriti z maminim renomejem. Saj je prihajala na obisk, enkrat na leto ali dve, vsakič za pet minut, vsa vznesena in vzcvetena. Omenila je nekaj zadnjih dosežkov svoje zbirateljske strasti in šla. Ja, skoraj bi pozabila: že predlanskim mi je omenila, da nima več veliko upanja za nove primerke v zbirki. Preprosto ujela je že vse, kar se ujeti more. Preusmerila se je na zbiranje prostorov, je rekla. Opisala mi je seks v pleteni opazovalnici na jamboru turističnega posnetka gusarske ladje.«

Srknila je čaj.

»Kopriva,« je rekla čisto izven konteksta, »čisti kri.«

Mar se zaradi tega izpoveduje, sem se vprašal.

Nov srk.

»Ja, sedela sem tam in si rekla, je to vse, vse, kar ostane?«

Zbodlo me je pri srcu. Kako živo sem se spomnil istega spraševanja!

»Zavedela sem se, da mi nekaj manjka. Ne nekaj, toliko, da me sploh ni. Začela sem premišljevati.«

Pihnila je v gladino.

»Najprej sem se ločila. Od prvega moža. Onih ostalih sploh ne štejem, ker so bili le na papirju.

Malo bolje mi je bilo, pa ne toliko, kot sem mislila. Dobila sem ljubimca, prvega, drugega, nobene razlike. Torej mi niso manjkali moški. Tisto vprašanje me je obsedalo. Po cele dneve sem gledala vrtečo se zvezdo in ga premlevala. Bi šla študirat? Pustila frizeraj? Nisem si upala. Tam mi vseeno ni treba kaj posebnega delati, plačo dobim, očitno sem strahopetec, ziheraš. Verjetno bi rabila precej močno brco v rit, preden bi se zares zganila. Tako pa ... Pričela sem delati figurice iz gline. Ni pomagalo. Vedno bolj sem razmišljala o veri. Mar verniki niso neke vrste družina, skupnost, ki ji pripadaš, da nisi sam? Ne smej se!«

Niti najmanjšega namena nisem pokazal.

»V cerkev, mislim to, krščansko, nisem hotela iti. Senca moje matere – iz vasi je morala, ker so njo in duhovnika zasačili v spovednici. On se je kasneje obesil. Sodelavka Mary je hodila v neko diskusijsko skupino, kakor so se imenovali. Vabila in pregovarjala me je od prvega dne službe. Upirala sem se z vsemi štirimi. Še nekaj, kar mi je zapustila mama. Vsakič, pred vsako odločitvijo, pomislim, kaj bi naredila ona, in potem naredim drugače. Mama je stara veteranka vseh mogočih diskusijskih skupin, sekt in ne vem česa še. V novi duhovnosti se vedno dobro seksa, mi je nekoč rekla. Odločitev za vključitev v Maryjino skupino je zame pomenila hojo po maminih stopinjah. Po drugi strani pa, vedno manj me je bilo, vedno bolj prazna sem bila. Zjutraj se mi še počesati ni ljubilo, hodila sem okoli neurejena, kot kura. Še danes ne maram sedeti na tistem stolu, verjemi. Nič ni bolj žalostnega kot gledati Mercedesovo zvezdo, ki te ne pripelje nikamor.

Šla sem z Mary v njeno diskusijsko skupino. Držali smo se za roke in pretakali energijo. Vodja je bil na las podoben Ervinu, lastniku frizerskega salona, in spraševala sem se, zakaj Mary hodi sem. Ervina lahko gleda že cel dan v službi. Zvečer smo šli skupaj v restavracijo in vsi zvesto duhu zdravega življenja in duhovnosti naročili sojine kalčke. Le vodja je naročil dvojno debeli T-bone steak, krvav. Mljackal je in mljackal, me pa smo ga gledale. Ja, pozabila sem povedati, edini moški v skupini je bil. Potem ga vprašam, hm, oprostite, kako pa sedaj to? Toliko ste govorili o očiščenju, nakar me grizljamo kalčke, vi pa meso na kile. Rekel je, da se je očistil že v prejšnjem življenju in mu sedaj ni treba več paziti. Me smo še začetnice v večnem procesu reinkarnacije. In je jedel naprej. Vstala sem in šla. Lansko leto berem knjigo neke ženske, ki se jo medlo spomnim s tistega srečanja. V svoji knjigi opiše mene in moje spraševanje v dokaz, zakaj se moramo potruditi in očistiti – bomo v naslednjem življenju lahko počeli karkoli! Jedli šnicle ali kaj! Moj odhod je navedla kot primer odpada nevernikov, ki niso umsko sposobni doumeti skrivnosti mistike. Pomisli!

Mary me je zatem dolgo grdo gledala. Še inicializacije nisem bila deležna, ji je enkrat ušlo. Kaj pa je to, sem vprašala? Izvijala se je in izvijala, potem pa le priznala, da duhovni vodja spi z vsako novinko. Po tistem sem pričela gledati na frizeraj in Ervina s čisto drugimi očmi – kot na sekto. Tudi tu je lastnik moral spati z vsako. Povedal sem Mary in dolgo je premišljevala. Očitno prej ni videla povezave. Naslednji dan mi je ponudila roko, dajva se pobotat in ne govoriva več o tem. Pa res nisva.

Rekla sem si: krščanski župnik z mojo mamo v spovednici, ezoterični voditelj z vsako po večerji, nimam sreče. Nekje ta duhovnost mora obstajati, saj ni vse sam seks. A ti težim?«

Odkimal sem.

»Saj bom hitro končala. Slišala sem za sekto, imenovano Gozdna bratovščina. Odnehala sem, ker se nisem mogla prisiliti, da bi pila svečenikov urin. Ta je bil pri njih rezerviran za začetnice. One z daljšim stažem so lahko posegle po samem svetišču, od koder je čarobni sok prihajal in se je imenovalo Jezusova skrinjica. Spet seks. Nisem več šla. Za tantra jogo sem slišala že iz maminih poročil in postajala sem vedno bolj obupana. Zagnusili so se mi ti krožki, ta sestajanja po zapuščenih telovadnicah šol in vrtcev, majhnih sobah v zadnjih prostorih knjigarn. Na vsakem srečanju sem videvala vedno ene in iste obraze, ne istih ljudi, ampak iste tipe. En sam tip, točneje – gospodinjo srednjih let. Kje so moški, sem se spraševala? Mar oni ne čutijo praznine v sebi? Moški so bili vedno učitelji in vedno so vodili učenke do seksa. Spraševala sem se, so vsi taki kot moja mama, mar vsi rabijo opravičila? Zakaj ne gresta kar v posteljo, če jima to zapaše? Zakaj mora gospodinja srednjih let sprejeti vlogo učenke na poti razsvetlitve, on pa mojstra Velikega duha, da lahko seksata? Pa še seks ni tisto, kar so videle moje oči, marveč pretakanje kozmične energije? Doumela sem, da itak vsi vedo, kaj mislijo s temi besedami, le meni podobne nedolžne ovčke izpademo bedaste. Jebi ga.«

Pokimal sem, da oprostim izrazu, še preden je utegnila izreči opravičilo.

»Šla sem v knjižnico in prinesla domov tako veliko in tako debelo buklo.«

Pokazala je mere. Impresivno.

»Zgodovina sekt. Grem brat, in kaj ugotovim? Vedno so si moški izmislili sekto in ženske so takoj pritekle. Povem ti, v večini primerov je bil ustanovitelj sekte krojač. Predstavljala sem si ga, kako cele dneve zabada iglo, gleda okoli sebe, ugotovi, kako bi bilo lepo vtikati tudi kaj drugega, in se proglasi za preroka. Iz lastnih in tujih izkušenj vem, da preroki vedno poskušajo zlesti nate. Kljub temu ali zaradi tega vsak tepec vedno najde vsaj za čredo spremljevalcev. Povečini gospodinj srednjih let. Ne vem zakaj. Mogoče zaradi te praznine v nas.«

Srknila je čaj in ustnice je postavila, kako naj rečem, kockasto – nikoli še nisem videl česa podobnega.

»Kot bi lahko tako praznino napolnil kurac,« je rekla.

Kocka ust je razpadla, zbegano me je pogledala.

»Oprosti, to je bilo pa vulgarno. Hotela sem povedat, da večina žensk na teh shodih res pride mašit organske luknje. Dobijo točno tisto, po kar so prišle. Problem je s par meni podobnimi, ki imamo luknje v duši.«

Pomolčala je in se zasukala proti oknu. Oblačilo se je, zvezda je že izgubila stik z žarki.

»Tako sem opravila z duhovnostjo.«

Molčala sva.

»Kar se moje praznine tiče ... Še je tu, ni se zmanjšala, le zbledela je.«

Bolj zase je dodala:

»Srečala sem veliko prerokov, le nobenega svetnika ne.«

Vstala je in odnesla pomit skodelico. Sledil sem ji z naročjem prazne embalaže. Čudno, kako žalostno vzdušje naju je obdajalo, kljub trojnemu Veselemu obroku. Hana je delovala zbito in razočarano. Le Dolgouščki so se režali izza kamnov.

Previdno sem porazdelil smeti po pravih smetnjakih. Papir posebej; v »Organske ostanke«, kot je pisalo na pokrovu, sem zmetal tretji hamburger in jabolčni zavitek, v »Ostalo« pa natanko to.

Pograbil sem vreče iz vseh posod in krenil proti vratom. Hanin pogled je kazal začudenje nad mojo pridnostjo, saj sem komaj imel kaj nesti, rekla pa ni ničesar.

Na hodniku sem hitro in po prstih stekel do razdelilne omarice, potegnil smrdečo mačjo crkovino iz skrivališča in jo zatlačil na dno najbližje vreče. Zapekla me je vest. Porinil sem roko nazaj, zgrabil truplo in ga premestil v vrečo z organskimi odpadki.

18.02

Hana je imela v sebi nekaj takega, kar sem že nekoč srečal in uporabil. Po tistem, ko sem pogoltnil prste svojemu kolegu slepcu, so me odpeljali v norišnico, med debilčke. Najprej se mi je eden poscal na knjigo. Moral jo je raztrgati, da jo je lahko dal sušit na radiator. Vprašanje Je to vse? Vse, kar je in bo? je postalo še bolj aktualno. Bom moral res ostati tu?

Odhoda iz sirotišnice ob polnoletnosti si nisem predstavljal povsem določno. Še načrtov nisem imel nobenih. Sošolci so si odhod risali kot prestop v svet velikih financ, no, vsaj dobrih zaslužkov. Vsak je imel svoje načrte, kako priti do denarja, od nasilno preprostih do zvijačno trgovskih. Le nikogar nisem zasledil, ki bi hotel zares postati električar.

Odhod mi je pomenil nekaj takega, kot, si predstavljam, mora biti kristjanom posmrtno življenje. Prehod v neoprijemljivo boljše bivanje, za katerega vedno obstaja vsaj senca dvoma, če sploh obstaja. Iz posmrtnega življenja se ni nikoli nihče vrnil in natanko isto je veljalo za odpust iz sirotišnice. Niso se vračali, torej že mora biti bolje, onkraj.

Norišnica je bila zame, z mojim videzom, dosmrtna. Poskusil sem se umakniti v branje. Vendar je oni bebec poscal, raztrgal in posušil vsako knjigo, ki jo je le zagledal. Čtivo je smrdelo po urinu, kar me ni motilo, bolj zoprne so bile napačno zložene in izgubljene strani.

Nakar sem odkril spanje. Prevzame bolj od knjige in še bolj prenosno je. Takoj ko se ni kdo od paznikov neposredno vtikal vame, sem že spal. Stoje, sede, leže. Ni važno.

Rešitev je prišla nenadoma. Zaposlili so novo psihiatrinjo in ob nastopu službe se je hotela pogovoriti z vsakim bolnikom. Dobro znamenje – pričalo je o idealizmu in zagnanosti. Obetaven je bil tudi njen videz. Sedal sem ji naproti in pričel upati. Ne bi si smel dovoliti, moral bi takoj zaspati, kot sem se že nadresiral, a ženska je bila videti pridna punčka. Pravkar končala šolanje. Zagotovo njena prva služba. Pika na i: okoli vratu je nosila tenko zlato verižico, ki se je izgubljala v minimalnem dekolteju. Preden sem se lahko odločil, kaj naj rečem, sem moral videti, kaj visi na koncu drobnih, prepletenih členov. Preverjala je podatke in postavljala ogrevalna vprašanja, jaz pa sem vrtel glavo, vstajal ter se zviral, da bi ji pogledal v izrez. Obesek sem zagledal šele, ko sem potegnil k sebi kartoteko in se je morala stegniti ponjo. Da, zlat križec na zlati verižici. Bil sem rešen.

Umiril sem se in jo pogledal. Izključil običajni goveji izraz. Zbrano sem odgovarjal na vprašanja.

»Opišite mi, kaj se je zgodilo, da so vas pripeljali sem,« je rekla.

Sklonil sem glavo, gledal v roke in si žvečil ustnice.

»Grd sem,« sem rekel.

»To ni razlog, pacientov ne hospitaliziramo zaradi videza.«

Nisem dvignil pogleda:

»Vedno sem bil grd. Odkar pomnim, so kazali za mano in me zasmehovali. Zmerom sem bil ponižan in razžaljen. Zmerom zadnji. Včasih ...«

Zastal sem.

Mehko mi je prišla na pomoč:

»No?«

»Ne,« odkimal sem, »ne, tega ne smem reči. To je greh.«

»Povejte. Nihče ne bo zvedel.«

Še malo sem se dal prositi.

»Včasih ... včasih očitam Bogu: zakaj si me naredil takega? Kujam se in nočem moliti. Hitro me mine, ustrašim se in ga prosim odpuščanja. Molitev je moja edina uteha.«

Privoščil sem si le kratek, obupa poln pogled izpod čela. Moral sem preveriti, če ne serjem predebelo. Uporabljam preveč bibličnih izrazov, sem čisto zasolzil? Nisem, sploh ne. Celo nasprotno. Opogumilo me je. Dvignil sem obraz, ji dovolil dober pogled in ji nahranil domišljijo, preden sem se spet sklonil.

»Tisto ... tam v centrali ... še sedaj me preganja ... tisto mi je prišepnil sam ...«

Kmalu bi storil napako. Hotel sem omeniti hudiča, a sem se v zadnjem trenutku spomnil, da si z besedami poskušam priboriti odpust iz norišnice. V takem primeru moram omeniti Boga čim večkrat, hudiča pa ne. Med dvema izmišljenima večnima bitjema velja naslednji razloček: tisti, ki ubogajo prvo, so zdravi, oni drugi pa umobolni. Razlika je dosežek dvajsetega stoletja. Na srečo se pravila redno izmenjujejo in lahko vsi pridejo na vrsto, le v pravem času se morajo roditi. Imel sem versko blaznega sošolca. Nekega dne se je – četudi je bil šibke roke – vpisal kot edini član med amaterske bičarje. Drugi sošolec je bil fanatik iz podobnega testa, le da je verjel v znanost. Neprestano je nekaj cmaril po epruvetah in skozi teleskop pretegoval oči po zvezdah. Prvega so odpeljali v norišnico, drugega pa nam dali za zgled ter mu celo našli štipendijo, s pomočjo katere nas je zapustil. Pred stoletji bi bila njuna usoda ravno obratna.

Pokrpal sem:

»... prišepnila sama zatajevana zloba, ki se je nabrala v meni. O, kako grozno je bilo! Še sedaj me preganja v sanjah! Vsako noč! Potem pa spim po koščkih čez dan. Vsi moji slepi sošolci so se hoteli naenkrat prepričati, če sem res tako grd. Kako naj vam opišem ... stisnjen v kot, trideset rok se steguje proti meni ... me tepta ... hlasta, jaz pa v kotu, vedno v kotu ...«

Malo sem zahlipal. Uvidevno je molčala.

»Ugriznil sem. Kako se kesam! Kako prosim Gospoda odpuščanja! A kar sem storil, se ne da popraviti. Ugriznil sem.«

Umolknil sem. Malo počakal. Dodal:

»To je najhujše v življenju. Da storjenega ne moremo več razveljaviti.«

Mogoče bo psihiatrinja čez precej let z istimi besedami obžalovala svoj študij in svoje ideale, ki so jo spravljali v pomoč drugim. Prav vam je, pizduni haljasti, vsem po vrsti. Brigajte se zase.

Ni spregovorila. Čakal sem s sklonjeno glavo. Slišal sem jo pisati. Dolgo časa. Odločno, dvakrat je nekaj sekajoče podčrtala.

Morala je biti odpustnica, saj sem bil naslednji teden že spet med električarji. Psihiatrinja me ni vprašala, zakaj sem prste pogoltnil, čeprav je o tem nedvomno lahko prebrala v poročilu. Ko si je o meni ustvarila sliko, je niso več motile majcene nepravilnosti okvirja. Kar ignorirala jih je. Ljudje vedno dojemajo po tem kopitu, strokovna izobrazba gor ali dol. Koliko težje bi živeli, če bi videli tisto, kar je, namesto tistega, kar hočejo.

Električarji so za napad grizenja slišali in mi dali mir. V moji prisotnosti poslej niso iztegovali rok, marveč so krilili podobno kot nekaj debilčkov, ki sem jih videl v umobolnici – s spodvihanimi dlanmi. K branju sem se vrnil le napol, preostalo polovico sem posvečal spanju. Če odštejem vmesne poskuse pobegov.

K zobozdravniku me niso več silili. Govorice o prisilnem brušenju in puljenju čekanov so kmalu potihnile – očitno so tudi vzgojitelji odštevali dni do mojega odhoda in številka ni bila več nedosegljivo daleč.

18.20

Nisem mogel več zdržati srbenja. Dupline sem imel pokrite s smirkovim papirjem, in kadarkoli so se oči premaknile, so hrapavo podrgnile po njem. Utripnil sem z vekami in skoraj rodil, preden sem jih spravil narazen. Klank! so se zaprle kot giljotina in isti trenutek je hkrati zapeklo in zasrbelo. Solze so mi špricale med trepalnicami.

Prvič sem resno pomislil na Hanin predlog o zdravniku. Po sirotišnici nisem obiskal nobenega več in nenadoma me je zasul plaz praktičnih vprašanj, na katera nisem vedel odgovora: h komu, kje, uradno sem zaposlen, torej tudi zavarovan, da? Brezveze, Hane ne smem pustiti same, sploh za posedanje po čakalnicah ne.

Stiskal sem rob umivalnika in tiščal glavo pod ledeno vodo. Enkrat samkrat sem storil napako in si pričel gnesti oči. Zaneslo me je v praskanje, naprej, izkopal bi jih, srbenje pa ni pojenjalo. Izučilo me je. Roki sem moral držati čim dlje od obraza. Izpihal sem si nos in se vrnil v sobo, kjer je Hana gledala kasete. V trenutku sem dobil napad rafalnega kihanja, ki me je premetaval po prostoru kot Indijanca okoli totema. Ugotovil sem, da tudi pri tovrstnem napadu pomaga polivanje z mrzlo vodo. Na srečo sta se vsaj driska in napenjanje poslovila, odkar sem se vrnil na normalno prehrano.

Na vrata je potrkalo.

Zaprl sem vodo.

Hanin glas:

»Sosed bi rad govoril tudi s tabo,« je rekla. Hitro sem se obrisal in pogledal ven. Med vhodnimi vrati je stal lastnik BMW-ja v sintetični modri trenirki, z zbledelimi dvojnimi rumenimi črtami po rokah, na komolcih prešitimi z zaplatami iz semiša. Nekaj čudnega je bilo na Haninem obrazu, eden tistih pogledov, ki jih še nismo jemali. Zdelo se mi je, da se hkrati pripravlja na smeh in jok.

Obšlo me je, da nisem slišal zvonjenja, ker sem tiščal glavo pod pipo. Hana me ni hotela motiti, šla je odpirat sama.

Kaj, če ...

Znova me je obšla huda slutnja: tole se ne bo dobro končalo. Nisem bil rojen za telesnega čuvaja. Vse preveč imam opraviti sam s sabo in mi komaj ostane čas za koga drugega.

Sosed ni hotel vstopiti, ostal je na hodniku. Drug ob drugem sva ga s Hano pričakujoče gledala.

Pozval naju je, naj se mu pridruživa in zapreva vrata za sabo, saj je z energijo treba varčevati. Hana ga je povabila, naj vstopi. Bolj varčno bo, če se še on pogreje, kot če se midva oba shladiva. Takoj je ubogal. Debelo sem gledal. Sta se mar dogovorila za nekakšno trapasto igro ali kaj?

»Tako,« je začel BMW sosed, »gospe sem na kratko že razložil, vendar bom ponovil, če vas ne moti,« izrecno se je obrnil proti Hani, načeloma je govoril nekam med naju. Videti je bilo, da je govor pripravljal že nekaj časa, ga sestavil do podrobnosti in sedaj ne želi nobenih motenj.

Povzel je:

»Odkar se je gospod vselil, kar me nič ne briga in je povsem vaša pravica, da v vašem stanovanju na vaše stroške gostite, kogar želite, sem bil prisiljen opaziti, kako je poraba vode pri vas narasla. Razumem, to se me ne tiče, saj imamo vsak svoj števec in vsak plačuje zase. Vendar neprestano tuširanje presega vse meje! Ponavljam – neposredno se me ne tiče, a prisiljen sem vas opozoriti, da negativno vplivate na naše sosedske odnose.«

Še kar nisem razumel, o čem govori. Počasi se bom utrdil. Sosed je še dvakrat bolj ali manj ponovil isto. Jemal je zalet, govoril je vedno hitreje in glasneje, z več ognja, se vedno bolj vživljal. Čakal sem na polet.

»Kako si, prosim vas, predstavljate trošiti toliko vode? Natančneje povedano, toliko tople vode! Ker dvomim, in prosim, ne dezinformirajte me, da bi se tuširali in umivali z ledeno vodo. Kako, prosim vas, naj to razložim svojim otrokom, svoji ženi? Kako? To je kamenček, ki lahko sproži plaz, zavedajte se tega, polagam vam na srce! Stojim tukaj in čutim iz glavnega prostora vročinski dih, kar pomeni, da pretirano grejete. Mi imamo vedno termostat na 14 stopinj Celzija in se raje oblečemo v topel pulover, namesto da bi brez potrebe pregrevali stanovanje. Vaša temperatura je vaša stvar! Poraba vaše tople vode pa ne!«

Visoko je dvignil desni kazalec in požugal z njim.

»Ker se poraba vode sliši! Ker moramo cel dan poslušati razsipanje s toplo vodo! Vznemirili ste mojo družino! Kako naj jim razložim, zakaj se mi kopamo le enkrat tedensko in segrejemo v ta namen za eno samo kad vode, v kateri se potem vsi okopamo, drug za drugim. In ja, prosim vas, zakaj vključimo grelec le enkrat dnevno na 40 stopinj, da pomijemo posodo celega dne? Moja družina dobro ve, da moramo varčevati, in povedal sem jim, kakšni ljudje ste, brez avta, brez obveznosti.«

»A za avto varčujete?« je ušlo Hani.

»Seveda, gospa. Kaj pa mislite, koliko stane tak avto?«

»Ampak saj se nikamor ne peljete. Nikoli.«

Sosed je široko odprl oči:

»Kako, mar ne veste, kako drago je zavarovanje? Kdo pa si ga lahko privošči? In kakšni norci so dandanes na cestah, izpit dajo vsakomur!«

Gledali smo se.

Spregovoril sem:

»Vnete oči imam, splakujem jih z mrzlo vodo.«

Sosed se je nagnil naprej in se prepričal. Njegove bledikasto starikave oči so se mi skoraj čisto približale.

»Mrzlo?« je še vprašal.

»Ledeno,« sem potrdil.

»Potem pa oprostite, pomota,« se je čisto zmanjšal.

»Ni za kaj, ne skrbite,« je rekla Hana, »na svidenje.«

»Na svidenje.«

Zaprla je vrata. Spogledala sva se. Vzdihnila je in šla v sobo. Gledal sem sam sebe v velikem stenskem ogledalu. Srečal sem se z natanko istim pogledom, kot sem ga prej videl na Hani. Učim se, ni kaj.

Hana je stala ob oknu in držala obe dlani na vrhu radiatorja.

»14 stopinj,« je rekla.

Pristopil sem in pogledal ven.

»Grem stavit, da se on prvi skopa.«

Oba sva strmela v avto.

»Najraje bi pljunila na to pločevino,« je zagodrnjala.

Čez nekaj časa je dodala:

»Saj razumem, to maši njegovo praznino, ampak žena in otroci? Kako mu je uspelo zasužnjiti njih?«

Spomnil sem se sestavljank. Mogoče nosimo naokoli vsak svojo praznino v različnih oblikah lukenj. Prej ali slej prilegajoči se deli lepo sedejo skupaj. Mulci so, po Haninem pripovedovanju, zadosti stari, da bi se lahko spokali od doma. Žena pa, zagledal sem navadno gumico, s katero je imela spete lase, in se namrdnil, prav ji je. Nekateri si svoj način crkavanja izberejo, drugi zdrsnejo vanj. Prvi so lahko vredni obsojanja, drugi pa vedno le prezira.

19.27

Oči sem si na debelo namazal s kremo in počasi mi je vsaj malo odleglo. Svoje misli sem lahko bolj posvetil glavobolu in predvsem kihanju. Previdno sem si z brisačo popivnal obraz, kajti bal sem se spet vzdražiti vnetje. Stopil sem v sobo. Gorela je le majhna kuhinjska lučka, pohištvo pa je pobliskavalo v svetlobi televizorja.

Obstal sem.

Čez pleteno naslonjalo je kukala Hanina glava. Predvsem njen vrat. Jasno izrisan na svetlobi televizije za njim. Tako tenak vrat. Tako dolg. Desnica mi je rahlo sunila naprej. Kar sama, brez razloga. Ujel sem jo.

Zadosti bi bilo le zgrabiti Hano preko obraza, prisloniti upognjeno levico ob njeno zatilje in potegniti nazaj. Puf, bi se zlomil vrat. Docela jasno sem doumel, da bi bilo tisti trenutek konec mojih bolezni, trpljenja, ujetništva. Lahko bi šel. Zaprl sem oči. Si še enkrat ogledal umor.

Zašepetal sem:

»Konec.«

Na srečo me skozi zvočno podlago ni slišala.

Roki sta se mi počasi pričeli dvigovati. Kadar doživim napad, nisem gospodar samega sebe, a takrat sem zgubljen scela – sedaj sem z grozo opazoval roki, ki sta se mi uprli in krenili po svoje.

Prsti so se stegovali.

Hana bo umrla.

Zdaj.

Ustrašil sem se zanjo. Moral sem vso moč in bes, ki sta se nabrala v meni, preusmeriti, sprostiti.

Skočil sem po plašč do obešalnika, zavpil, da se moram javiti v firmi, ji v teku zabičal, naj ne odpira nikomur, in stekel ven.

Nisem se ustavil, ker me je njen vrat neprestano spremljal. Počil bi kot veja, kos ledu, paf, konec. Moje roke ... Hana ... Kamor sem pogledal, sem jo videl. Kako lomljiva je! Zadostovalo bi ... Slike iz preteklosti, sladki spomini! Puf, paf, konec. Krc, crk.

19.55

Taksistu sem naročil, naj me odloži par ulic pred Maestrovim lokalom. Celo vožnjo in dolg postanek za zadnjim križiščem sem pri sebi izbiral med stotimi možnimi začetki: Ne zmorem, rad bi, prosim vas .... Odmetaval sem stavek za stavkom, vsak mi je zvenel plehko in plitvo. Še včeraj sem se nad inšpektorjem Kurtom jezil zaradi tripikčastega govorjenja, danes pa ...

Evo ...

Za vogalom sem dolgo okleval, se prestopal z noge na nogo in pričel že šepetaje pomerjati nagovore. Zveneli niso nič bolje kot poprej v glavi.

Končno sem vstopil zaradi nerazložljivega napada optimizma, maskiranega v logiko: Maestro bo razumel. Saj je še zmerom.

Toni je za šankom zadušeno sitno gnjavil dva natakarja s prikazom svojega talenta za brisanje kozarcev, Aleksander je za stalno mizo prebiral modno revijo. Sredi lokala je bila ena miza zasedena z upokojenci, druga z ženskama, ki sta neprestano pogledovali na uro. Maestro je na običajnem mestu prebiral časopis. Počasi sem stopil proti njemu. Ni dvignil pogleda, zato pa so si me ogledali vsi ostali. Aleksander je prvi vrnil pogled nazaj na bleščeče slike revije, Toni je nekaj zagodrnjal, odložil kozarec, vrgel cunjo predse ter odšel skozi zadnja vrata v skladišče. Slišal sem premetavanje zabojev s steklenicami. Edino Maestro me ni pogledal. Obstal sem ob mizi. Upokojenci in ženske so še kar buljili vame. Ustrašil sem se, da delam sramoto Maestru, zato sem zbral pogum, potegnil izpod mize stol in sedel. Bilo je, kot bi izkoristil zapik. Gosti so se vrnili k svojim pogovorom.

Nikoli še nisem videl takšnega branja. Maestro je vsaki vrstici v časopisu sledil s prstom in pri tem na drobno premikal ustnice. Počasi, počasi je kazalec drsel do konca stolpca, ustnice so se ustavile, prst je preskočil, ustnice so nadaljevale. Vedel sem, kako hitrega razmišljanja je sposoben, zato me je pogled na nebogljeno branje prav šokiral. Prvič sem ga videl z očali. Polovična, precej debela stekla na roževinastem okvirju, pripetem okoli vratu s tenko srebrno verižico.

Gledal sem mu v razredčene lase temena in čakal. Se spomnil, da bi bilo dobro kaj reči. Nagovori so mi izhlapeli. Nič.

Ženski sta vstali, si oblekli plašča in odšli. Eden od upokojencev je zehal z visoko dvignjenimi rokami. Tonija ni bilo videti in slišati, Aleksander se je malo odmaknil od revije, se lahno namrdnil, nato obrnil list. Natakarja sta se brez strokovnega vodstva lotila kozarcev.

Spustil sem pogled na enakomerno napredovanje prsta. Globoko vdihnil in hotel začeti govoriti, četudi brez prave predstave, kako naj v besede spravim vse svoje muke. Maestrov prst se je ustavil sredi vrstice in se za malenkost dvignil. Počasi sem zaprl usta in previdno izdihnil, da se ne bi slišalo. Prst je nadaljeval s sprehodom. Spremljal sem ga z očmi in čakal znak, ko bom prišel na vrsto.

Trajalo je v neskončnost. Upokojenci so se pobrali, Aleksander je pričel pospravljati lokal. Z izrazom gnusa je držal krpo med palcem in kazalcem ter pobrisal sleherno mizo, preden je nanjo narobe obrnil stole. Štrleče noge so napolnile prostor.

Maestro je dvignil prst, a ga le poslinil in obrnil stran. Spet sva brala dalje.

V skladišču je zaropotalo in Toni se je vrnil za šank s izrazom strašne nejevolje na obrazu. S podvojeno sitnobo je nadaljeval s teženjem natakarjema.

Maestro ga je le oplazil s pogledom ter se vrnil k branju. Ko je končno prebral do konca, je obstal. Prst je miroval, pogleda ni dvignil. Tvegal sem.

»Nekoga drugega, gospod, nekoga drugega,« je bilo vse, kar sem izdavil v eni sapi.

Toni in Aleksander sta me pogledala in čakala. Maestrov prst je počasi pokazal proti šanku, točno na Tonija. Pogledal sem ga. Odkrito sovražno je strmel vame. Nisem razumel, kaj mi hoče Maestro povedati. Že panično sem begal s pogledom po Tonijevem vampu, brkih, izrazu in doumel. Spominjal me je na vodovodarja. Predstavljal sem si ga v Haninem stanovanju, cel dan, tudi ponoči. Pokimal sem. Maestrov prst se je diskretno usmeril k drugemu sinu. Aleksander je bil spet zatopljen v revijo. Gledal sem pravilno črto grebena njegovega nosu, polikano prečo brez stranpoti, in bilo mi je jasno, da je kot telesni čuvaj vreden še manj od mene.

Vseeno sem upal. Bo, čeprav z neba, prišla kaka druga rešitev? Čez nekaj časa je Maestro spregovoril. En sam stavek, edini, ki sem ga slišal iz njegovih ust tisti večer, pa še ta ni bil namenjen meni. Karajoče, a zelo mirno, je dejal sinu:

»Aleksander, en stol ni tam, kjer bi moral biti.«

Maneken se je počasi dvignil in se mi približal. Vstal sem, se odmaknil in ga pustil, da je stol, na katerem sem še malo prej sedel, postavil pred Maestra. Ta je z vzdihom zaprl časopis in se posvetil pospravljanju očal.

Hotel sem reči, opravičujem se, vračam se, pa sem samo šel.

Celo srečanje me ni pogledal niti enkrat; kako me je grizlo njegovo ignoriranje!

21.41

Taksi me je odložil pred parkiranim BMW-jem. V stanovanju pozabljive starke je še gorela luč, pod njim so ljubitelji luksuznih avtomobilov verjetno sedeli v temi in na prste računali, koliko privarčujejo sleherni trenutek. Vodovodarjeva okna so bila temna, četudi je bil wartburg na svojem mestu. V Haninem stanovanju je migala televizija. Rolete niso bile spuščene, kar se mi je zazdelo čudno. Rekel sem ji, da jih bom spuščal sam, vendar od Hane ne bi pričakoval tolikšne ubogljivosti.

Hitro sem stekel po stopnicah in pozvonil.

Nihče se ni oglasil.

Še nekajkrat zapored sem pritisnil na zvonec. Ptički se niso dali motiti. Novo naročilo so upoštevali šele, ko so odpeli prvo.

Pobutal sem po vratih. Razmišljal, ali naj vlomim.

Zavpil:

»Jaz sem, Hana, odpri!«

»Kdo je?« je odgovorila.

»Jaz, odpri.«

Kukalo se je zatemnilo. Počasi je za ped odprla vrata, najprej pogledala levo in desno, nato se globoko oddahnila:

»Končno si prišel!«

Videti je bila voščeno bleda in Budin kip ji je kar plesal v roki.

»O, kako sem se prestrašila,« je rekla, »še vsa se tresem.«

Stopila sva v sobo.

»A je šel?« je vprašala.

»Kdo?«

»Ooooo...«

Pogledal sem skozi okno. Počakal, da je pogledala še ona. Nikogar ni bilo, razen mraza.

»Kaj je bilo?« sem vprašal.

»Ma, gledala sem video. Ko sem menjavala kaseto, sem se spomnila, da nisi spustil rolete, preden si šel. Vem, vem, kaj si mi naročal. Šla sem proti oknu, ko se mi je zazdel lasten odsev v steklu nekam čuden. Preveč ga je bilo. Pod mojo sliko je bilo še nekaj drugega, si predstavljaš, nekaj temnega in črnega, kot bi bilo znotraj mene. Stopila sem bliže. Zunaj je stal maskirani moški, z obrazom nalepljenim na šipo, z najlonko čez glavo. Če me tisti trenutek ni kap, me ne bo nikoli. Sama ne vem, če sem zatulila ali ne, stekla sem v sobo in se zaklenila. Hvalila Boga, ker so v moji spalnici spuščene rolete, pa potem s tem trapastim kipom stražila ob njih. Se spomnila, da bi morala poklicati policijo, ampak nisem upala iz spalnice. Na srečo imam močno ključavnico v vratih. Nabavila sem jo takrat, ko je moral pri meni prespati prvi od mojih papirnatih mož, ker smo pričakovali nenapovedano komisijo za ugotavljanje stanja. Čakala sem in čakala. Kako dolgo te ni bilo? O čem pa ste razpravljali? O povišici?«

»Stal je zunaj?« sem rekel.

»Ja. Vem, kako bedasto zveni, in nisem pozabila, da stanujem v prvem nadstropju. Ne glej me tako. Res je stal pred oknom.«

»Grem pogledat, ne ...« sem začel.

Pogledala me je s takim pogledom, da mi je bilo končno jasno: nikomur ne bo odpirala.

V predsobi me je dohitel njen preplašen vzklik:

»Mogoče je še kje v stanovanju?«

Hitro sem jo potolažil, kar je prednost majhnih stanovanj. Pred njenimi očmi sem odprl tudi najmanjše omare, še koše za smeti, in potegnil ven globok koš za perilo iz omare v kopalnici.

Zunaj ni bilo videti posebnih sledov. Sneg cel dan ni padal, ostanki so pomrznili. Pod Haninim oknom je le tanka potka vodila v Bavario. Za čuda je v trgovini še gorela luč. Pokukal sem skozi izložbo in med bavarskimi suvenirji daleč od rodne dežele sem zaznal postavo za pultom. Vrata so bila odklenjena.

»Dober večer,« mi je moški odzdravil. Hana ga je opisala docela natančno. Res je bil videti kot SS oficir, čokat in ogromen pruski tip. Njegove oči so bile resnično motno sive in predirne. Najprej sem mislil, da v prostoru brni nekakšen čuden stroj, mešanica med hladilnikom in ventilatorjem, nakar se mi je zazdelo, da se za vrati mogoče skriva kak slon, ki se pripravlja na prvo učno uro igranja škotskih dud in sedaj ogrevalno piha vanje, nazadnje pa sem brnenje lociral v moškega pred sabo. Simfonija zvokov, po vrhu piskljavih, ki so se razpeli čez basovsko hropenje pljuč.

»Oprostite,« sem začel, »ste mogoče videli kakega moškega, ki ...«

Prekinil me je:

»Ne vidim.«

Najprej sem bil pozoren na njegov izraziti grleni naglas, potem mi je do zavesti šele prišel pomen izjave.

»Prosim?«

»Slep sem,« je rekel. »Katarakt, pravijo zdravniki. Čakam sina, da me odpelje domov. Če ne bi bilo njega ... Tako pozen ni bil še nikoli.«

»Oprostite, ne bom vas več motil.«

»Saj me ne. Rad se pogovarjam, pa imam redkokdaj priložnost.«

Dolg stavek mu je pobral vso zalogo zraka, zato se je moral napeti v dolgem, mučnem srku. Do zadnjega ni bilo čisto jasno, če mu bo uspelo preživeti do konca vdiha.

Poslovil sem se že in zapiral vrata za sabo, ko sem ga pogledal še enkrat.

»Khhhhhhhhh...« so mu zapela pljuča.

Zaprl sem steklena vrata za sabo. Z nasmehom je gledal vanje.

Na njegovem mestu bi se ubil.

Nekdo bi moral Hani povedati, da videz včasih vara. A sedaj sem imel važnejše opravke.

Sredina pločnika je bila preveč shojena za kakršnekoli stezosledske podvige. Pogledal sem okoli. Lestvi na wartburgu. Potipal sem zgornjo. Ni bila pritrjena. Na njej je torej vsiljivec stal pred oknom. Še dosti časa je imel za pospravljanje, prasec.

Dvignil sem pogled k BMW-jaševemu oknu. Napadalčev opis bi mi prišel zelo prav.

Počasi sem stopil do parkiranega lepotca. Okno se je takoj odprlo. Hotel je zavpiti, opazujemo vas, ali kaj podobnega. Prehitel sem ga:

»Kakšen je bil?«

»Kdo?« je blefiral.

»Tip, ki je napadel Hano.«

»Nisem ga videl.«

Živciral me je, živciral. Sam ni vedel, kakšen srečko je, tam gori, na oknu, izven dosega mojih zob. Nekajkrat sem zahreščal s čeljustmi. Ne, ne sme se tako končati. Ampak: živciral me je. Res. Začel sem hitro hoditi po pločniku gor in dol.

»Kakšen je bil? Opis?«

»Kdo?«

Mater, kako me je živciral.

Spomnil sem se izkaznice, jo potegnil ven in med hojo mahal navzgor. Razdalja je zagotovo prevelika, da bi lahko razločil vsebino.

»Policija! Se upirate uradni osebi?«

»Ne, gospod, a o kom govorite?«

Grrrrr...

Moral sem prekiniti to bedarijo. Čutil sem jezo, trzanje čeljusti. Dolgo ne bom zdržal.

Rešitev je prišla v zadnjem trenutku. Nenadoma sem postal pozoren na melodijo njegovega glasu. Ko sem se oddaljeval, je postajal njegov glas globlji in močnejši, kadar sem se bližal, bolj negotov in piskajoč. Ko sem bil oddaljen, sem stal ob wartburgu. Blizu pa ...

Zakorakal sem k BMW-ju in od spodaj pograbil stransko vzvratno ogledalo. Se bolj za hec napel, naj vidi, kaj pripravljam.

Sosed se je čisto razsul.

»Tega ne morete storiti.«

»Glejte in se prepričajte. Kakšen je bil?«

»Maskiran, z nogavico, v plašču. Samo to sem videl. Prišel je ob 20.21. Mislil sem, da mi hoče ukrasti avto, potem pa sem videl, kako jemlje lestev s tega ... tega ... tam. Prislonil jo je, splezal gor in štirinajst minut gledal skozi okno. Potem je delno pospravil lestev, saj je ni privezal, in je ob 20.55 odšel. Sedaj pa moram čakati soseda, da ga opozorim, naj priveže lestev.«

Spustil sem ogledalo. Pokimal.

Moral sem imeti radoveden večer. Povprašal sem po dodatnem pojasnilu:

»Maskiran tip se sprehaja po soseščini, vi pa ne pokličete policije. Zakaj?«

»Aaaa...« je pojamral.

Položil sem roko na ogledalo. Takoj je priznal:

»Razumite, prosim, gospod, nočem nevšečnosti. Mi se držimo bolj zase.«

Razumel sem. Ničesar ni bilo, kar bi lahko dodal.

Preden sem se vrnil v stanovanje, sem telefoniral in v molk vzpostavljene zveze na kratko povedal, da je vse v redu. Bilo me je preveč sram razlagati, v kakšni nevarnosti je bila Hana zaradi moje slabosti. Grozno sem se počutil, prvič sem nekaj zamolčal Maestru.

Do ponedeljka, 9.00, Hane ne bom več puščal same.

Četrtek

5.06

Prve sanje, kar se jih spominjam: nekaj ogromnega in težkega me je stiskalo okrog vratu in mi ležalo na prsih. Zbudil sem se in najprej preveril, če lahko odprem oči. Skozi pikčaste reže med roletami je prihajal sij ulične razsvetljave, natrgan z odbleski žarometov. Debel namaz kreme, s katerim sem pred spanjem zaščitil veke, je učinkoval. Občutek pritiska ni hotel izginiti. Globoko sem vdihnil. Sapa je na poti vame čudno podrzala po grlu in – tako je zvenelo – po hrbtenici.

8.22

Gledal sem malo bolj na drobno. Nekaj zaradi nove doze mazila, še bolj pa zaradi tega, ker se mi je posrečilo spet zaspati le za minutko – vsaj zdelo se mi je tako –, preden je vstala Hana in me zelo štorasto poskušala prekoračiti na poti v kopalnico. Nekaj je momljala o oblakih, ki so zadušili mesto.

Globoko sem vdihnil. Pritisk je izginil. Zdrav sem, me je prešinilo in nisem mogel verjeti. Po vrsti sem se osredotočil na nos, oči, pljuča. Še premakniti se nisem upal. Karkoli je bilo, minilo je!

