Tadej Golob

SVINJSKE NOGICE

Ena

Začelo se je novembra. Mislim vsaj, da je bil november in recimo, da je bila takrat ta prelomnica. Deževalo je, tega se spomnim, ampak to je november. Tako je, ker je to jesenski mesec in se ne da pomagat. Čeprav november v bistvu ni najhujši mesec v letu. Vsi govorijo, da je, pa da je dan takrat kratek, da je mrzlo in deževno in nasploh sranje od vremena. Ampak ni to. Problem je v dnevu mrtvih, ki je čisto na začetku in zaserje stvar v fundamentu. Če se samo spomnim. Vsi stojimo okrog groba, najprej od onih po materini, potem po fotrovi strani. Dvakrat se skregamo pri materinih, dvakrat pri fotrovih. Tam čakamo na stare mame, da zapojejo, prosimo te, usliši nas. Stari foter leži v zemlji in je tiho. Jasno, da je tiho, če je pa mrtev in je v glini. Čisto majhen sem bil, ko smo ga pokopavali, in spomnim se, da je bila zemlja rdečkasta in elastična in da je tudi takrat ulivalo ko iz pičke. In da je bil stari tečen, ko je bil še živ in je sedel pred svojo dolenjsko bajto s palico v roki in tečno gledal, ampak da sem ga imel kljub temu rad. Na leseni klopci, desno od njega, je rašla hruška, neka stara sorta, tepka ali kaj podobnega, pod njim travnat graben in za menoj, ki ga gledam navzgor iz tega grabna, lesena šupa za orodje, s plugi in takimi rečmi, pa s prešo za grozdje in jabolka. Dolgo sem mislil, da je moral obstajat poseben razlog za to, da sem imel starega rad, zdaj, odkar imam Simona, se mi pa zdi, da otroci pač morajo imeti starejše radi, sploh sorodnike, in da je bilo to. Čeprav, mogoče je bil pa v redu, ne vem, mrko je gledal. Zebe nas, ker kot po pravilu sneži. Potem gremo k žlahti po fotrovi strani in se mati drži, ker ji gre na živče. Jemo potico. Stari pijejo vino in se pogovarjajo, otroci pijemo mleko ali sok iz sirupa. Jaz sem pil sok, ker se je na mleku naredila kožica in tistega pa nisem mogel pogoltniti. Od mleka sem pil samo alpsko in tam kožiče ni bilo, ali pa je bila čisto tanka in se je pojavila kasneje. Drugi otroci pijejo mleko in sok, in jejo klobase in potico, skoraj vse naenkrat. Čudno se mi zdi, da tega ne izbruhajo. Skoraj nič jih ne razumem, ker zavijajo po dolenjsko, ampak niso pizde, lepo se igramo. Nikoli se nismo stepli, in ko smo šli, mi je bilo skoraj žal, da gremo, ker je bil to edini dan v letu, ko mi ni bilo treba spat točno ob osmih zvečer. Če dobro pomislim, mi je pravzaprav šel na živče samo prvi del dneva, tisto na grobovih, in pa tiho sranje med starima na začetku večerje, pa ves čas med njo, ko je mati na vsak način iskala prepir, ampak takrat sem jaz na to malo pozabil, ker sem se igral z onimi, in sem se spomnil šele, ko smo se peljali domov. Užaljeno je molčala, vedno, vsako leto, foter je stekleno gledal skozi sprednjo šipo, ves vijoličast, tudi zato, ker je nekaj spil, in stiskal volan. Enkrat jo bo ubil, sem si rekel in čudno, kako ona tega ne opazi. Ponavadi je bilo to pri Višnji Gori, ko smo se prebijali po stari česti proti Grosupljemu, ker takrat seveda še ni bilo avtočeste.

Tako da, kar se tega tiče, se mi ne zdi nerazumljivo, da je za mnoge prvi november najhujši dan v letu, ker se mi je zdelo, ko sem gledal okrog po grobovih, da so vsi podobno v kurcu in da skrivajo travme, ki bodo izbruhnile ravno na te vse svete, kot da se hočejo oni v jamah maščevati tistim nad njimi. Kot da se niso že dovolj tolkli, ko so bili še živi. Mora biti nekaj s tem prvim novembrom, ker, če bi bilo odvisno samo od vremena, ni dečember nič boljši, pa nihče ne jamra.