Potem pa ... Mogoče sem se malce premaknil, ne vem. Kar naenkrat so se tegobe vrnile. Hkrati. Odločno. Napad kihanja me je pognal pokonci. Pospremilo ga je divje srbenje, ki je iz nosu lezlo v glavo in se srečevalo s plamenečimi pikicami glavobola, sedaj že stalnega spremljevalca.

Čakal sem pred vrati kopalnice in kihal. Ugotovil, da sploh nimam nobenega robca, saj jih nikoli nisem potreboval. Stiskal sem nos s prsti, praskal vanj, pa ni bilo nič bolje. Prozoren izcedek, na pogled in otip podoben navadni vodi, je neustavljivo tekel izza zapore. Nazadnje sem se useknil v platneno kuhinjsko krpo, jo po uporabi zložil in stlačil v žep. Smetem nisem več zaupal. Raje sem jo kasneje v kopalnici porinil na dno koša z umazanim perilom.

9.56

Ptičje petje je postalo v stanovanju povsem običajno. Sklenil sem se držati svoje včerajšnje zaobljube in sem najprej poklical trgovino, ki je dostavljala robo na dom. Že po telefonu sem preveril, če imajo ingverjevo marmelado in papirnate robčke. Veliko obojega. Ko je mozoljasti debelinko pritovoril paket, sem mu obljubil napitnino, če gre lahko še v lekarno. Strinjal se je. Se vrnil čez četrt ure, nov val ptičjega petja.

Dan se še ni dobro začel, a sem že ugotovil, kako pogrešam izhod. Trgovina, ki mi je bila nekoč pojem more, mi je v nekaj dneh ujetništva postala središče dneva. Ne zgradba in nakupovanje, le odhod, zapiranje vrat, hoja na prostem. Počasi sem pričel doumevati, kakšni obljubi sem se zavezal. Z malce goljufanja pri štetju dni sem bil nekako sredi dolžnosti. Pri tem sem prejšnje dni neprestano tekal okoli, vsaj zdelo se mi je tako. Poslej bom ostal znotraj zidov. Večji del ob oknu.

Tam sem bil, ko je spet pozvonilo.

Obrnil sem se. Hana je dvignila glavo od knjige in spogledala sva se.

Zmajala je.

Bilo je prezgodaj za obisk iz McDonaldsa.

Vstala je. Prehitel sem jo in pogledal skozi kukalo.

Droben koščen tip je na hitro vlekel še zadnje dime iz cigarete, jo izpljunil in pohodil. Izginil z obzorja.

»Kdo je to?« sem šepnil.

Hana je prevzela razgledno točko. Malo počakala, verjetno se obiskovalec še ni vrnil v doseg kukala.

»Moj prvi mož,« je nejevoljno rekla in pričela odpirati vrata. Za hip sem jo poskušal zadržati, nato odnehal.

»Živjo,« se je zarežal vstopajoči in se delal blazno veselega. Ni bilo nalezljivo, ali pa je bila Hana že imuna.

Zagledal me je in nastop so mu je podrl.

»A ...« je pojecljal.

Skuštrani in tenki lasje so se mu štrenasto vlekli do ramen, nekateri vijugali hudo po svoje, vsi pa že zelo dolgo niso bili umiti. Ni si puščal brade, ker pač ni imel dovolj dlak za tovrsten podvig. Tisto, kar je zraslo, se je v dolgih in osamljenih otočkih povešalo in vrtinčilo skladno z zračnimi tokovi. Skozi jecljanje sem opazil črne robove okrog zob, razjede, ki so počasi nadomeščale rumeno sklenino. Pogledal sem navzdol, prste. Žaltavo rumeni od tobaka. Nazaj gor, ramena. Sledovi prhljaja na zgonjeni vietnamki. Precej popacane kavbojke in scefrane platnene all-starke. Odporen mora biti, da se v letošnji zimi sprehaja s tovrstno obutvijo. Mogoče je umazanija boljši izolator, kot sem si bil mislil?

Hana je govorila mirno, le naštevala dejstva:

»To je moj telesni čuvaj. V ponedeljek moram pričati na sodišču in sem v nevarnosti. On me varuje.«

Tip je široko odprl usta.

»V nevarnosti ...« je ponovil.

»Ja,« je pribila Hana in obmolknila.

»A v nevarnosti ... V bistvu, v nevarnosti?«

Oba sva pokimala.

»Ne boš vstopil?« je sladko dahnila Hana.

»Aaa... v bistvu ... v bistvu sem anarhist in ne morem biti v istem prostoru skupaj s predstavnikom reda,« je rekel, dodal »Živjo!« in že ga ni bilo več.

Zaprla je vrata.

»To je bil Leonid, za prijatelje in bivšo ženo kar Leo. Anarhist,« je dodala z izrazom gnusa. Pa še:

»V bistvu.«

10.04

Spet sva sedela za mizo, na starem mestu za pripovedi in izpovedi. Hana si je grela dlani ob skodelici in kazala hrbet simbolu nemškega avtomobilizma.

Gledal sem vijuge sopare iz koprivinega čaja. Kako nedolžne so bile videti! Sedaj sem že dodobra poznal posledice napitka in razmišljal, da bi ga morali prepovedati, saj očitno sili ljudi v izpovedovanje do onemoglosti.

»Moj prvi mož, moja prva velika ljubezen, moj prvi in zadnji anarhist.«

Za trenutek sem pričakoval, da bo pljunila v čaj. Ni. Le srknila je požirek.

»Tako lepo je govoril, toliko je znal, študiral je afriško književnost. Potoval je; vsakih nekaj mesecev so imeli anarhisti kongres ali srečanje in on je bil zraven. Povečini v Amsterdamu. Amsterdam, kako to lepo zveni! Svet je krivičen, treba ga je popolnoma razstaviti in zgraditi znova. Pa ja, kako visoke besede godijo frizerki, ki je šele komaj dobro pobegnila z vasi. Ki čuti, da svet res ni najboljši. O, sestavljali ga bomo in razstavljali! Zatelebala sem se vrh glave. Nisem mogla pogledati v ogledalo, ne da bi nekje zraven videla njegov obraz. Srce me je zares bolelo in koleni sta mi postajali mehki, ko sem mislila nanj – simptomi, za katere sem verjela, da obstajajo samo v pogrošnih romanih. Poročila sva se. Saj ni hotel, ne pa ne. Anarhisti se ne poročajo. Pregovorila sem ga. Malo sumim, da ga je pomagalo pregovoriti moje stanovanje. Mogoče tudi to, da nisem hotela ... no, pred poroko. Ali pa si le laskam. Bil je ravno v obdobju, ko ni imel kje živeti. Prehajal je skozi težko fazo, kot se je izrazil. In se je vselil. Tri leta, tri leta sem ga gledala, občudovala, sedaj ga pa vidim in se samo sprašujem, kako sem mogla biti taka koza. Povedala sem ti že o praznini, ki je v teh letih zrasla v meni. Ločila sem se. Ne pripovedujem zaradi tega ... sicer, sploh ne vem, zakaj pripovedujem ... jebi ga ... oprosti, ne bom več preklinjala ... Anarhist. Bil je anarhist. Z vsakim dnem skupnega življenja je bil vedno večji in bolj prepričan pristaš anarhizma. V službo ne bo hodil, anarhisti tega ne počno. Tudi v trgovino ne hodijo. Ne kuhajo, ne pomivajo, ne pospravljajo. Še študirajo samo tisto, kar se jim zljubi in kadar se jim zljubi. Izpitov itak ne priznavajo kot legitimne oblike ocenjevanja znanja. Fuj. Anarhisti ničesar ne naredijo do konca. In ko sem sedela tam, kjer sedaj sediš ti, in ujčkala praznino, sem doumela, da živim z materjo. Ja, kar glej. Poročila sem se s človekom, ki ne more kar reči, len sem kot driska – oprosti izrazu –, marveč mora svojo lenobo opravičiti z vzvišenimi razlogi. Kot moja mama ne seksa, marveč študira tantra jogo, tako Leo ne naredi ničesar ne zaradi lenobe, marveč iz globokega prepričanja. Rekla sem si, kakšna bi bila svetovna zgodovina, če bi jo oskubili lažnih izgovorov? Bi sploh kaj ostalo? Saj si videl, ne more priznati, da ga je strah, marveč iz ideoloških vzrokov ne more biti skupaj s tabo. Izgovori, izgovori. Tudi ni prišel žicat denarja, marveč prispevke za gibanje. Lopov!«

Pozibala je čaj med dlanmi. Odkimala. Dodala:

»Sem danes vsaj prihranila.«

Začudil sem se:

»Daješ mu denar? Kljub temu?«

Debelo me je pogledala:

»Ja saj drugače bi pa umrl od lakote, mar ne?«

Nič mi ni bilo jasno. Mislim ... Nič ne rečem. Dalj sem bil v njeni družbi, manj sem razumel. Gledano od daleč, iz samote mojega stanovanja, iz teorije, tako rekoč, je bilo razumevanje ljudi enostavno. Takole pa ...

Poskusil sem se spomniti, če se mi je podobno godilo vsaj z enim od sošolcem. Nikoli nisem bil več dni zapored ujet z nikomer, a prisegel bi ... Zagotovo: ne. Vsi so bili, kako naj rečem, bolj ... enostavni. Ploski. Hana je bila očitno nekaj posebnega. Mogoče so ji vse ženske podobne?

Odšla je v kuhinjo. Mislil sem, da je izpovedi konec, vendar se je vrnila z novo skodelico čaja.

»Si ga videl, kakšen je?«

Potrdil sem.

»Ko sem ga spoznala, je bil malo manj zanemarjen, a ne dosti. Anarhisti se ne češejo, umivajo, brijejo, veš. Kako sem bila mlada in zelena! Trdno sem bila prepričana, da sem ena redkih oseb, ki jim videz ni važen. S tem sem se celo postavljala! Kakšen napuh!«

Obmolknila je, me pogledovala in se nazadnje zagledala v čaj. S prsti desnice sem zdrsnil med levi sredinec in prstanec ter se pričel praskati.

»Prosim, nadaljuj,« sem rekel, ko je bila že zelo dolgo tiho in je bilo videti, da je dokončno obmolknila.

»Mislim ... a ti je zoprno, ko toliko govorim?«

»Ne.«

»Res ne?«

»Ne.«

Praskal sem se med sredincem in kazalcem.

Vzdihnila je. Povzela:

»Ni me motil njegov videz. Niti njegovi zobje in dejstvo, da si jih nikoli ni umival. Ja, poljubljala sem se z njim. Šele malo pred ločitvijo, med premišljevanjem na tvojem stolu, sem razumela, da obstajata dve vrsti videza. Prvi je stvar narave, drug pa stvar volje. Vsakomur se lahko zgodi, da bi se rodil kot ... kot ...«

Pogledala je ven.

»Vem,« sem rekel. Sedaj sem si že prepletel prste in trzaje poskušal pogasiti srbež. Vzgojitelji so pravili, da so me kot otroka peljali k plastičnemu kirurgu. Le odkimal je, češ, najcenejša rešitev dlakavosti je britje, spreminjanje oblike kosti pa ne pride v poštev. Če bi me pospremili bogati starši, bi se me razveselil in v meni takoj odkril zlat rudnik, s katerim bi natanko tako tudi ravnal: presajal kožo, me pilil, žagal in po meni kopal.

»Ja, seveda. Ampak ostriže in umije se lahko vsakdo. Koliko truda povsem enostavno opravilo sploh zahteva?«

Trznila je iz pripovedovanja, me pogledala, rekla:

»Ne misli, da ti to pripovedujem, ker sem frizerka,«

in se takoj spet povrnila v prejšnje razpoloženje. Nadaljevala:

»Hej, saj sem v puberteti tudi jaz hodila okoli vsa razcapana. Še danes se nasmehnem, ko gre mimo smrklja v dolgi indijski obleki, v džins ali usnjeni hard varianti, vsa razčupana in sesuta. Njeno opravičilo je mladost. Si lahko naslednjih deset let tak? Nenadoma si samo še en zanemarjen klošar več, ki si je izbral najlažjo pot, najlažja opravičila.«

Sunkovito je vstala.

»Dosti je bilo, zaneslo me je, oprosti,« je rekla in dokončno odnesla skodelico.

10.34

Buljil sem v napeto kožo med prsti in poskušal ugotoviti, zakaj neznosno srbenje. Videti ni bilo prav veliko. Občutek je bil podoben paradi vojakov s sirkovimi krtačami na podplatih, ki se ustavi vsako sekundo ter si obriše stopala ob mojo kožo z notranje strani.

Hana je na srečo brala v sobi. Bal sem se, da je moje premetavanje spravilo stol v preglasno škripanje, zato sem vstal in šel v kopalnico. Slekel sem se in se dolgo tuširal, za povrh še dodatno tiščal dlani pod curek ledene vode. Pomagalo je, a le za nekaj minut. Srbež se je vrnil, vendar bolj pridušeno, vabljivo. S težavo sem ustavil prste, ki so že segli proti žariščem. Če podležem in se začnem praskati, bo vedno huje. Očitno bom moral neprestano obvladovati svoji okončini.

11.41

Iz kopalnice sem stopil dobro pripravljen. Zbran, umirjen, s pogledom na lastnih rokah in neslišno sem si dopovedoval, kako zelo ju obvladam. Del mene sta, zmorem ju kontrolirati, ne bom se praskal.

»Hoj,« me je z nasmehom pozdravila Hana in se takoj povrnila k rezanju zelja z dolgim nožem, ki je poblisnil pod svetlobo kuhinjske svetilke. Strmel sem vanjo in povsem pozabil na obvladovanje rok. Zatopila se je v delo in na kratko sunila z brado naprej ob vsakem rezu. Podobno se gibljejo kimajoči psi na zadnjih policah razpadlih avtomobilov ali komični posnetki želv. Z levico je držala zeljne liste zvite v šop in sproti odmikala prste po milimeter, da je nož odrezal nov svitek pramenov. Začel sem premišljevati o lastnih rokah. Kaj vse bi lahko počele z nožem in Hano, če jih ne bi obvladoval. Vendar ... Kaj, če Hana svojim rokam ne gospodari tako dobro kot jaz mojim? Lahko bi si nož zarila v trebuh! Umrla bi mi v naročju! Kako naj jo branim pred samo sabo? Kaj morem, če se ubije? Košček razuma mi je stalno dopovedoval, da Hana česa takega ne bo storila, saj nima razloga, nikoli ni in ne bo. Reže zelje! Reže zelje! Ne nori ona, ti noriš!

Vsakič ko je privzdignila nož – in brado –, sem pričakoval, da ne bo ustavila rezila pri konici prstov levice, marveč ga bo dvignila visoko pod stop in ga zasadila vase. Rekel bom Maestru, da nisem kriv. Nič nisem mogel. Mislim, kar sama je storila ... Res.

Privzdigovanje noža me je privezalo nase.

Zdaj – gor. Bo?

Ne, dol.

Hana je sesekljala svitek do konca, segla po novih treh listih ter jih zvila. Pramen las ji je zdrsnil prek oči, in ko si ga je popravila, je prekinila zamaknjenost. Pogledala me je in ustrašil sem se, da mi zmore prebrati misli. Gotovo sem videti kot bebec, otrpel v pričakovanju; vsaj jasno ji mora biti, da jo že dolgo gledam.

Hitro sem stopil naprej in ji iztrgal nož iz rok. Debelo me je pogledala.

»Nevarno je ...« sem začel.

»Rezat zelje?«

»Ne, mislim, jaz bom ... Bom raje jaz to delal!«

»Kaj?« me je še kar začudeno spraševala.

Kaj bom raje jaz naredil, sem se vprašal. Mar kaj sumi? Kako bi lahko poznala misli, ki me napadajo? Spomnil sem se včerajšnjega trenutka in obrisa njenega vratu nad stolom. Želje, da ga prelomim. Noža v moji roki. Še vedno bi lahko Maestru rekel, da je storila kar sama. Saj je prava oseba, taka ... nesrečna, no.

»Zelje,« sem izdahnil, »zelje bom rezal.«

Res sem ga in postalo mi je lažje. Nevarnost je minila. Hana me je nekajkrat še čudno pogledala, vendar teme ni načenjala. Je pa bilo v ritmičnem sekanju zelja nekaj, kar me je pomirilo. Zavedel sem se, da sem poleg napadalcev tudi sam velika nevarnost zanjo. Postalo me je strah. Kako bo naslednjič, bom zdržal?

13.12

»Prav imaš,« je po kosilu rekla Hana, »največ nesreč se zgodi v gospodinjstvu. Brala sem o tem. Čeprav, prej si pa malo pretiraval. Če boš pazil tudi na rezanje zelja, kje pa je potem razlika med telesnim čuvajem in gospodinjsko pomočnico?«

Zastala je in me nekaj časa gledala. Povzela:

»Priznaj, prvič si telesni čuvaj.«

Priznal sem.

»Povej mi, koliko sodelavcev imaš?«

Malo sem jecljal in stokal:

»Še pred letom jih je bilo veliko, sedaj pa ...«

Pokimala je.

»Se mi je zdelo, ja. Povej mi pošteno, si sam?«

»Ja.«

»Ko mi je že Juan povedal, da bo telesni čuvaj vseskozi en sam in se ne boste menjavali, se mi ni zdelo čudno; zdaj vidim, kaj to pomeni. Še k zdravniku ne moreš, če te boli glava. Po drugi strani pa, odkod Juanu denar za kako nobel agencijo. Imam prav?«

Priznal sem.

»Veš, me nič ne moti. Če boš ti zdržal, bom jaz tudi.«

Dobesedno trznil sem in se pogrbil. Jo pogledal. Ni bilo videti, da bi svoj zadnji stavek otovorila s kakimi posebnimi podtoni.

Dolila si je koprivinega čaja. Pričela ga je kuhati kar na litre in ga nalivati v velik steklen vrč, odkoder ga je prelivala v kozarec ali lonček, kakor kdaj. Sladkorja res ni uporabljala.

Pospravil sem prazne pakete svojega kosila. Tokrat sem poklical Dairy Queen in jim vnaprej povedal, naj ne prilagajo igračk. Strinjali so se. Vse tri balone je Hana že zataknila ob stranski rob kuhinjske omarice.

Usedel sem se nazaj in vdano čakal, o čem bo tokrat tekla beseda. Izkazalo se je, da ima nekakšno pavzo v izpovedovanju, ali pa mogoče koprivin čaj ni več zalegel. Natočila si je že drugi kozarec in še kar molčala. Pogledala je skozi okno. S svojega stola nisem mogel videti, če ji zrkla sledijo vrtenju zvezde.

Vzdihnila je, vzela časopis, odšla v sobo in zaklenila vrata za sabo. Pojma nisem imel, kaj je narobe. Šel sem pomivat posodo.

13.34

»Kakšne roke!« sem si rekel ob okončinah, ki sta se pojavljali iz pen med drgnjenjem krožnikov in pribora. Sploh pomisliti nisem hotel dalje, dokler nisem našel pravega izraza:

»Mogočne!«

Res.

Detergent me je grizel v spraskano kožo med prsti, a sem ga ignoriral. Celo nekako sladko je bolel. Posvetil sem se ogledovanju mišic in kit na rokah. Niso bile narejene za tole, marveč za ...

STOP!

Zaustavil sem misel.

Za pomivat, sem si rekel. Poskusil prisluhniti televizorju in radiu, pa sta bila obadva že predolgo z mano, postal sem odporen – izmikala sta se mi. V prostor sta lahko pošiljala karkoli, a ničesar nisem mogel zares ujeti. Takoj ko sem pričel gledati ali poslušati, so mi misli že ušle.

Nazaj k rokam.

Ki so bile narejene za ...

Dvignil sem krožnik k očem. Držal sem ga na razprti dlani in gledal, kako kopnijo pene, se zlivajo v kapljice in mi preko roba padajo na zapestje. Se zapeljejo med dlakami proti komolcu, od tam na tla. Počakal sem, dokler niso na porcelanu ostale le sledi praška. Počasi in previdno sem pričel plaziti dlan naprej, da so blazinice prstov pogledale čez rob.

S temi rokami lahko naredim karkoli.

Karkoli.

Ustavil sem prste.

Zaustavil dih.

Gledal rob krožnika, ki še zadrhtel ni.

Sunkovito sem stisnil. Rob se je zdrobil, čez porcelan se je potegnila razpoka, prestregel sem jo z zobmi in zagrizel. Z drugo roko sem šapnil po razpadlem krožniku in ga stisnil. Ko sem razprl dlani, so se v umivalnik vsule le drobne črepinje. Pof pof pof so popadale skozi pene v vodo. Odprl sem usta in pljunil za njimi še ostanek porcelana.

Take roke, pa pomivajo klinčevo posodo.

Zgrabil sem šop pribora, ki sem ga že postavil na odcejalnik, in stisnil. Zamižal sem. Med stiskanjem si nisem predstavljal prav ničesar konkretnega, nobenega vratu, ki gleda čez rob stola, le bil sem spet stari jaz – brez glavobola, brez srbenja, brez ... ja, brez telesa. Le jaz.

Odložil sem pribor. Ves je bil vegast in čudno tumbast. Skoraj celo naslednjo uro sem porabil, da sem ga po svojih najboljših močeh vrnil v prejšnje stanje.

17.21

Počel sem marsikaj, a vse je bilo videti kot kroženje pred njenimi zaklenjenimi vrati. Šel sem do okna, gledal skozenj. Zavidal celo jebenim pasjeljubcem, da so lahko sklonjeni rinili skozi pršič, ki ga je po cestah pobiral veter in ga nanašal na šipo v občasnih in dolgih zamahih. Menjal bi celo s staro mamo, ki je psa nedoločljive pasme stisnila k sebi pod plašč in ga s tem sprehajala – hotel sem ven. Poprej sem lahko dneve in dneve ostal v lastnem stanovanju in mi še na misel ni prišlo, da bi ga zapustil. Takrat bi ga lahko, sedaj sem priklenjen. Bistvena razlika, ki me je spravljala ob živce. Med premišljevanjem sem včasih pozabil kontrolirati roke, se zalotil v praskanju, spet drugikrat v kihanju, nekajkrat sem od obupa kar zamižal in pritisnil čelo k steklu. Sprva sem našel trenutek odrešitve, prej ali slej pa so priskakljale žareče kroglice in me zbile k zavesti. Oči sem upal zapreti le še za kratek utrip vek. Ki je bil prasketajoče boleč, saj so me vneta zrkla suho pekla ob najmanjšem gibu.

Tako.

Šel sem na stranišče, še sam nisem vedel zakaj. Malo sem se splakoval z ledeno vodo, sedel na školjko, odnehal. Zavedel sem se, da že drugi dan nisem sral, duh je bil že voljan, a mišica zapiralka močnejša. Nič. Vstal sem, se spomnil, da ga niti drkal nisem, in se zasekiral, kako nepazljiv sem glede svojih izločkov. Poskusil sem s par potegi, slabo je kazalo. Vedno bolj divje sem drgnil, nazadnje že tolkel.

Brezveze.

Spet pri oknu.

Veter je zamenjal v višjo prestavo, ulice so čisto opustele. Med tokratnim dežurstvom je mimo pritekel en sam pasjeljubec, bradač s smučarsko kapo, porinjeno globoko na oči. Tekel je in vlekel psa za sabo. Ko je žival hotela ovohati kanto za smeti, jo je ovratnica cuknila s tako silo, da je le keeevnila in tace so ji kar zaplesale po zmrzlini. Tekaču so iz ust sunkovito uhajali oblački sopare, zazdelo se mi je, da jih ne diha, marveč preklinja. Ubral jo je po ulici in na koncu privezal psa ob odtočno cev, sam pa zdrknil v vhod pod neonskim napisom Bar. Pes se je stisnil v klobčič in pršič je polegel čezenj.

Šel sem do vrat Hanine spalnice. Zaklenila jih je, jasno sem bil slišal. Po prstih sem se čisto približal in si podrobno ogledal podboje. Z dobrim zaletom bi ...

Kaj?

Notri je bilo čisto tiho, gotovo je spala.

Ritensko sem se odmikal, dokler nisem z ledvenim delom hrbta trčil ob rob mize. Obstal sem in nisem mogel odtrgati pogleda od vrat. Počasi sem segel z dlanmi nazaj in se oprijel lesa. Stisnil in mižal. Posrečilo se mi je ponoviti stanje miru in spokoja, moje prejšnje stanje – zadostovalo je le, da sem zaposlil roki s silo.

Prej ali slej sem moral popustiti. Odpreti oči. Za trenutek nisem vedel, kje sploh sem. Pogledal sem naokoli, se spomnil in si takoj zaželel pozabe. Hitro sem zamižal in stisnil mizo. Roki sta bili še preveč izčrpani od prejšnjega stiska, prsti niso mogli slediti volji, spodrsnili so.

Kaj naj storim?

Pogledal sem na uro. Kako dolgo je še do ponedeljka zjutraj!

Če bi vsaj kdo prišel. Čeprav njena mama ali njen bivši jebač ... Kdorkoli!

Prešinilo me je: O, če bi prišel morilec! Široko sem se nasmehnil, a se takoj spet skisal. Kar nekako nisem mogel verjeti, da bi me lahko doletela taka sreča. Tip bi vkorakal zdajle, ko Hane ni na vidiku, in bi ga lahko malce razstavil na koščke. Predal sem se sanjariji in spet žaloval, ko se je obrabila in pojenjala.

Spustil sem rit na stol. Pogled skozi okno sem zdržal le za hip, nakar sem se zasukal proti vratom spalnice. Se zavedel in raje pogledal proti vhodu, mimo kuhinjskega pulta, na katerem se je sušila posoda. Nož, prislonjen ob krožnike.

Ki bi lahko padel.

Ko bi šla Hana mimo.

Odskočil, se ji zaril v gleženj. Presekal žilo. Lahko bi izkrvavela, če me ne bi bilo zraven.

Neumnost, sem si rekel, kakšne neumnosti premišljujem!

Vseeno sem vstal in prijel nož. Nisem prav vedel, kaj naj z njim. Lesen ročaj je bil še vlažen, kapljica se je potegnila preko rezila in kanila na tla. Dolgo sem gledal vanjo.

Odložil sem rezilo plosko na pult. S težavo odtrgal roko proč, oči pa nikakor, dokler ga nisem pospravil v predal. Opazil, kako gre za eno tistih cenenih omar, v katerih je več lepila kot žaganja in v katerih predali nimajo varnostnih zatičev. Če jih sunkovito potegneš ven, jih iztakneš in vsebina se vsuje po tleh. Obšla me je slika množice nožev in vilic, ki odskakujejo od poda in režejo Hanine noge.

Pričel sem poravnavati vilice in nože vse v eno smer. Vmes odkril še nekaj pripomočkov, ki so bili koničasti, pa nisem vedel, čemu služijo, le videti so bili nevarni. Mar ne bi bilo dobro, ko bi jih skril?

Silovito sem zaprl predal. Kaj za vraga počnem? Potipal sem se po čelu in se spogledal s potno dlanjo.

Okno, spet. Četudi nisem mogel več gledati na cesto. Preveč nevarnosti je čemelo za mojim hrbtom, da se ne bi neprestano obračal in oprezal za njimi. Buda, ki ga je Hana zgrabila za samoobrambo ob sredinem napadu, je stal sumljivo blizu roba omare. Lahko bi padel in moji varovanki razbil čelo. Popravil sem ga. Že videl nogo stola, v katerem je gledala televizor, in je bila bolj nagnjena od ostalih. Pokleknil sem in jo privil. Res, ni veliko manjkalo, pa bi se Hana prevrnila. Lahko bi se poškodovala!

Kleče sem obdrsal stole in mize ter preveril vsako nogo posebej. Obšel sem vse police in omare ter predmete odstranil z roba. Pregledal tesnilo pri plinski napeljavi, dolgo okleval nad potlačeno gumico, jo končno ocenil za nezanesljivo in zamenjal z novo, ki sem jo našel v predalu.

Trajalo je, preden sem ves prepoten in zasopel stal sredi stanovanja in se nisem mogel spomniti niti ene neposredne nevarnosti več. Dobro, vtičnice so bile nezaščitene, in če bi Hana ... a zakaj bi Hana vtikala prste vanje, sem si rekel – kar dokazuje, da sem znal še logično razmišljati, le nekako, kako naj rečem, pregrel sem se.

Tokrat se na stol nisem usedel, marveč sesedel. Še vedno sem težko dihal in včasih mi je v pljučih zapiskalo. Poskusil sem se potiho odkašljati, vendar ni bilo nič bolje.

Zaukazal sem si mirovanje. Pogled sem osredotočil na uro in pustil, da me je premikanje kazalca počasi umirilo.

17.22

Zdrznil sem se in pogledal okoli sebe. Poskusil ugotoviti, kaj me je zdramilo. Ničesar ni bilo slišati. Očitno me je zmotilo lastno kinkanje. Imel sem občutek, da sem pravkar zaprl oči, in tudi ura mi je pritrdila – seveda se nisem mogel spomniti, kdaj sem zaspal, a več kot nekaj minut zagotovo ni minilo.

Počutil sem se kot drug človek, ki s trapanjem onega prej, njegovim odstranjevanjem ostrih in nevarnih predmetov, ni imel nobene zveze.

Zmrazilo me je.

Potipal sem radiator. Delal je z vso močjo, a je bilo v stanovanju vseeno hladno. Mogoče sem bil preveč prepoten in se mi je samo zdelo?

Cesta je popolnoma opustela, še promet onkraj ograje je bil redek. Psa ni bilo več pred barom.

Sedel sem na radiator, previdno, ne s celo težo. Bolj zaradi gretja ritnic kot zaradi opore.

Kaj Hana počne tam notri? Mogoče bi moral vlomiti in se prepričati, če je z njo vse v redu?

Skoraj bi se zjokal. Res, imel sem občutek, da mi bodo solze vsak trenutek pričele kapljati po licih. Mar spet začenjam znova? Mar spet prihaja nov napad norosti? Smilil sem se samemu sebi, tako kot se nisem smilil že dolgo, od otroških dni. Prva leta sirotišnice, hkrati tudi prva leta mojega spomina, sem vedno čepel v kotu in jokal. Obmetavali so me, dražili in mi delali uslugo. Lahko sem jokal še bolj in se imel še za večjega revčka. Spomini so itak navlaka in ne vem, zakaj bi kdorkoli hotel staro šaro opremljati z datumi, a naslednji prizor je eden redkih, za katerega sem kar nekako prepričan, da sem bil star šest let, ko se je zgodil. Vstal sem iz kota, se zravnal. Vsi v sobi so začudeno obstali in me gledali. Pričakovanje se je širilo postopoma. Počakal sem, da je tudi zadnji par oči obstal na meni. Potem sem šel in jih vse zmlatil. Po tistem se nikoli več nisem smilil sam sebi in zato mi ni bilo treba več jokati.

Tokrat, v Haninem stanovanju, sredi zoprnega občutka, za katerega sem mislil, da sem ga že davno prerasel in pustil za sabo, sem imel en sam problem. Nikogar ni bilo, ki bi ga lahko pretepel.

Nekajkrat sem se z vso močjo udaril v želodec. Ni kaj prida pomagalo.

Upajoče sem se zagledal v vhodna vrata: pridi! Reši me.

18.41

Hana je prišla iz sobe, ko se je že davno stemnilo. Malo čudno me je pogledala, ker sem sedel v temi. Segla je po stikalu, se premislila in prižgala le luč nad delovnim pultom v kuhinji. V sobi itak ni bilo temno, saj jo je osvetljevala televizija.

Olupila si je banano, odrezala konici, jo spasirala in pomešala z jogurtom. Z zadržanim dihom sem opazoval njeno delo z nožem. Srečno se je izteklo, odložila ga je v umivalnik. S police je vzela živopisno škatlo, za katero sem vedel, da skriva v sebi nekakšno ptičje zrnje. Stresla ga je v kašico in še malo mešala.

Saj bi lahko tudi jaz kaj pojedel.

V imeniku sem poiskal najbližji KFC in naročil tri njihove vesele pakete.

»Ali lahko prižgem luč?« je vprašala Hana na prehodu iz kuhinje v sobo.

Počakala je, da sem zagrnil roleto, preden si je osvetlila pot do mize. Odložila je krožnik in odšla iskat še kozarec čaja. Spet me je zasrbelo med prsti. Nisem se upal praskati, zato sem le gnetel in drgnil kožo.

»Tako sem si jaz spravljala dol sledove poročnega prstana,« mi je navrgla Hana preko rame.

19.11

»Hej, ta dva sta pa kot midva!« je vzkliknila Hana in kazala na televizor. Približal sem se in nekaj časa sledil pogovoru dveh moških, oblečenih v črna trikoja in s cilindroma na glavi. Zdelo se mi je znano.

»Čakata nekega Godoja, ki ga ni od nikoder,« je pojasnila Hana, »grem v spored pogledat, kako je naslov.«

Spomnil sem se, da sem dramo prebral med svojim požiranjem knjižnice, iskanje povezave med nama s Hano in onima dvema pa se mi ni zdelo ne vem kako duhovito.

»Čakajoč na Godota,« je razočarano prebrala Hana, »kako nedomiseln naslov!«

19.18

V KFC-ju res niso dajali zraven figuric ali balonov, zastavice pa je Hana zasadila v čudno porozno kocko vrh televizorja, v kateri sta sodni dan že čakali dve posušeni roži in nekaj slame.

Komaj sem končal s prvim paketom, ko se je s ceste najavil prdeč prihod wartburga. Na avtomobilsko psihologijo se bolj slabo spoznam, a ta je bil zagotovo trmaste sorte. Vodoinštalater je izključil motor, ki pa nikakor ni hotel crkniti. Še nekajkrat je oživel in butnil iz sebe bobneč izbruh.

Hana je zaprla oči in globoko vdihnila. Njen »Oooooooooo« je bil preveč grenak, da bi mu pripisal le sočutje do rjovenja umirajočega stroja.

»Pozabila sem, četrtek je,« je rekla bolj sama zase, pomočila žlico nazaj v čorbico, malo brodila po nji in nikakor ni zmogla poguma za nov zajem.

Po stopnicah so se zaslišali koraki. Precej stopinj, vmes visoke pete. Cviljenje, hihot, nekaj nerazločnih moških glasov.

Pred vrati:

»Psssssssssssst!«

»Ššššššš...«

Izvedli so parodijo plazenja. Očitno so bili preveč pijani in niso mogli obvladovati zvokov, ki so jim uhajali od vsepovsod. Ma, razsipali so z njimi, od topotov nog, prek udarcev teles ob ograjo do občasnega riganja. Ko so se oddaljili za nekaj metrov, se je enemu pričelo kolcati. Iz želodca mu je ušel visok, prediren zvok, ki je takoj izzval val krohota in ženskega cviljenja. Tisti »Psssssssssssst!« se je izgubil v hrupu. Dolgo je trajalo, preden so se povzpeli v višje nadstropje. Slišala sva odpiranje vrat, vstopanje, nato so obrnili ključavnico in hrup se je v trenutku potrojil. Očitno je vodovodar smatral ubogi furnir svojega vhoda za trdnjavo, znotraj katere je varen. Postelja je takoj udarila ob tla, steklenica se je povalila, vsi so nekaj rjoveli, kolcanje je poniknilo.

Zavedel sem se, kako s Hano oba strmiva v strop. Spustil sem pogled in načel nov paket. Hana se je prav tako odtrgala od stenske svetilke, vendar ni začela spet jesti.

Zgoraj je nenadoma zavladala čista tišina. Oba sva takoj vzdignila glavi.

Ženski glas je razločno zavpil:

»O! O! O! Kakšen fukač si! O! O! O! Kako dolgega imaš! O! O! O!«

Nato pa le za odtenek bolj tiho dodal:

»Kaj naj še rečm, a?«

Potem je plosknilo, verjetno klofuta, kolcajočemu se ni bilo treba več zadrževati in je lahko stoknil dvakrat zapored, preden se je vrnil k prejšnjemu ritmu.

»O,« je zavzdihnila Hana, »spet isti scenarij in znova katastrofa na premieri. A je to sploh res?«

Ženska je nekaj cvilila, potem je zaropotalo in ob strop nama je pričela butati postelja. Bumf-bumf-bumf. Slišala sva pridušeno sopenje in glasno kolcanje.

Hana je kljubovalno napela ustnice in pričela jesti. Videl sem, da jo je tek minil, vendar bo pojedla svoj ptičji obrok zanalašč, v znak protesta. Tako rekoč jedilna stavka.

Počasi sem požvečil do konca. Gori so še kar fukali in kolcali.

Hana je odnesla krožnik v korito ter se vrnila pit čaj. Tokrat se je prvič izmikala mojemu pogledu. Ob izbruhu divjega cviljenja ji je pogled za trenutek ušel kvišku:

»Povedala sem ti že, da imajo vsak četrtek svoje žure. Tokrat mi vsaj niso upali več butati po vratih!«

Sama pri sebi je odkimala.

»Ma, kako je ta tip zabit. Plačuje za to, kar cel svet dobi zastonj, le s pravim izgovorom. Vodovodar bi moral ustanoviti svojo sekto, tako, vodovodno. Bi laže prišel do ... tega, pa še brezplačno.«

Še malo kimanja.

»Moški ... delijo se na one, ki plačajo z denarjem, in one, ki plačajo z izgovorom.«

Odločno je vstala in zlila koprivin čaj v umivalnik. Nikdar prej še ni naredila česa podobnega.

Nisem si upal dokazati svoje neprizadetosti s tem, da bi pojedel še tretji obrok, zato sem kar obsedel. Hana se je zviška zavalila v stol – vseeno je bilo prav, da sem popravil nogo! – in pričela pikati kanale.

Dolgo časa sem gledal proti oknu in ugotovil, da med utripanjem odsevov menjajočih se kanalov na roleti prav tako odplavam, kot če bi gledal televizijo samo. Zgoraj je očitno prišel na vrsto kolcajoči, ki je nekam težko usklajeval svojo poskočnost v postelji z zahtevami sunkovitega izpuščanja zraka.

Hana je spregovorila čisto potiho. Gotovo sem preslišal vsaj en stavek, preden sem zaznal njene besede. Ni odtrgala pogleda od televizije in ni nehala odločno kljuvati po daljincu.

»... kako obupana mora biti ženska, da gre z vodovodarjem.«

Pik.

»Ti četrtki so me zadržali v frizeraju. Brez njih bi že davno šla. Ampak tu sem imela primer, kje lahko pristanem, če bi se izcimilo najslabše. Pa sem raje ostala tam.«

Pik.

Sunkovito je zaustavila prst v zraku. Dodala:

»Hočem ostati ženska, ki ji plačujejo z besedami, ne z denarjem.«

Potem je premaknila prst višje, udarila po gumbu za izklop, sunkovito vstala in šla v kopalnico.

Še naprej sem nepremično sedel in gledal v vrata, ko so se odprla in je prišla ven Hana, zavita v kopalni plašč. Ne vem, zakaj je zakrivala oči, ko je šla mimo, in z nekam hripavim glasom je voščila lahko noč ter zaprla in zaklenila vrata za sabo.

Zgoraj se postelja ni več majala. Bolj vsak po svoje so na ves glas peli osladno popevko, pomešano s kolcanjem.

Zavrtel sem telefon, nato sem se šel obrit.

Petek

2.06

»Sanjam,« sem si rekel in počutil sem se majhnega v svoji osuplosti. Kakšne barve! Prelepo je bilo. Dolg, s snegom pokrit greben, škripanje zmrznjene povrhnjice pod škornji. Razločno sem slišal vsak hrsk posebej, edini zvok povsod naokoli. Videl sem samega sebe, četudi nisem imel občutka iztrganosti iz telesa. Razgledal sem se; levo in desno se je širila kolona uniformiranih teles. Wehrmacht, druga svetovna vojna. Lesketanje sonca na čeladah. Tenki oblački sape, ki so jih takoj po nastanku prebili in razpršili brezoblični, in zdelo se mi je, povsem enaki obrazi, ki so enakomerno korakali. Tudi sam sem bil enak. Pripadal sem. Prestopili smo greben. Na oni strani se je prikazal njegov dvojnik, vmes, daleč v dolini, jezero. Samo sneg in voda, nobene hiše, še drevesa ne. Ničesar, kar bi zmotilo belo lesketanje. Stopali smo navzdol. Hrsk, hrsk, hrsk. Prišli do gladine in zakorakali vanjo. Nisem čutil mraza po nogah, ničesar, le hrskanje je odrezano utihnilo, ne da bi ga nadomestilo čofotanje. V vodo smo vkorakali v popolni tišini. Zalila nam je glave, telesa, moj dvignjeni pogled. Strmel sem predse, v temo, kamor smo se spuščali. Nisem več videl ostalih, čeprav sem bil trdno prepričan, da me še vedno spremljajo. Edino, kar se je spremenilo – poleg tišine –, je bilo dihanje. Vodo sem dihal neprimerno težje kot zrak. Gosta se je upirala vdihu in moral sem napeti mišice, preden sem jo spravil vase. Še težje sem jo izdihnil. Vsakič sem dvignil ramena in jih sunkovito stisnil, da sem lahko brizgnil tekočino ven. Ni se mi zdelo čudno ali neprijetno, tudi tema me ni plašila. Dvignil sem glavo in pogledal navzgor. Sonce se je na površini lesketalo in lomilo v tisočih odtenkih. Igrivo so se poganjali kvišku in se oddaljevali. Ramena so se mi zataknila sredi izdiha. Moral sem spustiti glavo, napeti vrat, telo, zastokati – zbudil sem se in pogledal okoli sebe. Popolna tišina. Spomin na sanje je še vedno frfotal okoli, hitro sem obračal glavo. Po stropu je švisnilo nekaj žarkov mimo vozečega avtomobila, ki so se prebili skozi rolete. Fosforescenčni kazalci na uri so se zalesketali ob naslednjem avtomobilu. Prezgodaj sem šel spat, sem si rekel, potem pa se zavedel, kako sem še vedno ves sključen in stisnjen v boju za izdih. Tisti trenutek se je vse zgrnilo name, kot bi bil čas še malo prej ustavljen, sedaj pa se je spet pričel premikati. V dolgem piskajočem izdihu sem klonil naprej. Počasi vdihnil in se moral boriti s težo na prsih, kot bi še vedno korakal globoko pod vodo. Sedel sem in si otrl potno čelo. Zazeblo me je. Zakašljal sem. Nisem mogel nehati, nikakor nisem mogel prebiti teže in sprostiti dihal. S tremi dolgimi koraki sem bil v kopalnici. Naslonil sem čelo ob ogledalo in poskusil ohraniti stik s hladom. Kašelj me je premetaval, me trgal proč od ledene površine. Odprl sem vodo in porinil glavo pod pipo. Znova poskusil zadušiti kašelj. Brez uspeha.

3.22

Malce olajšanja sem čutil le, če sem stal čisto pri miru in pazil na vsak dih. Krče pljuč sem lahko obdržal v zametkih, v kratkih, sunkovitih in plitvih izbruhih, ki so mi kh kh kh pokali iz grla.

4.02

Spomnil sem se prodajalca iz Bavarie in njegovega dihanja. Točno tako sem dihal tudi sam. Ker se je kašelj potuhnil, sem počasi in kradoma sedel na straniščno školjko.

8.22

»Hoj, oprosti, ampak res je nujno!« je potrkalo na vrata.

Sunkovito sem trznil. Vstal, se zavrtel okoli svoje osi. Nisem čisto dobro vedel, kje sem, slike nekakšnih novih sanj se mi niso hotele stresti iz glave, hkrati pa so bile preveč izmuzljive, da bi jih ujel in si jih zapomnil.

Hana, sem pomislil in pogledal na vrata.

Spet me je poklicala.

»Ja, že grem,« sem rekel in se na hitro očedil pred ogledalom.

Odprl sem vrata.

»Danes si pa zgoden,« je rekla. Videti je bila boljše volje kot včeraj. Nekaj sem zamomljal in ji hitro dal prostor.

Jebi ga, pol noči sem preživel na stranišču. Kdorkoli bi lahko ... Spomnil sem se težav z dihanjem in se previdno pripravil na globok vdih. Dobro mi je šlo. Mogoče, nekje na dnu pljuč je nekaj poprasketalo in pogrkljalo. Kot bi pokali majceni balončki. Naredil sem še nekaj opazovanih vdihov in zasledil piskanje tudi v zgornjem delu. Raje odnehal in šel dvignit roleto. Vsaj srbelo me ni več in tudi oči me niso več pretirano pekle.

10.04

Tokrat je bil spet na vrsti McDonalds. V dneh moje nezvestobe so zamenjali maskoto in Hana je lahko zraven zajčkov položila Miki miške, njihove plastične brate.

»Oprosti za včeraj,« je rekla Hana.

Pogledal sem jo in pokimal. Pravkar je od ust odmaknila skodelico.

»Napadla me je depresija,« je dodala.

Malo pomolčala, vendar bolj tako, raztreseno. Res je bila boljše volje.

Nadaljevala je:

»Enkrat sem gledala nek ruski film. Mali kino, zadnja predstava, nesinhronizirano. Ko smo šli ven, so nas pred vrati že čakali klošarji. Bojda jih lastnika spustita noter, na hodnik, kadar je zunaj hudo mraz. Lepo. Zašla sem ... No, film. Dogajal se je v norišnici in tam so imeli tudi depresivne. Tako sem zvedela, kako se po rusko reče depresiji. Poslušaj tole: černjoha. Sploh nisem več mogla slediti. Zamižala sem, si predstavljaš, in si pri sebi ponavljala, černjoha, černjoha, černjoha, černjoha. Kakšna beseda! Kar oblije te, zgrabi in zaduši!«

Nov srk čaja.

»A te utrujam?« je vprašala.

Odkimal sem.

»Stalno pripovedujem ... neumnosti ... ki te ne zanimajo. Ti si telesni čuvaj, varovati moraš moje telo, ampak tako je to, telesa ne pridejo kar sama, zraven zmerom dobiš še cel kup zgodb, spominov in podobne šare.«

Pokimal sem, češ, je že dobro.

»Daj mi povej eno svojo žalostno zgodbo.«

Pokimal sem in pričel zlagati ostanke v karton.

»Hej, ali slišiš? Zbudi se!«

Obstal sem in čakal.

»Rekla sem, povej mi eno svojo žalostno zgodbo.«

»Jaz?«

»Ja kdo pa? Videti si totalno začuden. Saj imaš nekje ...«

Zastala je. Previdno dodala:

»... ženo?«

Odkimal sem.

»... punco?«

Hotel sem že odkimati in se zavedel, da je že moje zanikanje teh dveh vprašanj v njenih očeh zagotovo žalostna zgodba sama po sebi. Ustavil sem gibanje vratu.

»... kogarkoli, ki si ji ali mu kdaj pripovedoval svoje žalostne zgodbe? Ljudje smo tako narejeni, moramo si jih izmenjevati.«

S tem se nisem strinjal, vendar sem tisti trenutek hotel samo mir. Nos me je pričel ščemeti in nisem bil čisto prepričan, če se ne obeta nov napad kašlja – hotel sem biti sam. S-A-M.

»No?« je mehko dodala.

No, kaj? Da bi se kdaj izpovedoval? Čudna misel. Spomnil sem se Maestra in svojega dolgega monologa ob najinem prvem srečanju. V tisti govor sem natlačil več besed, kot sem jih bil do takrat uporabil celo življenje, in jih poslej zagotovo nikoli več ne bom. Stavki so prehitevali drug drugega, si skakali v rep in jahali v skupinah na vsakem izdihu.

Vdal sem se in pokimal.

Ja, očitno smo tako narejeni.

»No, vidiš,« je Hana zadovoljno srknila iz skodelice. »Saj od tebe ne pričakujem velikih razkritij in odpiranja srca. Rada bi eno samo malenkost. Vsaj nekaj v zameno, ker se že prav grozno počutim. Česa vsega ti nisem povedala!«

Zmajala je z glavo, se namrščila in s kotičkom ustnic odpihnila pramen las, ki ji je padel prek oči.

»Juan mi je tiste tri dni, ki jih je preživel tule, izlil dušo. Po špansko, kajti to je jezik za zadeve srca, kot je rekel, je govoril od jutra od večera, pa še ponoči v spanju. Slišala sem ga lahko skozi zaklenjena vrata, tako glasen je bil. Odkril mi je svojo sleherno skrivnost. Kako lepo je zvenela njegova izpoved, kot ena sama dolga pesem.«

Vstala je.

Na poti proti umivalniku je bolj zase dodala:

»Škoda, da ne znam skoraj čisto nič špansko.«

11.41

Pogled na nož, s katerim je Hana spet rezala zelje, mi ni zbudil groze. Kaj morem, če se zbode? Prav tako si nisem zaželel, da bi ji ga sam porinil v trebuh. Vsaj to je minilo, na srečo.

Pogledal sem skozi okno. Še kar mraz. Kamorkoli sem pogledal, isto: siv pločnik, posivel sneg na strehah, še delčki avtomobilov na avtocesti so bili povečini sivi.

Za hrbtom sem slišal Hano, za sabo je zaprla vrata kopalnice. Kmalu je sledilo splakovanje vode, zadušeno ropotanje korakov.

Nisem prepoznaval samo njenih zvokov, sedaj sem poznal že vse njene spodnjice, recimo. Ne samo one prve s police v kopalnici, marveč sem pregledal že do dna kupa. Med mojim nočnim izkašljevanjem so bile na vrhu bele hlačke s drobnimi rdečimi rožicami, ki jih pri naslednjem obisku kopalnice nisem več videl. Modrčka Hana ni nosila, čeprav sem jih nekaj videl na polici. Vsi enostavni, bombažni, brez okraskov ali čipk. Zavedel sem se, da se z erekcijo drgnem ob radiator.

Stopila je ven in me čudno pogledala. Spet me je prešinilo, zmore mi brati misli, zardel sem, najraje bi se udrl v zemljo, a Hana je že tekla. Zagrabila je posodo s štedilnika in jo odstavila. Dvignila je pokrov, se hitro umaknila izbruhu pare, nato pa žalostno našobila usta.

»Kako da nisi zavohal, saj se je zažgalo,« je rekla.

Potegnil sem zrak skozi nos. Pa res. A le za sled, mogoče na dnu. Šel sem v kopalnico in povohal milo. Še včeraj je dišalo po jabolkih. Danes ne več. Povohal sem še šampon, nekaj krem in parfum, brez uspeha. Čisto brezveze sem pograbil še njene hlačke s kupa in jih podržal pred nosnicami. Seveda niso dišale, tako kot vse drugo ne. Hitro sem jih vrnil nazaj. Kaj mi je?

Odprl sem tuš.

Poskusil sem masturbirati, vendar ni šlo.

Mogoče bi lahko, če bi ovil njene hlačke okrog kurca? Konec koncev, ko sem prejle razmišljal o njenem perilu ...

Ni pomagalo.

Zaprl sem tuš in že hotel oditi iz prostora, ko mi je pogled znova zastal na kupu čakajočega perila. Bo kaj zavohala? Jutri zjutraj, ko bo posegla po rdeči tkanini z rumenimi metuljčki? Sklonil sem se in globoko vdihnil. Nič nisem vohal. Mogoče res ni bilo kaj, a kako naj presodim; očitno je bil moj nos povsem odpisan. Hlačke so se mi zazdele pomečkane, zato sem jih polikal med dlanmi. Še enkrat obupano povohal. Kaj, če bi jih naparfumiral? Norost! Oblila me je zona. Poskušal sem razčleniti, če je Hana zaradi mojega zadrževanja sperme v nevarnosti. Ni! NI! Spet sem odprl tuš in se divje drgnil. Ko mi je desnica skoraj odpadla, sem takoj uporabil levico, spet zamenjal, spet zamenjal, spet in spet. Nazadnje sem čutil, da brizg prihaja. Strmel v odprtino, videl trzati ud v erekciji, ven pa ni prišlo nič, še kapljica ne.

Umil sem se z ledeno vodo.

Kar se tiče hlačk, kar bo, pa bo. Do jutri se lahko zgodi še vse mogoče.

13.12

Za kosilo sem pojedel konzervo golaža, ki sem jo skupaj z ostalo robo naročil iz trgovine. Natančneje povedano, použil sem 10% beljakovin, 9% maščob, 3,4% ogljikovih hidratov in 1,4% soli, kot je pisalo na nalepki.

Hana je srkala juho, v kateri so plavali zeljnati rezanci. Vsako žlico je vdihnila, jo počasi spustila po grlu, počakala, nato krenila znova.

Očitno jo je misel na moje skrivnosti obsedla.

»Ne bom vztrajala, da mi poveš kaj o sebi,« je rekla.

Po premoru je dodala:

»Čeprav, lepo bi bilo ...«

Nič nisem hotel slišati.

Po dolgi, nekam očitajoči pavzi je z vzdihom zamenjala temo.

»Prav, pa ne.«

Pogledala je skozi okno.

»Tako neresničen se mi zdi tisti napad,« je rekla, »kot bi ga sanjala. Takrat sem mislila, kako nikoli več ne bom mogla pogledati skozi okno, ne da bi v njem videla zakrinkanega neznanca. Sedaj pa, spomnim se vsega, a nekako oddaljeno, kot bi šlo za spomin nekoga drugega.«

Pogrizla je ustnice.

Končno izrekla.

»Ali bi šla lahko malo ven?«

Hitro je dodala:

»Mislim, oba skupaj?«

»Ne.«

»Vsaj malo, miceno, tu v okolici? Ali pa, se greva vozit s taksijem? Krožno vožnjo?«

»Ne.«

Globoko je zavzdihnila.

»Saj sem vedela.«

Opazil sem bradavički, napeli sta se in stresli. Res bi moral izločati. Naj grem na stranišče in poskusim znova?

Hana se je nagnila naprej in pritisnila dojki ob mizo. Napeli sta belo tkanino in legli čez rob. Hitro sem vstal in ji obrnil hrbet.

13.34

Hana je spremljala televizijo na običajni način, pri katerem je pogosteje uporabljala palec kot oči. Pomival sem posodo in se pravkar skozi prežgano zelje dokopal do prvih lesketajočih lis kovine, ko je pretikanje kanalov zastalo. Ustavil sem se še sam in pogledal. Na zaslonu je bilo nekaj mulcev, ki so se spuščali po toboganu, starša pa sta jih lovila. Glas je nalagal o prednostih ene metode vzgoje pred drugo. Stopil sem korak bliže in se nagnil naprej ter preveril, če ni mogoče Hana zaspala. Ni. Čudno, saj ni imela nobenih pamžev, na katerih bi lahko prakticirala TV-znanje.

Zalotila me je in rekla:

»Se ti zdi čudno? Da gledam oddajo o vzgoji? Čeprav nimam otrok. Tisto, kar sem rekla inšpektorju Kurtu ... Dan kasneje, ko me je zagrabila depresija, sem pomislila, če bi imela otroke, bi bilo vse drugače. Potem pa sem kregala samo sebe. Poznam par žensk, ki so imele otroke, ker so v njih videle zdravilo lastnih problemov. Nočem tega, čeprav je večini celo pomagalo. Le otroci so bolj reveži. Tako sem bila zacopana v Lea, vendar otroka nisem upala imeti. Saj je bil on ostro proti, jasno. Anarhisti, v bistvu, nimajo otrok. On sam je bil zadosti velik nebogljenec in bi imela potlej dva; mogoče me je to ustavilo. Mi je delček možganov vseeno deloval, kljub zaljubljenosti. Zdaj pravega kandidata itak ni na vidiku. Še imam čas, vsaj še nekaj let, si rečem. Po drugi strani pa, spomnim se nekaj svojih prijateljic – govorim o onih, ki so imele otroke kar tako, ne zaradi problemov, pomot ali predrtih kondomov. Ena, Vera, po cele dneve prebira knjige o vzgoji. Ker jo hčerki motita pri branju, ju napodi ven, na cesto. Tako sta mali dve prepuščeni sami sebi. Nekoč sem jo vprašala o tem, tako, okrog ovinka. Je rekla, da otroci dobro vedo, kdaj je z njimi v mislih, in to zadostuje. Ma, ne vem. Res ne vem. Po drugi strani pa, večina žensk mojih let ima otroke in nenadoma sem doumela, da se nimamo več o čem pogovarjati. Pridem na obisk, sedim, pohvalim njihovo stanovanje, poslušam poročilo o napredku otrok, potem pa, tišina. Gotovo so med njimi tudi take, ki imajo otroke le zato, da jim ne zmanjka snovi za pogovor.«

Hana je vstala in šla k oknu.

»A res ne smeva ven?«

Potrdil sem. Požel vzdih.

»Znorela bom tu notri. Moram ven.«

Šla je sedet nazaj pred televizor. Pol minute je gledala plešastega debelinka, ki je nekaj razlagal o holizmu, karkoli že to je, nato se je spet obrnila k meni.

»Mogoče tudi zato nisem imela otroka z Leom, ker sem takrat pogosto pazila sina prijateljice Tanje. Ta je bil živ hudič. Pri meni je bil dve uri, nakar sem pospravljala za njim še enkrat toliko in potem šla samo spat od izčrpanosti. Vse je hotel preizkusiti, vse pretakniti, vse pregledati, vse razstaviti. Ko je Tanja nekoč vprašala zdravnika o tem, je takoj dobila napotnico za psihiatra. Malega so pregledali in rekli, da je bolan, hiperaktiven. Dali so mu zdravila in potem je po cele dneve ležal doma in buljil v televizor. Čeprav ga je Tanja prej imela poln kufer, je nenadoma začela pogrešati divjaka, kakršnega je rodila. Mogoče se je malo spočila, recimo. Nehala mu je dajati zdravila in mali je imel abstinenčno krizo. Šla je vprašat psihiatra. Prijazno in zavito jo je nadrl, potem pa rekel, da če noče otroku dajati zdravil, bo pač morala potrpeti. Hiperaktivnost je bolezen, ki mine sama, z leti. Prejšnji teden sem bila pri Tanji, njen sin je sedaj že v petem razredu. Ves obisk je ležal pred televizorjem in jedel bobi palčke. Enkrat sem jo kradoma vprašala, če mu spet daje zdravila, a je zanikala. Je kar sam postal tak kot oče, je rekla, brez pomoči medicine. V kartoteko so mu med opombe napisali, da je ozdravljen.«

Spet je vstala.

»Ma, zakaj to pripovedujem! Uuuu, hiperaktivna sem. Moram ven!«

Še odkimati mi ni bilo treba, ko je že sama rekla:

»Vem, vem, vem,« in sedla nazaj pred televizor. Očitno so jo misli na potomstvo minile. Znova se je polotila pikanja kanalov.

15.12

Vrtela se je okoli telefona in med prsti obračala Kurtovo posetnico.

»Misliš, da bi bilo nevljudno, če pokličem in vprašam, kako je s porodom?«

Še preden sem odgovoril, je naglo odtipkala številke in prislonila slušalko k ušesu.

Inšpektorja ni bilo. Tajnica ni vedela, kje je. Za dajanje osebnih podatkov ni bila pooblaščena.

17.21

Hana je zaspala pred televizorjem. Po prstih sem pristopil in jo gledal. Drhtenje las ob vdihu, lahno zibanje glave in dojk. Bradavički sta bili komaj vidni. Desno nogo je upognila v kolenu in jo čudno ukrivila proti sebi. Na televiziji je nekaj eksplodiralo in reševalci so tekali naokoli z okrvavljenimi telesi.

Zmanjšal sem jakost zvoka in se vrnil k oknu. Mercedesov znak je bil podoben svedru, ki brez uspeha poskuša navrtati oblake. Sivina se je pričela mešati s temo in se pacati v brezoblično puščobo. Še ptiči niso več posedali okoli dimnikov.

Znova sem pogledal svojo varovanko. Pomislil na otroka, ki po cele dneve gleda televizor tako kot njegova oče in mati, ter potiho ponovil besedo, ki so mu jo zapisali v kartoteko:

»Ozdravljen.«

Vrnil sem pogled na prižigajoče se luči onkraj ograje. Sij tisočev stanovanj v tisoče smeri, ki so pričela oddajati svojo večerno luč, zaradi katere v mestu ni nikoli teme. Pizda, sem si rekel, koliko milijonov ljudi živi tule okoli? Če bi vsak hotel vse pretakniti, poizvedeti, razstaviti, preiskati, saj bi se v trenutku poklali. In to je cilj in bistvo, sveta naloga dvajsetega stoletja: vzgoja nevidnega človeka. Človeka, ki se ne bo na glas smejal, jokal, skakal, bil hiperaktiven, marveč bo sedel v njemu dodeljenem koščku prostora in miroval. Čim bolj obvladan, čim bolj negiben. Kot pravijo temu: kultiviran, olikan. Z ničimer ne sme izstopati. Še po oblačenju ne. Tudi to mora biti nevidno. Sivo. Tovarniško. Nakar z gnusom gledajo na cigane in podobna plemena, ki živijo drugače, v živih barvah in gibih. Ni jim treba biti civilizirani, saj jih ni toliko, da bi pohodili drug drugega, ko se premaknejo. Edino z vzgojo nevidnega človeka bodo lahko na površje zemlje natrpali še več ljudi. Pohlevno bodo sedeli pred televizorjem, računalnikom, pred kakršnokoli škatlo, ki jim jo bodo dali za igračo, kot dajo ujeti veverici kolo, po katerem divje teče, ne da bi se premaknila z mesta.

Pomislil sem nase in z grozo spoznal, kako sem jim nasedel. Ko sem v svojem stanovanju čakal smrt, sem bil pravi prototip nevidnega človeka, vrhunsko olikane in vzgojene osebe tega stoletja. Še igračk nisem rabil, ničesar. Kar sedel sem in strmel v prazno. Vprašal sem se, kako sem zmogel? Sedaj sem bil šele drugi dan zares zaprt, in ujetost komaj prenašam. Prvič sem se čisto potiho in na hitro vprašal, kaj bo potem, ko bo mojega čuvajstva konec? Kako se bom lahko vrnil nazaj na domači stol? A kot mi je bila lastna nepremična preteklost v tistem trenutku tuja, tako mi je bila tuja prihodnost. Zdelo se mi je nepojmljivo, da bo čez nekaj dni drugače. Nisem si mogel predstavljati svoje poti, ne nazaj ne naprej. Pričel sem se počutiti ujetega tudi v trenutku, ne samo v prostoru.

Sedel sem nazaj za mizo in s pogledom taval med Hanino glavo ter prižganimi lučmi mesta. Spoznal še nekaj: da ne vem, kdo so tisti, o katerih govorim. Ko sem rekel, sem jim nasedel, sem pač mislil na vse ljudi razen sebe. Nakar pa, ta glava, ta Hana – če bi jo srečal na cesti, bi jo videl kot eno izmed njih, z njo zaprt v stanovanju pa ugotovim, da je polna problemov, negotovosti. O nekaterih stvareh misli celo tako kot jaz. Bi podobno doživel z vsakim, ki bi ga naključno potegnil iz množice? Je kaj takega sploh mogoče? Moral sem si dopovedovati, da je Hana nekaj posebnega, meni podobna izjema, saj bi se mi sicer podrli temelji sveta. Kar sem počel in kakor sem počel, pri vsem me je gnalo sovraštvo in kljubovanje. Sedaj pa, če ni njih, če so samo zgubljeni in sesuti posamezniki, pomešani med bizarne tepce tipa BMW sosed in vodovodar, kaj mi ostane? Kaj me bo premikalo, če izgubim sovraštvo? Počutil sem se grozotno praznega, lupinastega. Pogledal sem roki in si mislil, je sploh ostalo še kaj moči v njih? Pa noge? Vse telo? Celo čeljusti, ki so nekoč lahko lomile kosti? Komaj sem jih premikal. Strah me je bilo, sam sem bil, znova mi je šlo na jok.

17.35

Moral sem ponevedoma zdrsniti v spanec, a le za trenutek. Ko sem odprl oči, sem najprej zagledal pred seboj Hanin obraz. Zdel se mi je ogromen – zdaj zdaj me bo prekril in zadušil. Na njem nisem mogel najti nič grozečega, nasprotno, videti je bil zaskrbljen in blag, kljub svoji velikosti.

»Prosim, pojdi k zdravniku,« je rekla. »Tvoje dihanje ... Zbudilo me je. Mogoče imaš pljučnico? Moraš na pregled.«

Hropnil sem namesto odgovora. Nehote sem ji pritrjeval, prilival olja na ogenj. Se moral zbrati, preden sem lahko odkimal.

Opazil sem tanke gubice ob kotičkih njenih oči in sledove peg na licih. Še nekaj, kar se mi je zdelo zares čudno: oči niso bile rjavo-bele, marveč sta obe barvi vsebovali še mnogo odtenkov. Rjava zenic je bila globoko v sebi posuta s koncentričnimi črtami, kot na pol preklana figa; belina okoli je bila razredčena z drobnimi rjavimi pikicami in rdečimi črticami.

Hitro sem vstal.

»Ne.«

»Ne bom te silila,« se je vdala. »Obljubi mi vsaj to: v ponedeljek, ko me oddaš na sodišču, greš takoj k zdravniku.«

Strinjal sem se.

17.42

Šel sem kašljat na stranišče. Ko sem se vrnil v sobo, me je na moji strani mize poleg čaja čakala škatla sirupa za izkašljevanje. Hani ni bilo treba spregovoriti, ubogljivo sem šel v kuhinjo in popil veliko žlico. Na skrivaj potegnil še dolg požirek, za vsak slučaj.

Usedel sem se in spravljal steklenico nazaj v škatlo, ko je spregovorila:

»Povej mi.«

Debelo sem pogledal.

»Povej mi vsaj nekaj. Nikoli še nisem srečala takega človeka. Tu si že šesti dan, pa nisi spregovoril več kot ja in ne. Me mar preziraš? Sem ti zoprna?«

Odkimal sem.

»Vedno tako malo govoriš?«

Prikimal sem.

»O, kako lahko zdržiš! Če o sebi nočeš govoriti, mi povej vsaj nekaj, kar se je zgodilo komu drugemu in ti je ostalo v spominu. Že to bo povedalo dosti o tebi.«

Gledal sem v površino mize.

»Povej mi.«

Nagnila se je naprej. Ustrašil sem se, da bo spet postala prekrivajoča in velika, kot sem jo videl prej, med prebujanjem. Umaknil sem pogled proti vratom kopalnice. Samo nekaj korakov in bil bi na varnem, v zatišju. Živo sem si prestavljal ploščice, tehtnico, zatlačeno pod omaro, v omari police ... hlačke ... me bo jutri odkrila?

Vrnil sem pogled nazaj in se spet ujel. Doumel, da bo Hana tokrat vztrajala.

»O ubogem Jakobu ...« sem rekel, sam ne vem zakaj.

Pomislil sem, saj sploh ni slišala mojega šepeta, vendar se ji ga je posrečilo razvozlati.

»Ubogi Jakob? Kdo je bil to?«

Njene že tako mehke in sočutne poteze so postale še mehkejše in še bolj vabile k spovedi. Oči so se razširile, nosnice tudi, zoba sta se nežno zableščala na ustnici.

»Je bil tvoj sorodnik?«

Odkimal sem.

»Prijatelj?«

Spet sem zanikal.

»Sošolec?«

Prikimal sem. Molčal.

»Povej mi, lažje ti bo, ko poveš. Si o ubogem Jakobu že kdaj pravil?«

Odkimal sem.

Njeni zvoki so z vsakim trenutkom postajali bolj okrogli, z zabrisanimi robovi, mehki, žametni. Ujela me je s pogledom, s pričakovanjem, besede pa so me oblivale in blažile drsenje, da sem brez bolečin padal v njeno poslušanje.

»Kako tragično zveni: ubogi Jakob. Podobno svetemu pismu, prilika o ubogem Jakobu. Povej, prosim.«

»Jakob,« sem začel zelo obotavljaje, nato v eni sapi zdrdral: »Pričel je slabeti, odpovedale so mu noge, potem roke, legel je, hranili so ga po žlički, ni več mogel govoriti, čisto na koncu je še masturbiral komaj.«

Tako. Povedal sem. Nenadoma sem se počutil čisto izčrpanega. Jebi ga, težko se je izpovedovati.

Hana me je nepremično gledala.

Nisem vedel, kaj je narobe, a čelo se ji je nagrbančilo in obrvi nasršile.

»To je vse?« je vprašala. »To je najbolj osebna zgodba, kar jih skrivaš v sebi? Spomin, ki te najbolj žge?«

Pravzaprav: ne. Zagledal sem se, kot me je morala videti ona, totalnega bebca. Zakaj sem se spomnil nekega klinčevega Jakoba, saj se ga še nikoli poprej nisem? Zakaj sem povedal to bedarijo, očitno prvo, ki mi je prišla na pamet? Pogledal sem vrata v kopalnico. To bo. Ker nisem pravočasno izločil, se mi pričenja blesti. V besede se mi vpleta davno crknjeni Jakob, ki na smrtni postelji ni pogrešal ne pogovora ne premikanja, le drkanje.

Hana se je naslonila nazaj in potegnila dolg požirek iz skodele. Skrila svoj pogled za rob. Ko je odložila čaj, so bile njene oči ostrejše in prizadete.

»Prav,« je rekla, »prav mi je. Kaj se vtikam v tuje zadeve. Lahko bi mi dal vedeti na lep način, ne pa da me tako grobo zatreš.«

Za kazen sem na dušek izpil zdravilni čaj. Ni pomagalo, četudi je bil okus nedvomno preoster za mojo krivdo.

Hana je odločno vstala.

»Greva ven,« je ukazala. Poklical sem taksi, oblekel plašč in ji sledil. Vse je bilo varneje kot nadaljevanje pogovora.

18.06

Sedela sva v taksiju in se vozila v neznano smer. Hana je vozniku povedala ime nekakšnega trga, kjer še nikoli nisem bil. Ni me spraševala, še pogledala me ni. Počutil sem se odvečnega, a nekako drugače kot ponavadi. Bolj zoprno. Kot bi storil nekaj, česar ne morem več izbrisati in bo ostalo za zmerom.

18.32

Ugotovil sem, kam so izginili ljudje z ulic, na katere je segel pogled s Haninega okna. Drenjali so se po tem trgu, okoli davno zamrznjene fontane. Valili so se med ogromnimi poslovnimi stavbami, ki so zapirale trg z vseh strani in ga čisto obkolile. Že tako ozke dostope so zakrile stojnice prodajalcev vse mogoče šare, še največje vrste so se nabrale pred prodajalci prigrizkov, predvsem klobas. Še tako majhne proste površine ni bilo videti nikjer, povsod lučke in okraski. Samo nebo so prekrili z neonskimi zvezdami repaticami, žarečimi bunkami in trakovi iz smrečja.

»Čisto sem pozabila na božič,« je izjavila Hana, ko je izstopila iz taksija, potem zaplavala med ljudi odločno in s tako močjo, da sem ji komaj sledil.

Tekala sva po stopnicah navzgor in spet navzdol. Stavba je bila gromozanska v širino in višino, sestavljena iz satja butikov, ki so se v neskončnost tiščali drug drugega. Najprej sva pregledala vse izložbe, se vrnila, gledala še enkrat, spet nekam šla. Na srečo je bila večina nadstropij povezanih med seboj s tekočimi stopnicami, na katerih sem lahko lovil zaostalo sapo in opogumljal telo, naj še malo zdrži. Počutil sem se pretepenega povsod in docela. Zrak v prostorih me je dušil in mi stiskal grlo, za povrh vabil h kihanju. Na hodnikih se je stotine teles pritisnilo obme, ne da bi me opazilo. Plužili so s pogledi, uperjenimi naprej, vročičnimi očmi, telo zaščiteno z oklepom iz paketov in vrečk. Takih ljudi nisem poznal; nič več niso bili brezciljni, brezvoljni in tegobni. Imeli so smisel in voljo, gonilo in moč. Misel, da bodo čez nekaj ur zaprli trgovine, oni pa morajo nakupiti še za cel seznam robe, jim je energijo privila preko vrelišča.

Zbral sem moč in prehitel Hano za pol koraka. Jo pogledal od strani. Zadobila je pogled, odločnost in zagretost okolice.

V nekaterih butikih sva padla v popolno osamo. Pričakale so naju le prodajalke, povsod isti tip žensk, ki so jih upravitelji stavbe očitno kupili na vagone in s tem zbili ceno. Vse enake, dobro zdresirane, prijazne, živo našminkane, z zamrznjenimi smehljaji.

Kmalu so prišli paketi. Najprej čevlji, potem mini krilo, rdeč šal. Uslužno sem nosil vsak omot, ki mi ga je potisnila v roke. Nadzidali so me in sunkovito sem moral iztegovati vrat, da sem videl čeznje. Morilec bi bil lahko zadnji počasne in amater, pa mu ne bi mogel preprečiti napada. Za povrh me je pričelo močno ščegetati v nosu, oči so mi zalile solze, ukrivil sem glavo in se drgnil z nosom ob rame. Začutil pod usti tkanino, slutnjo telesa. Samo ugriznil bi in bi bilo vsega konec. Raztrgal bi se, za nič več ne bi odgovarjal, vse bi bilo izven moje kontrole, svoboden bi bil.

Najbolj grozno pri vsem tem je bilo, da sem se docela zavedal, kako le dražim samega sebe. Nič si ne bom storil; vsaj med množico ne. Samo klonil bi lahko in se pustil poteptati.

20.59

Sedela sva v kavarni na vrhu stolpnice. Za vsako mizo je bilo za zloženimi paketi in vrečkami slutiti ljudi, vsaj po šelestenju nerazločnih pogovorov. Tudi midva sva zložila robo na sosednja stola in preko desne polovice mize; s tem naredila nekakšen varnostni zid, prek katerega je pogledala le natakarjeva glava, čez nekaj minut pa še roka s pladnjem; na njem zeleni čaj brez sladkorja in coca-cola.

Skozi stekleni zid na levi so svetile luči mesta, lisasto enakomerno v vse smeri, kamor je segel pogled.

»Se že bolje počutim,« je Hana globoko povesila ramena v znak utrujene sprostitve. »Ni boljšega zdravila proti depresiji kot en mali šoping.«

Coca-cola je bila nalita iz avtomata, sladkobna in brez mehurčkov. Mogoče bi jih moral naročiti in doplačati posebej? Kljub temu sem se počutil zadovoljno in mirno, kot redko ta teden. Zid nakupljene robe na eni, brezoblično mesto na drugi strani. Mogoče je pomagal izraz na Haninem obrazu; spet brez ostrih robov, povrnjen v vsakdanjo mehkobo.

»Poglej tisto,« je rekla in diskretno namignila s prstom. Ker nisem takoj videl, kam meri, je morala pokazati bolj odločno.

Na skrajni levi je stala le nekaj nadstropij nižja stolpnica, prekrita z velikimi izveski in obeti popustov. Gornje nadstropje je bilo narejeno podobno kot kavarna, v kateri sva sedela, s steklenimi zidovi. Vsa površina je bila prepredena s kupi robe, med katero so se tlačile horde in iztegovale roke proti izdelkom. Podobno je bilo gomazenju klobke črvov s povečini belimi glavami, ki se zarivajo v velikanske kupe govna. S te oddaljenosti nisem mogel razločiti niti ene same postave v celoti, kaj šele obraza. Kar sprijeli so se skupaj. Še bolj sem pričel ceniti najino trenutno izoliranost.

»Veleblagovnica,« je pojasnila Hana.

Pogledal sem jo, saj nisem vedel, zakaj mi razlaga očitna dejstva. Veleblagovnice so itak zazidale trg in videla sva lahko čeznje le zato, ker sva pač šla v najvišjo.

»Tudi zato si nisem nikoli upala zapustiti frizeraja in poskusiti kaj novega. Oprosti, očitno ne morem biti v družbi, ne da bi govorila. Te moti?«

»Ne.«

»Če nočeš, reci. Naj ne povem?«

»Ja.«

»Ja, kaj? Ja, povem?«

»Ja.«

»Nakup je tolažba, je zdravilo. Vsi, kar jih poznam, se s tem držijo pri zdravi pameti. Tole, ti butiki, v katerih sva bila midva prejle, je zasebno zdravstvo. Prideš, nič ti ni treba čakati, prijazni so do tebe, rečejo ti dober dan, pospremijo te do izhoda, saj veš. Tisto, tam čez ...«

Diskretno je pokazala s prstom.

Doumel sem, še preden je izrekla. Spet zavist.

»... tisto je pa socialno zdravstvo. Veleblagovnica. Vse je nametano na kup, vsi stojijo v vrstah, drenjajo se drug čez drugega. Res, cenejše je, a rajši plačam več, samo da me malo pocrkljajo. Zato nisem pustila službe, ker mi plača vseeno omogoča zasebno zdravstvo namesto socialnega. Pa še Ervin naju z Mary vseeno obdaruje s trinajsto plačo. Na srečo nisem pogosto bolna. Raje si privoščim eno dobro zdravljenje na dolgo časa kot vsakdanja majhna zdravila. Če bi ostala brez denarja, bi se morala zdravit tam čez, k onim ...«

Spet prst.

»... in zato raje pustim vse skupaj tako, kot je.«

21.16

»Saj ni nič narobe, če se malo voziva, mislim, razen finančno? Bom prispevala svoj delež.«

Ni se mi zdelo narobe in tudi prispevka nisem sprejel. Taksist je bil star in koščen Turek, s porumenelim kadilskim obrazom. Mogočni brki so štrleli daleč naprej; lica očitno niso zaupala njegovi vožnji in so si v nosu omislila lastno zračno blazino. Poslušal je pogovore po radijski postaji in včasih, kadar se je oglasil nek moški glas, je nasršeno pihnil med zobmi, kot bi ga hotel razkaditi iz kabine. V avtu je bilo postano toplo in po vsej gneči, klima napravah in bleščavi nakupovalnega centra prav prijetno. Hana se je naslonila skoraj čisto do stekla in zrla ven. Napotila je vozilo do drugega mestnega letališča, nato gor, nazaj proti centru. Prečkali smo Babino ozemlje in položil sem roko na pištolo. Voznik je počasi motovilil skozi tržnico in z mrmranjem odganjal redke prodajalce, ki so pospravljali še zadnje stojnice. Večina jih je bila že praznih, nekatere prevrnjene. Prečkali smo trg in Hanini kotički ustnic so trznili. Sledil sem njenemu pogledu in videl klošarja, ki se je odpravljal spat v ozek trikotnik na spodnji strani stopnic. Iz papirja in starih jogijev si je naredil nekakšen bunker. Spomnil sem se, kako sem kot mulc prilezel iz podzemne nedaleč proč in izbuljil oči. Čez pročelja vseh hiš okoli trga so bile potegnjene ogromne rdeče zastave in na njih obrazi Lenina, Stalina, Mao Ce Tunga in Che Guevare. Starejši možakar, ki je v ozki kabini prodajal baklave, je opazil moje začudenje in očitno ni imel drugega dela, zato se je polotil kratke predstavitve. Mogoče me je imel za izgubljenega potomca Turkov? Tudi v sirotišnici so bili podobnega mnenja, dokler se ni nek učitelj vrnil s počitnic na jugu Italije in povedal, da imajo nekaj meni podobnih tudi na tamkajšnjih otokih.

No, baklavar je razlagal takole: četrt je bila slepo črevo mesta, s treh strani obdana z zidom in minami, ki so jih postavili komunisti, ko so hoteli zadušiti mesto. V tem utesnjenem prostoru ni hotel nihče živeti, zato so oblasti uvozile turške priseljence. V velikih količinah so dobili lahko le komuniste, ki so ravnokar bežali pred vojaško hunto. Povzetek: nemški kapitalisti so uvozili turške komuniste in jih naselili v četrt, kjer so jih stražili nemški komunisti. Ali nekaj podobnega. Okolje me je povsem prevzelo. Ogromni obrazi, ob katerih je Jezus z našega križa deloval zgubljeno, predvsem pa nemočno. Gledal sem in nisem mogel odtrgati oči proč. Slaščičar je verjetno mislil, da sem se prilepil obenj zaradi hrane, in mi je poklonil baklavo. Zavil jo je v povoščen papir, za trenutek prislonil ob desno stran prsi, rekel, da mi jo daje od srca, in mi jo podal. Zahvalil sem se mu in tisti hip je na trg pripeljal mercedes. Sprehajalci so pričeli vpiti, okna so se odpirala in po avtu so se vsuli kamni, prazne pločevinke, smeti in odpadki. »Kapitalisti!« mi je ogorčeno pojasnil slaščičar. Pljunil je na tla z vso silo. Avto se je med hitrim obračanjem in paničnim begom skoraj prevrnil. Počasi sem pričel jesti slaščico in še kar nisem mogel odtrgati pogleda od ogromnih obrazov. S kotičkom očesa sem zapazil drug mercedes, tokrat z zatemnjenimi šipami, ki je pripeljal po cesti. Že sem pričel gledati po tleh, saj bi tudi sam rad vrgel kamen ali dva, vendar so tokrat ljudje ostali mirni. Še več, smehljali so se in pozdravljali, z baklavarjem vred. Nič mi ni bilo jasno: prej mercedes = kapitalist, zdaj pa ...

»Ta je naš,« je pojasnil možakar, »Baba.«

Tedaj sem prvič slišal njegovo ime oziroma vzdevek. Videl ga nisem nikoli.

Taksi je zapeljal okoli postaje podzemne železnice in odprl se je pogled na trg. Ogromnih zastav ni bilo več. Pričel sem si pozorno ogledovati izložbe in nekajkrat celo naročil taksistu, naj vozi počasneje. Hotel sem se prepričati. Po pročeljih sem zagledal obraze, ki sem jih bil iskal, a na majhnih rdečih listih, zbledele od generacij fotokopiranja. Skozi izložbe povečini zaprtih trgovin sem za pulti in na omarah še zagledal kakšno rdečo zastavico, bolj majhne, neopazne sorte. Nostalgični spominki, nič več. Tudi ta del mesta je umrl. Natančneje povedano: odmrl – ni ga odneslo nasilje, čas je storil svoje. Mladi revolucionarji so se poženili, odprli trgovine, začeli posle in počasi postali uslužbenci srednjih let. Povsod je bilo parkiranih vse polno mercedesov. Rekel sem vozniku, naj spet vozi normalno hitro. Hana ni spraševala, čemu.

21.44

Vrečke sem najprej zložil pred vrata, pospremil Hano v stanovanje, preveril vsa možna skrivališča in ji naročil, naj se zaklene tudi za tisto minuto, ko sem se vrnil po nakupljeno robo. Na stopnicah sem zaradi stiskanja v pljučih moral obstati in počivati. Tolažilo me je le dejstvo, da je bila Bavaria že zaprta in stari ne bo pomislil, da je šel mimo vrstnik in kolega v zdravju.

22.06

Hana je bila izjemno dobrodušne volje. Prvo skodelico koprivinega čaja je popila molče, kar žarela je vase in neprestano vstajala, pomerila čevlje, minico (v kopalnici), šal, celo nek pulover, za katerega sploh nisem vedel, kdaj ga je kupila. Neprestano sem moral s kimanjem dajati potrditev uspešnemu nakupu oziroma zdravljenju. Počasi se mi je glava odebelila in kazala prve znake eksplozije. Žareče kroglice so drvele od vsepovsod in mi prebijale lobanjo; še oči mi ni bilo treba več zapreti.

22.44

Končno se je umirila in počasi srkala čaj. Privoščila si je celo večerjo – banano z odrezanima konicama. Sedela sva si naproti, oba utrujena, vendar iz različnih vzrokov.

Nenadoma je zunaj, na pločniku, nežen ženski glas zaklical moje ime.

Hana me je presenečeno pogledala.

Odkimal sem.

Ženski glas je ponovil ime neskončno nežno, pojoče.

»Psa kliče,« sem rekel.

»Kako veš?« se je začudila Hana, mogoče presenečena nad mojo gostobesednostjo. V potrditev se je zaslišalo lajanje. Ženska je nekaj zagrulila, nato so se glasovi oddaljili.

Hana je šla k oknu, pokukala skozi razporek rolete in se mrščila. Usedla se je nazaj.

»Prav imaš,« se je strinjala, »psa je klicala. Torej si opazil? Tudi ti si opazil, da ljudje dobijo čisto poseben glas, kadar kličejo živali? Nikoli ne premorejo take nežnosti in ljubezni, kadar kličejo druge ljudi, vključno lastne otroke.«

Pokimal sem. Seveda sem vedel.

Pridružila se je kimanju.

»Ja,« je rekla, »tudi sama sem si hotela kupiti psa ali mačko. Takrat ko mi je bilo najhujše s tisto mojo praznino, ko sem samo sedela in se pustila razjedati. Skoraj sem bila že klonila, a sem si rekla, mar ne zmorem več in bolje? Je to ljubezen? To, da ga imaš doma zaklenjenega cel dan in ga pelješ ven takrat, ko se ti zljubi? Ne more ugovarjati, mora biti hvaležen za vse, lahko ga tudi zmlatiš, če ti ravno zapaše. Ko se postara in postane nemočen, ga daš ubiti. Pod takimi pogoji lahko živim s komerkoli, še celo z Leom. Take ljubezni je vsak sposoben, počakala bom na boljšo. Če ne zmorem boljše, raje nimam nobene. Pa nimam psa ali mačka.«

Ugriznila se je v ustnico.

Postalo mi je neskončno žal, da sem omenil pse, saj sem očitno uničil vse dobre učinke današnjega zdravljenja.

Premagovala je solze. Malo sem se obrnil gledat vrata v kopalnico.

23.09

»Veš, pravzaprav mi je v redu, da si tukaj. Čeprav nič ne rečeš, ampak te včasih gledam, tako, na skrivaj, in si mislim, saj razume. V resnici seveda ne morem vedeti. Prejle, ob klicanju psov, bi skoraj prisegla ... Ne, ne bom silila vate. Povej mi samo iskreno, ti je zoprno biti tu?«

»Ne.«

»OK, hotela sem le reči, da se počutim tako, kot bi imela v stanovanju enega od svojih mož, tistih za delovno vizo. Skratka, ne moti me.«

Zastala je in me osuplo pogledala.