Je pa tako, da je, če še enkrat malo pomislim, težko čisto stopročentno reči, da se je začelo novembra. Takrat je samo izbruhnilo, da se je videlo, pa še to se ni videlo takoj, ampak vem to zdaj, za nazaj, začelo se je pa verjetno eno morje časa v preteklost. Lahko da se sploh ni začelo letos, ampak že takrat, ko se je rodil Simon, ker to je ena taka prelomnica, ali pa ko sva začela hoditi z Majo, to bi tudi lahko pognalo zadevo. Da je bila ta kombinacija usodna, kar se mi pa ne zdi ravno verjetno, ali pa je verjetno, samo se meni kljub vsemu upira o tem razmišljati. Potem je že bolje, če bi bilo od takrat, ko sem se rodil, ali pa čelo že prej. Da jaz nisem imel nič pri tem, niti Maja, kar se sliši prav okej, ker potem ne bi bil nič kriv in niti ona in verjetno je nekaj na tem, da  gredo te stvari iz roda v rod. Da se je začelo, recimo, ko se je rodila moja mati ali pa čelo njena mati ali pa čelo njena pra, pra, pra mati. Takrat enkrat iz prehoda sužnjelastništva v fevdalizem ali pa še pred tem. Ko so se prve gljive splazile na kopno in se razbohotile v ene orhideje, iz teh pa potem čudo vsega, ko so naprdele dovolj kisika, da so lahko pognali dinozavri in druge zveri. Lahko, da je to bilo od vsega začetka, lahko, da je to usoda ali kaj podobnega. Čisto možno je, da se je začelo čisto na začetku, takrat ko je razfukalo materijo. Bum, in od takrat naprej pa vse zakaj-zato-za-kaj-zato, mehanično gledano. Ker če se ne bi stvar razgonila točno tako, kot se je in čisto nič drugače, in potem ne bi šla točno tako, kot je in čisto nič drugače, niti gramčka levo ali desno, pač pa direkt tako, kot je, potem mene ne bi bilo, in če mene ne bi bilo, ne bi bilo te jebe. Ker vsaka posledica mora imeti vzrok in   vsak vzrok je posledica nečesa in to vzročno posledično predrkavanje v rikverc te neizbežno pripelje do prapizdarije. Bolj ko vrtaš in se sprašuješ, kdaj, jebenti, kdaj je začelo iti narobe, bolj koplješ in se tolčeš po glavi, kako da si lahko bil tako slep in nič    drugega. Kar pomeni, da je brez veze ugotavljati, kdaj se je začelo in kdo je kriv in vse to.Lahko kvečjemu določiš moment, od katerega je šlo naprej vsenepovratno, ali pa moment, ko si videl, da grejo zadeve narobe, in to je bil pa november in sva najela tisto stanovanje.  Čeprav to vem zdaj, za nazaj, takrat pa nisem. Se pravi, da je tudi to brez veze.

Se pravi, deževalo je, ker je bil november in to. Spustili smo se, nepremičninar, potem Maja, potem pa še jaz, po spolzkih stopnicah v nizko pritličje, ki je bilo klet oziroma kotlovnica, samo tega takrat še nisem vedel. Ker potem, ko je prišlo do pizdarije, sem šel oziroma je šla Maja na občino, jaz sem pa čuval ta malega, da preveri, kako in kaj. Neka matije sedela v katakombah med policami s papirji in privlekla na dan tiste za najino oziroma najino najeto stanovanje:

»Ja, saj vi pa sploh ne bi smeli stanovati tam. Tam je ja kurilnica.«

»In kaj zdaj,« je rekla Maja, »ker mi stanujemo tam?«

»Ne vem,« je rekla, »ne bi smeli.«

Simon je spal v avtu, pa sva ga pustila tam. Edino v avtu je zaspal, drugače ni hotel. Enkrat sem preračunal, da me njegovo uspavanje stane približno pet evrov. Dva kroga okoli ljubljanske obvozniče, enih petdeset kilometrov, in to če sem vozil čisto počasi, osemdeset. To bi itak, tudi če ne bi šlo za bencin, ker ko uspavaš otroka z avtom, je fora v času, ne v hitrosti. Če bi šlo, bi se kotalil okrog Ljubljane s šestdeset, samo bi vsi drugi znoreli, še posebej kamionarji. Že zdaj so mi blendali, naj se spakiram. Treba je upoštevati še to, da če se je kazalec trešel na osemdeset, da smo šli v resnici sedemdeset in to ni neka brzina. Potem je šla varovalka za armaturko in se kazalec, jasno, ni več premikal, čeprav se je še vedno trešel, samo da na nuli, ampak do takrat sem že razvil občutek za približno osemdeset. In jasno je bilo tudi to, da si tega kmalu ne bova mogla več privoščit, ker eno tako spanje na dan znese stopetdeset evrov na mesec, in ko sem to zračunal, meje groza. Pa to je dražje kot vrtec, s tem, da tam dobiš zajtrk, malico, kosilo in še eno malico in plesne vaje ... Dobro, te je treba dodatno plačat, tako kot angleščino, tridnevno kmetovanje, smučanje in podobne stvari. V bistvu vse razen hrane in varstva.

»To je to,« je rekel nepremičninar, »trisobno stanovanje. Prostorno, svetlo, predvsem pa izjemno ugodno.«

Hodil je za nama in mlel, medtem ko sva midva preiskovala tistih petdeset trosobnih kvadratov. Kure je bilo kaj svetlo, to sem kot likovno izvežban človek že vedel oziroma videl. Da bo treba imeti žarnico pretežni del dneva prižgano. Ampak nisem nič rekel, ker je itak brez veze. Ne bo nič svetleje.

»... no, ne predvsem, ker mu res nič ne manjka, nasprotno ...« Kuhinja z jedilnim kotom in dnevno sobo vse v enem, kar naj bi bilo po neki logiki soba in pol, čeprav je na oko ena sama, špaj-za, skret z bano in še ena soba, ki ni bila čela soba, ker je imela samo devet kvadratov, za to, da bi bila soba, pa bi jih morala imeti deset, to sem zvedel kasneje, ko sem začel raziskovati zadevo oziroma jo je Maja. Takrat pa nisem in je oni nalagal naprej o trosobnem stanovanju.

»... ena in pol in pol in ena je tri ... in to vse za samo tristo evrov mesečno. Take najemnine ne boste dobili nikjer na obrobju Ljubljane. V Šiški, za Bežigradom ... povsod je tole po petsto. Se v Fužinah.«

To je bilo res, tu se ni zlagal, ker sva bila že povsod, pa sem vedel. Niti to, da niti v Fužinah. Tam sem bil čelo najprej, ker sem mislil, da bo pri južnih najceneje. Pa ni bilo neke razlike, samo stanovanja so bila bolj razgonjena, predvsem parketi. Mogoče tega niti ne bi opazil, ker nisi pozoren, če ne veš, če ne bi enkrat pomagal enemu parketarju brusit in lakirat, da meje še čel teden bolela glava od onega strupa. Fužinski modeli da jejo tepihe čez njih, pa se od spodaj nabere vlaga. Tepih zauga in zauga, iz zraka, iz sarme, iz zoknov, od povsod, ampak v določenem trenutku ne more več in popusti. Ko spakirajo, lahko tiste parketne treščiče samo še zamenjaš, jih nima smišla več brusit pa lakirat.

»Veš, sinko, ponavadi so vsi pametni, pa pravijo, da se da, pa se ne,« je razlagal mojster lesenih dilc, pozabil sem njegovo ime, sem si pa zapomnil, da si niti za sekundo ni dal maske gor, ko je lakiral in je bil sigurno medicinski fenomen, da je bil sploh še živ. V roki, na dlani je držal gnilo lajštico. Kot bi kakega mrtvega ptička: »Poglej, gnilo skozi in skozi,« in mi jo tiščal pod nos. »Če je gnilo skozinskoz, ne moreš, nimaš kaj brusit, ker se na robovih trga, ker je kot guma, pa lak ne prime ... No, vidiš ...« Prijel sem jo, da bi dal mir.

»Aha, pa res.«

Mokra je res bila, to se je dalo občutit.