Strmela sva drug v drugega in zdelo se mi je, kot bi tisti trenutek nastala med nama povezava, nekak kanal, po katerem se lahko pretakajo misli. Stresel sem se od strahu in takoj povesil pogled. Nisem vedel, kaj je pobrala iz mene, sam pa sem od nje dobil misel, ki se ji je porodila in jo šokirala. Pomislila je o priseljencih, ki so živeli pri njej: niso ravno domače živali, hkrati pa tudi niso zares in obvezni.

Pričel sem se počutiti gnilega in ploskega. Jebi ga, kaj je važno, kakšni so njeni razlogi za dobra dela? Kaj me briga? In kaj to briga tiste priseljence, ki pridejo do dovoljenja za bivanje? Moral bi ji povedati, da je važen učinek, ne motiv, in da so njena dejanja neskončno plemenitejša od onih malih Hitlerjev tam zunaj, ki se postavljajo s psi ali mačkami in jih božajo zato, da s tem prepričajo sebe in okolico, kako zelo ljubijo človeštvo. Moral bi ji povedati ...

»Raje grem spat,« je rekla in odšla.

Sobota

2.41

Z eno samo brco sem razbil vrata. Hana je planila pokonci. V motni svetlobi nisem mogel razločiti podrobnosti njenega obraza, a videti je bilo, kot bi mislila, da sem prišel po tisto. Napaka. Zgrabil sem jo za lase in ji upognil glavo. Ugriznil v vrat in ga zdrobil z zobmi. Odvrgel sem jo nazaj na posteljo. Ko sem odhajal iz spalnice in tega jebenega stanovanja za zmerom, sem se še enkrat ozrl. Razločil sem le senco čudno spodvite desne noge in belino nartov, ki so se razkazovali v utripanju mimo vozečih žarometov. Počutil sem se olajšanega, ker sem končno opravil, hkrati pa tudi zato, ker sem vseskozi vedel, da le sanjam.

A res?

Sedel sem v spalni vreči in poskusil dihati med dolgimi piski. Sanjal sem, nedvomno. Zbral sem pogum in pogledal proti vratom. Zaprta. Dokaz v moj prid. Sem v sanjah za sabo zaprl vrata ali ne? Pretipal sem se okrog ust; zaznal v kotičku in navzdol po bradi nekaj mokrega in lepljivega. O, ne! Planil pokonci, stekel v kopalnico, prižgal luč in skoraj padel v ogledalo. Slina, samo strjena slina, ki se je že zgostila v sluz. Nikjer nobene krvi. Sanjal sem. Zadnji in kronski dokaz je bilo moje počutje: v lažnem prizoru sem bil čisto zdrav, brez kihanja, ščemenja in ni se mi bilo treba boriti za vdih.

3.23

Strmel sem v strop in se trudil, da ne bi štel odsevov žarometov. Štetje uspava, sem nekoč prebral. Bal sem se zaspati. Kaj, če vstanem in storim tisto, o čemer sanjam?

4.07

Zakaj sem pokonci? Zazeblo me je po ramenih, stresel sem se. Se zavedel, da stojim sredi sobe. Takoj sem pogledal vrata spalnice. Zaprta in brez sledov vloma. Zakaj sem vstal? Sem spet sanjal? Sem tokrat hotel prenesti sen v resničnost? Zakaj sem bil potemtakem obrnjen proti oknu?

Koliko je ura? Je cerkev zvonila? So odnehali, sem zaspal?

4.41

Saj je že sobota. Gotovo lahko zdržim brez spanca do ponedeljka zjutraj? Moral bi hoditi, se premikati. Ležanje me uspava. Bo Hana slišala korake in prišla ven, me pričela spraševati? Jo bom sploh ločil od one iz sanj, ki se zlomi z dražljivo lahkoto?

6.56

Planila je name in me stresala. O, obrnjene sanje. Tokrat ona napada mene. Imel sem se v oblasti, rekel sem si, ne smem seči po njenih laseh, premagati se moram – čeprav gre za izmišljijo – pa mi bo lažje budnemu. Hana ni hotela odnehati, namenoma me je izzivala. Le kaj sem ji naredil? Ležal sem v spalki; klečala je nad mano in široko odpirala usta. Vabila so me, da jih zamašim s pestjo, zmečkam in umirim. Nekaj je vpila, jo davim? Pogledal sem si roki, ne, krilili sta v zraku, med najinima telesoma, nista se je hoteli dotakniti. Obvladujem se, vse je v redu.

Gledal sem premikanje ustnic in počasi razbral pomen, četudi je še vedno nisem slišal. Ni me nehala stresati.

»ZBUDI SE! ZBUDI SE! ZBUDI SE!«

Kako čudno se sanje igrajo z mano – sem tokrat oglušel? Ne povsem, ta zvok, uhajanje pare? Visoko tuljenje v kratkih, odsekanih sunkih. Tisti trenutek mi je postalo vse jasno.

Kričal sem. Iz vse sape, kar sem je še premogel. Do konca, do izčrpanosti, hotel sem izbruhati še sled grozotne teže, ki mi je pritiskala prsi in se z vsakim krikom le za odtenek umaknila. Usmeril sem roki proti sebi, se pričel tolči, se nagnil naprej in izbruhal kepo jedko smrdeče sluzi. Potegnil kričanje v onemoglo hlipanje za zrakom, se stisnil k zidu; sprejel me je s hladom, edino možno tolažbo.

»Si sanjal kaj groznega?« je zaskrbljeno spraševala Hana. Pogledal sem jo s strani, ne da bi do konca odtrgal lice od blagodejnega ometa. Njene roke so posnemale moje prejšnje gibe – krilila je po zraku, kot bi ne vedela, kaj naj prime, česa naj se loti.

»Poklicala bom zdravnika!« se je končno odločila in skočila na noge.

»NE!«

»Bolan si,« je že bila pri telefonu. Dvignila slušalko in vtipkala tri številke.

Za vsako posebej sem zavpil svoj NE! Z grobim, divjim glasom, ki bi jo moral prestrašiti in jo ustaviti. Ni pomagalo. Popadel me je kašelj. Skoraj bi spet bruhal.

»Prosim,« sem komaj javknil.

Odložila je slušalko, vendar zelo počasi in s hudim obotavljanjem.

»Sem že dober.«

»Ne vem, no.«

»Res.«

Hotel sem ji dokazati, zato sem vstal. Nezaupljivo me je gledala, potem naredila korak vstran in zgrabila svitek papirnatih brisač s stojala. Odtrgala je šop in me hotela obrisati, pa sem ji ga vzel iz rok in opravil sam. Pobrisal še bruhanje na tleh. Jo pogledal in si onemoglo zaželel, da bi bila mrtva. Videla me je sesutega, takega, kot me ne bi smel videti nihče. Šibkega. Četudi ne bo povedala nikomur, si je sliko moje bede zložila v glavo in jo bo hranila, dokler je smrt ne zbriše.

Vrgel sem zmočen in zmečkan papir v koš. Med potjo sem se opotekel, vendar sem se takoj ujel. Hana me je neprestano opazovala z roko blizu telefona, za vsak slučaj. Hotel sem sesti na stol, a me je zvabil hlad ometa. Vrnil sem se na spalko in s hrbtom ostal tesno ob zidu.

Hana se mi je počasi približala in počepnila. Z dlanjo sem si brisal pot. Tokrat je pazljivo odtrgala en sam perforiran list iz svitka in mi ga podala. Poskusil sem jo pogledati v obraz, pa me je luč nad njeno glavo zaslepila. Sklonil sem oči in obstal na stegnu, ki se je skoraj celo, prav do pasu, prikazalo skozi razporek dolge majice. Nisem mogel odtrgati pogleda od materinega znamenja pod desnim bokom.

Ponoči ni nosila hlačk. Spomnil sem se kopalnice in zaprl oči.

Preplašeno me je poklicala po imenu.

Pogledal sem jo.

»Ustrašila sem se. Si res v redu?«

Pokimal sem.

»Grem se napravit, takoj bom nazaj.«

Pomislil sem, preprečiti ji moram, vendar je bila že v kopalnici. Res se ni zamudila dlje od minute ali dveh. Med pričakovanjem njene vrnitve nisem upal niti utripniti z vekami. Kaj bom slišal? Vzklik gnusa, bo prišla, me klofnila? Zložila še novo sliko v glavo, novo predstavo o meni? Konec koncev, ne briga me, kaj si misli o meni – saj se po nedelji na srečo ne bova nikoli več videla.

Vrata so se odprla. Hana si je kar med potjo zapenjala kavbojke. Za trenutek sem ujel rdeč premik spodnjic ali pa se mi je samo zdelo. Ni imela časa, očitno se je napravila ekspresno. Nenadoma sem se počutil neprimerno bolje.

7.34

Nisem mogel jesti. Še huje, nisem se mogel spomniti, da bi kdaj v življenju ne mogel jesti. Posebnega navdušenja nad hrano nisem nikoli čutil in ravno zato sem jo do sedaj dajal v usta podobno kot poprej dihal – samoumevno. V zadnjih šestih dneh so me avtomatizmi zapuščali drug za drugim in vsak je za seboj pustil prostora za toliko pozornosti in vzdrževanja, da mi je pričelo zmanjkovati moči.

Hana mi je neutrudno kuhala čaje in pil sem jih brez ugovora. Tip iz McDonaldsa je spotoma prinesel iz lekarne še vse mogoče sirupe in olajševalce kašlja, kar jih je lahko dobil brez recepta. Za povrh mu je Hana naročila še obsežen seznam rastlinskih/homeo/itd. pripomočkov. Nazadnje je revež pod vso kramo komaj našel še tri Vesele pakete, ki jih je prispevala njegova služba in jih itak nisem mogel pojesti.

Pokrila mi je glavo z brisačo in me porinila nad posodo s pekočimi hlapi. Pripravila nov lonec, za njim še nekaj skodelic čudno smrdečih zvarkov.

Z vso močjo sem zadrževal občasne napade kašlja in se zahvaljeval hrupu televizorja in radia, ki sta prekrila glasnost mojega dihanja. Ko je Hana končno vsa izčrpana sedla na svoje mesto s skodelico koprivinega čaja v roki, me je vprašala tisto, kar sem vedel, da mi ne uide, nisem pa se mogel spomniti nobenega pravega izgovora.

»Zakaj se tako ženeš?«

Nisem imel kaj odgovoriti.

»Si mogoče ...« Ni vedela, kako bi nadaljevala, in je enkrat za spremembo pazljivo izbirala besede. »Kako naj rečem, naredil napako in imaš sedaj popravni izpit? Zadnjo možnost?«

Prikimal sem.

Pojasnilo jo je zadovoljilo.

Začudil sem se, odkod je pobrala razlago, nakar sem se spomnil vseh koščkov filmov in nadaljevank. Zakaj bi me ona občudujoče gledala? O, ne – me je uvrstila med romantične detektive, v žanr grdega obstranca s strašnim grehom, ki ob njej na smrt bolan dela pokoro? Še 49 ur in pol. Bom zdržal?

10.01

Glavo sem moral držati nazaj in na čelu balansirati vroče senene obkladke.

»Še osemindvajset minut.«

Hana je odtrgala pogled od ure in šla v kuhinjo po nove skodele zdravilnih čajev. Pod brado mi je podstavila kadečo se posodo, čezme vrgla brisačo. Hropel sem v sopari in si sploh nisem upal odpreti oči. Nenadoma sem zaslišal nekaj čudnega, neobičajnega. Hitro sem dvignil frotirasti krak.

Zasmejala se je.

Saj je bilo stanovanje že cel teden polno smeha, vendar vedno onega televizijskega, plastičnega, na katerega je naletela ob izletih skozi sporede.

Dvignila je roki, mi pokazala široko odprte dlani, se poskusila zadržati, ni zmogla, spet planila v krohot.

»Oprostite, gospod telesni čuvaj,« je rekla med naslednjim predahom, »vi bi morali čuvati mene in ne jaz vas. Pa tako smešen si!«

Nakar jo je smeh dokončno premagal in je ni več pustil do besede. Nisem razumel, zakaj me malo vika in malo tika, predvsem pa nisem mogel več misliti; vso mojo pozornost je posrkal njen obraz.

Tako lep je bil.

Zaželel sem si, da se ne bi nikoli nehala smejati. Traja naj in traja. Hana se ni smejala, marveč je izžarevala – še več; zamenjala je obraz. Kot tiste klinčeve reklame za hujšanje – levo prej, desno pozneje. Vmes pa smeh. Še nikoli nisem doživel česa podobnega. Pomislil sem na trik, čarovnijo, blodnjo, fatamorgano s palmami vred. O, o, o!

Mogoče bi lahko celo sam dodal kaj takega, s čimer bi trenutek podaljšal? Sunkovito sem se pokril čez glavo. Se v zdravstveni temi še dolgo spominjal bleščanja njenih zob in sijaja v očeh, četudi je vmes že rekla:

»Opa, kako smo zamerljivi,« se nehala smejati, sedla pred televizor in prepustila veselje spet televiziji. Bojda spored za te naprave pripravlja cela industrija, ki se imenuje zabavna. Zakaj se ji torej nihče ne smeje? Še več, očitno je v televiziji zabavljaštvo doseglo svoj vrhunec – izumili so napravo, ki se smeje lastnim štosom. Ljudi, ki pripovedujejo vice tako, da se zde smešni le njim samim, se vsak izogiba; napravo, ki jih posnema, pa imajo za nujni sestavni del pohištva.

12.34

Hana mi je očitno hotela ustreči in je za kosilo pripravila ribe. Napaka: hrana mora biti tolažba, ne pa past. Preiskoval sem drobne koščke in iskal v njih koščice kot mine na fronti.

Med kosilom se je Hana zastrmela v nož in nekaj zmajevala z glavo. Rekla je:

»Pribor je pa tak, kot bi z njim jedel Uri Geller.«

Na srečo mi ni podarila podrobne razlage o usodi tega svojega prijatelja ali kdorkoli je že to bil. Kradoma sem si pogledal med prste. Povsem vegasta vilica, nož pa sorazmerno napredno usmerjen. Oni dan bi se moral bolj potruditi pri ravnanju. Očitno je Uri meni podoben silak.

15.11

»Po tem grem na potovanje,« je odločno izjavila Hana. Stala je ob robu okna – tako kot sem ji svetoval že prvi dan – in kukala ven. Vreme se ni spremenilo, le oblaki so bili za odtenek višje. Mraz je še kar grizel z vso silo.

»Ko sem bila svojevoljno zaprta v tej sobi in se černjohala, sem pomislila na tuje dežele. Pa si rekla: kamor grem, nesem sebe s sabo, in nisem šla nikamor. O, v torek grem vplačat kakšno eksotično deželo, pa če spraskam zadnje prihranke!«

Spomnil sem se svojega potovanja. Vprašal sem se, bo razočarana? Pogledal vso mogočo šaro po stanovanju in si rekel, eh, ne bo. Nakar sem se okregal; spet se vtikam v tuje zadeve!

16.30

Hana je izginila v sobo. Spat, je rekla. Slonel sem na stolu in razmišljal, naj z zdravilnimi čaji zalijem rože ali jih spijem? Rastlinje je nedvomno bolj občutljivo od mene, zato sem potegnil dolg požirek. Čaji so koristili edino Hani. Nenadoma je bila veliko bolj zadovoljna. Ni več tavala po stanovanju, marveč se je odločno premikala med kuhinjo in mano. Izžarevala je videz nepogrešljivega strokovnjaka, ki se je pravi trenutek znašel na pravem mestu in bo izpolnil dano nalogo. Potrpel bi še kaj hujšega, samo da ne bi spet silila vame z osebnimi vprašanji ali celo zahtevala izpovedi. Z ubogim Jakobom sem res udaril v kamen in zadavil bi ga osebno na smrtni postelji, če bi takrat vedel, ob kako nepravem trenutku se mi bo povrnil v spomin. Sošolci so za pozabit, ne za dosmrtno prtljago.

17.53

Vrata so se odprla in Hana je globoko zdehala med podboji. Se zavedela, rekla:

»Oprosti,« pokrila usta z dlanjo in odtavala proti kopalnici. Majica je bila na hrbtu vsa pomečkana, hlače pa je pred počitkom očitno slekla, vsaj zaležanin ni bilo videti. Džins se je gladko oprijemal riti in stegen.

Spomnil sem se rdečih hlačk, ki jih nosi, in njihovega občutka na lastni koži. Ovijanja in drgnjenja bombaža.

Kar sem imel včeraj med nogami jaz, ima danes ona; nekaj vabljivega je bilo v tej misli, celo lepljivega, od česar se nisem mogel odtrgati.

Prišla je iz kopalnice in si šla nalit koprivinega čaja. Ostalo ga je samo še za tretjino kozarca; pristavila je posodo z vodo in nekajkrat zazehala med čakanjem. Nisem mogel odtrgati pogleda od njene zadnjice. Del mene je bil še na njej, tako rekoč. Se je vsa moja sluz že posušila, izginila? Gotovo mora biti zadrta in posušena v porah bombaža. Moji sledovi se v tem trenutku mešajo z njenimi izločki. Misel je vzbudila sliko in vodila v zasanjanost.

Hana je s krpo prijela ročaj posode, z drugo roko vrgla filter vrečko v steklen vrč, nazadnje vanj zvrnila še vrelo vodo. Vrč se je razklal in voda je pljusknila po tleh. Hana je pravočasno odskočila, v levi še vedno držala pol vrča, v desni pa kovinsko posodo s kropom.

»Pomagaj mi!« je zavpila. »Kaj samo gledaš?«

Obsedel sem. Če bi vstal, bi zagotovo videla, kakšno erekcijo imam.

»Eh,« se je vdala, »ti pa si pomočnik.«

Vrgla je ostanek vrča v umivalnik, se v ovinku premaknila okoli luže do pulta in odložila posodo. Izkoristil sem trenutek, ko je pričela iskati krpo v omari, in v treh korakih stekel v kopalnico.

Vključil sem tuš. Tokrat sem lahko izločil. Končno! Umil sem se z ledeno vodo – soseda BMW-jaša bi njen hlad zagotovo osrečil – in nikakor nisem mogel nehati uživati v olajšanju.

18.21

»Današnji dan je prav hitro minil,« je za uvod rekla Hana, ko je končno sedla z novo dozo ohlajenega čaja. Mar tudi ona šteje dneve in čaka; gotovo ne težje od mene?

Srebala je napitek in spreletelo me je: nekaj naklepa. Se bo spet vtaknila vame?

Nazadnje me je res pogledala in rekla:

»Ne bo ti treba govoriti o sebi.«

Še preden sem se mogel določneje ustrašiti, je izrekla nekaj povsem nesmiselnega – lahko sem le široko odprl usta in buljil vanjo.

Predlagala je:

»Pelji me v svoje stanovanje. Samo razgledala se bom in greva nazaj. Nič ne bom spraševala. Obljubim. Poglej tole ...«

S premikom dlani v zapestju je pomignila po okolici.

»Takoj lahko zveš cel kup stvari o meni. Priznaj, vse si si ogledal, že zaradi poklica. Ni fer, ker sem v podrejenem položaju. Hočem videti tvoje stanovanje. Potem zame ne boš več bela lisa. Saj si rekel, da nisi poročen.«

Odkimal sem.

»Živiš sam?«

Prikimal sem in stisnil pesti. Moral bi lagati. Hkrati pa mi je bilo jasno, kakšen izbruh radovednosti bi šele vzbudil namišljeni partner.

»Ne smeva ven,« sem rekel.

»Včeraj pa sva lahko?«

Nisem mogel ugovarjati.

»Lahko sediva tukaj in mi pripoveduješ. Odloči se, kaj imaš raje.«

19.09

V moj okoliš taksiji ne pripeljejo prav pogosto. Klub mrazu se je hitro nabrala gruča mulcev v zamazanih bundah, iz katerih je na rokavih ter ob žepih gledalo belo drobovje. Vsem po vrsti so pod nosom viseli smrklji, nekaterim oblili usta in pomrznili na bradi.

Prejemala sva salve zaničljivih pogledov. Mene so videli že stokrat, nisem jim mogel uiti, četudi sem stanovanje zapuščal v glavnem le ponoči. Običajno so me ignorirali, tokrat pa sem se pripeljal s taksijem in se izkazal za izdajalca. Bogataški pizdun. Hana itak ni spadala sem, a njej je bilo lažje, ker je bila ženska. Na njej so imeli manj za ogled; le joške in rit, potem pa so se spet zastrmeli predse, nekam med številna okna blokov. Prečkala sva zbito in zmrznjeno zemljo. Podobna je bila sibirski fronti. Sploh zaradi oguljenih in zarjavelih ostankov igral, ki so še vedno štrleli kvišku. Arhitekt zagotovo ni bil rojen v takem okolišu, nikoli ni v njem živel in se nikoli ni vrnil pogledat svoj izdelek. Kakorkoli je bilo mišljeno, ostali so samo votli količki s scefranimi konci, zabetonirani v tla. Nekatere so neznani silaki izruvali z betonom vred in jih pustili sloneti ob sosedih. O travi ni bilo sledu, in kar sem pomnil, se ni pokazala. Zima pri tem ni imela nič.

Hana se je ustavila pred vhodnimi vrati bloka. Pravzaprav le pred aluminijastim okvirom; steklo je v ostankih ležalo na tleh, zdrobljeno in zbrcano v kot. Domačini smo vstopali kar skozi okvir. Nisem hotel razlagati lokalnih običajev, zato sem moral napeti vse moči, preden sem odprl vrata. Okvir je bil precej skrivljen in se je nejevoljno težko povlekel po ploščicah.

Hana je pametno pazila na svoje korake in plesala med črepinjami, smetmi in iztrebki. Videl sem izraz gnusa, s katerim je opazovala svinjarijo in gosto popisane zidove, strope in vrata. Povedel sem jo do vrat svojega stanovanja v pritličju.

»Tu?« je vprašala.

Zdelo se mi je, kot bi ji bilo žal, da me je prisilila k obisku.

Med vožnjo sem razmišljal, če imam v stanovanju karkoli sumljivega. Ničesar se nisem spomnil.

Potegnil sem ključ iz žepa, s konico čevlja frcnil steklo s podbojev in odklenil vrata. Vstopil prvi, prižgal luč.

Hana je stala v predsobi in gledala skozi odprta vrata v glavno sobo. Stopila skozi vmesna vrata na sredo prostora in se obračala okoli. Pogledala z nejevero vame.

»Ampak saj tu nihče ne stanuje?«

Nič nisem razumel.

»Samo beton. V kotu pograd, zraven omarica, na sredi stanovanja lesen stol.«

Pozabila je omeniti golo žarnico, ki je svetila s stropa.

»Boš rekel, da tu živiš?«

»Ja.«

»Ne verjamem. To imate kakšno skrivališče ali zapor ali kaj. Nihče ne bi mogel zdržati v tem prostoru, če ne bi bil prisiljen. Vsako stanovanje odraža lastnika. Mi boš pokazal svoje stanovanje ali ne?«

»To je.«

Spet sem jo užalil.

»Prav. Pa nič,« je rekla in se napotila proč. Ni me počakala, da sem zaklenil, marveč je kar sama odkorakala ven in videl sem, kako hitro se prilagaja – stopila je skozi okvir vrat.

20.34

V okolici nisva dobila taksija. Hana je stopala proti centru mesta. Ko so naju pričeli mercedesi kremaste barve obletavati, jih je ignorirala brez pojasnila.

Trajalo je celo uro, preden sva prišla do centra. Hodil sem ji vštric in se prepričal, kako resnično prizadeta je: poredko se je ozrla v izložbe.

Z vrha stolpnic se je spuščal veter v bridkih sunkih in nosil s seboj ostanke že stokrat premetanega pršiča. Oba sva zavihala ovratnika in sklonila glavi. Marmornata pročelja so bila popolnoma opustela, srečala sva le nekaj pasjeljubcev, v prehodih pa sem občasno zasledil klošarja, ki se je stiskal za smetnjake. Zlati kip na vrhu stolpa je na dvignjeno dlan dobil bel klobuček in podoben je bil lokalnem dilerju s kokainom. Zavila sva s širokih avenij, narejenih za parade mogočnega cesarstva, in stopala mimo izložb, polnih rib mavričnih barv, ki so naju postrani gledale in utripale z usti. Turek je obrezoval kebab, naju pogledal skozi steklo, hotel že nekaj reči, a odnehal. Pripeljal je taksi in izkrcal gromozansko debeluhinjo, ohomotano v krznen plašč, za katerega starodavna rodovina lisic ni utrpela le poboja, marveč genocid. Ni čudno, da v živo še nikoli nisem videl niti ene.

Pomislil sem tisto, kar je Hana izjavila pred nekaj urami:

»Današnji dan je hitro minil.«

Zazdelo se mi je, da vse le ni grozno. Ledeni veter mi je res rezal pljuča in težko sem dihal, ko sem poskušal dohajati Hano, vendar je bila sobota zvečer in jutri samo še zadnji dan, potem pa konec.

22.37

Iz centra sva brez postanka krenila v njeno predmestje. Hana se je ustavila le pred majhno galerijo, komaj nekaj ulic oddaljeno od stanovanja. Kljub pozni uri je tablica na vhodnih vratih še kar vabila k vstopu. Obiskovalcev ni bilo videti. V kotu je sedela upokojenka in pletla. Ni se ji ljubilo dvigniti pogleda ali pa ni začutila gledalcev s ceste.

»Nikoli nobenega ne vidim tu notri,« je rekla Hana. Dolžina stavka je nedvomno pričala, da jo je najhujša jeza že minila – popila sta jo hoja in mraz, verjetno.

Po tem obujanju spominov sva šla naprej. Nič nisem rekel, čeprav nisem razumel začudenja. Sam bi debelo gledal, ko bi bilo ravno obratno in bi one malarije koga zanimale. Umetnost posnema življenje, pravijo, iz lastnih izkušenj pa vidim, da življenje zagotovo posnema televizijo. Kdo bi torej gledal posnetek posnetka nečesa, kar ima itak vsak doma?

Nedelja

1.00

Ležal sem buden in tokrat me ni tlačila misel, da bi Hani lahko naredil kaj žalega. Spati nisem mogel kar tako, še zdravstvene težave niso bile krive. Tisti trenutek mi ni bilo hudega, celo dihanje sem uspešno izvajal. Name je pritiskala le slutnja, da ne bo več dolgo tako. Nekaj se bo zgodilo – sobota, ki je v družni ugotovitvi hitro minila, je bila le zatišje pred potopom. Bom zvečer še lahko javil po telefonu, da je vse v redu? Zadnje, česar sem se bal, je bil morilec. Bolj sem razmišljal o sebi in se bal vseh čudnih zametkov zadnjih dni. Od sanj o ubijanju Hane do obsedenosti s hlačkami, ki sedaj že ležijo na vrhu kupčka v košu za umazano perilo – vem, pogledal sem, preden sem šel spat –, še najbolj pa me je plašila tolažba, ki sem je bil deležen ob zvijanju žlic. Božanski mir, odtrganost od vsega, kar me obdaja, blažena izolacija v trenutku uporabe sile. Saj je tole zadnji dan, predzadnje jutro. V ponedeljek jo samo še pospremim do sodišča in konec. Lahko se vrnem nazaj na svoj stol sredi golih betonskih zidov. Včeraj popoldne sem jih prvič zares videl, pa še vedno gotovo ne tako, kot jih je zagledala Hana. Prej jih sploh opazil nisem. Poskusil sem se spomniti vsaj kake značilnosti, praske ali lise – nič. Tudi stola ne bi znal opisati. Predmet, ki sem ga pač rabil za sedenje. Odeja, s katero sem se pokril. Jaz ali nek drug človek? Nisem si predstavljal vrnitve nazaj, že čez dobrih 30 ur. Zdelo se mi je kot prehod v drugo življenje. Ni čudno, da nekateri bledejo o ponovnih rojstvih, vsi skupaj pa o začetkih na novo.

Poslušal sem okolico in upal, da me bo uspavala. Avtocesta, oddaljen zvok letala – vzleta ali pristaja? –, včasih sirena. Nikoli nisem ločil med rešilci in gasilci, če je sploh kaka razlika. Mesto je povečini spalo. Iz hiše nisem slišal nobenega zvoka. Vodovodar se po orgiji ni več oglasil, štorkljanje komatoznih korakov naslednje jutro je bilo edino, kar sem slišal od njegovih kolegov in najete zabavljačice. Očitno je nekam izginil čez vikend, z wartburgom vred. Senilna starka je vsak dan hodila v trgovino in med potjo še kar pi-pi-pi-kala po mački, BMW-jaševi standardno niso dajali glasu od sebe. Obe trgovini pod Haninim stanovanjem sta bili včeraj odprti samo dopoldne, do dvanajstih. Danes ne bo nikogar. Vprašal sem se, se mar lahko uspavam s premlevanjem banalnosti? Ni delovalo.

7.00

Noč sem preživel v nekakšni mešanici polsna in budnosti, med katerima sem neprestano nihal; v prvem so mi roke plazile okoli vreče in stokrat pretipale vsako nit tepiha, v drugem sem jih dvigoval kvišku in se spraševal, kaj za vraga počnem. Spet klonil v omotico. Skrčil prste v kremplje in sunil navzdol. Se zbudil, ustrašil, sem mogoče razparal preprogo? Sedaj sem tipal že v budnem delčku noči in olajšano ugotovil, da je tkanina cela. Proti jutru so prsti našli vtičnico in stisnili. Počila je – zdelo se mi je, strašno glasno. Okamnel sem čakal, če se bodo odprla vrata in bo pritekla Hana. Po dolgem času sem počasi sprostil napeto telo in razprl dlan. Nekaj koščkov plastike se je posulo po koži navzdol. Tole bo opazila. Spet sem si nakopal nov strah pred dnem.

Hana je prišla kmalu za jutrom. Zehala je kot ponavadi. Vsa slepa in omotična je odtavala v kopalnico. Me prestopila, in če bi ležal le nekaj deset centimetrov nižje, ji bi lahko pokukal pod ...

Dosti!

To je zadnje jutro, ne seri, sem si rekel. Dobro sem vedel, da se matematika ne strinja povsem, vendar sem si že med tednom za nedeljo pripravil pridevnik »zadnji« in zlepa se mu nisem hotel odreči. Za povrh se je dobro začenjal. Imel sem se v oblasti in tudi vtičnici se niso poznale ne vem kakšne posledice. V poševni črti se je razklala in zgoraj je manjkal podolgovat trikotnik; še vedno je zmogla sama čemeti v zidu in Hana poškodbe zagotovo ne bo opazila. Vedno lahko rečem, da sem z nogo butnil vanjo, mogoče med včerajšnjo moro. Za vsak slučaj sem potegnil tepih čisto do stene in ga sprva celo spodvihal čez vtičnico ter se po ogledu premislil, češ, še bolj sumljivo je bilo videti.

Hana se je vrnila in sredi prostora sva se mimošla. Položil sem roko na kljuko vrat kopalnice, voda se je glasno natekala v kotliček, Hana za mojim hrbtom se je lotila svojih dveh prvih jutranjih opravil. Vključila je radio in televizijo. Kot ponavadi.

Le da je tokrat zvok eksplodiral v moji glavi na tisoče svetlečih kroglic. Hitro sem zaprl vrata za sabo. Nenadoma se je vse zgrnilo nadme. Od žarečega peska v očeh do ščemenja nosu in kihanja. Da o piskanju namesto dihanja ne govorim. Ledena voda ni pomagala. Lahko sem šel le scat, na izločanje česarkoli drugega niti pomisliti nisem mogel. Gnetel sem si nos s prsti, ne da bi mi bilo vsaj za odtenek bolje. Rafalno sem kihal v umivalnik in posul keramiko z drobnimi kapljicami prozorne sluzi.

»Zadnji dan, zadnji dan, zadnji dan ...« sem ponavljal in hotel sem se tolažiti še bolj na glas, skrit pred Hano za šumenjem tuša. Ven je prišlo samo nekakšno grkljanje in brezplodno žvečenje zraka.

Lahko zdržim še en dan, poln tegob? Zakaj so jutra vedno tako ... brez bolezni ... breztelesna?

Planil sem nad škatlo z zdravili in požiral vse po vrsti, se namazal z vsemi kremami, pihal v nos pekoče preparate. Nič ni pomagalo. Z roko sem se naslanjal ob zid in gledal ogromno kartonasto lekarno, ki je zasedala že dobršen del desnega kota kopalnice. Vselil sem se le z zobno pasto in ščetko.

Z desno pestjo sem se pričel tolči nad pleksusom. Še bolj odprl tuš, odvil tudi pipo. Še huje mlatil po sebi. Pogledal roki. Imam sploh še kaj moči? Stisnil sem oči in solzevodi so krenili v akcijo. Ko sem se spet sklonil nad umivalnik, tokrat v napadu kašlja, so poleg kapljic sluzi naokoli pršile tudi solze.

9.12

»Nočem zveneti, kot bi bila svoj sosed, ampak na stranišču si bil skoraj dve uri. Bala sem se zate. Na srečo sem te slišala kašljati in kihati, sem vsaj vedela, da si še živ.«

Hana me je zaskrbljeno gledala in me ocenjevala.

»Bolj ali manj,« je dodala.

Ni zvenelo kot uspešno opravljen zdravniški pregled.

Odmaknila mi je stol in čakala za naslonjalom. Saj sam nisem vedel, zakaj sem sploh prišel iz kopalnice. Mirne duše bi se lahko ukvarjal s sabo še naprej.

Hana me je presenetila z ogromnim lavorjem vroče črne tekočine, ki ga je položila predme. Ubogljivo sem sklonil glavo naprej in pričel vleči vase izparine. Po pljučih mi je rajala cvileča mišja kolonija.

»Popij vse to,« je rekla Hana, »to je posebna mešanica. Čaj nad čaji. Superčaj! Nikjer še nisem brala o tem, sama sem se je spomnila. Pomagalo ti bo.«

Poskušal sem se osredotočiti na gladino pod seboj. Po videzu sodeč je Hana zmešala vanjo vse svoje zdravilne rastline in še vsebino smetišnice po nedeljskem čiščenju za povrh. Popil sem vse, do zadnje kaplje. Napitek je bil ogabno sladkega okusa, a nobene moči za razprave in kljubovanje nisem več imel.

»A ne bi vseeno odnehal?« je previdno potipala.

»Zadnji dan,« sem hropnil.

»Ja, res zgledaš tako. Ne pozabi, kaj si mi obljubil. Jutri greš k zdravniku.«

Kimal sem. Prikimal bi čemurkoli, samo za malo miru in tišine. Ko bi vsaj glavobol ostal v sedanjih mejah!

9.41

Odkril sem tolažbo. Bolje rečeno, spomnil sem se žlic. Najprej sem šel do okna in se naslonil na radiator. Hana je gledala enega onih solzavih španskih filmov, torej me bo s sočutnim pogledom bolj poredkoma kontrolirala.

Z desnico sem objel enega od treh gornjih nosilcev radiatorja. Stisnil sem kovino in pričel vleči. Iz zidu je mezel bel prah. Pritisk sem usmeril navzgor. Čez nekaj časa je rahlo počilo – Hana ni zaznala – in previdno sem odložil izruvani nosilec, da je obvisel vpet samo še ob radiator. S konico čevlja sem zbrcal prah izven vidnega polja. Hkrati s sproščanjem mišic so se takoj vrnile tegobe. A prej, ko sem počel tisto, za kar sem bil rojen, za silo, za moč, prej – kakšen mir!

Pričel sem se ozirati po stanovanju za skritimi predmeti, ki bi jih še lahko polomil.

Hitro odmaknil pogled od Haninega vratu.

Vem.

Počasi, tako, nesumljivo, sem šel v kuhinjo. Hana je moj vpliv na žlice že opazila, zato se jih nisem upal ponovno dotakniti. Nad vhodnimi vrati sem zagledal rumene cevi plinske napeljave in jih samo malo ukrivil. Neopazno. V blag lok. V odločnega nisem upal zaradi vsebine.

Vrnil sem se v sobo.

Imel sem občutek, da Hanin vrat belo žari. Kako je to mogoče? Zadosti dolge lase ima, skrili bi ji kožo, če bi le držala glavo pokonci. Obsedel me je bes. Me mar namenoma izziva? Moral bi ji pokazati pravilno držo. Stegnil sem roko in se komaj zadržal. Hitro sem se vrnil poravnat cevi za plin iz blagega loka v tumbasto horizontalo. Slonel sem ob zidu in nisem vedel, kaj naj storim. Če grem nazaj v sobo, bom spet zagledal tisti jebeni vrat. Tu ne morem ostati. Nož, na pultu. Spet ga je nemarno pustila. Pospravil sem ga v predal.

Konico desnega kazalca sem vtaknil v usta. Se napel in počasi spustil roko. Ne, tega ne smem. Grizenje nohtov mi ni še nikoli prišlo na pamet, čeprav sem ga pri drugih dostikrat opazil. Roke lahko obvladam, do sedaj sem jih še vedno, zob pa ne. In če pričnem gristi, četudi en sam nedolžen noht, nikakor ne morem vedeti, kje se bodo čeljusti ustavile.

Lažem.

Zbral sem vso moč in napol sklonjen tekel preko sobe v kopalnico, pri tem pa glavo sukal proč od Haninega vratu s tako silo, da so mi kite in tetive na levi strani vratu trepetale od nategnjenosti.

Mogoče postajam tako napadalen zaradi tega, ker sem pozabil delati meditativne sklece?

Poskusil sem, vendar nisem zdržal dolgo. Pljuča so mi zacvilila in komaj sem ujel sapo.

12.22

Ko je Hana šla pripravljat kosilo, sem ji sledil s pogledom. Pravkar sem s pestjo ruval desni nosilec radiatorja. Hana se je ustavila v kuhinji in videl sem, kako je rahlo odprla usta, nekajkrat zapored hitro utripnila z vekami, nagnila glavo nazaj in strmela. Potem je zmajala z glavo in se lotila brkljanja po hladilniku. Mogoče vseeno nisem čisto dobro poravnal plinskih cevi, pipe in števca na zidu?

13.38

Nisem mogel jesti. Hana ni vztrajala. Pripravila mi je nov lonec zdravilnega čaja po lastni recepturi. Popil sem ga na hitro in se vrnil čihat v kopalnico.

14.31

Potrkala je na vrata. Zaprl sem vodo.

»Malo grem spat,« je zavpila, »si v redu?«

»Ja.«

»Res? Mislim, boš zdržal?«

»Ja.«

»OK, čaj imaš na mizi.«

15.43

Radiator je na levi klonil z dolgim vzdihom. Na srečo so bila vrata v Hanino spalnico zaklenjena, cev toplovodne napeljave pa je zdržala. Podstavil sem ga z enim od odtrganih nosilcev in nekako je stal, četudi se ga nisem upal znova dotakniti.

Še huje: krivljenje železa mi ni več pomagalo. Gledal sem dlani in prsti so kar migali, se krčili, iskali opore. Črvi, črvi. Črvi! Nekajkrat sem jih prinesel k ustom in posrečilo se mi je zadržati zobe. Za zdaj.

Najavila se mi je nova zdravstvena tegoba – naenkrat se mi je povsem zamašil nos. Vsak vdih je bil podoben klofuti čez uhlje. Sunkovito mi je počilo v ušesih, široko sem odpiral usta in hlastal.

Potipal sem si čelo in nisem mogel presoditi, če je vroče. Moral bi zbrati moči za britje. Slonel sem meter od okna in nisem videl ničesar. Prikazovale so se mi nekakšne izkrivljene podobe, sanje o ubijanju Hane, pozabljeni spomini, mrtvi obrazi. Udaril sem z zobmi skupaj. Plosk in plitev zvok. Plenk. Ponovil sem. Plenk – plenk. Se ustavil. Ne smem storiti tega. Ne! Ne na zadnji dan. Z nogo bi razklal vrata spalnice, z rokami bi jo lomil in grizel. Ni bila več Hana, marveč nekaj, kar me je tlačilo, davilo, zasužnjilo, me prikovalo v bedo in trpljenje. Strem in grem. Poskusil sem se odmakniti čim bolj stran. Pet korakov. Šest. Je to največ?

Šel sem v kopalnico in prvič zaklenil vrata za sabo. Potipal iverko, si lagal, da me lahko zadrži.

17.38

Bivanje se je zmešalo v kašo. Kašljanje s kihanjem, špricanje iz nosu s hropenjem pljuč. Klokotal sem in hrrrskal. Odprl tuš, še pipo, pokleknil pred umivalnik, naslanjal obraz ob rob keramike, se solzil, sluzil in blodil. Dvigoval sem roki in ju spuščal. Se prijemal za glavo, vlekel za lase, hotel občutiti bolečino. Izpulil šop dlak. Nič. Samo hrepenenje po prelepem občutku svobode, popolne neodgovornosti, ko me vodijo zobje. Prislonil sem jih ob keramiko, jih komaj premaknil, pa so že odškrtnili del umivalnika. Zadržal sem se. Kako dolgo še? Hana se bo zbudila, potrkala, me priklicala ven. Zadnji dan je in jo bom ubil. Zdržal sem cel teden, kaj je teh nekaj ur proti celemu tednu? Še zjutraj sem ves vesel kar zapel v telefon, da je vse v redu, in še lagal nisem!

Zdaj pa nisem mogel več. Nisem mogel.

»Zakaj, zakaj si me postavil v skušnjavo? V te muke? Zakaj, zakaj moram tako trpeti?«

Zavedel sem se, da te besede hropem, ne samo mislim. Preplašeno sem pogledal okoli. Curek vode in pršenje tuša sta jih gotovo zadušila.

Potem sem šele doumel. Kako čudne besede – nikoli nisem spregovoril česa podobnega. Komu sploh govorim?

Bogu?

Se mi je zmešalo?

»Poklekni pred očetom in moli,« je rekel kaplan in sem, o, sem! Mali bogomolec sem bil, vedno na kolenih. Živo mi je pred očmi vstal križ in na njem kronani Jezus z nagnjeno glavo. Vsaka senca, vsak prašni delček je bil na svojem mestu. Najbolj vnet mulc v sirotišnici sem bil – nepremično sem ga gledal in molil brez predaha. Saj so ga tudi drugi imenovali oče, a sem vedel, da si lažejo. Jezus je bil samo moj oče, točno tak, kot sem ga bil pričakoval: krvav, zjeban, hkrati pa žalosten in otožen. Spomnil sem se tedanje spalnice in pogradov. Kako sem se pogovarjal z njim, s stisnjenimi očmi in živo sliko za njimi. Poslal sem mu poljubček, vsak večer, obrnjen proti zidu. O čem sem mu govoril, ne vem več. A zven besede: oče. Oče. Potem pa, nekega dne, je minilo. Klečal sem, misel je zastala, namrščil sem obrvi in dobro pogledal. Saj je bil samo kip? Poceni mavec, ponekod odkrušen. Tak naj bi bil moj oče? Mogoče mi je zmanjkalo domišljije. Vstal sem in nikoli več molil. Poslej sem vedno zaspal obrnjen proč od zidu.

Po tolikih letih sem ga spet pogrešal.

Kako naj trpim in nimam koga, ki bi ga psoval, krivil in ga prosil?

Poskusil sem obuditi spomin na kip, vendar ...

Zagledal sem nekaj drugega.

Potegnjeni Maestrov obraz, njegovo listanje po časopisu, njegov pogled. Doumel sem. Zaradi njega to delam, on je tisti, ki mu delam uslugo. Ni me prisilil, ni mi ukazal, nobene moči nima nad mano. Nekoč mi je pomagal in sedaj vračam. Res, preveč za moje sposobnosti, a sam sem bil obljubil ... Napolnil me je občutek, ki ga do tedaj nisem poznal. Klečal sem pred umivalnikom, se z dlanmi oprl na rob, pogledal čezenj, v pipo, ploščice za njimi, prenizko sem bil za ogledalo. Videl sem le Maestrov obraz in doumel, kaj je ljubezen. Ni imelo zveze s spolnostjo; spet nisem bil več telo. Ploščice mi niso več žulile kolen, bolezni me niso več napadale. Dal sem se Maestru, sam od sebe, prvič sem pripadal, prvič sem dajal drugemu, prvič sem ljubil. Spomnil sem se prastarih romanc, ko so si kralji trgali brade od obupa nad umrlim vitezom, ko so si moški še lahko izjavili ljubezen in čutili tisto, kar sem imel srečo občutiti jaz, ne pa tisto, kar predpisuje kurčevi televizor tam v sobi. Prvič sem zares čutil. Prvič sem bil ves tu. Jokal sem. Objemal umivalnik in solze so mi kar lile. Hlipal sem. Jokal sem za vsakič nazaj, ko sem se obvladal in solze zadušil, v vseh teh letih, odkar pomnim. Počutil sem se, kot bi me tisti trenutek naredil celega, dotlej pa sem le životaril kot ogolel štrcelj. Kamorkoli sem pogledal, Maestrov obraz je bil vedno z mano. Poljubljal bi sleherno gubo na njem, ga polival s solzami, hkrati pa sem vedel, da se ga nikoli ne bi upal dotakniti. Z vodenim pogledom sem se oziral, poskušal zaslediti vir svetlobe, še več, žarenja. Žarnica je bila še vedno ista, nepomembna. Jaz sem bil vzrok in gibalo; sam sem žarel, lebdel. Ljubil sem, dajal iz ljubezni. Se zavedel, da sem leta preživel ob sovraštvu in za sovraštvo. Prvič sem spoznal še nekaj drugega, nasprotnega, moč ljubezni. Če bi umrl, ne da bi jo spoznal, bi sploh živel? Je mar mogoče, da ta občutek nad občutki poznajo tudi drugi in je ostal skrit le meni, izobčencu? Nemogoče, potem ne bi bili tako vsakdanji; nihče ne more doživeti podobnega izkustva in ostati enak.

Doumel sem, kako ničeva je moč brez pripadnosti. Moč kot moja mora služiti, drugače je razsuta v veter. Biti močan in služiti hkrati, to je blaženost! Mrtev je tisti, ki ne služi, in ničev je tisti, ki ne daje. Maestrova senca je legla name in me prekrila kot blagodejni plašč; vanj odet se bom gibal med prostaki in ne bodo me mogli več raniti.

Sedaj sem tudi razumel, zakaj sem se tistikrat naveličal moliti pred Jezusovim kipom. Vse skupaj je bila dvojna pomota: prvič, rekli so, moli k očetu, ki je v nebesih, in me peljali k sinu. Mrtvemu in uničenemu, ki je bil že ob zaploditvi podtaknjen in očeta ni nikoli videl, četudi je celo življenje preživel v njegovem iskanju. Moral je umreti, preden je šel k njemu. Če. Drugič, rabil sem zavest pripadnosti in ni večjega dokaza pripadanja kot naloga; pred Jezusom sem klečal zaman, ničesar ni hotel od mene. Maestro je bil prvi, ki mi je zaupal nalogo. Inšpektor Kurt je govoril o tem, kako težko je postati oče; spomnil sem se okrvavljenega Jezusovega obraza in si rekel, o, kako težko je šele postati sin!

Misel mi je ušla k Hani in njeni praznini znotraj, njenemu iskanju ljubezni. Ki sem jo našel jaz, tu, nekaj metrov proč od stola, na katerem jo je tako dolgo čakala. Prav je imela njena mama, še kako prav, ko je rekla, da bo telesni čuvaj našel ljubezen. Če bi si le lahko predstavljala, kako se je njena opazka uresničila! Hana, o Hana! Najraje bi vstal in jo šel objemat. Ji povedal, da je varna, da se nima več česa bati! Vsega je konec. Branil jo bom, nič se ji ne more več zgoditi. Jutri jo bom izročil sodišču in potem tekel k Maestru.

Hana je varna, ker ni pomembna, razen kot moj ključ do ljubezni. Prave ljubezni. Spomnil sem se psov, o katerih je govorila Hana, in kako sem se strinjal z njo! Tedaj, še pred razodetjem. Kako se strinjam šele zdaj!

Izjokal sem svojo mladost, se poslavljal od vseh obrazov, ki so se mi prikazovali zadnje dni. Ljubezen me je ločila, me oprala. Šokirala me je moč čustva, ki sem ga sposoben, in blišč, ki me lahko napolni. Koliko lahko sploh zdržim, da se ne razpočim od sreče?

Počasi sem vstal. Se pogledal v ogledalo. Nekako pričakoval, da bom videl povsem drug, angelski obraz. Zagledal sebe, starega. Ne drugačnega po videzu, le pomirjenega z njim. Prvič. Kolikokrat sem se spraševal, če sem že drugačen na zunaj, se mar zato razlikujem tudi navznoter? Sem sploh sposoben čutiti? Sedaj sem vedel. Še več, dano mi je bilo tisto, za kar sem upravičeno sumil, da imajo srečo doživeti le redki.

Gledal sem se in najprej opazil, da mi ni več treba po ribje odpirati ust. Dihal sem skozi nos. Globoko in mirno. Zadnji bežeči piski so crkavali v kotičkih pljuč. Oči me niso več pekle, koža med prsti ne srbela. Bil sem ozdravljen. Pogledal sem škatlo z zdravili v kotu in še pljuniti ni bilo vredno nanje. Bedni nadomestki, kako sem jim nasedel!

18.07

Umil sem se, se obril, uredil ovratnik, poravnal srajco, se nasmehnil ogledalu. Zaprl tuš in pipo. Pogledal naokoli; sem mogoče pozabil odstraniti kako sled?

Odprl sem vrata.

Pričakoval sem Hanino glavo nad naslonjalom. Ni je bilo. Prostor so osvetljevali edino televizija in luči s ceste. Mar še kar spi, čeprav se je že stemnilo?

Stopil sem dva koraka naprej.

Vrata spalnice so bila odprta.

Srce se mi je ustavilo v sunkovitem krču, zdruzgano v kepo.

Hanini nogi. Leva, iztegnjena, desna, čudno spodvita.

Tako kot v mojih sanjah.

Tako kot nihče živ ne spodvija noge.

Tako kot se spodvije noga truplu, odvrženemu na posteljo.

Pogledal sem vhodna vrata. Zaprta. Zapah je bil umaknjen v ležišče.

Prišel je, jo ubil in šel.

Bal sem se ugotoviti resnico. Prvič v življenju me je strah prepojil celega in me napravil lesenega, okornega in lomljivega. Obstal sem med podboji spalnice in položil levo dlan na navznoter odprta vrata.

Nisem izpolnil naloge. Nikoli več ne morem Maestru pred oči.

Nikoli več.

Furnir mi je zakrival Hanin obraz. Telo se ni premikalo. Preveč mrtvo je bilo videti.

Naredil sem še tisti zadnji, dolg korak. Glava je bila obrnjena v stran, usta in oči široko odprte.

Mrtva.

Čeljusti so se mi zganile. Trznile. Vedel sem, kaj prihaja, in oblilo me je olajšanje. Bežal sem pred krivdo, pred neuspehom, pred dejstvi. Pričel sem trzati z glavo. Levi kotiček ustnic je naprej potegnilo proti rami, nato celo čeljust. Zobje so silovito tolkli drug ob drugega. Pritisk, ki sem ga čutil, je bil strašen, trl me je pod seboj, me mečkal vase.

Prepustil sem se divjanju zob.

Zdelo se mi je, da se mi je telo spremenilo, se povišalo. Gledal sem se iznad glave. Navdal me je mir, vendar sem tokrat prvič vedel, da je to mir mrtvaka, in prvič mi je bilo lastno divjanje zoprno in me ni več odrešilo. Po miru, s katerim me je navdala ljubezen, sem plaval sredi bledega nadomestka, ki sem se ga do sedaj tako bal zaradi posledic, s katerimi sem ga moral plačati, hkrati pa me je vedno nezadržno vabil, saj nisem poznal boljšega.

Hotel sem zagristi v levo ramo.

Vendar se je zgodilo nekaj čudnega. Zaznal sem, a nisem imel vpliva. Ugriznil sem v nekaj črnega, kar se je pojavilo od nikoder. Trl sem kosti, a še nekaj vmes, les. Plezal sem z zobmi po kosteh, žvečil meso, pa ničesar občutil. Nenadoma sem zagledal črn obraz, pričel butati vanj s čelom, zagrizel vanj, se preglodal skozi tkanino maske, odtrgal nos, verjetno, lice. Spet butal s čelom. Nobenega občutka. Zgrabil z roko, upognil črno glavo, raztrgal vrat. Čutil tisto, kar mi je bilo nekoč strašljivo najlepše: zadnji izdih iz tujih pljuč, ki sem ga prestregel na pol poti in vdihnil sam.

Potem tema.

Kot vedno.

Odprl sem oči. Sedel sem na tleh ob postelji, pred menoj mesarija na tepihu. V polmraku sem razločil obrise moškega telesa, glava je visela ob strani, očitno se je še malo držala trupa. Dolg, teman ris krvi po zidu.

Kaj se je zgodilo?

Pogledal sem priprta vrata, skozi katera sem vstopil. Napadalec je stal za njimi in čakal. Potem? Pogledal sem po tleh. Nož je ležal sredi traku svetlobe s televizorja. Skoraj pol ročaja je manjkalo.

Morilec je bil stopil iz skrivališča in mi nameraval prerezati vrat. V tistem trenutku sem doživljal napad in se hotel zagristi v ramo. Trčil sem ob njegovo roko, jo požvečil skupaj z ročajem. Z zobmi sem se sprehodil po napadalčevi roki do obraza in tako dalje.

Opravil sem svojo nalogo, ko je bilo že prepozno.

Mrtva Hana.

Maestro.

18.15

Pustil sem glavi, da je klonila na prsi. Tuja kri mi je prilepila vrat ob srajco. Nič več ni imelo smisla. Ne bom se več premaknil.

Voh, ki me je med nadlogami minulega tedna zapustil na koncu, se mi je zadnji tudi povrnil. Zazdelo se mi je, kot bi mi nekdo potegnil poklopce z nosnic. Spet sem zavohal Hanino stanovanje, vonj stoterih predmetov, pomešan z buhtečim vonjem elektronike v uporabi, nekje na dnu njen parfum, sladkast, a ne tako zelo kot duh po krvi. Čez vse močan vonj po plinu. Moral sem se zbrati, preden sem med redkimi premori televizijskih izbruhov slišal šumenje odprtega ventila. Napadalec je hotel prikriti svoje sledove, mogoče bi se mu celo posrečila nesreča v gospodinjstvu. Slišal me je v kopalnici, in če bi tam ostal še malo dlje, bi z mano opravila eksplozija in se mu sploh ne bi bilo treba truditi.

Nisem vstal in zaprl plina.

Počasi, okorno sem razmišljal o tem, kaj bo povzročilo pok. Saj me ni brigalo, a možgani so kar mleli in mleli. Niso se več znali izključiti in umiriti. Težko so se spet privajali strmenju v prazno.

Mogoče se koncentracija zadosti zviša ali pa bo svoje prispeval televizor?

Ni me več brigalo. Zajebal sem. Izbral sem si kratek stranski ris packe na zidu in strmel vanjo. Izgubljala se je v temi, se spet prikazala v odsevu svetlejšega prizora ali avtomobilskih žarometov. Bližala se mi je in se oddaljevala. Možgani so se mi umirjali. Počasi sem se izgubljal nazaj v otrplost, ki sem jo še do tega tedna tako dobro obvladal.

18.21

»Oooooooooooooooooooo.«

18.22

Trznil sem.

Nekaj me je zmotilo. Pasji lajež? Hrup s ceste?

»Oooooooooooooooo,« se je spet oglasilo nad mano.

Hana?

Skočil sem pokonci.

Hana je rahlo premikala glavo sem ter tja.

Živa! Živa!

Spet je zastokala.

Stegnil sem roki proti njej, motno sta se zasvetili. Umaknil sem ju. Pogledal na tepih. Ne sme se zbuditi v tole.

Moram se znebiti trupla.

»Aaaa, boli ...« je javknila Hana in si vrgla roko za glavo.

Nisem imel več veliko časa.

Pristopil sem, stisnil desnico in jo s spodnjim delom pesti udaril po čelu. Klonila je in roka se ji je povesila preko roba postelje.

Pograbil sem truplo, povlekel, se premislil, ga znova vrgel na tla in zagrabil kar za krake preproge. Povlekel vse skupaj v sobo. Na zaslonu je obkoljena farmarska družina streljala na Indijance. Puf, so se razletavali plameni iz konic pištol. Puf!

Plin!

Jebemo sunce, plin!

Hotel sem vreči nosila na tla, a sem se še pravočasno spomnil, da ne smem posvinjati še enega tepiha. Vrata v kopalnico so bila še kar odprta, vrgel sem omot vanjo.

Butnil je ob ploščice.

Stekel sem v kuhinjo in pokleknil pred odprtimi vratci omare. Hitro sem zaprl ventil.

Prisluhnil sem. Iz spalnice ni bilo slišati stokanja.

Bil sem že pri oknu in ga na široko odprl. Leden zrak je pohlepno bušnil noter.

Nazaj v spalnico. Hana ne sme prižgati luči, vsaj danes ne, jutri me ne briga. Pričela bi spraševati, mogoče celo poklicala policijo. Stopil sem na posteljo in stegnil roko v bunko iz papirusa. Stisnil žarnico in jo strl.

Se vrnil v kuhinjo, k predalu z rezervnimi žarnicami, jih kar v škatlicah potrl vse po vrsti in zmetal v koš.

Nazaj v spalnico. Hana je premaknila roko. Mogoče se mi je samo zdelo?

Prezgodaj sem si uničil vir svetlobe in nisem mogel preveriti, kakšni sledovi so ostali na tleh. Spustil sem se na kolena in tipal. Roki sta se mi lepili za sleherni predmet, ki sem se ga dotaknil. Trajalo je nekaj časa, preden sem doumel, da sem si kriv sam; s krvavimi dlanmi sem puščal sledove. Potegnil sem preprogo izpod postelje in na slepo poskusil prekriti čim več.

Pogledal sem madež na zidu. Nič. Ne morem ga odstraniti dovolj hitro.

Stekel sem nazaj na hlad. Plina nisem več vohal. Za sekundo sem okleval, zaklel, nato prižgal luč. Po tleh ni bilo sledov.

Z nogo sem privzdignil truplo, da sem lahko zaprl in zaklenil vrata kopalnice za sabo. Kaj sedaj? Nikamor ga ne morem odnesti, BMW sosed je vedno na preži. Res se noče vtikati v tuje zadeve, a majhno maščevanje človeku, ki je grozil stranskemu ogledalu njegovega ljubljenčka, bi ga mogoče premamilo? Da o pogledu name ne govorim. Obraz sem imel popolnoma krvav, vključno z rokami in gornjim delom telesa, kar sem ga videl v ogledalu.

Obračal sem se na mestu in se oziral okoli. Kopalnica se mi ni nikoli zdela prav velika, a tokrat sem se počutil ujetega v malo širšo obleko.

Krvavo obleko. Iz odeje je curljalo po ploščicah. Spet sem pogledal v ogledalo. Videl vse rdeče.

Se spomnil Haninih hlačk.

Skočil do omare in odprl spodnji del. Potegnil ven koš za umazano perilo. Bil je skoraj prazen, hlačke res na vrhu. Obrnil sem ga, stresel cunje v kot in ga postavil nazaj. Šlo bi. Dvignil sem truplo s tepiha in ga s silo zabil z ritjo naprej v koš. Moral sem ga upogniti, počilo je in spravil sem ga že skoraj čisto do dna. Glavo sem zagrabil za lase in jo stlačil ob strani. Od obraza ni veliko ostalo, razen oglodane lobanje, pomešane z ostanki mesa, kože in blaga maske, ki jo je nosil. Pizda zajebana.

Cel je bil notri, razen nog. Planil sem nad stopala in vrtel nogi v kolenu, dokler nista popokali in sem ju lahko zatlačil ob bokih. S podplatom sem potlačil truplo. Pobral tepih, ga zvil, postavil na vrh in še malo gazil z vso močjo. Nazadnje sem dodal Hanino perilo in poskusil spraviti koš nazaj v omaro. Zataknilo se je kmalu po začetku. Pokukal sem ob strani in videl prste štrleti iz mreže. Polomil sem jih in zbasal noter. Porinil. Tokrat je koš lepo zdrsnil v ležišče.

Pročelje omare je bilo potacano, na tleh so se lesketale sledi vlečenja iz osrednje luže. Slekel sem se do golega in zvil hlače in srajco v klobčič. Bi jo lahko stlačil k ostalim odpadkom? Okleval sem pred omaro s košem, se premislil in stopil na stol. Odprl gornji predal, videl v njem spravljene sveže brisače in preko njih sem zatlačil oblačila v zadnjo vrsto. Dobro. Če bo Hana segla po brisači in jo potegnila navzdol, ne bo videla, kaj je za njimi. Morala bi podstaviti stol, četudi je bila višja od mene. Mar res? Poskočil sem in se prepričal.

Stuširal sem se in si opral glavo. Še kar nag žrtvoval dve brisači in pomil tla ter omaro. Pogledal naokoli, našel krvav odtis na vratih, ga odstranil, nato pa brisači zatlačil na dno moje škatle z zdravili. Oblekel sem rezervna oblačila iz torbe in se pripravil na vrnitev v sobo.

Prešinilo me je, kaj če je Hana že klicala policijo?

Zgrabil sem ključ in ga obrnil. Spustil sem ga bolj težko, ker se je prilepil ob palec in kazalec. Pogledal sem se. Ključ je bil že eden tistih predmetov, s katerega sem pozabil obrisati kri. Koliko jih je še ostalo?

Hana je sedela na robu postelje in stokala. Pristopil sem in jo poklical.

Pogledala me je komatozno, komaj pri zavesti, skratka tako kot vsako jutro. Nisem imel občutka, da čisto dobro ve, kaj se dogaja. Šele pogled name jo je spravil k sebi.

»O,« je vzkliknila in se takoj namrščila od bolečine, »napadalec!«

»V redu, ni ga več.«

»Je šel? Si ga spodil?«

»Ja.«

Nezaupljivo je pogledala naokoli.

»Res?«

»Ja.«

»Spala sem in pozvonilo je. Šla sem odpirat, vprašala sem, kdo je. McDonalds, je rekel, odprla sem. Vem, nisem pogledala skozi kukalo. Porinil mi je roko v obraz in me butnil nazaj. Potem se nič več ne spomnim.«

Šel sem po brisačo, jo zmočil v ledeni vodi in se vrnil. Hvaležno si je pokrila zadnji del glave.

»Kakšno buško imam,« je vzdihnila, »ampak čudno, boli me na obeh straneh.«

Premestila je obkladek.

Bal sem se, da bo hotela k zdravniku. Ni predlagala. Poskusila je vstati. Moral sem jo podpirati. Počasi sva naredila nekaj korakov po sobi. Usmerila se je proti oknu in globoko dihala mrzel zrak. V sobi je bilo že ledeno, zato sem jo pospremil do kopalnice, nato pa zaprl okno. Ves čas, kar ga je prebila v sosednjem prostoru, sem pričakoval krik. Ni ga bilo.

19.45

Skuhal sem ji koprivin čaj in ji zamenjal brisačo, polno ledenih kock. Nekam čudno me je gledala, kot bi se o nečem odločala. Verjetno je šlo za posledice udarca.

20.12

Hana je šla v sobo. Pritisnila je stikalo.

»Luč ne dela,« je rekla.

»Uničil je žarnice. Tudi rezervne so fuč.«

Obrnila se je v sobo in zaman pritisnila stikalo.

»Vidim. Saj ni važno.«

Zaprla je vrata za sabo, ne da bi jih zaklenila. Brez misli sem strmel vanje, ko so se hitro spet odprla, in Hana je kar pridrsela v sobo, s še za odtenek bolj poudarjeno bledico, ki se je je držala od napada dalje.

Pokazala je z roko nazaj:

»Na zidu ...«

»Tepla sva se,« sem pojasnil.

»Toliko krvi. Si poklical policijo? Zakaj niso prišli?«

»Sem. Govoril sem s Kurtom. Rekel je, naj pazim nate in da je vse pod kontrolo,« sem gladko lagal.

»Kurt? A je žena že rodila?«

»Ja.«

»Teža? Mere?«

»Pozabil sem vprašati.«

»Moški!«

Globoko je vdihnila in šla nazaj. Tokrat je vrata le priprla.

Ščepec sladkosti nad opravljeno nalogo lahko ukradem že vnaprej. Šel sem k plašču, potegnil ven prenosni telefon in se javil. Klik.

Hana je prišla iz spalnice v dolgi črni večerni obleki do tal, z okroglim dekoltejem, ki ga je delil na pol začetek kanala med njenimi dojkami. Prav nekam čudno pokonci so štrlele, verjetno zaradi nedrčka, katerega obris sem slutil skozi svilo. Obleka je v televizijski svetlobi sijoče odsevala.

»Greva na večerjo,« je rekla.

Lakota se mi je povrnila skupaj s čutili, vendar se mi ni zdela pomembna. S tovrstnimi nepotrebnostmi bi zaustavljal čas, ki je po razodetju v kopalnici in Hanini rešitvi tekel nemoteno, se zlival proti enemu samemu cilju – srečanju z Maestrom. Ne bo mi treba govoriti. Vstopil bom in vedel bo, da sem nalogo opravil. Živel sem samo za drobni, komaj vidni izraz zadovoljstva, s katerim me bo pozdravil.

Hana je stala in me vprašujoče gledala.

»Tu notri smrdi. Pospravljala bom jutri, po sojenju, zdaj pa hočem ven.«

Saj res – večerja? Še malo manj kot trinajst ur. Kako dolgo rabijo, preden pošljejo naslednjega morilca? Ki bo prišel sem, nedvomno. Torej je bolje, če sva nekje zunaj, na večerji v kakem McDonaldsu na drugem koncu mesta. Res tam ne moreva biti prav dolgo, a bolje kot nič.

Strinjal sem se.

»Prav,« se je nasmehnila. »Še tole vržem v pranje, pa greva.«

Malo je privzdignila svitek s kavbojkami in majico, ki ga je držala v desnici in odšla proti kopalnici.

Zaprl sem oči.

Spet čakal krik.

Namesto tega me je poklicala.

Panično sem preiskal zven in poskusil v njem najti karkoli neobičajnega. Zasledil sem le pridih naveličane nemoči.

»Prosim, pomagaj mi. Koš se je zataknil,« je pojasnila.

Šel sem v kopalnico, se sklonil in se na videz silno napenjal. Trikrat sem moral malo porenčati, preden je odnehala:

»Pusti, bom jutri poklicala mojstre!«

Rešitev, ki bi jo predlagal sam.

Vrgla je obleko na tla pred omaro in se mi nasmehnila. Še kar sem stal zraven nje in morala mi je izrecno povedati, da bi se rada uredila sama.

20.31

Preden sva odšla, mi je porinila v roke nekaj bankovcev. Vztrajala je, da večerjo plača ona, v znak zahvale. Denar naj spravim jaz, ker noče jemati s sabo torbice. In še v gostilno tiste vrste greva, kjer morajo plačati moški. Pospravil sem denar brez pripombe.

Pri zaklepanju vrat sem požel pogled, poln občudovanja. Ravnal sem pač kot televizijski detektivi. Iz hlač sem potegnil konico srajce, izvlekel iz nje nitko in jo pri tleh zataknil med podboj in vrata.

21.33

Sedela sva v hlevu. Vsaj tako so nakazovale ograje iz debelih lesenih hlodov, ki so na treh straneh ogradile vsako mizo. Na tramove so navesili šope posušene koruze in po golih betonskih stenah so razobesili tepihe, podobne onemu, ki se je sedaj sušil v Haninem košu za umazano perilo. Luč je bila res bolj borna, zato se nisem čudil, ko nama je natakar, napravljen v Mehičana, prižgal svečo. Tudi vzdušje je bilo bolj mrtvaške vrste. Po sredini podolgovatega prostora so se lagodno šetali trije debelinki, ogrnjeni v tepihe in s sombreri na glavi, ter preigravali sentimentalne popevkice. Najprej sem pomislil, da bova jedla na račun kakega njenega bivšega moža, a nihče ni pritekel izrazit svoje hvaležnosti. Za razliko od McDonaldsa je trajalo celo večnost, preden sva sploh lahko naročila, kaj šele, da bi zagledala hrano. Hana je pri kazanju s prstom po jedilnem listu naročala jedi, katerih imena so mi bila znana, vendar jih nisem nikoli okusil, obstajala so le kot imena. Sam sem naročil hamburger, pomfrit in kečup.

Lokal je izbrala Hana, vendar sem zahteval od nje, da sva poprej trikrat zamenjala taksije in med prestopanjem prehodila nekaj ulic peš. Nihče nama ni sledil.

Godbeniki so nekajkrat krenili proti nama, a jih je Hana vedno ustavila z migom roke. Dobro so bili nadresirani, nikoli niso vstopili v najin del štale.

Po uvodnem obredu naročanja mi je Hana čudno in nepremično gledala v oči, dokler nisem več zdržal in umaknil pogled.

Dobila sva vsak svoj kozarček tekile.

V njenem stanovanju nisem odkril niti kapljice alkohola, zato me je presenetil vajen gib, s katerim je posula sol v jamico med palcem in kazalcem, kanila kapljico limone nanjo, jo obliznila in splaknila z žganjem. Ker se svojega kozarca nisem dotaknil, je čez nekaj časa v zadregi vprašala, če lahko spije tudi tega.

Da.

21.58

Večer ni bil zoprn, saj sploh nisva govorila. Le enkrat me je prosila, če lahko naročim celo steklenico tekile. Ubogal sem, četudi mi ni bilo jasno, čemu ne bi mogla z natakarjem govoriti sama.

22.06

Preden sva dobila hrano, je popila že tretjino steklenice. Oči so se ji tako lesketale, kot bi ji pravkar hotele izpasti in se raztreščiti na drobne kristalčke.

Večino časa je porabila za upravljanje s soljo, limonami in žganjem in imel sem dosti časa za opazovanje. Kadar je dvignila glavo, sem bil deležen neznansko čudnega pogleda, ob katerem bi me prejšnje dni do konca zmrazilo. Nekako postavila me je na pravo mesto, me vključila v načrt, neznan, a neizbežen, za katerega se je morala le še napolniti z voljo in močjo ter premagati tremo pred svojo veliko predstavo.

Natakar je pred naju postavil krožnike in Hani dodal še dve skodelici; iz prve se je kadilo, v drugi je mirovala blatna rjava masa. Hana ni takoj pričela jesti. Hamburger je bil bolj zanič, suh – kruh so zamesili iz žaganja in pekli v Sahari.

»Se ti zdim neumna?« je vprašala.

Prenehal sem žvečiti in jo pogledal.

»Ne vem, no, večini se zdim taka. Trapasta, vsaj. Dolgo sem premišljevala zakaj, kaj je z mano narobe. Na koncu sem ugotovila, da so taki časi. Ne vem, mogoče so vedno bili. Če hočeš komu pomagati, storiti dobro delo, koga poslušati in ne napadeš vsakega z zajedljivostjo in cinizmom, te vsi takoj smatrajo za bedaka. O človeku, ki je nesramen, škodoželjen in piker do vsakogar v slehernem stavku, vključno do osebe, ki jo je prvič ogovoril, pa rečejo, joj, kako je pameten! Mar ima razum z zlobo res kaj opraviti? Še več: če zna človek svojo zlobo pokazati z vsaj malo bolj zavitimi besedami, hvalijo še njegovo duhovitost. Mar prijazen človek ne more biti hkrati pameten; kakšno stoletje je to, jebi ga? O, kolikokrat sem si zaobljubila, da ne bom več preklinjala. Saj tudi jaz nisem brez zlobe, a moram biti res uničena, zlomljena in sesuta, preden postanem hudobna. Priznam ...«

Nenadoma je pričela govoriti čisto tiho. Pogledal sem naokoli. Ni bilo videti, da bi nama kdo prisluškoval.

»Enkrat sem klonila in se pobarvala na platinasto. Je pač lažje. Moški bi storili vse namesto neumne plavolaske; seveda hočejo povračilo, a pred tem pobegneš. Nekoč sem na železniški postaji celo posnemala glas Marylin Monroe, pa mi je neki ostudnež v hipu znosil kovčke po stopnicah.«

S hrbtiščem dlani si je obrisala pol čelo, pol oči.

»Danes raje sama nosim kovčke. Zato, prosim, me ne imej za neumno. Prav?«

Pokimal sem, tokrat iskreno. Se spomnil najinega prvega srečanja. Pričakoval sem bil posmeh; namesto njega sem dobil pomoč, in takoj sem jo popredalčkal.

Zvenelo bo čudno: tisti hip sem jo temeljito pogledal. Saj sem jo zrl že cel teden, in vendar sem v resnici razširil veke, da bi je videl več, če že ne bolje. Spomnil sem se lastnega recepta, s katerim sem preživel šolo. Kako sem se sam uklonil predstavam o svojem videzu. Koliko let – a niti enkrat nisem zmogel poguma za upor in, kot je rekla Hana, za prenašanje lastnih kovčkov. Zoprno, pripravila me je k spominjanju in ocenjevanju lastnih minulih dejanj. Vendar do nje nisem čutil nobene jeze ali sploh česarkoli več. Še več, gledal sem jo z notranjim nasmeškom, ki se je včasih prebil tudi na ustnice. Zrl sem jo, jo videl, razumel, hkrati pa mi sploh ni bila važna, in zato je nisem hotel prizadeti. Hane sem se osvobodil tisti trenutek, ko sem doumel svoje poslanstvo in me je napolnila ljubezen. Sled razodetja v kopalnici je ostala z mano, ne toliko kot spomin, bolj kot hrepenenje, da bi se še kdaj ponovila. Dvomil sem, da se bo. Bilo mi je dano nekaj enkratnega in redkega, namenjenega le izbrancem. Doživel sem razsvetljenje, trenutek nebeške lepote, in njihova glavna značilnost je prav neponovljivost – nikoli več ga ne bom mogel doživeti z istimi občutki in silovitostjo. Nikoli več ga ne bom doživel kot prvič. Razumel sem mistike, ki so se za delček sekunde staknili z Bogom in preostanek življenja porabili v siljenju nazaj, v pehanju po ponovitvi trenutka; od lakote preko bičanja do stigmat. Postali so odvisneži v neprestani krizi in boju za novo dozo razsvetljenja; mistični džankiji. Mogoče v resnici nisem bil pametnejši od njih, marveč sem bil še vedno na tripu in bo kriza šele sledila?

Čakal sem in beležil minevanje časa. Vsakič, kadar je nagnila kozarec s tekilo, sem pokukal na njeno uro in izmeril preostanek noči. Mehiški hlev je bil s svojo počasnostjo dober izbor za večerjo.

Hana še kar ni jedla, marveč je govorila dalje:

»Po vsem tem, kaj imam od dobrih del? Štirikrat poročena: kaj imam od teh moških? Kaj so mi dali? Po Leu sem rabila tri leta, da sem nehala skoraj v vsakem stavku uporabljati besedici v bistvu. In veš, kaj sem se največkrat spraševala v tistih urah, ko sem ujčkala praznino: sem zagrenjena? Moj največji strah je trenutek, ko si bom morala priznati: ja, zagrenjena sem. In če bo šlo tako naprej, mi ne uide.«

Popila je še dva kozarčka, dolgo gledala v črni lakirani les ali koruzo na njem, nato se je obrnila k meni in se nasmehnila:

»Nočem ti pokvariti večerje, ne bom več o tem. To ni tvoja stvar. Fenomen. Človek, ki ga ni. O katerem ne vem nič, razen imena, priimka in poklica. Popoln tujec. Puščavnik ... no ... sve...«

Prekinila se je sredi besede in me dolgo gledala.

Verjetno bi še vztrajala, pa ji je glava nemočno opletla proti desni rami. Morala je zbrati vso moč, da jo je spravila pokonci.

»Nič nisem jedla, pa tudi navajena nisem. Oprosti!«

Počasi se je lotila hrane in lahko sem se vrnil k žvečenju hamburgerja.

Do konca obroka je le še enkrat samkrat spregovorila, tokrat blago, celo veselo:

»Oprosti, preveč sem zaposlena sama s sabo. Povej mi, se motim ali nimaš več problemov z zdravjem? Kihaš ne več, tudi piskanja po pljučih ne slišim. Te še kaj duši? Ne? In oči?«

Odkimal sem.

Prav vzradostila se je:

»Čudež, evo, res. Pa kak božček si bil še dopoldne. Hotela sem že na skrivaj poklicati zdravnika. Sedaj pa – čudež! Je mogoče, da je tako pomagal čaj, ki sem ga zvarila sama?«

V tistem trenutku sem za sleherni delček svojega vratu in glave vedel, kje se nahaja, kaj počne in namerava. Najprej sem hotel odkimati, brada je krenila za milimeter desno, leva stran vratnih mišic se je napela, desna popustila. Nato so vmes zasekali možgani in ustavili premik – zakaj? Mogoče zaradi tega, ker se je nekoč pobarvala v plavolasko? Mogoče zaradi slepcev v prastari centrali? Ubogega Jakoba, anarhista Lea? Slinavca s kovčki? Njenega šefa, mojih neznanih staršev? Ali pa kar zaradi celega tedna, vseh skušnjav, ki sem jih imel, in vseh nevarnosti, kar se jih je izognila? Še verjetneje zaradi Maestra in moje izkušnje ljubezni. Tisti trenutek so mi možgani zaukazali dobro delo, ki se je seveda, kot je za večino dobrih del nujno, izrazilo v laži – brada je krenila navzdol, glava je kimala.

Da, Hana, ozdravil me je tvoj čaj.

Vzcvetela je.

»Uaau, moram ga patentirati. Hecam se, hecam! A ti je res čisto dobro? Nepopravljiva trapa sem, ampak kako sem vesela, da je moja skrb končno nekomu pomagala!«

Doumel sem pomen fraze polepšati dan.

Sijoča se je vrnila k hrani in v miru sem lahko dokončal hamburger. Bil je že mrzel in čisto podoben hladnim kolegom iz McDonaldsa.

22.55

Hana je izpraznila že pol steklenice. Glava ji je vedno pogosteje namigovala, kako slabo pripeta je.

»Morava iti nazaj,« je rekla, »dokler še lahko hodim.«

Ubogljivo sem začel vstajati. Zadržala me je s kretnjo.

»Ne, prosim, še nekaj.«

Srednji debelinko med godbeniki je vedno pogosteje kukal k nama. Lahko bi rekel, da so se njegovi pogledi množili obratno sorazmerno z gladino žganja v steklenici.

Hana je le mignila s prstom in trojka je takoj blokirala izhod iz hlevčka.

Šef se je ustrežljivo sklonil, Hana je pogoltnila slino in izrekla eno samo besedo, ki je bila slišati kot reloh. Godbenik je takoj pokimal, jo ponovil tovarišem in počasi so zapolzeli v ritem, sumljivo podoben tiktakanju ure. Hana se je naslonila naprej in podprla lica z dlanmi. Še vedno je nekaj tehtala v sebi in nekajkrat celo težko vzdihnila.

Ko so estradni umetniki končali, me je brcnila v piščal. Presenečeno sem pogledal. Pomencala je s palcem in kazalcem, pevci so se slinasto cedili, doumel sem in porinil velik bankovec vodji ansambla.

Ko sem pogledal nazaj, je Hana že stala. No, nekako. Močno se je oprijemala za naslonjalo.

»Vzemi steklenico,« je rekla.

23.38

Hana je večino vožnje gledala skozi okno. Enkrat je kinknila in udarila z glavo ob steklo. Topo je zazvenelo. Zastokala je od bolečine ter položila roko nad čelo, zatem pa nad buško na temenu, ne da bi se je upala dotakniti. Taksist naju je na mojo zahtevo odložil pred cerkvijo. Hana je pol slonela ob meni, ko sem opazoval ulico in vhod v njen blok. Vse zapuščeno. Luč je gorela edino pri senilni sosedi. Mraz ni ponehal in Hana se je nekajkrat stresla, zavita le v plašč čez njeno tenko večerno obleko. Pričela se je prestopati, pogledal sem elegantna čevlja, ki ju je moral ledeni asfalt v trenutku pregristi.

Doumel sem, da sem zajebal. Morala bi v hotel. Takoj po napadu bi morala za eno noč na varno, čim dalj od tu. Ni še bilo prepozno.

Hanini zobje so pričeli šklepetati. Rekla ni ničesar, potrpežljivo je čakala, dokler ne pregledam terena.

Z levico sem držal Hano pod pazduho in jo povedel čim bliže zidu, proč od njenega stanovanja. Doumela je šele na vogalu.

»Kam greva?« je šepetaje vprašala.

»V hotel.«

Začutil sem, kako se je napela, skoraj ustavila, potem je popustila in mi ubogljivo sledila.

Na vogalu sem poklical taksi. Vozniku sem naročil, naj naju pelje do dežurne pošte na železniški postaji.

Ponedeljek

0.00

Hotel je imel komaj za meter širok vhod, ki se je po ozkem hodniku razširil v marmornato-lesno kombinacijo. Za pultom je kimal suhljat študentek. Kar stresalo ga je in najprej sem pomisli na božjast, potem pa zagledal žici, ki sta padali iz uhljev. Ko naju je zagledal, je hitro potegnil ven slušalke in jih potlačil pod mizo. Nadel si je nasmešek, ki so mu ga naročili šefi, vendar so z njim vse premalo trenirali. Ali pa ni bil naraven talent, kdo ve?

»Želijo?« je rekel in nisem več vedel, če je kupil učbenike v starinarnici ali pa, bolj verjetno, se zajebava. Vsaj tako, z večvrednim zanimanjem me je opazoval. Hana se je držala pretirano strumno pokonci, da telo ni zdržalo poleta in je morala nekajkrat klecniti, kar je receptorju vsakič izvabilo hiter trzljaj ustnic, verjetno začetek zadušenega nasmeška.

Uredil je vse formalnosti, nama dodelil ključ in mi celo pomežiknil, ko ga je izročal. Prezrl sem ga in podpiral Hano do dvigala.

0.09

Takoj je šla v kopalnico in odprla vodo. Tokrat sem lahko slišal vse njene zvoke, saj sta bila televizor in radio v sobi ugasnjena. Najprej trganje napisa čez stranišče, nato dvigovanje pokrova, plastično šumeči zdrs najlonk po stegnih, mehko žuborenje seča za razliko od moškega padca curka z višine, nekaj obratov svaljka straniščnega papirja, resk trganja po perforaciji, celo drgnjenje po dlakah. Potem lahen pok deske, ki se je za trenutek prilepila ob kožo, se poskušala skupaj z njo dvigniti in padla nazaj na keramiko. Mehek šum spodnjih hlačk, ki je bil pri slačenju zaradi naglice vključen in zadušen z najlonkami.

Zastori so bili spuščeni in pustil sem jih pri miru. Od tu bova jutri šla na sodišče. Spet me je napadla misel, zakaj se te enostavne rešitve nisem spomnil že prej? Neprestano bi se lahko selila iz hotela v hotel in se skrivala. Denarja sem imel zadosti, Maestro ni bil nikoli škrt. Mogoče tudi sam grožnje nisem vzel čisto resno, ker si je kar nisem mogel predstavljati? Sem imel preveč posla sam s sabo in sem premalo mislil na nalogo? Ali pa so bili hoteli, tako kot taksiji, izven dosega mojega vsakdanjega sveta? Nekaj, kar uporabljaš na potovanju in za srečanja z žensko, ne pa za celotedensko varovanje Hane Woyzcik.

Hana si je umivala roke. Slekel sem si plašč, ga obesil poleg njenega in sedel na enega dveh stolov ob miniaturni mizici. Ni imela nog; v zid je bila privita s celim šopom vijakov, kot bi se uprava od vsega na svetu najbolj bala kraje kosa lakirane iverke. Na mizici je bilo prostora le za dlan, vse drugo je pobral zase hladilnik z nalepko Mini bife. Odprl sem ga in potegnil ven coca-colo. Z vrhom spodnjega sekalca odbil zamašek in na dušek izpil dolg požirek.

Iz kopalnice je prišla Hana. Premikala se je v dolgih lokih, ki so na koncu vseeno nekako prišli v ravno črto. Šla je do postelje in sedla nanjo.

»Prosim, a ugasneš luč?« je rekla.

Ubogal sem.

Prostor je bil sprva povsem temen, počasi pa so se mi oči privadile na svetlobo, ki se je tihotapila ob straneh zavese. Ni je bilo veliko, saj sva bila v šestem nadstropju. V okolici ni bilo nebotičnikov. Hotel sem izbral na slepo v telefonskem imeniku, ki sem ga našel v eni od govorilnic na železniški postaji. Edini kriterij je bila oddaljenost od Haninega stanovanja. Za vsak slučaj sva na poti spet zamenjala nekaj taksijev. Počasi sem postal tako previden, kot bi moral biti že od začetka.

Hana je prižgala svetilko na nočni omarici.

»Prosim, daj mi tekilo,« je rekla.

Potegnil sem steklenico iz plašča in ji jo podal. Šel sedet nazaj na stol.

Potegnila je dva dolga požirka. Se stresla. Rekla:

»S soljo in limono je vsaj sladka.«

Ponudila mi je steklenico, vendar sem jo odklonil. Nisem je presenetil.

Nepremično me je gledala. Moralo je biti zaradi alkohola: oči so se ji bleščale in videti so bile čisto okrogle, predvsem pa velike. Ne grdo izbuljene ali spačene; le otožne, ja, take.

»Pripravljena sem,« je rekla.

Pojma nisem imel, o čem govori. Torej sem bil tiho. Čakal sem njen naslednji stavek. Nikakor ni hotel priti. Hana ni odtrgala oči od mene. Pograbila je steklenico in jo nagnila.

»Kar daj,« je dodala čez nekaj časa.

»Ne pijem.«

Sumničavo me je pogledala in imel sem občutek, kot da ne ve čisto dobro, ali se mogoče ne norčujem iz nje.

»Lahko ...« je počasi začela, »lahko me vzameš.«

Nepremično sva sedela. Hana je počasi, nežno rekla nekaj, kar je bilo po vsebini vprašanje, čutil pa sem, da je o odgovoru popolnoma prepričana:

»Si še nedolžen?«

Pokimal sem. Saj sem bil, mislim, v tem smislu, v katerem to ponavadi mislijo.

»In res stanuješ v tistem stanovanju?«

Spet sem pokimal.