»Tega ne moreš brusit, sinko, ker ...« in tako naprej.

Pri njem sem zdržal dva dni. Tretji dan je začel, da bo on kar z motorko na grobo narezal nekaj kosov lesa, ki so manjkali v kotu, čez katere pride itak kuhinja, pa je vseeeno, in da naj jaz to držim, on pa da bo bruum, bruum. In zdaj jaz njega gledam. Pa, dobro, nekateri obvlada jo in mogoče bi čelo prijel tisto leseno kocko, malo večjo od Rubikove, pa da jo on izoblikuje, mogoče je to praksa, ker ko greš v lunapark na kako zajebano kolo in se ono vrti za popizdit hitro, se ti tudi zdi, da to ni pametno, ampak zaupaš in greš gor in ponavadi ne kozlaš ali odletiš z njim v vesolje, ali pa če greš na operacijo ne vem česa, recimo ledvičnih kamnov, in ti profič v belem lepo fino razloži, kako ti jih bo potegnil na svetlo skozi rit in da naj se nič ne bojiš, ker se to danes tako počne, rečeš okej in digneš šupak, ampak gledam jaz njega, tega holčerja, in bi, saj pravim, čelo prijel les, če ne bi imel na obeh rokah po tri prste, ampak eden od teh treh na desni je bil negiben, trd, štrlel je stran pod enim takim čudnim kotom.

»Oprostite ...« sem rekel in umaknil roko.

»Pa kaj se bojiš?«

»Oprostite ... ne vem ...«

»Pa kaj se bojiš?« in je nažigal proti meni.

»Jaz tega raje ne bi ...«

»Pa kaj se bojiš?«

In nisem. Stari je bil razočaran, sam jo je prijel z levoročnima dvema prstoma in .pol in nekako odskubil tisto odvečno in do maliče ni več govoril i mano. Potem sem skliznil. Prej ali slej bi spet probal, to se je videlo.

Zato sem zdaj najprej pogledal parket. Lepi veliki kosi belega lesa. Javor ali nekaj podobnega. Pa en čep sem našel, tak kovinski, okrogel v enem kotu, ampak se mi ni dalo vprašat, zakaj je tam, ker navsezadnje stanovanja itak nisva kupovala, pravzaprav sem mislil, da ga ne bova niti rentala. Kaj mu pa če bit, mislim, kaj se mu lahko tako zelo pošlabša v pol leta? Ker če ga pa samo najemaš, ti je pa vseeno, mislim, če je kaj narobe, greš ven, boli te. Zaradi mene je lahko vse čepasto. Samo, da ni momentalno za en drek, da ni nekih akutnih problemov. Itak sem gledal zato, da sem nekaj delal, da bi Maja mislila, da kaj delam, da študiram o tem. In sem razmišljal, če je tisto javor ali kaj drugega, in zgledal pameten in skrben. Potem sem čepe odkril še po kotih vseh sob.

»Tole je javor, ne?« in sem potapkal po tleh z nogo.

»Oh, na parket se pa ne spoznam,« je rekel in začel mežikati z očmi. Kot da mu je kaj padlo tja not. »Vem pa, to pa vem, da je bil med dražjimi. Vidite, da je kot nov? In to parket, ne laminat.«

Javor ko bog.

Šli smo v kopalnico, kjer so bile ploščiče, dražje, italijanske, nedefinirane barve, nekaj med sivo in rjavo, hvaležne za čiščenje, grde ko smrtni greh, in končali v dnevni pri mizi enake barve kot tla in sem razmišljal, če naj rečem, ali je tudi tajavorna, samo nisem, ker bi zgledalo, kot da ga zajebavam, čeprav mislim, da je bila. Stali smo okrog nje in mencali, jaz še najmanj, jaz sem se izključil. Potem je Maja rekla, da koliko je že rekel za najemnino, in je oni ponovil in Maja, da, hm, okej, in ali se da kaj ceneje ...

»Saj veste, kako je, gospa, nikjer za ta denar ... Se to samo zato, ker je treba plačat za pol leta, drugače ni šans. Ker je tako počeni. To j e pogoj.«

To sem že vedel, da bo treba, ker je že povedal, še pred ogledom, pa sva bila pripravljena, drugače bi naju vrglo na tloris. Ker kakšne fore so zdaj to, šest mesečev vnaprej? Ajde, dva meseca ... Če bi bil jaz na telefonu, bi že, ampak je bila Maja, pa se je pogovarjala naprej. In je nekaj kimala in ja, ja in rekla, da se še slišimo.