»Ta tvoja služba, ta naloga je vse, kar imaš?«

Strinjal sem se.

»Tvoje stanovanje je najbolj žalostna stvar na svetu, kar sem jih kdaj videla. Prej sem mislila, da je najbolj žalosten prostor športna dvorana, ko vsi gredo in ostanejo samo stoli in smeti pod njimi. Nakar sem videla tisto. Nikogar nimaš, vem. Zakaj? Zakaj si ne poiščeš koga? Saj vem, da mi ne boš odgovoril. Navadila sem se že.«

Umolknila je, nato dodala:

»Nočem več govoriti.«

Končno sem razumel. Njeno veliko žrtev, njeno največje dobro delo. V njej mora tičati hiba ali kaj, okvara. Hana ima v sebi duha zlate ribice, ki hoče izpolnjevati želje. Ne more mimo kogarkoli, za katerega ugotovi, da je nesrečen – in takih je obilo – ne da bi mu poskušala pomagati. Mogoče je k žrtvi, ki mi jo je ponujala, pripomogla tudi hvaležnost, ne vem. Sedela je tam, na robu postelje, v medli svetlobi, videti je bila vsa uboga, ne pa poželjiva. Četudi bi me take stvari sploh zanimale.

Čakala me je z mešanico tope pijanosti, žalosti, groze in vzvišenega poslanstva.

»Zaspi,« sem rekel.

»Nočeš?«

»Ne.«

Najprej ji je odleglo, zagotovo se nisem zmotil, nato so ji oči zalile solze. Pritekle so kot voda iz vrtine in ji pocurljale čez lica. Ujela jih je z dlanmi in se sklonila nad kolena.

»Kaj si moraš misliti o meni! O, kaj si moraš misliti o meni!« je neprestano ponavljala med jokom. Goli hrbet se ji je stresal v sunkih, hrbtenica je izstopila kot bledikast greben, ki jo je razklal na pol. Čipkasto blago nedrčka se je pokazalo izpod obleke. Le kje ga je skrivala, v kopalnici ga nisem opazil?

Ničesar usodnega ni bilo več v njenem vratu. Vzbujala mi je le še čudno mešanico med obveznostjo, da bi ji moral pomagati, in med vednostjo, da ji nikoli ne bom. Verjetno pravijo temu sočutje.

Jok se je počasi prevešal v onemoglo hlipanje. Sunkovito je dvignila glavo. Vame so se zastrmele zabuhle rdeče oči, po koži razmazano ličilo in dolg, svetal lok sluzi, ki se ji je iz nosu razpel do prstov.

»Zakaj si potem izbral hotel? Zakaj? Cel večer sem premišljevala o tem, ali naj ali ne. Potem si izbral hotel in odločil za oba. Zakaj? Zakaj? Pelji me domov.«

Gledala sva se.

»Pelji me domov,« je ponovila. Obupano, z od joka razklanim glasom. Nisem mogel več zdržati. Vsega je bilo preveč, od zavese prek Mini bara do brezoblične uokvirjene packarije na zidu. Vsega.

»Ja,« sem rekel.

0.54

Med vožnjo je Hana segla po steklenici, ki je štrlela iz žepa mojega plašča in jo v enem požirku zlila vase do konca. Ne da bi me pogledala, si je spustila prazno steklenico v korak. Še naprej je strmela skozi okno.

1.12

Ko se je taksi ustavil za cerkvijo, ni Hana niti trznila. Plačal sem in izstopil. Ni mi sledila. Šel sem na njeno stran ter odprl vrata. Usula se je ven in ujel sem jo tik pred asfaltom. Steklenica je poropotala po pločniku, ne da bi se razbila. Oprtal sem si jo čez rame. Pogled voznika, debelinka s sivimi brki, mi je povedal, koliko tovrstnih prizorov se nagleda noč za nočjo.

Postavil sem se v skrivališče ob cerkvi in pogledal po ulici proti Haninemu stanovanju. Vse pusto. Spet sem bil na istem mestu kot pred nekaj urami. Kaj, če bi jo odpeljal v drug hotel? Hana se lahko zbudi in mi prične težiti. Še huje: predstavljal sem si, kako vkorakam v recepcijo s tovorom na rami. Če naletim na vestnega receptorja, bo pričel spraševati, oprostite, spoštovani gospod, kaj delate z nezavestno žensko? Spomnil sem se pogleda študentka z walkmanom – kako je buljil za nama!

Izdihi so mi sproti zmrzovali. Zunaj nikakor nisva mogla preživeti noči. Starkina luč v gornjem nadstropju je še kar gorela.

Premikal sem se čisto ob zidu. Pred vhodom sem iz žepa potegnil pištolo, jo pripravil za strel in po milimetrih ter čim bolj neslišno odrinil vrata. Nisem prižgal luči. Hano sem v temi, tipaje z nogami, nesel do vrha. Povsod tišina.

Prisluškoval sem v temi. Premišljal, kaj naj storim. Prej ali slej bom moral vstopiti, ni dvoma. Počasi sem se z levim bokom ob zidu pretipal do stikala. Hanin plašč je zadušeno drgnil ob omet. Počepnil sem in prižgal luč.

Ko me je zaslepljenost minila, sem videl, da je hodnik prazen. Prečkal sem ga in od strani pokukal v spodnji kot Haninih vrat. Nitke ni bilo. Ne samo, da ni bila več zataknjena za vrata, izginila je. Zagotovo je nekdo vstopil. Je še notri? Čaka? Koliko jih je? Mogoče so se odločili za bolj udarne metode in so minirali vrata? Umaknil sem se nazaj, proti stopnišču. Mogoče je hiša obkoljena? So naju spustili noter, ven pa ne bova več prišla? Sem spet zajebal?

Hana je zastokala. V tišini hodnika je bilo slišati nenaravno glasno.

Nobenega odziva ni bilo. Skozi vhodna vrata ni planil nihče, prav tako je ostalo zaprto njeno stanovanje.

Avtomat je izklopil luč.

Kako dolgo lahko zdržim sredi hodnika, s Hano na ramenih? Do jutra, če je treba. A napadalci ne bodo. Prej ali slej bodo vstopili, verjetno z vseh strani naenkrat. Nimam se kje skriti. Za povrh Hane nisem mogel nositi drugače kot vrženo prek ramena, kar pomeni, da me je varovala s svojim telesom; mene, telesnega čuvaja.

Čim prej sva morala ven iz hodnika, iz pasti. Besen sem bil sam nase, kakšen idiot sem, mar res ne morem ničesar premišljeno splanirati in klonim željam pijane ženske?

Naj pokličem inšpektorja Kurta, je že rodil? Spomnil sem se umazanega perila v Hanini kopalnici in uvidel, da policija ni zame. Četudi ... Policijske sirene bi mi prišle prav. Rabil sem hrup, zmedo, direndaj. Iz žepa plašča sem potegnil telefon, vendar sem ga po krajšem obotavljanju spravil. Pokličem in se počasi primajeta dva. To ni tisto. Rabim veliko ljudi, veliko luči, veliko klicev, da bo prišlo precej policajev.

V temi sem naredil tri korake do BMW-jaševega stanovanja. Hotel najti zvonec, odnehal in butnil s kopitom pištole po vratih. Takoj sem jo spravil v žep. Sosed je odprl, še preden sem lahko potegnil roko na plano. Očitno je v temi prežal za vrati. Nad glavo mu je brlela nekakšna varčna tlivka, v katere svetlobi sva se komaj razločila.

»Dosti je bilo! Mar nekateri res ne morete živeti civiliziranega življenja?« je začel ves odločen. Mogoče zaradi kovinskega droga – metrskega ostanka cevi? – v desnici.

Pokazal sem mu izkaznico:

»Pokličite policijo! Zdaj!«

»Imate nalog?« ni popustil niti za milimeter.

Sem nekaj slišal za svojim hrbtom? Se mi je samo zdelo?

Pogledal sem BMW-jaša, ki je zajemal sapo za dolg govor. S pridigo bo zadušil moj sluh, na koncu itak ne bo poklical. V enem gibu sem potlačil izkaznico nazaj v žep, stegnil roko k palici in mu jo iztrgal. Ni imel časa, da bi se prestrašil. Ko sem visoko dvignil cev, je osuplo zamrznil sredi predpridigarskega vdiha. Moral sem spet spustiti železo, ga z njim odriniti vstran, ob zid, nato palico dvigniti in zalučati v stanovanje. Oba sva gledala za njo. Letela je preko predsobe, skozi sobo, treščila v okno in potegnila v noč s seboj tudi spuščeno zaveso. Blago je ublažilo moč in smer udarca ter napotilo cev proti zemlji. Izginila je izpred oči, hip kasneje pa je udarila ob kovino in nato ob nekaj, kar se je razsulo na tisoče drobnih koščkov.

Avtomobilsko steklo.

BMW-jaš je doumel, še preden je spustil sapo iz pljuč. Zarjovel je in planil proti meni. Iztegnil sem desnico v bran, pa je le zaloputnil vrata in jih zaklenil. Slišal sem ga telefonirati in se dreti v slušalko.

Lepa beseda pravo mesto najde.

V temi sem se premaknil proti stopnišču, zatipal ograjo in odložil Hano na tla. Neprestano sem se obračal v smeri glavnega vhoda in stanovanja. BMW-jaš se je še vedno drl.

Čez nekaj minut se mi je zdelo, da pojenjuje, zato sem dvakrat ustrelil. Enkrat po hodniku, drugič navzdol po stopnišču. Žvižganje in pok sta spodbudila soseda k novemu dretju. Če je kdo zunaj, bo mislil, da se je spopad začel, in pritekel. Sedaj, ko ga čakam, in ne takrat, ko bi me lahko presenetil.

Nikogar ni bilo.

Ko se mi je pok razkadil iz ušes, sem zaslišal policijske sirene.

Čas bo.

Hane si raje nisem oprtal. Pograbil sem jo čez trebuh in jo tovoril po stopnicah navzdol. Jo zapletel v škrice lastnega plašča in skoraj padel. Odložil sem jo, si slekel plašč in prestavil telefon v levi žep suknjiča, desni je bil zaseden s pištolo. Moral bom teči in reagirati hitro in plašč bi me preveč oviral. Obstal sem v veži in čakal. Gledal vrata in razmišljal, bom zadosti hiter? Kako se že odpirajo? Potegniti jih moram k sebi, nato teči. Desno se hiše stikajo vse do cerkve; daleč. Levo je križišče, takoj za njim smetnjaki in kmalu ozke uličice. Križišče se mi je zazdelo preveč prazno in široko, ranljivo odkrito, proti cerkvi je vseeno temneje.

Skozi steklo sem lahko videl temni obris BMW-jevega zadka.

Sirene so prišle že čisto blizu.

Odprl sem vrata in stekel.

Butnila sva ob BMW, jaz z ramo, Hana z glavo. Zajamrala je. Porinil sem jo čisto ob zadnje kolo, potegnil ven pištolo in gledal okoli. Nihče ni streljal. Sem mar zapaničaril brezveze?

Na oknu se je v bledični svetlobi pojavil sosed in se nagnil naprej skozi okvir. Ni me takoj zagledal, a ko me je, se je pričel dreti:

»Tu je! Na pomoč! Zgrabite ga! Moj avto je sam! Pomoč rabi!«

Nad njim se je odprlo okno in starka je pomolila ven glavo, zavito v plet.

»Pi...pi... Pikica! PIKICA!« je vpila s tenkim, tresočim glasom.

Po ulici so se prižigale luči. Ne zadosti hitro. Hotel sem sprožiti v zrak, a sem se v zadnjem trenutku premislil in ustrelil v prednjo gumo. Pfffff je rekla, lastnik pa je zarjovel huje, kot bi mu odstrelil jajca.

Hana je pričela stokati vse glasneje. Pogledal sem jo. Odpirala je oči, hotela nekaj povedati.

Sosed se je zbral in drl z okrepljenimi močmi ter kazal na naju z iztegnjenim prstom:

»Tu sta! Kriminalca! Gangsterja! Na pomoč!«

Dvignil sem se v višino stekla. Za ograjo avtoceste ni bilo videti nikogar. Kadar je mimo pripeljal avto, so njegovi žarometi v pravilnih pravokotnih lisah prebijali razmik med deskami.

Iz smeri križišča za cerkvijo so pobliskale modrikaste luči policijskega avtomobila. S tem je oblast določila smer bega. Nekaj firbcev je stalo med hišnimi vrati in vpilo drug čez drugega. Stopite naprej, tako, naredite živ zid.

Spravil sem pištolo, pograbil Hano, si jo vrgel čez rame in se pripravil, da vstanem in stečem.

»Ooooooo,« je javknila. Najprej sem mislil, da jo je zabolel udarec s trebuhom ob moje rame, potem pa je zastokala:

»Buuuurhala ... BRUHALA!«

Zgrabil sem jo za lase in ji dvignil glavo. Policija je bila že neznosno blizu.

Hana je najprej bruhnila tenak curek bivše tekile. Se davila. Nato še enega. Jebi ga, trajalo bo večno. Nisem imel časa za finese.

Vstal sem, ji močno pritisnil s pestjo ob trebuh in v velikem loku je špricnila večerjo skozi razbito zadnje steklo BMW-ja v notranjost. Mimogrede sem pokukal. Čez kos vodovodne cevi, ki je tičal za menjalnikom, so se po zadnjih sedežih usula zrna koruze, raztopljena v alkoholu in omaki.

S kotičkom očesa sem ujel avtobus, ki se je prikazal na ulici za križiščem.

Sem že tekel.

Sirene so zavijale, sosed je rjovel. Le malo luči je ostalo ugasnjenih.

Poskušal sem se držati čim nižje, hkrati pa s telesom ščititi Hano. Na cestišču sem se zapletel v njene noge in se zvrnil po tleh. Voznik avtobusa je zagledal dve telesi, kako se radoživo valjata po poledeneli cesti in z vso močjo pritisnil na zavoro. Slišal sem škripanje in dvignil glavo. Se pobiral. Zagledal avtobus, ki je bočno plužil po cesti proti nama. Podivjano sem stekel, pri tem pa večino moči zapravil v pršenje kamenčkov na ledu in spodrsavanje v prazno. Nekaj je žvižgalo, nekaj je padlo. Avtobus je bil že čisto blizu, šofer je vrtel volan, vozilo se je ustavljalo in počasi izravnavalo. Treščilo ob semafor. Šipa se je posula po tleh. Pogledal sem nazaj in videl svoj telefon. Valjal se je sredi križišča.

Stekel sem s Hano pod pazduho v ozek prehod med zaletenim avtobusom in zidom, nato za smetnjake, do prve ulice levo. Spet levo, spet desno, levo, desno. Precej časa. Temni kotički, ki sem jih bil tako navajen. Enaki so po vseh ulicah, verjetno po vseh mestih. Vanje skriti odpadki, vonj po postanem, stranska vrata gostiln, kafičev.

1.41

Nisva bila prav daleč od Haninega stanovanja, vendar sem se počutil varno. Nad nama se je sesipala stara zgradba, nekoč davno narejena za socialna stanovanja. Hano sem skril med kartone, polne smrdečih odpadkov, in se ji pridružil. Je vsaj manj zeblo. Tu notri lahko pričakava jutro, če je treba. Žvižganje, ki sem ga slišal med prečkanjem križišča, mi ni šlo iz spomina. Poskušal sem razčleniti zvoke in nazadnje ostal zmeden – preveč možnih virov je bilo.

Počasi sem čutil, kako se mi hladi znoj na hrbtu. Najprej so se ustavile kapljice, ki so drsele med ritnici, nato me je pričelo zebsti. Ogledal sem si Hano, kolikor sem jo pač lahko videl ob oddaljeni svetlobi ulične svetilke. Smrdela je podobno kot okolica. Izgubila je levi čevelj in si strgala najlonke. Zavil sem ji nogi v odpadne časopise.

2.32

Pred nama je stal maček in naju gledal.

Zamijavkal je dolgo in zateglo. Ni se hotel odmakniti.

Počasi sem pomolil roko iz skrivališča. Čakal.

Maček je še malo privijal sireno, nakar se je približal.

Sprožil sem roko, a je bil prehiter.

Malce sem se pa le razvedril.

2.41

Tolažil sem se z mislijo na jutro, na sestanek v kavarni. Nisem vedel, koliko je ura, vendar se še ni danilo. Kar pozimi ne pomeni prav veliko. Spomnil sem se Hanine ure in jo tipaje pričel iskati. Najprej sem naletel na prste, ledeni, nato šel višje, napačna roka. Našel drugo, prav tako mrzlo. V tistem trenutku me je že minilo iskanje ure. Ustrašil sem se, da je Hana mrtva. Poskusil sem ji potipati vrat, čutiti utrip. Se prepričati, če sploh še diha. Nazadnje se mi je zazdelo, da je še živa, čisto prepričan pa nisem bil. Tvegal sem in jo vzdignil iz skrivališča. Se zdrznil ob njenih očeh, ki so bile široko odprte in popolnoma bele. Brez zenic. Res je dihala in niti ni bila tako mrzla. Spomnil sem se tekile. Popila je celo steklenico. Koliko gre vanjo? Sedem deci? Liter? Je dovolj za zastrupitev z alkoholom, glede na Hanino težo, ali ne? Nisem je smel peljati k zdravniku. Osvetljena preddverja bolnic, čakalnice, sobe. Prelahka tarča bi bila. Bruhala je, dobro, a koliko mehiške radosti ji je še plavalo po krvi?

Porinil sem ji prst v usta in jo stisnil s hrbtom obse. Nič več ni prišlo ven, razen sluzi. Nekajkrat je medlo zastokala.

Pogledal sem po ulici. Morava se premakniti, preveč hrupa povzročava. Oprtal sem si jo in šel naprej. Stiskal sem se čim bolj v temo. Včasih so vame zastrmele rumene oči, mačke ali podgane, ni me brigalo.

3.02

Misel, da Hana umira zaradi zastrupitve z alkoholom, me je vedno bolj obsedala. Poskušal sem izbrskati na plano vse, kar sem kdajkoli bral o tem, vendar se nisem mogel spomniti ničesar uporabnega. Tipično. Naenkrat me je prešinila misel, ki se mi je zdela ona prava. Mogoče ni bila, vendar je bila edina, in zaradi tega sem jo takoj povzdignil v odrešujočo: hoditi mora. Mora se premikati, porabiti alkohol. Konec koncev, tudi zaradi mraza ji premikanje ne bi škodilo.

3.08

Zgrabil sem jo za desnico in jo raztegnil preko svojih ramen. Prijel sem jo čez pas in začela sva stopati.

Hanini nogi sta se mrtvo vlekli po tleh, na eni še vedno čevelj. Brcnil sem ga proč in poslej so se njeni nožni prsti enakomerno vlekli po asfaltu.

»Hodi! Hodi!« sem ji neprestano šepetal na uho, po vsaki besedi pogledal v obe smeri in se poskušal stiskati čim bolj v senco. Saj ulica ni bila ne vem kako razsvetljena. Gorela je le čudno modrikasta luč nad osamljenimi kovinskimi vrati, prekrižanimi še z dodatnimi jeklenimi trakovi. Ob strani je stal cel stolp zabojev s praznimi steklenicami. Levo in desno je bilo vse pusto in brez oken. Le dolg, opečnat zid, ki me je navdal z nelagodjem. Tu sva prelahka tarča. Za nekaj minut sem opustil vaje iz hoje in stekel preko čistine. Naslednja ulica je bila varnejša, z velikimi kupi smeti in odpadkov, za katerimi sva se lahko skrivala.

Na strani, kjer sem se tiščal Hane, me je polival znoj, na nasprotni me je grizel mraz. Na sredi sta se udarna valova srečala in tolkla drug po drugem, se lomila in zgibala, dokler se nisem več mogel nehati tresti.

3.31

Zazdelo se mi je, da sem zaslutil nekaj volje v njenih gibih. Hip kasneje nisem več vedel, če ne gre le za prazno upanje. Dolgo krilo ji je opletalo čez noge in mi jih skrivalo. Privzdignil sem ga in videl, da ji je asfalt čisto posnel najlonke. Videti je bilo, kot bi si Hana odtrgala nogavice v gležnju – po scefranem robu so molele na tla gole noge. Niso me prestrašila modna vprašanja, marveč modrina njenih prstov. Kako dolgo že hodi bosa? Odložil sem jo na prvo primerno smetišče. Pihal in masiral Hanina stopala, se zavedel, koliko hrupa povzročam, in za povrh, Hana je zopet nepremična ter prepuščena zastrupitvi. Lotil se me je obup. Kaj naj storim? Jo lahko odpeljem v svoje stanovanje? Koliko napadalci vedo o meni? Me kdo čaka tam? Kaj, če pokličem taksi in se voziva do jutra? Da! Bleščeča misel, dokler se nisem spomnil, da se mora Hana premikati. Kaj, če bi se vozila vsaj pol ure? Naj se malo pogreje. Bi zdržala?

Najprej pa moram zanjo dobiti toplo obutev.

3.43

Spet sem jo nosil upognjeno čez rame. Tekel po ulicah, se približal večjim, bolj osvetljenim le toliko, da sem pokukal ven in pogledal po trgovini s čevlji.

3.46

Nobene ni bilo.

3.52

Še kar ne.

Nisem upal zaviti proti središču mesta, saj tam ceste postanejo širše in bolj osvetljene, zato sem se moral držati predmestnega pasu med avtocesto in reko.

3.56

Našel sem jo. Prva in takoj primerna. Iz stranske ulice sem jo lahko gledal na oni strani, ne več kot pet metrov pred sabo. Hano sem položil za dva smetnjaka, jo posul z vsebino tretjega ter jo s tem pokril in skril hkrati.

Pomaknil sem se do konca sence in pogledal naokoli. Poskusil izbrati primerne čevlje. Ugotovil, da ne vem, katero številko nosi Hana, četudi bi imel čas za izbiranje. Potreboval sem nekaj najtoplejšega. Točno to besedo sem zagledal na listku, zapičenem v ogromne copate, oblikovane v dva tigra. Prednji del gobec in oči, ob strani povešena ušesa, povsod dolge progaste dlake.

Nikogar nisem videl. Umaknil sem se nazaj, vzel prazno kanto, jo stisnil na prsi, še enkrat preveril, nato z zaletom stekel do izložbe, z vso močjo udaril po njej, pustil smetnjak odfrčati v notranjost, pograbil tigraste copate in tekel, alarm pa za mano.

Iz smeti sem izbrskal Hano in zbežal z njo.

4.08

Copati so ji bili malo preveliki. Razliko sem zabasal s starimi časopisi. Spet sva se začela učiti hoditi.

4.34

»Stoj!« je zavpil moški glas za mano.

Kako ga nisem slišal? Le kako? Čeljusti so mi zatrzale. Pištola? Počasi sem spuščal roko pred sabo, se že skoraj dotaknil žepa.

»Kaj pa počnete?«

Ozrl sem se. Za menoj je stal droban in posušen starec, plešast, nad uhlji so mu izpod čepice vstran štrleli povsem beli lasje. Na povodcu je imel privezanega drobnega psa, oblečenega v volneno odejico. Vame je uperil desni kazalec, ne pištole, zato sem počasi spustil roko.

Je mogoče, da je jutro blizu in so na ceste prišli prvi pasjeljubci? Kdaj sploh krenejo ven? Nič nisem vedel o njih in do tistega trenutka me ni nikoli zanimalo.

»Poklical bom policijo, da veste!« je požugal.

Hanina glava je slonela na mojem levem ramenu. Tipa pred seboj bi lahko strl samo z desnico, ni problema, zraven pa pomendral še psa, ki se je lastniku postavil ob nogo in dvakrat sitno, cvileče bevsknil.

»Imam klic v sili, sem srčni bolnik,« je pojasnil in položil roko na nekakšen rdeč gumb, pripet ob zavihek plašča.

Znašel sem se v položaju, iz katerega se nisem mogel rešiti s silo. Sprehajalec je postajal nestrpen, vedel sem, da nimam več veliko časa. V nekaj sekundah sem se moral spomniti izgovora, ki bo pojasnil vse in ga pomiril. Prešinilo me je in rekel sem brez pomisleka:

»Nastopate v skriti kameri.«

Pokazal sem proti oknom v ozadju.

»A,« se je udaril po čelu in se cvileče pričel smejati, »dobro ste me, čestitam!«

»Prosim, prosim.«

»Kdaj pa bo na sporedu? Ta teden?«

»Ja, glejte se,« sem rekel, »sedaj pa moramo snemati naprej.«

Razumevajoče je prikimal.

Hitro sem odvlekel Hano in zavil v prvi odcep. Na hitro pogledal nazaj. Tip je še kar stal sredi prazne ulice, se smehljal, pogledoval naokoli in si s prosto dlanjo zalizaval lase.

4.47

Življenje se je vračalo v Hano. Ni še bila sposobna narediti celega koraka in ostala je brez zavesti, a neznosna mlahavost se je umikala.

»Hodi! Hodi!«

5.07

Znoj me je zalival. Kako dolgo že prenašam Hano? Saj sem menjal roki, a vseeno mi je pot pricurljal do dlani. Pričela mi je drseti iz rok, moral sem se ustaviti in počiti. Mogoče že lahko pokličem taksi in se greva vozit? Potipal sem prazen žep suknjiča, četudi sem se dobro spomnil, kdaj sem bil izgubil telefon. Krenila sva proti križišču z večjo ulico. Tigrasti copati so se tiho vlekli po asfaltu.

5.21

Gledal sem na trg z vodometom na sredi; veliko okroglo posodo, v kateri so na podstavku stali kipi in iztegovali roke kvišku. Za trgom sem videl betonski zid ograje, za njim pa drevesa, ki so rasla na pobočju nad reko. Na desni so se granitne kocke tlaka končale z marmorno obrobo, ki je ločevala trg od nekakšnega polotoka, zasajenega s smrekami. Skoraj pri konici njihovih najnižjih vej je stala govorilnica, v najbolj temnem delu celega razgleda. Boljše postavitve si ne bi mogel želeti.

Hano sem odložil kar na tla, saj v bližini ni bilo nobenega primernega smetnjaka. Še enkrat sem razmislil. Številko taksi službe sem znal že na pamet, kovance sem pripravil v levico, v desno pa stisnil pištolo.

Ena, dva, tri.

Sklonjen sem pritekel do govorilnice, se neprestano oziral okoli – nikogar. Odprl sem vrata in skočil noter.

V trenutku sem se zavedel lastne neumnosti. Ko sem odprl vrata, se je prižgala luč na stropu govorilnice in znašel sem se sredi osvetljenega stožca. Levi podplat je samo tlesknil ob tla in že sem se odrinil nazaj ven. Zažvižgalo je in steklo na obeh straneh se je raztreščilo. Skočil sem med smreke.

Poka nisem slišal, torej streljajo z dušilcem. Tisto žvižganje v križišču pred Hanino hišo torej ni bil le prisluh. En strel – en napadalec?

Trg je bil pust in nepremičen.

Vrata govorilnice so se počasi zaprla, luč je ugasnila. Tišina. Okna velike stavbe nasproti so bila temna in zaprta. V uličici, kjer sem pustil Hano, nisem razločil ničesar. Pogledal sem po strehah, celo za stebri prometnih znakov in uličnih svetilk ob cesti, ki je vodila do trga in za vodometom zavijala v daljavo. Čakal sem in prežal.

Kje je? Kje so? Misli, sem si rekel, pomisli. Na govorilnici je razbito desno in levo steklo. Na levi je smreka, za njo gozdiček, torej je streljal z leve. S ceste? Vodnjaka? Splazil sem se še globlje pod smreko in pokukal ven za govorilnico, kjer sem lahko videl vodnjak v celoti. Dolge, iztegnjene postave iz temnega kamna, na njih se je lesketal led. Se je med njimi nekaj premaknilo?

Pomeril sem in čakal. Pred trgom je rumeno utripal semafor in trzal po kamnitih postavah. Sem med njimi zagledal nekaj svetlega ali spet le odblesk ledu?

Hana je – upal sem – še vedno spala čez cesto, na varnem, a nisem mogel biti povsem prepričan. Moral sem k njej. Med mojim poležavanjem so jo lahko že stokrat zaklali; lahko se zbudi in vsa komatozna prikoraka na svetlobo. Spomnil sem se njenih jutranjih prihodov v sobo. Popolna tarča.

Ogledal sem si vsako postavo na vodometu. Razporejene so bile v krogu in njihovi udi so se mešali, prepletali in tonili v sence. Na sredi bi se namesto ugasnjenih curkov lahko skrivala cela skupina, ne le en sam napadalec.

Odločil sem se. Stekel bom k Hani. Pod smrekami sem prilezel nazaj do trga, počasi zlezel še meter naprej, dokler mi je govorilnica zakrivala pogled na vodnjak, nato zapored dvakrat ustrelil proti kipom in že tekel. Sem s kotičkom ujel premik med sencami? Se je nekdo stisnil k tlom?

Planil sem k Hani, jo pograbil, zalučal čez ramo in stekel po ulici.

5.43

Zdelovalo me je. Tokrat sem moral počivati že po nekaj dolgih ovinkih znotraj labirinta. Odmikal sem se iz centra in stavbe so se vedno bolj podaljševale v dolge, zidane barake, na vedno več oknih so se razpredale pajčevine in vedno manj stekel je bilo nepoškodovanih. Ni mi bilo všeč. Manj prebivalcev je pomenilo manj smeti, manj skrivališč, več dolgih, ravnih površin, ki sem jih moral prečkati. Zaradi bremena in utrujenosti nisem bil več hiter. Včasih sem se opotekel, zahropel, se spet zbral, tekel. Dvignil sem Hanino roko in pogledal na uro. Še dobre tri ure. Daleč zadaj sem slišal policijske sirene. Moram se premakniti.

5.57

Pred vsakim vogalom sem se ustavil in previdno pokukal. Dolg, ozek prehod med dvema betonskima zidovoma. Brez vdolbin, oken, brez zaklonišč. Upam teči skozenj? Biti dve minuti nemočna tarča? Pokrit s Hano, ki bi jo krogle zadele prvo?

»Lulat,« je rekla.

»Kaj?« sem panično šepnil.

»Lu...lat« je ponovila.

Počepnil sem in jo položil predse, jo naslonil s hrbtom ob svoje prsi. Dvignil sem ji krilo, potegnil dol najlonke, hotel potegniti še hlačke, ugotovil, da ne gre. Malo sem tipal, začutil dvojni sloj bombaža. Prek hlačk je imela oblečeno še nekaj. Potipal sem navzgor, ni bilo čutiti konca. Pogledal sem od strani in nisem ničesar videl. Spet tipal. Nekakšni kaveljčki v mednožju. Trudil sem se z odpenjanjem, brez uspeha.

»Luuuu...lat,« je spet javknila, tokrat z nujo v glasu. Potegnil sem in populil kaveljčke. Potegnil hlačke do kolen in ji dvignil nogi. Zašumelo je. Čutil sem pljusk mokrote po levi nogi. Premaknil sem jo vstran, skoraj izgubil ravnotežje.

Ko ni bilo več slišati seča, sem jo brez razmišljanja, kar instinktivno, otresel, jo prislonil ob zid in oblekel. Pogledal naokoli. Vse tiho.

6.02

Na tem vogalu ne morem čepeti v nedogled. Spomnil sem se smrek za govorilnico. V primerjavi z golimi stenami so se mi zazdele idealna rešitev. Naj zvlečem Hano k reki? V centru je bil zid hkrati že tudi rob rečnega toka, tu pa se je z drevesi poraščeno pobočje počasi spuščalo navzdol, do globokega betonskega korita, po katerem je tekla voda. Poskušal sem se spomniti, kako na gosto so posajena drevesa in kako široko je pobočje. Kadarkoli sem hodil čez mostove, se zaradi svoje groze pred vodo nisem razgledoval, raje sem strmel predse, v tla, in hitel.

6.14

Čepel sem v senci in iskal najboljši prehod preko ceste. Zid na oni strani ni bil visok, lahko bi se skupaj s Hano prevalil čez v enem samem odrivu. In ja, reka ni tekla takoj za njim, saj sem videl celo debla dreves, ne samo krošnje. Prvih nekaj primerkov je bilo povsem golih, vmes pa so rasle tudi nekakšne smreke z dolgimi, srebrnimi vejami in se gosto stiskale druga k drugi.

Na desni strani, daleč navzdol, sem zagledal velik oblak pare, ki je pršel na ulico v enakomernem brizgu in segal do zidu na nasprotni strani. Tovarna?

6.18

Še preden sem lahko prebral napis, mi je nos koprneče povedal, kje sva pristala. Pekarna. Dišalo je dušeče močno po kruhu, in čeprav se do tistega trenutka nisem na hrano niti spomnil, že po prvem vdihu nisem mogel misliti na nič drugega. Hana je zastokala. S strahom sem jo pogledal. Veliko bolj bi mi ustrezalo, če bi ostala nezavestna, speča, skratka, tiha.

Pripeljal je kamion. Na stranicah je imel narisane rogljiče in skodelico kave, iz katere se je poudarjeno kadilo. Velika zračna loputa je še kar sikala paro na najini levi. Kamion je ritensko zaparkiral do vrat in blokiral ulico. Ob tem prometu so si to lahko privoščili. Šofer je vključil pozicijske luči in odšel v pekarno.

Hano sem prijel v naročje in že stekel skozi oblak tik ob kamionu. Zdelo se mi je, da slišim žvižg in pok. Nisem se ustavljal. V dolgem skoku sem se prevalil preko ograje, se butnil s stegni, padel skozi veje, ki so naju takoj pokrile. Plazil sem se proč in vlekel za seboj Hano.

Slišal sem glasova s ceste, verjetno šofer in pek:

»Ej, kaj pa je to blo? Nekaj je počlo na kamionu?«

»Ma, je mraz, pa vse poka, pejd, greva nalagat.«

Obmiroval sem in se potuhnil. Napadalec mora biti blizu, na cesti. Namestil sem Hano pod najgostejšo smreko v bližini, pripravil pištolo in čakal.

6.32

Kamion je odpeljal, nato nekaj minut tišine, presekane s topotanjem lopute nad zračnikom, potem nov kamion. Ne, celo dva hkrati. Hrum, ki nikoli ne poneha, je zapuščal svojo najnižjo točko in počasi rasel. Mesto se je prebujalo. Pri dnevni svetlobi naju bo napadalec laže našel, težje pa bo streljal, ne da bi padel v oči mimoidočim. Nisem več dvomil, da je sam. Prvič sem se poskušal vživeti v razmišljanje drugega človeka. Nakar sem rekel, klinc, kaj jaz vem o tem, in sem razmišljal po svoje. Le vsako misel sem pričel s če bi bil jaz ... – ne bi vedel, v katero smer se ubežnika premikata nad reko. Moral bi priti čez ograjo in ju poiskati. Onadva pa pobegniti čim dalj.

Zgrabil sem Hano za ovratnik in jo pričel kar se da tiho vleči nazaj proti centru. Smreke so bile odlično skrivališče, a hitro jih je bilo konec. Začenjal se je pas ogolelih dreves, med katere nisem upal. Verjetno z zidu res ni mogoče videti po pobočju prav razločno, a od tule ... Nisem si upal tvegati.

Nazaj, v drugo smer. Po vsakem koraku sem se ustavljal in prisluškoval. Nekajkrat sem moral v skoku prečkati odtočne jarke, ki so vodili navzdol in so bili polni ledu. Na srečo so se veje smrek skoraj stikale in naju skrivale. Spet sem poslušal. Nobenega pokanja vej, šumenja iglic. Nov korak. Spet poslušanje. Je že tu, med debli?

Tokrat smrek niso zamenjali listavci, marveč praznina. Več kot sto metrov povsem ogolelega pobočja, spremenjenega v snežni plaz, z žičnato ograjo na vrhu. Očitno so sem vozili sneg in ga s kamionov usipali v reko. Ostanki snega so se ledeno lesketali, in kljub umazaniji, ki je legla na površino, sem lahko razločil vsak kamen. Predaleč, preveč vidno.

S Hano sva bila ujeta v ozkem delu gozdička. Ki ga napadalec lahko mirno preišče do jutra.

Šel bo čez ograjo, takoj ko pregleda položaj na obeh straneh. Mogoče je že tu?

Mesto je postajalo glasnejše in kmalu ne bom mogel več razločiti pritajenih korakov.

6.41

Hano sem odvlekel na sredo gozdička, jo zabasal pod nizko smreko in jo posul z vsemi iglicami in gnilim listjem, kar sem ga mogel spraskati z zmrznjenih tal.

S ceste so že prihajali glasovi mimoidočih.

Počasi sem se splazil navzgor in neprestano oprezal z naperjeno pištolo. Ko sem nenadoma zagledal postavo manj kot deset metrov nad mano, je bil prizor tako nemogoč, da sem moral dvakrat utripniti z vekami, preden sem si verjel. Stala je na tej strani ograje in se čohala po prsih – čudni gibi, podobni igranju na namišljeno kitaro. Najprej sem se spomnil na kip; butasta misel: kot bi se iz vodnjaka na trgu z govorilnico odtrgal del granitne skulpture in mi sledil. Postava je bila oblečena v povsem oprijeto črnino s slepeče belim obrazom, nekakšno posmrtno masko. Tip je v desnici držal pištolo, z levico pa je pričel brenkati po stegnu. Doumel sem: osnažiti si mora obleko, ki si jo je umazal pri prehodu čez beton. Moj skok preko ovire mi je odtrgal spodnji del desne hlačnice in posnel še širok kos kože zraven, pa kaj? Napadalec pa odstranjuje sledi prahu!

Potem pa: sem idiot? Kakšna tarča! Naperil sem pištolo. Veje so nihale pred mano in mi zakrivale razgled. Tip se je počasi zravnal in se pričel ozirati. Nekaj je slišal, zaslutil? Premaknil se je proti desni. V mraku je bil videti strašljiv; le bela maska, ki lebdi skozi noč.

S kotičkom očesa sem ujel, da je na desni več čistine. Prestopil sem se, še ni bilo dobro. Zagotovo me je slišal, pričel se je vrteti v vse smeri. Se usmeril proti meni. Dvigoval pištolo.

Zdaj! Zdaj! Rabil sem več prostora, jasnejši cilj. Skočil sem desno, zasadil nogo v tla, pa se je kar raztegovala. Vezi v mednožju so me zabolele, padel sem in drsel. Stopil sem na enega zamrznjenih odtočnih kanalov. Že drvel po ledenem toboganu. Se poskušal s prsti zariti v karkoli, izgubil pištolo, se hotel ustaviti tudi z zobmi.

Letel po zraku.

Pomislil na ledeno, gosto in temno vodo, ki me čaka.

»Konec je.«

Videl samo še Maestrov obraz, na katerem je razočaranje počasi topilo milino.

6.51

Sem bil v Haninem stanovanju in so mi po glavi znova pokljale eksplozivne kroglice glavobola in mi tolkle ob lobanjo? Tokrat so bile lučke bolj daleč, visoko nad mano, rdeče in utripajoče, ne na črnini, marveč podložene s temnosivo, na obeh robovih z rumenkastim sijem. Čutil sem mraz, vendar me ni zares zeblo. Rad bi še naprej ležal in gledal utripanje nad sabo.

Pozicijske luči aviona.

O, oblaki so se razkadili. Sonce bo.

Pomigal sem s prsti na iztegnjenih rokah.

Nekaj trdega. Trudoma sem privzdignil glavo.

Ležal sem sredi reke in gledal robove korita nad sabo ter svetlobo mesta, ki se je prelivala preko krošenj.

Spomnil sem se.

Hana – v gozdu, sama.

Led, reka je zamrznila. Seveda.

Še imam možnost. Kako dolgo sem bil nezavesten? Jo je našel in ubil? Je še nepremična in tiha v skrivališču?

6.52

Komaj sem vstal. Sprva sem se nekako valil, ne hodil, potem šepal, nazadnje sem se vseeno pokrenil v vročično gibanje. Tu spodaj se ni veliko videlo. Pištole ni imelo smisla iskati. Bal sem se razpok, ki bi me pogoltnile, hkrati pa se mi je mudilo ven. Končno sem otipal železno lestev in začel plezati. Kovina je bila tako ledena, da se mi je koža na dlaneh lepila nanjo in je je na njej nekaj tudi ostalo.

6.53

Pokukal sem čez rob. Gozdiček je bil tih in nepremičen. Kar se da tiho sem splezal čez in se potuhnil pod prvo smreko. Stisnil sem pesti. Moram mu priti dovolj blizu, da ga bom raztrgal z golimi rokami. Poskušal sem vsaj približno določiti, pod katero smreko sem pustil Hano. Previdno sem se ji bližal in neprestano oprezal. Na cesti je pričel nekdo divje trobiti, potem je s cviljenjem gum odpeljal. Ta smreka ali naslednja? Nisem bil prepričan. Med vejami sem zagledal nekaj belega. Otrpnil.

Napadalec se je počasi premikal, prav tako oprezal in prisluškoval. Šel je naravnost v Hanino smer. Čez nekaj korakov je ne bo mogel več spregledati, pa če je pod levo ali desno smreko.

Ritensko sem se počasi spuščal nazaj. Se zaril v zmes igličastih vej in ogolelega grmovja. Stisnil grlo in visoko stoknil:

»Oooooo!«

Napeto strmel predse. Zasledil premikanje. Nasedel je in spremenil smer. Vedel sem, kako malo možnosti imam, da ga zgrabim, preden ustreli.

Čakal sem.

Bližal se je neznosno počasi. Saj me je videl pasti čez rob v globino, česa se boji? Težko sem se zadrževal. Vse mišice so mi trzale in se hotele sprožiti.

Iztegnil je roko in ustrelil.

Flop.

Krogla je zažvižgala skozi veje kak meter vstran. Napadalec je premaknil roko malo bolj proti meni. Spet sprožil. Prasket vej, še bliže. Moram se skloniti, a potem bo zaznal premikanje. Pripravljal se je za naslednji strel.

»Seveda,« je jasno in razločno zazvenel Hanin glas za napadalčevim hrbtom in dodal: »Banane je treba obrezati.«

Napadalec se je obrnil in ustrelil. Flop, tlesk ob deblo, tišina. Hana ni več spregovorila.

Naj ne doda še svojih izkušenj z luknjicami na vrhu olupkov! Bodi tiho, prosim!

Tip je naredil hiter korak proti Haninemu skrivališču.

Sem že skočil. Ga podrl na tla, sploščil pod sabo. Nisem se prepustil čeljustim. Ni bilo potrebe. Pod sabo sem začutil koščeno in drobno telo, se za trenutek od presenečenja skoraj ustavil, nato zagrabil zapestje s pištolo in ga visoko dvignil. Prepognil na levo, da je roka počila v ramenu. Tip je pričel zateglo cviliti. Zlomil sem mu še drugo roko, njegov glas mi je šel na živce, uprl sem se mu s kolenom med lopatice in mu potegnil glavo nazaj. Po poku je utihnil. Vstal sem, ga dvignil in zalučal skozi veje proti reki. Treščil je na tla in se zakotalil navzdol. Glava in roki sta bingljali po svoje. Stopil sem zraven in močno brcnil. Privzdignilo ga je, padel je na betonski rob, maska se je razklala, truplo je odfrčalo v globino. Pobral sem ostanek maske in jo zalučal v temo.

7.14

»Policija!«

Hitro sem z iztegnjeno roko porinil izkaznico natakarju v obraz in jo še hitreje spet spravil, preden bi jo utegnil res prebrati. Zrinil sem ga v prostor, za sabo zaloputnil vrata in jih zaklenil. Zasukal sem napis na njih in s tem uradno zaprl lokal.

Kafič sem opazil med enim od izvidniških pogledov čez ograjo. Morala sva le prečkati cesto, in kar je bilo najvažneje, v notranjosti nisem videl nikogar, razen postave v belem predpasniku, ki je pometala smeti kar skozi odprta vrata na cesto. Hano sem nosil skozi gozdiček ob reki in se spraševal, kdaj bo prišel naslednji napadalec. V žepu sem imel zaplenjeno pištolo z dušilcem, ki mi je vlila malo več zaupanja, skoraj toliko kot dan, ki se je počasi in lenobno naredil. Manj kot dve uri. Za nameček je Hana prihajala k sebi, vsaj občasno je belo odprla oko in povedala kakšno modrost, največkrat o anarhistih. V takem stanju je ne morem pripeljati na sodišče, moram jo osvestiti.

Natakar je bil videti bolj vajenec, koščen, s konjsko suhim obrazom in čupastimi lasmi, ki so mu štrleli v zrak. Očala z debelimi stekli so mu neprestano drsela navzdol. Za popravljanje ni hotel trošiti rok, zato je okvirje krotil kar z grbančenjem nosu. Videti je bil, kot bi neprestano vohal nekaj skrajno nagnusnega.

»Kavo!« sem mu ukazal. Ni ugovarjal. Odložil je metlo in šel za ekspreso avtomat.

»Moram ga še sestavit, gospod,« je rekel z malo hripavim basom, ki mu ga ne bi prisodil. Pokimal sem in se razgledal. Odložil sem Hano na stol in jo z vrhnjim delom telesa polegel na mizo. Odprl sem vrata v stranišče in preveril obe kabini, moško in žensko. Vrata z napisom Privat so vodila v hodnik, oblepljen z belimi ploščicami in založen s šaro. Zaklenil sem jih in šel še enkrat preverit vhodna vrata. Ugasnil sem luč in pogledal na cesto. Izložba lokala je bila zasuta s pokali, sodeč po slikah kluba, nogometnimi. Pred njo je bil parkiran velik moder kombi, ki jo je skoraj celo zakril in ponujal zaklonišče. Po koščku ceste, ki sem ga lahko videl, je včasih pripeljal avto, enkrat tudi mestni avtobus. Občasno je šla mimo kaka postava. Vse po vrsti sklonjene pred mrazom, z visoko zavihanimi ovratniki ali zamotane s šali.

7.21

Zbrcal sem stole in mize do zidu in sprostil sredino prostora. Pograbil sem Hano, ji odprl usta in vlil noter kavo. Čudno je stoknila. Mogoče nisem počakal zadosti dolgo, da se pohladi?

Zgrabil sem jo z levico čez pas, z desnico pa popravljal glavo, ki ji je neprestano opletala.

»Hodi! Hodi!« sem spet začel ponavljati čarobno besedo; čez noč sem jo izgovoril že tisočkrat. Vodil sem jo v krogu preko kafiča in ji poskušal spraviti noge v tek. Nekajkrat bi skoraj padel, ker sem se spotaknil ob tigrčke.

Natakar je počasi prišel izza šanka, se oprijel metle in naju gledal.

»Kavo!« sem spet zahteval.

7.37

S Hano sva opotekaje plesala po prostoru. Včasih je padla povsem nazaj in moral sem ji pod hrbet podstaviti roko, spet drugič sem ji moral kinkanje blažiti s podstavljanjem svoje glave, ob katero se je naslonila.

Natakarju ni bilo treba več ukazovati. Slonel je za mašino in blestel. Tako se je zagrel, da je kave pričel kuhati že na zalogo, hitreje, kot jih je Hana lahko pogoltnila. Dvakrat je bruhala, vsakič z napovedjo »bbruuuuu...« in davljenjem. Še pravočasno sem jo lahko prislonil čez šank v umivalnik, poln kozarcev prejšnjega poslovnega dne.

Obujanje Hane je natakar jemal vedno bolj osebno. Občasno si je privoščil strokovno opazko ali komentar. Recimo:

»Ta je kratka, močna,« je rekel in postavil skodelico na pult. Ali pa: »Sedaj ena blaga, za predah, da si želodec spočije.«

Nisem mu odgovarjal. Lahno sem klofutal Hano in jo nekajkrat opljusknil z ledeno vodo iz pipe.

Obiskovalca sta potrkala na steklo. Prijel sem pištolo in stisnil Hano k zidu. Natakar je zavpil:

»Inventura!«

Njegov glas je izžareval iskreno negodovanje nad vsiljivcema, ki sta se nas drznila motiti.

7.46

Odprla je oči, prvič nenaključno in za dalj časa. Z vrtenjem glave si je pomagala v boju za osredotočenje pogleda. Pogledal sem uro nad šankom. Še imava čas.

»Napila sem se,« je bila njena prva ugotovitev. Spet je klecnila, nato krčevito in zravnano obstala ter me pogledala.

»Kaj se je zgodilo?«

»Nič,« sem rekel.

»Nič?« je sumničavo vprašala. »Res nič?«

»Ne.«

Pomirjena je spet zaprla oči.

»Spomnim se večerje, potem pa tema.«

Naredila sva še dva kroga in končno je sama popila kavo.

»Kaj počneva tukaj?« je vprašala.

»Pričati moraš.«

Pogledala je na ročno uro. Spust obraza jo je iztiril in komaj sem jo ujel.

»Ooooo, pa res. Čisto sem pozabila. Tako me boli glava. Vse me boli. Takega mačka še nisem imela. Počutim se pretepeno.«

Nov krog. Nova kava.

»Saj lahko sama, saj bo v redu. Lahko pričam, sem že dobra. Tudi tisto registrsko imam čisto na koncu jezika, se je bom že spomnila. Boš videl, ta teden me nisi zastonj čuval.«

Počasi, previdno sem jo izpustil. Ostal z rokami čisto blizu, da jo prestrežem, če bi padla. Zamajala se je, vendar je vzdržala.

»V redu sem,« je rekla, »lahko mi zaupaš. Le srce mi malo razbija in tresem se ... Glej to!«

Počasi je premaknila desno nogo, podrsala s copato po tleh. Ni pogledala navzdol, skoncentrirala se je na točko pred seboj, nekje med šankom in izložbo. Premaknila tudi levo nogo. Še en korak. In spet.

Prišla je do izložbe, se obrnila in vrnila.

»Vidiš?« je rekla.

Natakar se je blaženo smehljal in na vso moč ploskal.

7.55

Hana se je poskušala sama usposobiti za hojo, z majhno pomočjo naslonjal in miz, ki so se ji znašli pod opletajočimi rokami. Natakar je visel na vsakem gibu in obraz mu je padal iz tragedije v olajšanje ter obratno. Za vsak opotek je stisnil zobe in zamižal, za vsak dobro izpeljan korak našobil ustnice in skoznje spustil curek olajšane sape. Ko je Hana zgrešila nekaj korakov zapored, je takoj postavil na pult novo skodelico.

Kava.

Pogledal sem k mizi pri oknu. Na drugem koncu mesta Maestro začenja svoj jutranji obred.

Bil je čas za klic.

Natakarju sem moral dvakrat ponoviti, kaj bi rad, vendar se ni dal motiti – napotil me je v pravo smer kar s stranskim mahanjem dlani.

Telefonske vilice so težko zaječale, ko sem snel slušalko. Že dolgo nisem videl telefona na številčnico. Nisem se mogel spomniti, če so vedno tako brenčali med obračanjem.

Pustil sem zvoniti do konca.

Ponovil klic.

Spet ni nihče dvignil.

Strah je vstopil vame z drobnim korakom.

Je kaj narobe? Je Baba udaril? Toni in Aleksander zagotovo nista omembe vredna obramba. Me Maestro potrebuje, medtem ko zgubljam čas z nepomembno žensko?

Spet sem klical. Nič.

Držal sem slušalko v roki, telefon se je piskajoče pritoževal in nisem vedel, kaj naj naredim. Moja naloga je bila Hana, vendar ... Če ... Slušalka se je pričela tresti, kot bi se mi hotela iztrgati. Tresenje se je plazilo po roki navzgor, zajelo rame. Udaril sem se po nadlahti. Pomagalo je le za trenutek. Moral bi se odločiti zdaj. Zdaj.

Zavrtel sem številko z osmukane nalepke, ki jo je davno tega nekdo prilepil na furnir ob telefonskem ohišju.

8.01

Zaspala je takoj, ko je sedla v taksi. Skozi zadnje steklo sem pogledal natakarja. Stal je med vrati in mahal za nama. Pozabil sem plačati. Pomahal sem mu nazaj.

8.05

Taksistu sem hotel reči, naj vozi hitro, pa sem se zadržal. Mogoče me je debelo gledal tudi zaradi tega, ker sem bil edina stranka, ki se ji je ob vstopu posrečilo preskočiti legendarno navodilo. Voznik je bil videti eden onih možakarjev, ki čez vse cenijo javno podobo svojega spola. Košati brki, nasršene obrvi, iz uhljev ponosno štrleče dlake. Svojo moč je poudaril z nošenjem masivnega poročnega prstana z ogromnim črnim kamnom, ki je moral tehtati vsaj tono ali dve. Tak silak ne bi nikoli priznal, da se koga boji ali česa ne ve. Zato naju je vozil brez vprašanj. Je pa med vožnjo skoraj zlezel v vzvratno ogledalo in s Hano naju je nekajkrat sunkovito odneslo s sedežev, ko se mu je tik pred zdajci vseeno posrečilo pogledati v smer vožnje in panično udariti po pedalu zavore.

8.12

Spoznal sem četrt in stisnilo me je pri srcu. Med skrb se je primešala sladkost. Vedel sem, da bo cesta čez nekaj trenutkov zavila v nekakšen črevast U, na dnu katerega se bodo odtrgale stopnice in vodile navzdol, v ulico, zaprto za promet. S pete stopnice se je že videl rob izložbe Maestrovega lokala.

Kot sem mu bil naročil, je šofer zmanjšal hitrost, se zrinil na pločnik in vključil vse štiri smerokaze. Zleknil se je globlje v stol in prilepil oko v ogledalo. V kotičkih je bilo videti nekam rumenkasto.

Hana je spala.

Pogledal sem proti taksistovemu mobilnemu telefonu, ki se je valjal po predalu armature. Nato na radijsko postajo, iz katere so celo vožnjo brbotali glasovi. Lahko bi poskusil poklicati še enkrat?

8.15

Pomagal sem Hani skozi vrata.

»A sva že tukaj?« je zamomljala in se hotela razgledati, pa je oči niso pustile; neprestano je morala mežikati.

»Kako je mraz,« je zabrbrala in se zavila v ovratnik plašča. Škrici so bili zapeti samo še z enim gumbom.

Taksist naju je čakal s prižganim motorjem.

Namesto Hane sem se že prej razgledal jaz. Nikjer nikogar.

Samo po stopnicah – nikoli jih nisem preštel – in mogoče dvajset metrov za vogalom.

8.17

Po ravnem je še nekako hodila, po stopnicah pa sem jo moral podpirati. A še preden sem zagledal lokal, se je Hana sunkovito ustavila:

»Hej, kje pa sva?«

Pravzaprav nisem vedel, kaj naj rečem. Zato sem sklenil povedati po pravici.

»K šefu greva.«

»K šefu?«

Med mežikanjem sem ujel zanimanje.

»Potem pa le nisi sam v firmi?«

Odkimal sem.

Nasmehnila se je.

»Po vseh osebnih stvareh, kar sem jih hotela zvedeti o tebi, bom pa zdaj videla tvojega šefa. No, prav ...«

8.22

Pokukal sem skozi izložbo in bil pripravljen takoj odmakniti glavo.

Lokal je bil prazen.

Hipoma ledena potrditev strahu: nekaj je narobe.

Nato, cigareta. Na Maestrovi mizi se je, prislonjena ob prepoln pepelnik, kadila cigareta. Žar jo je pogrizel že čisto do filtra in stebriček pepela se je razlomil na več koncih. Kakšna malenkost in kako veliko olajšanje – Maestro je bil tu, vsaj še pred nekaj minutami.

Njegov plašč je visel na obešalniku.

8.26

Stala sva ob vhodnih vratih. Hana je svoji veki v glavnem spravila pod kontrolo in se je namrščeno razgledovala po prostoru. Nakodrala nos ob kislem vonju po postanih cigaretah. Ob pogledu na kavni avtomat se ji je pridušeno rignilo in v studu se je nakremžila.

Čuden pogled – ni trajal dolgo, a tistih nekaj sekund se mi je zdelo, da gledam z njenimi očmi. Stari stoli, oluščena barva, zaprašeni pokali neznanega nogometnega kluba. Lisasti, že dolgo neopleskani zidovi. V kepo odvržena krpa na pultu pred vrati v zadnji prostor. Medel sij kovine s temnimi ocvirki rje vmes. Nekdo je nehal pomivati tla tik pred zdajci – plastičen ročaj je štrlel iz vedra in se naslanjal ob zid.

Zamižal sem in počakal trenutek. Odprl oči. Minilo je.

Pepelnik na Maestrovi mizi je bil videti kot vulkan, ki se je ravno umiril po dolgem bruhanju čikov in v kepe stisnjenih praznih cigaretnih škatlic. S sivino pepela je prekril tri skodelice za kavo, veliko termovko in narobe razprt časopis, ki je prekrival ostanek mize. Njegovo hrbtišče se je privzdigovalo v greben, vendar kupu ogorkov ni seglo niti blizu.

»A to je to?« je rekla Hana.

Nekam žalostno me je pogledala.

Moral bi ji povedati, da je drugače, kadar je polno ljudi, in da je ta prostor le lupina, ki jo osmisli šele Maestro.

Poteg vode na stranišču in klokotajoče požiranje odtoka.

Oba sva obrnila glavi k stranskim vratom in čakala.

Zaslišali so se neznosno počasni, drsajoči koraki. Kot bi nekdo pohodil krpo in hotel s silno natančnostjo zdrgniti vsak centimeter ploščic. Zvokov pipe in umivalnika ni bilo slišati. Upal sem, da bo Hana spregledala, da si Maestro ne umiva rok.

Poskušal sem najti ritem leve in desne noge v drsenju, pa je bilo preenakomerno in prepočasno. Hana se je primaknila k mojemu ramenu.

Se ji je zdel zvok grozeč? Tak, goseničarski?

Trajalo je v nedogled.

Položil sem roko na pištolo v žepu.

Strmela sva v teman razporek vrat in nehala dihati, ko so se počasi pričela odpirati.

Maestro je pridrsel iz teme.

Hana je spustila sapo.

Potegnil sem roko na plano.

Komaj sem se zadržal, da nisem skočil naprej, vzel Maestra v naročje in ga odnesel do stola. Nisem upal: videti je bilo, kot bi se nama približevala obleka sama, obešena na nekakšno medlo okostje in sive lise. Podočnjaki so se mu povesili skoraj do sredine lic. Tisti nos, lica z drobnimi vejami žilic, rahlo drhteči brki – vse sivo. Celo noč je moral kaditi brez prestanka. Za trenutek sem upal, da je vsa sivina od pepela in ostankov dima v prostoru. Kaj se je zgodilo z njim v teh dneh, kar ga nisem videl? Nisem mogel odtrgati oči proč. Prešinilo me je, da sva oba votla – jaz razjeden od napada strahu, on pa ... Vse je bilo na svojem mestu in hkrati vse narobe.

Hana se je obrnila k meni in me vprašujoče gledala. Videl sem sodbo, ki se ji je pisala v očeh. Obtožila me je spet nove prevare, kakršna se ji je zdela moje stanovanje.

Maestro je dvignil glavo in me ni niti ošvrknil. Gledal je Hano in počasi drsel naprej. V desnici je stiskal mobilni telefon in ga tiščal predse, kot slepec ročaj svoje palice.

Drobno in izgubljeno telo je drselo preko prostranstva keramičnih ploščic. Šele tisti trenutek sem se zavedel, kako težko diha. In da zvoki drsenja ne prihajajo samo izpod podplatov, marveč tudi iz njegovih pljuč. Koliko truda je treba, da prečkaš vse te ploščice. Morje kvadratov.

Hana je že krenila. Prijela ga je pod roko. Maestro se je za trenutek ustavil, s pogledom skoraj potonil v njen obraz, nato pa se ji je prepustil.

»Hvala, gospodična,« je bolj šepnil, kot izrekel, »a mi pomagate do stola?«

Prijel sem ga z druge strani. Maestro na dotik pod obleko ni nosil drugega razen okostja. Posedla sva ga na njegovo stalno mesto.

»V ponedeljek me še ni skrbelo,« je rekel. Suh, počen glas. Ni se odkašljal ali požrl sline. Govoril je skoraj brez premikanja ustnic. »V torek pa. O, ja, v torek pa.«

Odložil je telefon na pepelnato površino.

»A je ta revež pri sebi?« se mi je Hana nagnila čisto do ušesa, preden je šepnila. Zasmrdelo je po alkoholu, kavi in bruhanju.

»Pozni ste, gospodična, včeraj bi mi bilo lažje. Ampak se bom potrudil.«

Hana je sočutno zavila z očmi.

Maestro je vlekel sapo na zalogo in potem iz nje govoril plitvo in zasopljeno, ne da bi naju pogledal. Strmel je nekam skozi izložbo na prazno cesto. Hana mu je včasih zakrila razgled, vendar ni niti trznil. Roki sem odmaknil in stal za njim, malce vstran.

»V sredo, takrat me je pa prvič postalo strah,« je dejal.

»Gospod,« ga je Hana nežno prijela za nadlahet, »a vi rabite zdravnika?«

Maestro je pričel nekam čudno odkimavati. Videti je bilo bolj kot nekontrolirano tresenje. Hana je čakala, vendar se ni ustavilo. Obupano me je pogledala.

»A ste opazila, gospodična, da je večina ljudi takih kot psi. Srečni so le, če jih kdo uporabi.«

Hana je zmajala in se skremžila. Z Maestrom je spregovorila počasi in razločno, kot s kakim paglavcem.

»Gospod, a si lahko malo sposodiva telefon? Bova plačala.«

Maestrova glava se je tresla še od prej. Ni bilo videti, da bi slišal vprašanje, prav tako pa ni kazalo, da bi imel kaj proti. Tokratni premor za dihanje je bil silno dolg in Hana je mislila, da je izgubil nit:

»Gospod, o psih ste govorili ...«

Maestro je ujel sapo:

»Če ti ne uporabiš psa, ga bo pa kdo drug. Baba, recimo. Gospodična, a ste že slišala za Babo?«

Hana je pravkar jemala telefon z mize in ga otresala pepela.

»A ni to nek turški gangster?«

Maestro ni čakal odgovora:

»Najprej sem mislil, da se je k meni zatekel eden njegovih pobeglih psov. Tak je bil. Poln natlačenega gneva, samopomilovanja in samozaničevanja. Kako se je opisal! Kot bi bil sam hudič iz pekla.«

Maestrova roka se je začela počasi premikati naprej. Drsela je po mizi in prsti so rinili skozi pepel.

Hana je odprla poklopec telefona in nekam zgubljeno strmela v tipkovnico. Porinila napravo meni. Šepnila je: »Ti pokliči rešilca. Jaz sem za to tehniko ... uuuu!«

»Saj je bil grd,« je nadaljeval Maestro, »ampak tako posebno pa tudi ne. Povedal mi je, da se grize v ramo in mi kazal brazgotine.«

Nisem se spomnil! Tega se nisem spomnil! Glava mi je zažarela in moral sem biti ves rdeč v obraz. Upal sem, da me Hana ne bo pogledala, in če že, da so me dlake od zadnjega britja dovolj zarasle.

Maestrov sredinec je dosegel rob časopisa in počasi potonil podenj. Nisem hotel buljiti vanj, vendar sem ga s kotičkom očesa neprestano spremljal. Čudno je bilo vse skupaj. Ta nemočna lupina, to govorjenje. Kaj namerava?

»Kakšno pretiravanje, valjanje po lastni nesreči in nagonih. Koliko sovraštva do ljudi! Hkrati pa neverjetna in globoka želja po služenju gospodarju, po lazenju v prahu; kakšen pes!«

Hana se je primaknila k meni in me sunila z levico.

»Kaj čakaš? Daj, pokliči, a vidiš, da se mu blede!«

Na slepo sem vtipkal nekaj številk in prislonil telefon k ušesu. Ženski glas se je zataknil v enem samem kratkem stavku: številka ne obstaja.

»Gospod, pomirite se, vse bo v redu,« je Maestra tolažila Hana.

»Ne vem,« je premaknil glavo v njeno smer in počasi, počasi osredotočil pogled nanjo, »kako ste ga premamili. Nikoli si ne bi mislil. Da bo zamenjal gospodarja ... Nikoli.«

»Kdo?« je rekla Hana in me sunkovito pogledala.

Po grbančenju kože med obrvmi sem prav videl, kako silovito razmišlja. Utripajoče stiskanje kotičkov vek je napovedovalo sum. Je že bila pri meni.

Maestrova dlan je cela zlezla pod papir.

»Ne mu zamerit,« je šepnila, »on o tebi, tako ... Ti starci včasih ... Enkrat sem brala čisto kratko zgodbo, ampak strašno. Neka hči pride na božično večerjo k ostarelim staršem, oče pa misli, da je ljubica, ki jo je toliko let skrival pred mamo. Kako se jim zblede, tem starcem! Res mu ne zamerit, čeprav je malo preteral, s temi psi. Boš videl, zdaj enkrat bo začel govoriti o svojih otrocih, kot da so še mladi, pa tako. A bodo reševalci kmalu?«

Hotela me je bolje videti, zato se je odmaknila. Potrepljala me je po rami. Se rahlo upognila v kolenih, da bi izenačila nivo oči, pa jo je zaneslo in bi skoraj padla. Hotel sem jo ujeti in ugotovil, da jo lovim samo nekako v namenih, telesa nisem mogel premakniti. Okamnelo je. Grozen občutek, da ne bi smel biti tukaj, me je napolnil in me gnal ven. Otrplost me je prikovala. Bilo je neizbežno in bo prišlo. Nisem vedel kaj. O, kako bi šel!

Hana se je ujela sama z dlanjo ob mizo. Zatresla skodelice in premaknila časopis, ki je počasi zdrsel na tla. Odkril tisto, kar je Maestro držal v roki.

Starinska pištola, na bobnič. Prav tako siva kot vsi predmeti okoli nje.

Hana je ni videla, prosto roko si je pritisnila na oči, očitno je ustavljala napad vrtenja. Spustila je nekak ggggg zvok in se svečasto vzravnala.

Maestrovo sopenje se je presekalo.

Od napora je stisnil ustnice.

Pištola se je pričela dvigovati. Nekajkrat se je sunkovito zatresla, preden je kazalec našel svoj prostor med ščitnikom in sprožilcem.

Cev se je obrnila proti Hani. Se ustavila, naperjena v trebuh.

Maestro je še kar zadrževal sapo. Obraz je pričel polivati škrlat.

Nov napor, nov dvig cevi, v Hanina prsa.

Nisem se mogel premakniti. Le gledal sem še lahko.

Hana je razprla prste in preplašeno pogledala Maestra. Spoznal sem, da se ne boji orožja, marveč jo je zdramila tišina. Ker je Maestro nehal hropsti, se je ustrašila zanj in pogled na njegov obraz jo je še bolj prestrašil.

Stopila je korak naprej. Žile na Maestrovi dlani so izstopile iz sivine in videl sem lahko, kako utripajo, kako se premikajo. Naslednji brizg krvi bo napolnil mišice kazalca z dovolj moči, da se bodo upognile in sprožile.

Hana je svojo pot končala predčasno. Zataknila se je ob naperjeno cev. Pogledala je navzdol. Nekako spotoma, zelo na hitro pograbila pištolo in jo potegnila Maestru iz roke.

»Vi ste pa malo prestari za te stvari,« je rekla.

Maestro je zviška treščil nazaj ob naslonjalo. Sapa je hotela bruhniti iz njega, a se je zaletela in zamolkel kašelj ga je v sunkih premetaval po stolu.

Hana je odložila pištolo na skrajni nasprotni rob mize.

Dolgo je trajalo, preden je Maestro nehal kašljati:

»Zdaj sem še jaz nesposoben kot moja sinova. Kako ima lahko nekdo tako zelo rad taka človeka?«

Tresenje glave se je podvojilo.

Hana je zavzdihnila in zavila z očmi. Češ, evo, imela sem prav, zdaj so otroci na vrsti.

Maestro je ujel sapo: »Nista za ta posel. Nista. Toni ne bi nikoli priznal. Pa ve, v sebi ve. Zmenil sem se z Babo, da ju pusti pri miru, če mu predam vse posle. Tako.«

Hana je z brado migala proti stenski uri nad šankom. V pričakovanju reševalcev je Maestra poslušala na pol ušesa.

»A vas otroci še kdaj obiščejo?« je vprašala.

Maestro jo je pogledal in tokrat ni mogel odtrgati oči proč.

»Pes ni povedal. Pes ne ve,« je zašepetal in za dolgo utihnil.

»Daj, pokliči še enkrat,« je nestrpno šepnila Hana, »je že spet pri psih.«

Nisem mogel dvigniti roke. Čutil sem plastiko v levi dlani in to je bilo vse. Okončine me niso ubogale.

Maestro je dolgo in piskaje izdihnil.

»Toni, moj starejši sin, si je kupil črno limuzino, kot gangsterji v filmih. Aleksander, moj mlajši, je imel ljubimca, ki je z njim hodil samo zato, ker si je mislil, da vstopa v svet TV-kriminalk. Kakšna norost! Kakšna beda! In ta ljubček, idiot, je šel ropat banko. Potem je klical Aleksandra in se drl v slušalko na pomoč, na pomoč. Samo Toni je bil tu in sta šla z bratom. O, kakšna norost! Kar z lastnim avtom. S tisto črno limuzino. S tisto trapasto tablico, ki jo je Toni lastnoročno namontiral. MAESTRO2.«

Hana je trznila, kot bi ji nekdo prisolil klofuto.

Prvič je zares pogledala sogovornika. Tisti hip je zanjo prenehal biti le blebetajoč starec. Nagnila se je naprej.

»MAESTRO2?«

»Toniju sem ukazal ubiti Aleksandrovega ljubčka in ga vreči v reko. To je bilo to. Ostala je le še Hana Woyczik.«

Ob omembi svojega imena se je umaknila za korak in pritisnila pesti k ustom.

»O, mojbog,« je zgroženo dahnila med prste, »MAESTRO2, te jebene tablice se nisem mogla spomniti!«

Maestrova glava se je spet sunkoviteje tresla.

Nadaljeval je: »Oba bi šla v zapor, če bi se spomnili. Moja sinova, moja nesposobneža, ljubezni mojega življenja. Tega nisem mogel dovoliti. Dobro, da so me iz bolnice spustili domov, umret. Vse sem že odslovil, vse prepustil Babi, sami smo bili. Samo še en pes nam je ostal.«

Hana se je sunkovito obrnila k meni.

»On?«

Sklonil sem glavo.

Maestrov glas: »Takega psa bi bilo škoda pustiti.«

»On ni pes!« je trdo pribila Hana.

»Je, je,« je mirno vztrajal Maestro.

»Kako lahko rečete o njem kaj takega? Kako lahko o komerkoli govorite take podlosti?«

Maestrov glas je pridobil navdih blede začudenosti – prvo čustvo, kar sem jih danes pri njem opazil.

»On je tak. Narejen za služenje. Čeprav, je divji.«

»A?«

»Imamo ga za pretepat ljudi, pa tako. Divji je, ne zdrži dolgo s človekom. Zato smo vam ga dali za telesnega čuvaja.«

Hani sta roki padli ob bokih. Prsti so ji trzali, kot bi bile čez njena stegna položene nevidne tipke.

»Da ne bi zdržal in bi vas ubil. Ko bi prišla policija, bi našla samo psa, ki je izneveril gospodarja. Nič nam ne bi mogli dokazati. Smo pač izbrali napačnega človeka. Se zgodi.«

Hanina tigrčka sta se pričela obračati k meni. Ustrašil sem se, da se bosta premaknila, se mi približala. Ne: desni se je dvignil in potolkel po tleh.

Hana je vpila: »Ampak ni! Ni me ubil! NI! A ti je jasno, ti zlobna pizda stara! A ti je jasno! Zajebal si se! Prav ti je! Taki ljudje, kot si ti, ne bi nikoli smeli biti stari! Morali bi biti mladi in močni, da bi jim izpraskala oči!«

Vpitje se je spremenilo v dolg, zategel krik, ki me je primoral dvigniti glavo. Nisem si bil mislil, da je Hana sposobna takega besa. Njeni roki sta se zatresli v zraku, za trenutek planili proti Maestru, se zadržali, potem pograbili pištolo z mize, jo dvignili visoko v zrak in zalučali proti izložbi. Bomf je orožje treščilo v steklo, potegnilo čezenj razpoko in se odbilo skoraj tik pred Hanine noge. Jezno ga je brcnila, le oplazila, in pištola se je odvrtela preko ploščic in treščila ob šank.

»Mogoče se pa nisem zajebal,« je kot daljni odmev ponovil Maestro.

»O, si se in prav ti je,« je zarenčala Hana.

»V mojem poklicu moram znati delati z ljudmi.«

»Ja, zato vam pa pravijo gangsterji,« je z zlobo v glasu siknila Hana.

Stisnila je ustnici in nenadoma ji je šlo na jok.

»Ne bi verjela, če ne bi slišala,« je odkimavala. Skočila je proti Maestru in se spet ustavila komaj pred njim. »Pa kdo sem jaz? Zakaj ravno on? Sto lažjih načinov za mojo smrt bi lahko našli! Zakaj on? ZAKAJ?«

Molčali smo.

Dolgo.

Maestro je dihal plitvo in v dolgih potegih. Si spodvil spodnjo ustnico in zamižal. Še miže povedal:

»Po vsem, kar sem naredil, po vsem, kar sem dosegel – a ni čudno – mi največ pomeni, kadar se s sinovoma smejemo skupaj.«

Spet tišina.

Nejeveren Hanin glas: »Smejali ste se?«

»Šli smo stavit,« je pojasnil Maestro.

Hana je hlastala za zrakom od šoka in ogorčenja.

»Koliko bo zdržal?«

Zaslišal sem zvok, podoben padcu polne vreče nečesa mehkega. Zavedel sem se, da sedim. Nekako sem se bil opotekel do stola, preden sta me izdali nogi. Pogledal sem ju. Potipal. Čisto normalno trdi in mišičasti sta se zdeli. Mogoče bi se jima moral bolj posvetiti? Ju povsem pretipati, preveriti vsako tetivo, vez, vlakno?

»OoOoOo,« je zatulila Hana. S hrbtiščem dlani je klofnila skodelice z mize. Treščile so ob tla in se razletele. Termovka se je zavrtela, zanihala na robu in se jim pridružila.

Maestrov glas je mehko prekinil Hanino jezo.

»Gospodična, ste vi kdaj koga res ljubili?«

Hana se je namrščila.

»Kakšno zvezo ima ljubezen s tem?«

»V sredo, nobene. Pes čuvaj ni zdržal, pobegnil je. Morali smo ga prikleniti k žrtvi. Poslal sem Tonija, naj vas malo prestraši. Zmenili smo se že prej. Ampak danes ponoči ...«

Prebroditi je moral prikrito zbujanje kašlja.

»Kakšna mora! Preklet trenutek, ki ga ne bi smel doživeti! Nedelja je, stave so presežene in strah se spremeni v grozo. Čuvaj se javi. Hana je še živa. Gledam osebi, ki ju ljubim, in odločiti se moram, koga bom poslal. Preklet trenutek! Izberem Tonija. Preden gre, ga sam prosim, naj mi nastavi telefon tako, da bo sprejel klic samo od njega, Aleksandra ali od psa. Prav tako se napiše, na ekrančku, kadar kliče: PES. Kako rad ima Toni vse te igračke! Nisem hotel, da bi me v tej hudičevi noči klical še kdo drug. Moj prvi sin odide. Čakam, trpim, molim. Opazujem ekran, čakam zvonjenje in napis. Nič. Poslati moram še drugega otroka. Gledam, kako si natika beneško masko, kot bi šel v gledališče. Svojo svetinjico mu dam s sabo. Za varstvo. Blagoslovim ga. Gre. Ni ga. Čakam. Kadim. Molim. Gledam telefon. Pride jutro. Vem, da je vse jalovo, da sem izgubil oba, ki sem ju ljubil. Da je vse prazno in brez smisla. Da so šli vsi ubijat neko žensko, in je še vedno živa. Sploh se ne bi smela roditi.«

Zdaj je Hana gledala nekam skozi okno.

Posvetil sem se tipanju stegen. S krempljastimi konicami prstov sem zabadal v meso. Hitreje in hitreje.

Mehak Maestrov glas. Nisem mogel verjeti. Poklical me je po imenu. Prvič.

Z ukrivljenimi prsti sem zastal v zraku in ga pogledal.

Spet je bil on – nič več prazna vreča okoli okostja; nič več umirajoči starec. Njegove oči so bile spet polne moči, vrtale so vame, me razgalile in prodrle do duše. Me objele in mi povedale, da je vse v redu. Da je vse tako, kot je bilo prej. Kakšne oči! Pa usta, spregovorila so! Njegov glas! Spet me je spoznal, spet mi je govoril, spet sem bil njegov!

»Ubij jo,« je rekel.

Čutil sem, kako hitro se mi iz nog topi odrevenelost. Lahko sem stegnil prste, še malo, lahko bom vstal. Moč v nogah, telesu, moja stara moč. Podplati, ki se pritisnejo ob tla, še trenutek, in telo se bo dvignilo. Ustnice so se mi potegnile čez zobe in izpustil sem dolg, zadovoljen dih. Spet sem obstajal. Pogledal sem svojo levo ramo. Hladno, umirjeno, pod kontrolo.

Nenadoma se je nanjo položila opraskana roka z zelo belo kožo in dolgimi prsti.

Nejeverno sem sledil rokavu.

Z levico sem jo zagrabil malo pod komolcem. Tu bom pričel lomiti.

Pogled mi je ušel navzgor in zagledal sem obraz.

Hana.

»Ubij jo!« je siknil Maestro.

Nisem mogel verjeti. Na njej nisem mogel zaslediti niti najmanjše sledi strahu. Slišala je Maestra in izvedela vse o meni, a ni se bala. Ni šlo zgolj zato, da bi mi zaupala – šlo je za popolno in nepremagljivo nedolžnost, ki me je povsem razorožila. Če bi imel občutek, da se razumsko odloča o meni in se nazadnje odloči za zaupanje, bi jo raztrgal. Misel, da bi jo lahko jaz ubil, ji je bila docela izven dosega razmišljanja; povsem in zagotovo.

Prestavila je roko. Začutil sem jo na licu. Čuden položaj – dlan zgoraj, prsti spodaj; preko ušesa proti kocinasti bradi.

»Greva,« je rekla.

8.55

Hana mi je pomagala po stopnicah in me stlačila v taksi.

Stresal sem z glavo, vendar sikajočega Maestrovega glasu, ki naju je pospremil na ulico, nisem mogel izmiti.

Bilo je bolj onemoglo spuščanje zraka, ki se je prebijal skozi strto telo. Še strašnejši je bil bes, ki ga je spravljal na plano ter poganjal telo v tisto borno gibanje, kar ga je bilo še sposobno. Maestro je z zapestji tolkel po mizi. Tleskalo je kot suhe veje, rožljalo kot gole kosti. Tomp-tomp-tomp-tomp. Čez vse pa klokotanje sluzi in cvileče renčanje:

»Crknita! Crknita! Crknita! Crknita! Crknita!«

9.07

»Tule je prepovedano parkirati,« je nejevoljno zamomljal taksist.

Taksi je stal pred sodiščem. Deset metrov golega marmorja do dveh uniformiranih stražarjev.

Celo vožnjo sva se stiskala vsak v svoj kot in usnjena luknja med nama je zevala nedotaknjena. Stiskal sem čelo k hladnemu steklu in se nisem upal premakniti. Zdaj je bilo v redu. Nisem mislil in hotel sem, da tako tudi ostane.

Ob taksistovem godrnjanju sem kradoma pogledal Hano in hitro odvrnil oči od solz, ki so ji polzele med v krču stisnjenimi vekami.

Mogoče je začutila moj pogled ali pa je bil le slučaj. Čuden stavek:

»Starost je nekakšna splošna amnestija.«

Premolk za njim je bil prekratek, da bi ga dojel.

»Kako naj zdaj grem po cesti in pogledam kateregakoli starca ali starko? Naj pomislim, moril je, oni drugi posiljeval, tretja je zastrupljevalka, ali kaj? Kot pri dojenčku nikoli ne pomislimo, da bo mogoče iz njega še kdaj morilec, tako tudi pri nemočnem starcu ne.«

Na hitro me je pogledala s kotičkom oči. Dvomim, da me je razločila skozi solze.

»Jeba,« je še rekla, potem pa utihnila.

Stražarja pred sodiščem sta se pričela spogledovati. Prvi je nekaj govoril v prenosni telefon, nato pomigal taksistu. Drugi je odpel pašček na toku pištole in počasi krenil naprej. Videl sem ga obrniti glavo proti levi. Pogledal sem skozi zadnjo šipo. Avto, ogromen, črn, je drvel proti nama. Skočil sem na Hano in jo pokril s telesom.

»Kaj, pizda ...« je začel taksist, potem pa samo še z odprtimi usti zeval v vzvratno ogledalo.

Ni počilo. Gume niso zacvilile. Tema? Mižim! Panično sem odprl oči, videl postavo, ki je tekla iz avta proti nama, hotel pripraviti pištolo, jo zagrabil za cev, premeščal, renčal. Vrata so se odprla in s Hano sva se napol zvalila ven.

Pred nama je stal inšpektor Kurt. Njegov BMW se je ustavil nekaj centimetrov za zadkom taksija. Najprej sem pomislil, da je Kurt videti ... kot oni obrazi na zastavah sredi turškega trga ... Neumnost! Gledal sem ga od spodaj navzgor, je to? Videti je bil mogočen, več – naj izgovorim? Da: popoln – drobni košček sestavljanke, za katerega sem menil, da mu manjka ob prvem srečanju, je sedel na svoje mesto. Izžareval je moč in oblast. Kljub videzu: ogromnim podočnjakom, izbuljenim in vnetim očem, skuštranim lasem.

»Nocoj sem postal oče,« je rekel.

Jaz pa sin, sem že hotel odvrniti, in šlo mi je tako zlahka z jezika, da sem se komaj ujel in le nerazločno pomomljal. Se zavedel nesmiselnosti odgovora in se spomnil Maestra. Možgani so hoteli kreniti, mleti, me uničiti, zato sem se hitro skobacal na noge in misli zatrl z gibanjem.

Dodal je:

»Gremo noter.«

Ob rami mu je pokukal policaj in že odpiral usta. Kurt je potegnil ven izkaznico, mu mimogrede prhnil pred obrazom in tip se je prilepil ob tla ter salutiral.

Pridrveli so še trije policaji in naju obkrožili. Pomagali so Hani na noge in stekli smo v preddverje. Nisem imel moči za razlago, kako brez smisla je naglica. Težka bronasta vrata so se zaprla za nami.

Policaji so prevzeli Hano, ki se je spet pričela majati. Kurt je na hitro izstrelil navodila. Vse je vedel, od številke sobe do imena sodnika. Hana je stopala sama, ob občasni podpori spremstva.

Obrnil se je k meni:

»Prejle sem bil v njenem stanovanju. Videl sledove krvi. Pomislil, da sem se mogoče ...«

Premolknil je.

»Zmotil?« sem dodal. Lahno je prikimal.

»Nič ne bom spraševal,« je dodal. »Hano sem hotel imeti tukaj in svoje delo ste opravili. To je vse.«

Za trenutek sem pomislil: ve? Kako je bolelo!

Kurt se je pričel obračati.

Procesija je prišla do vrha stopnic in se ustavila med dvema kipoma slepe pravice. Hana se je obrnila in me poskušala pogledati. Ni ji šlo ravno od oči. Glavo ji je zaneslo in videl sem, da je ujela strmenje policaja na njeni desni, ki je gledal nekam proti tlom. Sledila mu je in se prvič zavedela svojega videza.

Ogledovala se je in z rokami polzela nad razdejanjem. Nato je nekaj pritegnilo njeno pozornost. Počasi je spustila roki proti kosu črnega blaga, ki je kot nekakšen ozek slinček štrlel iz razparanega krila v mednožju. Prijela je blago z dlanmi in ga gledala. Se še enkrat močno zazibala, da sta jo morala policaja podpreti.

Počasi je dvignila glavo.

Kakšne oči je imela!

Kurt je zaslutil, da se nekaj dogaja, in neprestano pogledoval med nama. Glavo je vrtel s hitrostjo navite mehanične igračke.

Prvič sem nedvoumno vedel, kaj Hana misli. Še vedno je držala strgan kos spodnjega perila, ki sem ga v naglici raztrgal, ko sem jo bil peljal scat. Mislila si je, da sem ga ponoči razparal v neučakanosti, preden sem jo posilil, pijano do nezavesti.

Nikoli še nisem videl oči, katerih zrkla bi se tako napihnila v bolečini in razočaranju, preden so počasi pričela siveti v studu in sovraštvu. Roka ji je trznila, le za trenutek, nakar se je spet vrnila držati tisti brezvezni kos bombaža.

Rekla mi je:

»V bistvu je imel prav. Navaden pes si.«

Sunkovito se je obrnila in zarila glavo na Kurtove prsi, kot da ga hoče prebiti in na drugi strani pogledati ven. Inšpektorja je kip slepe pravice komaj ujel. Hana je zateglo zatulila in si potegnila škrice Kurtovega plašča preko glave.

Policaji so okamnelo pričakovali moj odgovor.

Gledal sem jo na vrhu stopnic, s povaljanimi lasmi, polnimi umazanije, gnilih listov, iglic in spletenimi v vozle s kepicami smole. Zabuhle oči, razmazano ličilo, praske po obrazu. Posvinjan plašč s pretegnjenim ovratnikom, malo tudi zatrganim od vlečenja skozi gozd. Med krili plašča pogled na ostanke svilene obleke, na nogah kosi najlonk kot nekakšne sledi pajkove mreže. Goli gležnji, na stopalih nasmejana kosmata tigra.

Pred očmi sem zagledal ključavnico in zapah na vratih njene spalnice. Obramba, ki si jo je dala namestiti pred svojimi lažnimi možmi. Bojimo se le tega, kar smo si sposobni predstavljati. Zaupamo lahko v tisto, kar je znotraj naše moči dojemanja. Da bi jo ubil, se je Hani zdelo nemogoče; da bi jo posilil, ne. Odprl sem usta in se zavedel, da ne morem pojasniti. Lahko: a zvenelo bi banalno, le na hitro izmišljen izgovor. Govorim lahko še in še, naložim vagone besed, a dvom bo vedno ostal. Izgubila je vero vame.