»To je skoraj dva tisoč,« sem rekel, ko mi je povedala, kako in kaj, »pa vnaprej, v kosu. Kaj je nor?«

»Malo manj,« in da okej, res ni ravno enostavno, ampak daš enkrat in imaš mir, te ne moti sredi kosil ...

«... pa ko ti kaplja od curakla.«

»... in imaš na voljo dovolj prostora za dihat in za tvojo mizo.«

Dobro, to je vse res, ampak jaz sem še vedno mislil, da se heca, ker od kod pa njej ali čelo meni dva tisoč evrov in sem mislil, da iz tega ne bo nič. Čez dva dni ga je vseeno še enkrat klicala za ogled in sva šla tja, vjamo oziroma na Jamo, menda se reče na Jamo, na obrobje Ljubljane, na kmete.

»Na tako rekoč elitno lokacijo, kamor ne seže mestni hrup ...« in bla bla ...

Pozabil je povedat, da tudi mestni avtobus ne. Ker ta vasje na nikogaršnjem ozemlju. Mesto se za Viator konča pri Guncljah, potem so Stanežiče, ena dva kilometra naprej, in potem Jama še en kilometer, in tam ni nič vse do Medvod, kjer je spet avtobus. To sem skapiral kasneje, ko nama je šel še motorček za brisalče na hyundaju in je deževalo in sem moral peš. Merčedes je bil že nekaj časa pretežno pri miru. V redu, takrat sva se še pripeljala in sem si rekel, grem, da ne bo rekla, da mora vse sama, da se nič ne potrudim, čeprav je itak brez veze, ker nimava.

Simon je še vedno spal, ko sva se odpeljala. Avto je vžgal v prvo. . Parkiral sem ga pod pokrito parkirišče, čeprav je bilo označeno s številkami, ali, jebiga, če je pa deževalo, pa da so bili kabli suhi.

»Kje boš pa dobila denar?«

»Od svojih sem si sposodila. Mesečno jima bova vračala, pa je v bistvu vseeno, če je treba dati vnaprej.«

Fino, sem si mislil, kot da me nimajo že za dovolj velikega bednika, ampak sem bil tiho, ker kaj bi pa lahko rekel.

»Naveličala sem se tega, da se ne morem obrnit v stanovanju, pa tistega stranišča, pa da nimam niti ogledala, niti umivalnika ...«

Kakih pet minut je naštevala, česa vse se je naveličala. Bil sem tiho, ker se mi ni dalo prepirat, in ker je bilo vse to v bistvu res in je tudi meni šlo rahlo na živče in zato o tem raje sploh nisem premišljeval.

Dve

Tiho sem bil zato, ker sem sam potreboval večji prostor. V tisti votlini v Mostah, v kateri sva bila do tega na Jami, nisem mogel delat, ker nisem mogel postavit svoje mize. Tam ni bilo prostora za nobeno mizo, razen za čisto majhno, ki je stala na sredini, med posteljo in omaro, in si jo moral vsakič prestavljat. Če si hotel na posteljo, si jo premaknil k omari in obratno. Če si si recimo zaželel svežih nogavic. Ni bilo šans, da bi se zmotal okrog brez prestavljanja, razen če nisi nek indijski gumijasti fakir ali pa kaka ruska cirkusantka. Tista dva bi verjetno znala. Ali pa Barba-papa, normalen človek pa ne. Moja delovna miza je stala postavljena navpik zunaj na hodniku, češ, kao nismo se še do konca všelili ali pa, da jo bomo postavili ven pred vrata, ko bo kosovni odvoz, samo se je to zavleklo in je vsak normalen lahko videl, da ne gre za nič od tega. Da je nimava kam postavit. Ampak menije bilo v bistvu vseeno, do tega momenta, samo zdaj sem dobil to delo in sem potreboval mizo.