Torej ne bom izgovoril ničesar.

9.14

Tekel sem in tulil z visokim, zateglim glasom. Butal sem ob ljudi, se odbijal vstran, begal na cesto, skakal nazaj na pločnik pred avtomobilskimi gumami, ki so me hotele preglasiti s svojim cviljenjem. Nič nisem videl, nič nisem čutil.

Upogibal sem glavo in tulil.

Rjovel.

Zavijal.

Kot pes.

KONEC

januar 1997 – marec 2000

Aleš Čar MAZZINIJEVO PASJE KRALJESTVO

a. nihilo

Rodovnik prvoosebnega pripovedovalca v romanu Telesni čuvaj je Miha Mazzini še v print verziji romana impresivno prikazal s priloženo skico. Piramidalna struktura vprašajev, nekakšnih praznih označevalcev, ki se v špici, v najvišjem kvadratku, združijo v besedico On. Njegovega imena, imena telesnega čuvaja in pripovedovalca v romanu, ne izvemo. Še najbližje temu smo v petek ob 22.44, ko sedita s Hano za mizo in nenadoma zaslišita, da Njega nekdo kliče pod oknom. Po kratki in napeti tišini On, Telesni čuvaj, komentira, da nekdo kliče psa. Spodaj dejansko vse obmolkne in v pomenljivi tišini obsedita naprej. Seveda, še psi imajo ime, včasih jih lastniki okrasijo celo s povsem človeškimi imeni. In obratno, ljudje se krasijo s pasjimi. Ali je obešanje na to dejstvo kot na metaforo upravičeno ali pa gre le za enega v seriji Mazzinijevih driblingov v romanu, pravzaprav ni pomembno. Gre, seveda, za branje.

Za kratek oris fizične in psihične podobe pripovedovalca v Telesnem čuvaja naj bo kljub Mazzinijevem nizu vprašajev imaginacija za trenutek spuščena s povodca: On kot potomec puščavnika in mišičaste šimpanzinje, ki sta se neke svete noči pregrešila na edinem drevesu v puščavi. Podoba pripovedovalca je namreč nekakšna dlakavost do oči, utripanje mišičastega telesa pod vratom, permanentno čepenje na robu izbruha in pripravljenost, da ob prvi oviri drobi vratove kot bobi palčke. Z zobmi, ki jih prvoosebni pripovedovalec sam primerja s čekani hampshirske svinje, z lahkoto in z veseljem melje kosti. Če je ovira neprehodna, zagrize kar v svojo, že pošteno objedeno levo rame.

Kje ga srečamo? V celici brez oken. Res, Mazzini je dosleden. Vse, kar najdemo v Njegovem brlogu, so postelja, stol, omarica, tuš, školjka, trije pari nogavic plus ena in rezervne hlače. Organizacija življenja okoli tega zbira zminimalizirane materije je le nadgradnja tega kratkega spiska osebnih stvari in okleščenega rodovnika: zjutraj se iz postelje prestavi na stol, kjer se nadaljuje pretakanje na tanki meji med spancem in budnostjo vse do večera, ko zakoraka na BigMac v bližnji McDonald’s, nato pa nazaj. Presežno fizično moč kanalizira z meditativnimi izbruhi sklec, ostalo večino časa pa zapolnjuje zavidanja vredna nula v njegovi glavi. Slej ko prej ga rešuje genska popotnica puščavnika, namreč zmožnost neskončne kontemplacije, meditiranja, stapljanja s prostorom in časom, rastlinjenje na kvadrat pravzaprav, stanje, vredno največjih mojstrov fotosinteze. Te rastlinske idile ne moti nič, seveda še najmanj želje samega pripovedovalca, ki jih enostavno ni.

In? Mazzini svojega bastarda seveda popelje iz temne celice, iz nagrmadenih praznih okvirjev, praznih sob, deletiranih možganskih diskov, iz zavesti, ki je stopljena z neskončnim prostorjem in časom in zato zunaj vsega – popelje ga nazaj noter. V svet, seveda. Potovanje se pričenja.

b. prostor

Smer: teden dni mora varovati žensko, Hano Woyczik.

Oblika: telesni čuvaj.

Motivacija več kot zadostna: naloge mu ne zaupa kdorkoli, temveč Maestro osebno, edina oseba v Njegovem življenju, ki je – sic! – vendarle pokazala nekaj naklonjenosti ali vsaj zanimanja za Njegov primer. Nekatere stvari v tostranstvu so poceni, če smo ob pravem trenutku na pravem mestu: dotakniti se male pikice, malega ostanka dušice v vreči napihnjenih mišic, recimo. Maestro ga je rešil iz sirotnišnice in verjetnega nadaljevanja kariere v norišnici. S tem malim vložkom si je mafiozo kupil Njegovo vdanost, in to na pasji stopnji. Kot vedno je pred Maestrovimi rumenimi prsti, ki dvigujejo skodelico kave in sledijo vrsticam v časopisu, v hipu ves vznesen. Varovati žensko teden dni? Malenkost. Za Maestra bi storil še marsikaj več.

Zakoraka v svet. Ima vlogo, ki jo mora odigrati, odpira se v prostor, v katerem se bo igralo. Iz prazne celice in popolne samoizolacije na cesto, med ljudi. In čeprav je reklamni pano, recimo za novega volvota, mogoče najti sredi Sahare, Amsterdama in Ljubljane, je v romanu prepoznaven Berlin: nad glavami ljudi se kot usoda vrti ogromna Mercedesova zvezda. Pod njo Mazzini postavi drug prostor, socialni krog, veseli živalsko-človeški svet, v katerem bo On odplesal svoj ples. Seveda tudi to skrajno premišljeno.

Mazzinijeva freska socialnega prostora, v katerega vstopa On kot Telesni čuvaj, izgleda nadvse zabavno: prvi sosed je patološki skopuh, ki terorizira svojo familijo, smisel in cilj je BMW pod blokom, ki ga brani pred nepridipravi vseh vrst (kar mu, kajpada, prav po Njegovi zaslugi ne uspe). Maček zgornje stare sosede kmalu konča v električni omarici z varovalkami. Bivši Hanin mož, luzer, se je oprijel ideologije anarhizma kot izgovora za lastno nesposobnost in propad. Inšpektorjev orlovski pogled neprestano moti patos mobilnega telefona, ker na drugi strani žena rojeva potomca. Lover iz frizerskega salona, jebač, spleza na vsako in pri vsaki ejakulira že med odpenjanjem hlač. Zgornji sosed, malar z wartburgom, je eksibicionist, ki se Hani vsak četrtek nariše na vratih z malim v roki. Pa seveda še enkrat Maestro, ki s prstom sledi vrsticam v časopisu in besede izgovarja na glas, eden izmed malih Velikih inkvizitorjev, ki ga je usoda obdarila z izrednim kompletom sinov: prvi je butast in nesposoben šank man, ki predstavlja fizično in estetsko motnjo v Maestrovem življenju, drugi, homoseksualec, pomeni za mafioza dodatno simbolno degradacijo in s tem boleče notranje krvavitve. Tu so še new age mesijanci s svojimi haremi, v katerih veselo prelivajo energije skozi telesne sokove (Hana: »Iz lastnih in tujih izkušenj vem, da preroki vedno skušajo zlesti nate.«), pa seveda Hanina mama, biser nad biseri, ki so jo odkrili v spovednici z vaškim župnikom, ki se je pozneje obesil, Hanina mama pa je, kajpada, odkorakala v svet, kjer je dobila še mnogo tega in s časom izdelala princip, da stika kožo le s tipi, ki jih še ni videla v življenju – in s telesnim čuvajem, ki spominja na križanca med svinjo in opico, se vsekakor še ni pogostila. Torej nekašen kreativen pristop k stvari, kar seveda pusti frustracije na hčerki, na Hani … ja, Hana Woyczik. Na vsakem koraku socialnega prostora groteska, karikiranje in stripovske poslikave, s samim pripovedovalcem na čelu. Kaj pa Hana Woyczik?

Hana Woyczik je ženska brez posebnosti. Bolj ko spoznavamo lik, bolj ko lezemo v roman, bolj ko lik dobiva vse svoje psihološke, fizične in socialne izdelave, bolj ugotavljamo, da imamo opravka s skrajno »običajnim«, »vsakdanjim« ženskim likom. Če je na Njem in ostalih likih groteskna vsaj določena fizična ali značajska poteza, če že ne kar vse skupaj po delih in kot celota, na njej ni ničesar. Dela v frizerskem salonu, v intimnem življenju se igra s svojimi čaji, živi s svojo deziluzijo, s svojo neposrednostjo, marmeladami, navlako kiča, s svojo dobrodušnostjo in samaritanstvom. Hana je vsakdan, je normalnost, je ena od brezimnih celic v berlinskem mravljišču. Ne le brezimnih, temveč, kar je hkrati dejansko najbolj fascinantno, brezbarvnih, brez posebnosti – kako izrisati lik brez posebnosti do kar boleče živosti? Vprašajte Mazzinija. To je vsekakor podvig.

Hana s to svojo normalnostjo deluje kot nekakšna protiutež zgoraj izrisanemu svetu, kot točka, s katero ta pisana človeška druščina dobi osrediščenje (konec koncev gre za Hanino življenje, dobesedno), hkrati pa deluje tudi kot prizemljitev. Verjetno ni naključje, da to funkcijo spet tako dobro opravlja prav ženska.

Torej: Hana in On sta zaprta v Haninem dvosobnem stanovanju, zasuta s kičem, z drgnjenjem televizije in radia, na preži in pod stresom zaradi nastale situacije. V skladu s Hanino logiko sprejemanja vsega, kar ji pač življenje naplavi pred noge, je On mnogo bolj zaposlen z odkrivanji sveta kot je Hana zaposlena s stahom za lastno življenje – čeprav bi bil ta še kako upravičen. Tam notri sta, v njenem prostoru – stanovanju, zasuta z minutami in sekundami, med sabo popolnoma različna. Kaj pa do drugih?

Mazzini like v romanu pridno in oblino markira z njihovim odnosom do spolnosti. Vse imamo, od raznih lovcev na številke s prezgodnjo ejakulacijo do ekshibicionistov in nimfomank. Kako pa je s Hano? V skladu z logiko medgeneracijskih aporij hlasta kontra od svoje radožive matere, kar pomeni, da ima Hana le borne spolne izkušnje. Še te so največkrat motivirane s Haninino jasno izrisano osebnostno potezo – samaritanstvom. Ki gre recimo celo tako daleč, da je Hana, resda pijana, pripravljena osrečiti – saj za to po njenem gre pri tej stvari – celo Njega. In to seveda zastonj. Z drugimi besedami: spolnost v Haninem življenju ne igra omembe vredne vloge. Sploh ne gre za frustracijo, za odklanjanje, še manj pa seveda za navduševanje: enostavno je ravnodušna. In kako je s tem pri Njem? »Na srečo nimam težav s spolnostjo. Moj recept je povsem enostaven: sperma je pač telesni izloček, tako kot seč in blato. (…) Ko me prime, se grem izpraznit. Preprosto.«

V svetu, kjer je pomembnejše ujemanje v horizontali kot v vertikali, je seveda to dovolj važna stvar. Tako Hana kot On sta ravnodušna do spolnosti, kar ju postavlja med liki na posebno mesto.

Pa to še ni vse. Poglejmo si naslednji trenutek z začetka njunega skupnga bivanja. Hana: »To je danes moderno. Čim več ljudi poskuša preživeti s čim manj čutil čim več časa.« Njega Hanine besede zadenejo kot strela z jasnega: »Strmel sem za njo. Skoraj bi od šoka povesil čeljust. Ona … ta … no, Hana Woyczik je izrazila moje misli v mojih stavkih. (…) Počutil sem se okradenega. Nekaj, kar je povsem moje, je vzela in si prilastila. Gotovo naključje. Slepa kura. Včasih slaboumni povedo kaj kar preveč pametnega.«

V deziluziji, s katero ju je zaznamovalo življenje, hitro odkrijemo drugo skupno točko med njima. Seveda njuna različnost s tem ni nič manjša, hkrati pa je iniciacija v skupni košček časa, v teden dni, ki ga bosta preživela v istem prostoru, v Haninem stanovanju, uspešno prestana. V nastavkih bi z določeno mero optimizma lahko videli celo razloge za njuno dolgoročnejše sodelovanje. Pred tem pa kratka zgodbica o času, ki vodi prav tja.

c. čas

Mazzini operira s časom v romanu prav s filigransko natančnostjo. Eden izmed razlogov je prav gotovo natančno zamejen čas, teden dni, kolikor traja Njegova naloga oziroma socialna vloga. Po tej logiki vzame Mazzini časovne oznake – popisovanje dnevov, ur in minut – celo kot osnovno formalno določilo za organizacijo romaneskne snovi. Dnevi kot poglavja, ure in minute kot delitev znotraj poglavij. Čas je najbolj transparentna dimenzija v romanu. Ne samo na prvi pogled.

Za trenutek nazaj v celico: On sedi na stolu in se raztaplja v rastlinski brezčasnosti. Tu je med časom in prostorom pravzaprav enačaj. Vse je eno in brez motenj. Iz celice, ki je bila le fizičen oklep za – na kozmični instanci – potapljanje (ali produciranje) v neskončnost, tako prostora kot časa, se z zakorakanjem na platno ti dve dimenziji najprej ločita, nato pa še vsaka zase in vsaka na svoj način zdiferencirata.

S prihodom med ulice, trgovine, bloke, v svet televizije, radia, raznih sosedov in ostalih tipov, ki tvorijo krog okoli Hane in s tem okoli njega, se pripovedovalcu čas dejansko razdrobi ne samo na dneve, ki jih v celici ločuje od noči s premikom iz postelje na stol, temveč še kako tudi na ure in minute. Nemalokrat boleče, težke in razvlečene. Vstopanje v to obilje gostote na najrazličnejših ravninah.

Čutenje telesa kot bolečine ali tudi samo kot drugačne vrste motnje je še kako neposredno občutenje trajanja, mogoče najbolj neposredno doživljanje časa v materiji – v tisti materiji, s katero smo neposredno zvezani in od katere ni odstopa. Iz sekunde v sekundo, iz minute v minuto motnja obrača pozornost samo in izključno nase, na materijo, telo, in to ne v domeni užitka, temveč, kot bi rekel On, v domeni jebe. Prostor osnove celice, lastni bivanjski prostor, od katerega smo odvisni, če hočemo noreti po tostranstvu, zajebava. Bolečina oziroma motnja je s te vizure dodatna časovna zgostitev in pripovedovalec izdatno popisuje procese v telesu. On, ki nikoli ni imel problemov s svojim jeklenim fizisom, zdaj opazuje svoje telo kot eno samo veliko budilko, ki tiktaka grozovito na glas in še glasneje crkuje.

Že prvi dan štarta glavobol, naslednji dan mu zaradi predoziranja z aspirini crkne želodec, še isti dan mu zaradi fižola skoraj raznese prebavni trakt, naslednji dan navdušen odkrije sekanje ingverjeve marmelade po želodcu in žrelu (»Edino ingverjeva marmelada s svojo zapoznelo ognjeno ekspolozijo razkrije resnico: sladko? Da, sprva, prej ali slej pa jeba.«), aktiviranju okusa se priduži sluh, drgnjenje radia in televizije istočasno ga potiska v norost, ko pa ju izključita, postane razsajanje zvokov (mlaskanje pri jedi, piskanje in zavijanje prebavnega trakta, tleskanje kože, drsanje korakov, da ne govorimo o izločanju – na vsakem koraku telo, tako in drugače) pravi karneval, nastane pravo naslajanje nad telesnimi simfonijami. Stvar gre dalje: naslednja žrtev so oči, prebudi se z zlepljenimi vekami, oči pečejo, težko gleda, hkrati se mu zamaši nos, crkne voh, začne se kihanje, stakne alergijo in s tem srbečico med prsti, reduciran je tip; in seveda začuden pogled na (ne)močne lopataste dlani, ki bi jih najraje zgrizel in zmlel. Pričenja ga tresti, pljuča piskajo, da komajda še diha, dokončno izgubi še okus, zgodi se, da prvič v življenju ne more jesti … Dodatna bolečina nastopa zaradi fizične neaktivnosti in vse skupaj mu roke nekajkrat pošteno potisne proti Haninemu vratu.

Ja, Njegovo telo, nabito s plastičnim eksplozivom, ga spravi na kolena. V tem stanju bolj Hana skrbi za Njega kot On zanjo. Ko tako kleči sredi svojega kolapsa, predoziran s časom, Hana ostaja zunaj, hodi okoli, mu kuha čaje in mu briše nos. Kot vedno mirno, brez cirkusa, s svojo samoumevnostjo in neverjetno sposobnostjo sprejemanja. Prav s tem pa vdira skozi razpoke načetega fizisa. Ob deziluziji in odnosu do spolnosti zdaj še čudna mehkoba, nežnost in spontanost, nekaj, kar spominja na mil pogled iz pasjih oči. In kam vdira Hana s to svojo pasjo milino? Tja, kamor je do tistega trenutka uspelo priti le Maestru. V dušico trdega, dresiranega psa.

Med Hano in Maestrom je seveda velikanska razlika. Maestro ga je – po sebi – pustil pod sabo, kot da je mafiozo dvignjen nad pasje kraljestvo, medtem ko se mu Hana približuje po vseh štirih, niti najmanj zafrustrirana zaradi tega. Vsekakor se ga s svojo podobo dotika povsem drugače. Obljubljajoče. Na način, da, morda, lahko dobi celo ime. Lastno ime. Ime dušice.

č. prostor + čas = ime?

Ime lahko našemu zafrustriranemu in nadvse razžaljenemu možakarju podari le Hana. Pogled v oči z iste višine. V petek, v zadnji tretjini njunega skupnega bivanja, med 17.21 in 17.35, ko Hana spi pred vključeno televizijo, se On zave, da bo TO – karkoli se mu trenutno že dogaja – pogrešal. Nekaj mu bo manjkalo. Celica, lebdeča samozadostna nezavestna zavest, prostorska brezčasja? On sedi za mizo, gleda skozi okno v ogromno Mercedesovo zvezdo, ki se vrti na oddaljeni stolpnici, in zmeden meditira: »Prvič sem se čisto potiho in na hitro vprašal, kaj bo potem, ko bo mojega čuvajstva konec? Kako se bom lahko vrnil nazaj na domači stol? A kot mi je bila lastna nepremična preteklost v tistem trenutku tuja, tako mi je bila tuja prihodnost. Zdelo se mi je nepojmljivo, da bo čez nekaj dni drugače. Nisem si mogel predstavljati svoje poti, ne nazaj ne naprej. Pričel sem se počutiti ujetega tudi v trenutku, ne samo v prostoru. (…) Moral sem si dopovedovati, da je Hana nekaj posebnega, meni podobna izjema, saj bi se mi sicer podrli temelji sveta. (…) Kaj me bo premikalo, če izgubim sovraštvo?«

Ljubezen? Približuje se ji boječe, nezaupljivo, kot potepuški pes, ki je bil vajen le mikastenja. Maestro versus Hana.

Še enkrat Maestro: prostor je prazna celica, pasja uta. Čas je čakanje na ukaz, brezčasnost favne. Odnos je pasja vdanost. Imena ni.

In še enkrat Hana: prostor je Hanino stanovanje skupaj s Haninim socialnim krogom. Odnos: Hana s svojo pojavnostjo ustvarja ozračje, v katerem je mogoče vohati željo po dvigu na zadnje noge, vsaj simbolno, če ne dejansko. Ime kot da je s tem pred vrati, vendar na trkanje nihče ne odgovarja. Ime obupa in odkoraka.

Dejstvo, da imena glavnega junaka ne izvemo, bomo zapisali v evidenco tega branja kot metaforo: ni se postavil na zadnje noge (ali s sebi enakim štirinožcem odpeketal na svoje), ni skreiral prostora po sebi in ni si izboril svojega lastnega časa, kar bi mu omogočilo lastno zgodbo in s tem tudi lastno ime.

d. post festum

Mazzinijev roman Telesni čuvaj je intimna zgodba. Vse, kar je ostalo zunaj štirih sten, je sociala, potopljena v svojo civilizacijo in kulturo. Odkritja so mimo, počasi izgubljajo sapo še zadnji navdušenci, ki skačejo v nebo in – le zakaj? – vedno znova pristanejo na zadnji plati. Mazzini ni med njimi. Raje brska za malimi biserčki po kupih materije, po bedi in lepoti vsakdana, raje raziskuje nepredvidljivost kaotične igre z ohlapnimi pravili, ki ji pravimo življenje.

Mazzini je spisal roman o življenju neke intime skozi prizmo groteske in karikature, podloženo z vivisekcijsko psihologizacijo glavnih likov, vse skupaj spretno uokvirjeno z ohlapnim žanrom kriminalke. Zaradi visoke stopnje organskosti in kompleksnosti roman omogoča tisočera branja. Imamo pred sabo kriminalko? Psihološki roman? Ljubezenskega? Socialno fresko? Nekakšen akcioner? Ali celo filozofsko parabolo, v kar se je obrnilo branje, ki se pravkar zaključuje?

Verjetno vse to in še kaj več. Kar pove svoje: glas za.

Tale roman je skoraj tik do tiskarne imel dva konca. Enega ste pravkar prebrali, drugi pa vas čaka na spletni strani www.TelesniCuvaj.com. Dostop do njega si priborite z geslom metulji.

KOT E-KNJIGO PREBERITE TUDI:

Miha Mazzini:

TRENUTKI SPOZNANJA

Beletrina, 2007

Cena: 9,90 €

S Trenutki spoznanja Miha Mazzini še enkrat potrjuje, da imamo opraviti z izjemno prodornim in neusmiljenim opazovalcem sodobne družbe. Skozi štirinajst zgodb, individualnih usod, se pred bralcem razrašča neprijetna, a več kot prepričljiva podoba sedanjosti, v kateri se posamezno vedno bolj izgublja in lomi ter se umika splošnemu, nasilnemu in nesubstancialnemu.

Aleš Čar:

IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

Beletrina, 1997

Cena: 7,90 €

Glavna oseba Čarovega romanesknega prvenca je oče Faus, ki ga iz njegovega bolj ali manj mirnega duhovniškega življenja iztrga skrivnostna femme fatale Nasja, ki povzroča pri otopelih prebivalcih zaspanega mesteca v kotlini hkrati zanimanje in odpor. Avtor prikaže bogato galerijo mojstrsko in plastično izoblikovanih figur.

Obiščite spletno knjigarno in kupujte 15% ceneje!

Doslej izšlo v zbirki Beletrina

1. Gerhard Roth ZIMSKO POTOVANJE

2. Matjaž Pikalo BILE

3. Andrej Morovič VLADARKA

4. Ernesto Cardenal POMLAD, KI DIŠI PO NIKARAGVI

5. Aleš Čar IGRA ANGELOV IN NETOPIRJEV

6. H. C. Artmann SONCE JE BILO ZELENO JAJCE

7. Dušan Merc SARKOFAG

8. Antonio Tabucchi POSLEDNJE POVABILO

9. Czesław Miłosz ŽIVLJENJE NA OTOKIH

10. Gottfried Benn DVOJNO ŽIVLJENJE

11. Marguerite Duras MODERATO CANTABILE

12. Nina Kokelj MILOVANJE

13. Milan Dekleva PIMLICO

14. Uroš Zupan NASLEDSTVO

15. Tomas Tranströmer NAPOL DOKONČANA NEBESA

16. Sonja Porle BARVA SLADKE ČOKOLADE

17. KRI IN VODA Antologija sodobnih irskih kratkih zgodb

18. Jani Virk POGLED NA TYCHO BRAHE

19. Alojz Ihan ROMANJE ZA DVA … IN PSA

20. Patrick White TETINA ZGODBA

21. Bernardo Atxaga OSAMLJENI MOŽ

22. E. Cioran PADEC V ČAS. O NEVŠEČNOSTI BITI ROJEN

23. Simone Weil TEŽNOST IN MILOST

24. ČAS KRATKE ZGODBE Antologija slovenske kratke zgodbe

25. Josip Osti KRAŠKI NARCIS

26. Darko Žlebnik PREŠUŠTVO

27. Dušan Merc SLEPI POTNIK

28. Vladimir Nabokov LUŽINOVA OBRAMBA

29. Ted Hughes VRAN

30. Thomas Brussig JUNAKI KOT MI

31. Dušan Šarotar POTAPLJANJE NA DAH

32. Jehuda Amihaj URA MILOSTI

33. Georges Bataille NEBESNA MODRINA

34. G. Apollinaire, S. I. Witkiewicz, A. V. Vampilov, D. Fo, S. Shepard, W. Schwab DRAMATIKON 1

35. Aleš Šteger VČASIH JE JANUAR SREDI POLETJA

36. José Lezama Lima PARADISO

37. Lojze Kovačič LITERATURA ALI ŽIVLJENJE

38. Henry Miller KNJIGE V MOJEM ŽIVLJENJU

39. Aleš Čar PASJI TANGO

40. CD NA LADJI BELETRINA

41. CD Dane Zajc, Janez Škof OGENJ V USTIH

42. Peter Semolič KROGI NA VODI

43. Janice Galloway DIHATI MORAŠ, TO JE VSA SKRIVNOST

44. Maja Novak MAČJA KUGA

45. Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

46. Esad Babačić KITI SE NE NAPIHUJEJO

47. Mate Dolenc MORJE V ČASU MRKA

48. M. Donhauser, L. Greenlaw, A. Ristović MERIDIANI

49. Andrej Blatnik ZAKON ŽELJE

50. Jani Virk SMEH ZA LESENO PREGRADO

51. Lucija Stupica ČELO NA SONCU

52. Bernardo Atxaga TO NEBO

53. G. Kaiser, F. G. Lorca, S. Mrožek, J. Orton, G. Stefanovski, S. Kane DRAMATIKON 2

54. P. P. Pasolini IZREK

55. Charles Simic RAZGALJANJE TIŠINE

56. Zoran Ferić BLUES ZA GOSPO Z RDEČIMI MADEŽI

57. Blaise Cendrars PROZA TRANSSIBIRCA in druge pesmi

58. Polona Glavan NOČ V EVROPI

59. Jurij Hudolin GOVORI ŽENSKA

60. Peter Semolič VPRAŠANJA O POTI

61. Pascal Quignard TERASA V RIMU

62. Kajetan Kovič KALEJDOSKOP

63. Miha Mazzini KRALJ ROPOTAJOČIH DUHOV

64. Blaise Cendrars ZLATO in druge novele

65. W. G. Sebald IZSELJENI

66. Patrick White ZADEVA TWYBORN

67. F. Wedekind, J. Genet, S. Šnajder, J.S. Sinisterra DRAMATIKON 3

68. Elias Canetti PLAMENICA V UŠESU

69. CD Autodafé CINEMA VOLTARE

70. Andrej Skubic FUŽINSKI BLUZ

71. Aleš Šteger PROTUBERANCE

72. Josip Osti VERONIKIN PRT

73. Dušan Čater ATA JE SPET PIJAN

74. Nina Kokelj SVILOPREJKA

75. Dumitru Ţepeneag HOTEL EUROPA

76. Octavio Paz BRANJE IN ZRENJE

77. SLOVENSKA KRATKA EROTIČNA PROZA

78. Drago Jančar PRIVLAČNOST PRAZNINE

79. Eliseo Alberto CARACOL BEACH

80. Agota Kristof ŠOLSKI ZVEZEK

81. Frida Kahlo

82. Dušan Šarotar MRTVI KOT

83. Robert Perišić VSE TE SMEŠNE ZGODBE

84. Julio Cortázar HUDIČEVA SLINA

85. Lojze Kovačič OTROŠKE STVARI

86. Ivo Svetina OBLAK IN GORA

87. Juan Manuel de Prada PIČKE

88. Ramón Gómez de la Serna DOJKE

89. Aleš Čar V OKVARI

90. Uroš Zupan PEŠEC

91. Imre Kertész BREZUSODNOST

92. Feri Lainšček LOČIL BOM PENO OD VALOV

93. Dušan Merc GOLO MESTO

94. F. T. Marinetti, V. Havel, D. Mamet, B. M. Koltès, B. Srbljanović DRAMATIKON 4

95. Elfriede Jelinek UČITELJICA KLAVIRJA

96. Vlado Žabot SUKUB

97. Mojca Kumerdej FRAGMA

98. Zbigniew Herbert BARBAR V VRTU Izbrani eseji

99. Andrej Brvar NAPLAVINE

100. MI SE VRNEMO ZVEČER Antologija mlade slovenske poezije 1990-2003

101. Uroš Zupan LOKOMOTIVE

102. Lucija Stupica VETROLOV

103. Andrej E. Skubic NORIŠNICA

104. Zadie Smith BELI ZOBJE

105. ZELENI VOLK IN BAKRENI DAN Antologija sodobne nizozemske kratke proze

106. ZAČETEK NEČESA VELIKEGA Nove britanske pisave

107. Dušan Jovanović DRAME

108. Niccolò Ammaniti NI ME STRAH

109. Polona Glavan GVERILCI

110. Jesús Moncada PROTI TOKU

111. Irena Svetek OD BLIZU

112. Anton Pavlovič Čehov DAMA S PSIČKOM

113. Andrzej Stasiuk DEVET

114. Gesualdo Bufalino GOVORICA OKUŽEVALCA

115. Mia Couto PLAMENČEV LET

116. ARISTOKRACIJA JEZIKA IN DUHA Antologija slovenske esejistike po drugi svetovni vojni

117. Jonathan Franzen POPRAVKI

118. Aleš Šteger KNJIGA REČI

119. Georgi Gospodinov NARAVNI ROMAN

120. Tomaž Šalamun SONČNI VOZ

121. Laszlo Darvasi DOBITI ŽENSKO

122. Mircea Catarescu NOSTALGIJA

123. Irvine Welsh PORNO

124. Philip Larkin VISOKA OKNA

125. Vladimir Kavčič PRIHODNOST, KI JE NI BILO

126. W. G. Sebald AUSTERLITZ

127. Jurij Hudolin OBJESTNOST

128. Boris A. Novak OBREDI SLOVESA

129. Emil Filipčič KEOPSOVA PIRAMIDA

130. GOLO MESTO Antologija hrvaške kratke proze

131. PAPIR IN MESO Antologija italijanske kratke proze

132. Milan Kleč ZAKLJUČNA ŠPICA

133. Roberto Juarroz VERTIKALNA POEZIJA

134. Milan Kundera NEVEDNOST

135. Erik Orsenna DOLGO

136. Andrej Morovič SEKS, LJUBEZEN IN TO

137. Ingvar Ambjørnsen NA POL PRISOTEN

138. Dušan Merc ŠESTA KNJIGA SANJ

139. Miloš Urban SEDEM CERKVA

140. Goran Samardžić GOZDNI DUH

141. Bernardo Atxaga HARMONIKARJEV SIN

142. Enrique Vila-Matas BARTLEBY & CO.

143. Dubravka Ugrešić KULTURA LAŽI

144. Esad Babačić DIVAN

145. Feri Lainšček MURIŠA

146. Marko Švabić VPRAŠANJE O SUVERENOSTI NEKE BALKANSKE DRŽAVE

147. Flannery O’Connor TEŽKO JE NAJTI DOBREGA ČLOVEKA

148. Andrej Nikolaidis MIMESIS

149. Jaume Cabré EVNUHOVA SENCA

150. NEVIHTA SLADKIH ROŽ Antologija slovenske poezije 20. stoletja

151. Aleš Čar MADE IN SLOVENIA

152. Alain Robbe-Grillet ŽALUZIJA

153. Jože Snoj GOSPA IN POLICAJ

154. Aleš Šteger BERLIN

155. Dane Zajc JAGABABA

156. Gašper Bivšek SKORJEVEC

157. Nejc Gazvoda SANJAJO TISTI, KI PREVEČ SPIJO

158. Vladimir Arsenijević, Aleksandar Zograf IŠMAIL

159. Miha Mazzini TRENUTKI SPOZNANJA

160. Pascal Bruckner LJUBEZEN DO BLIŽNJEGA

161. Marko Švabič SONCE, SONCE, SONCE

162. Gregor Strniša ZBRANE PESMI

163. F. M. Dostojevski NESPODOBNA ANEKDOTA

164. Marguerite Yourcenar ANNA, SOROR ...

165. Lojze Kovačič PRIŠLEKI

166. Paweł Huelle DAVID WEISER

167. Andrej Platonov MORJE MLADOSTI

168. Tomaž Šalamun SINJI STOLP

169. Sergej Donatovič Dovlatov NACIONALNI PARK, KOMPROMIS, NAŠI

170. Georges Perec ŽIVLJENJE, NAVODILA ZA UPORABO

171. Thomas Bernhard STARI MOJSTRI

172. Dušan Šarotar BILJARD V DOBRAYU

173. Michel Houellebecq MOŽNOST OTOKA

174. Andrzej Stasiuk NA POTI V BABADAG

175. Milan Jesih TAKO REKOČ

176. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 1

177. F. M. Dostojevski DNEVNIK PISATELJA 2

178. Janez Menart KLASJE FRANCOSKE POEZIJE

179. KAR VIDIJO MAČKE Makedonska kratka proza

180. Péter Nádas LASTNA SMRT, SKRBNA OPREDELITEV KRAJA

181. SKRITO.SI

182. Taras Kermauner NAVZKRIŽNA SREČAVANJA

183. Gorazd Kocijančič CERTAMEN SPIRITUALE

184. Goran Vojnović ČEFURJI RAUS!

185. Suzana Tratnik ČESA NIKOLI NISEM RAZUMELA NA VLAKU

186. Jurij Hudolin PASTOREK

187. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE

188. Ken Saro Wiwa SOLDATKO

189. Lucija Stepančič PRASEC PA TAK

190. Tomaž Kosmač PUNK IS DEAD

191. Irena Svetek SEDMI VAL

192. Czesław Miłosz ZVONOVI POZIMI

193. Matjaž Kmecl SVETI LENART, VRTNICE IN GAMSOV SKRET

194. Bora Ćosić VLOGA MOJE DRUŽINE V SVETOVNI REVOLUCIJI

195. Andrej Morovič PROGRES

196. Lucija Stupica OTOK, MESTO IN DRUGI

197. Sebastijan Pregelj NA TERASI BABILONSKEGA STOLPA

198. Franz Kafka AMERIKA

199. Boris Pahor MOJE SUHOTE

200. Dane Zajc V BELO

201. Franz Kafka PREOBRAZBA IN DRUGE ZGODBE

202. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER 1912-1913

203. Bohumil Hrabal OGLAS ZA HIŠO, V KATERI NOČEM VEČ ŽIVET

204. Lars Gustafsson NE ZDAJ NE POTEM

205. Paul Muldoon ZAPUŠČANJE OTOKA

206. Miško Kranjec POVEST O DOBRIH LJUDEH

207. Markus Werner NA STRMINI

208. Gonçalo M. Tavares GOSPODJE

208. Igor Štiks ELIJEV STOL

209. Per Olov Enquist KNJIŽNICA KAPITANA NEMA

209. Nora Iuga ŠESTDESETLETNICA IN MLADENIČ

210. Maria Barbal KAMEN V MELIŠČU

211. Ingo Schulze MOBI

212. Milan Kleč SNEŽNE KROGLE

213. Nina Kokelj POLETJE S KLOVNOM

214. Taras Kermauner PO(NE)SREČENA SREČAVANJA

215. Janko Lorenci ŠEPETANJE ZBORA

216. J. P. Amette MLADOST V NORMANDIJSKEM MESTU

217. Stanka Hrastelj: GOSPOD, NEKAJ IMAMO ZA VAS

218. Ivan Cankar KNJIGA ZA LAHKOMISELNE LJUDI

219. Emil Filipčič PROBLEMI

220. Sergio Pitol UMETNOST FUGE

221. Jure Vuga POD KAMNI PLEŠEM

222. Uroš Zupan RILKE PROTI NOVIM FOSILOM

223. Peter Božič ŠUMI

224. Gabriela Babnik V VISOKI TRAVI

225. Andrej E. Skubic LAHKO

226. Ervin Hladnik Milharčič POT NA ORIENT

227. Monika van Paemel MARGUERITE

228. Rumen Leonidov Z VRHA JEZIKA

229. Durs Grünbein PREGIBI IN PASTI

230. Roberto Bolaño NOČ V ČILU

231. Lojze Kovačič ZRELE REČI

232. Jani Virk LJUBEZEN V ZRAKU

233. Dušan Jovanović RAZODETJA

234. Nejc Gazvoda V PETEK SO SPOROČILI, DA BO V NEDELJO KONEC SVETA

235. Jože Snoj UBIJANJE KAČE ali zapoznela sporočila o Gadu

236. Marjan Rožanc MAŠA DVAJSETEGA STOLETJA

237. Kajetan Kovič VSE POTI SO

238. Franz Kafka OPIS NEKEGA BOJA in druge zgodbe

239. Franz Kafka DNEVNIK 1909-1912

240. Marjan Tomšič UROKI POLNE LUNE II.

241. Franz Kafka PISMA MILENI JESENSKI

242. Andrej Morovič IN SI TU

243. Sebastijan Pregelj MOŽ, KI JE JAHAL TIGRA

244. Miljana Cunta ZA POL NEBA

245. Miha Mazzini NEMŠKA LOTERIJA

246. Tina Vrščaj ZATAKNJENA V POMLADI

247. Lado Kralj KOSEC KOSO BRUSI

248. Feri Lainšček PERONARJI

249. Malcom de Chazal ČARNI ČUT

250. Marguerite Yourcenar SEVERNI ARHIVI

251. Stendhal ŽIVLJENJE HENRIJA BRULARDA

252. Aleš Šteger KNJIGA TELES

253. Dušan Čater DŽEHENEM

254. George Orwell NA DNU IN NA ROBU V PARIZU IN LONDONU

255. Les Murray LED SREDI POLETJA

256. Prežihov Voranc JAMNICA

257. Tomas Tranströmer SKRIVNOSTI NA POTI

258. Niko Grafenauer DIHAM, DA NE ZAIDE ZRAK

259. Franz Kafka DNEVNIK 1912–1914

260. Italo Calvino BARON NA DREVESU

261. Robert Perišić NAŠ ČLOVEK NA TERENU

262. Vinko Möderndorfer PLAVA LADJA

263. Nikolaj Gogolj IZGUBLJENO PISMO

264. Franz Kafka PISMO OČETU in druga kratka proza

265. Denis Johnson ANGELI

266. Milena Mohorič ZGODBE IZ TRIDESETIH LET

267. Aleš Debeljak BALKANSKA BRV

268. Herta Müller DANES SE RAJE NE BI SREČALA

269. Jan F. Jarc: DA BI PRST OSTALA ČISTA

270. Max Frisch DNEVNIK 1966–1971

271. Ognjen Spahić HANSENOVI OTROCI

272. Luigi Pirandello MOŽ S KOVČKOM

273. Dušan Merc PEDAGOŠKI TRIPTIH

274. Zdenko Kodrič OPOLDNE ZAPLEŠEJO ŠKORNJI

275. Franz Kafka PISMA FELICE BAUER II

276. Roberto Bolaño NACISTIČNA LITERATURA V AMERIKAH

277. Katja Perat NAJBOLJŠI SO PADLI

278. Uroš Zupan OBLIKA RAJA

279. Mojca Kumerdej TEMNA SNOV

280. Dušan Jovanović NISEM

281. Jurij Hudolin VRVOHODEC

282. Sebastijan Pregelj PREBUJANJA

283. Lucija Stepančič V ČETRTEK OB ŠESTIH

284. Andrej E. Skubic KOLIKO SI MOJA

285. Enes Karić PESMI DIVJIH PTIC

286. Ingo Schulze ADAM IN EVELYN

287. Agota Kristof TRILOGIJA

288. BREZ VERZOV BREZ RIM Antologija slovenske pesmi v prozi

289. Prežihov Voranc DEKLE Z MANDOLINO

290. Nora Iuga DEKLICA S TISOČ GUBAMI

291. Jacques Roubaud PARNIK

292. Tomaž Šalamun KDAJ

293. Robert Walser JAKOB VON GUNTEN

294. Franz Kafka FRAGMENTI IZ ZVEZKOV IN LISTIČEV (Skice-črtice-novele IV)

295. Aleš Čar O ZNOSNOSTI

296. Tomaž Kosmač VARNOST

297. Gabriela Babnik SUŠNA DOBA

298. Goran Vojnović JUGOSLAVIJA, MOJA DEŽELA

299. Jonathan Franzen SVOBODA

300. SPOMINKA

301. Virginia Woolf MED DEJANJI

302. Ilma Rakusa MORJE MODRO MOJE

303. Zorko Simčič POSLEDNJI DESETI BRATJE

304. Franz Kafka DNEVNIK 1915–1923, POPOTNI DNEVNIKI

305. Stendhal MEDENKA

306. Roberto Bolaño DIVJI DETEKTIVI

307. Gorazd Kocijančič PRIMOŽ TRUBAR ZAPUŠČA LJUBLJANO

308. Milan Kleč TROJKE

© ŠTUDENTSKA ZALOŽBA 2012

Brez predhodnega pisnega dovoljenja Študentske založbe je prepovedano reproduciranje, distribuiranje, dajanje v najem, javna priobčitev, predelava ali druga uporaba tega avtorskega dela ali njegovih delov v kakršnemkoli obsegu ali postopku, vključno s fotokopiranjem, tiskanjem, javnim interaktivnim dostopom ali shranitvijo v elektronski obliki.

Vse informacije o knjigah Študentske založbe dobite na spletnem naslovu: WWW.STUDENTSKAZALOZBA.SI

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Narodna in univerzitetna knjižnica, Ljubljana

821.163.6-31(0.034.2)

821.163.6.09Mazzini M.(0.034.2)

MAZZINI, Miha

Telesni čuvaj [Elektronski vir] : verzija 1.72 / Miha Mazzini. -

El. knjiga. - Ljubljana : Študentska založba, 2012. - (Knjižna

zbirka Beletrina)

Način dostopa (URL): www.zalozba.org

Način dostopa (URL): www.itunes.com

ISBN 978-961-242-459-6 (ePUB)

259826176

Miha Mazzini TELESNI ČUVAJ

verzija1.72

Knjižna zbirka BELETRINA

Glavni in odgovorni urednik zbirke

Mitja Čander

Namestnica odgovornega urednika zbirke

Jelka Ciglenečki

Uredniški svet zbirke

Jelka Ciglenečki, Mitja Čander, Aleš Čar, Dražen Dragojević, dr. Ignacija Fridl,

Jurij Hudolin, Dušan Šarotar, Aleš Šteger, Gorazd Trušnovec, dr. Gašper Troha

Jezikovni pregled

Tina Verovnik

Korekture

Jana Kuharič, Dušan Šarotar

Oblikovanje

Špela Trobec-Jovanović

Tehnični urednik

Marko Hercog

Izdajatelj

Študentska založba

Borštnikov trg 2, 1000 Ljubljana

www.zalozba.org

Ustanoviteljica Študentske založbe je Študentska organizacija Univerze v Ljubljani

Za založbo

Tomaž Gerdina

Izid knjige je podprlo Ministrstvo za kulturo RS

Ljubljana 2012