Potrkal sem in ni bilo nič. Malo sem počakal in potem še enkrat, ampak še zmeraj nič, in sem vstopil, ker je pač na vratih pisalo njegovo ime. V sobi ni bilo nikogar in to je bila očitno pisarna za tajnico, ki je nekam šla, ne vem, kam, v sosednji oziroma v oni naprej, direktorski, pa se je nekaj muvalo in sem potrkal še tam.

»Ja,« in potem neko momljanje in »kar naprej.«

Odprl sem vrata in notri je sedel tip, ki je nekaj podčrtoval na papirju, ki ga je podpiral s komolčem druge roke, v kateri je držal banano.

»Dober dan,« sem rekel in da sem Jani Bevk ...

»Aaaa, vi ste ta!«

Šlačil je banano, da bi prišel do njenega začetka oziroma konca, ker banana zrase iz tistega, kar mi držimo v roki, iz peclja, ali kaj je že tisto, ko jo lupimo. Kot opica, bi rekel Simon, če je hotel, da mu banano olupim tako, da je nisem čisto slekel, da jo je spodaj še vedno držal za olupek, ko jo je jedel, ker je to videl v neki risanki, neko opico, da je tako jedla. Če je bil šlabe volje, je rekel, naj mu jo najprej čisto olupim, potem je pa cvilil, če sem to naredil: »Kot opica, hotel sem kot opica!« Enkrat, ko meje spet tako nategnil, sem banano vtaknil nazaj v olupek in jo prišil z iglo in nitko. Malije gledal, gledal, nehal je jokat od začudenja, potem pa: »Luknjiče, nisem hotel luknjic ...« Takje bil na šlab dan ali pa bolje rečeno na šlab.moment, ker to se je lahko spremenilo v sekundi, ampak če je vstal z levo nogo, potem je bilo tega vseeno več tisti dan, si lahko računal na kaj takega. Če je bil zaspan in podobno. Na to sem pomislil, ko se je oni basal z banano, pa seveda to ni bilo najbolje, ker te zmede, ampak sem pomislil.

»Vi ste torej ta,« še enkrat in sije zbasal ostanek banane v usta in pardon, mljeee, pardon, je požiral banano in si brisal roke v papirnato brisačo.

»Sedite, sedite. Boste kaj spili?«

Rekel sem, da saj ni treba, pa je vseeno vstal in se zadrl med vrati Majda, Majdaaa, da se je od nekod pojavila tajnica in mencala v zadregi, kako da sem ji spizdil med nogami. Verjetno je bila ona tista, ki meje poklicala dan prej, ko se je izpisala neznana cifra in sem razmišljal, kaj čem, ali naj se oglasim ali naredim budalo. Ker neznane cifre nikoli niso ravno navdušujoče. Ljudje te ponavadi ne kličejo, da bi ti kaj dali. Ampak potem sem se vseeno oglasil, je radovednost zmagala.

»Dober dan, gospod Jani Bevk?«

»Ja,« sem rekel in razmišljal, kaj za ena pizdarija bo in da se res ne bi smel oglašat, sploh če te potem pokličejo po imenu in priimku, to ni nek dober znak, to je kvečjemu policija ali pa kdo, ki mu kaj nisi plačal, vrtec ali knjižnica ali kaj takega. Ampak ti ne rečejo gospod, tako da mogoče vseeno ni bilo narobe.

Lahko bi bila njegova mati, ta tajnica, mislim od tega direktorja, in je bila tam še od socializma, ko bog. Večina bi se je v teh novih časih skušala znebiti, pa jo poriniti na kak oddelek, kjer je živ satan ne bi mogel opazit, v kakšno klet urejat stalaže, premetavat fascikle ...

»Kavo, mogoče?«

Enkrat, še v srednji šoli, sva bila s kolegom na obvezni praksi na občini in so naju porinili v klet, v arhiv. Tam je delal tip, za katerega sva oba pomislila, da je kaj v žlahti z Adolfom. Imel je črno prečko na glavi, točno take brke, monovarianto, kot jih je imel Hitler, pa bled je bil kot apno. Tudi star je bil toliko, kot bi nekje takrat moral biti on, ali pa vsaj njegov starejši brat, in premikal se je kot duh. Kar naenkrat je stal za teboj in s prstom kazal, kaj naj bi ti napravil. Ta fascikl tja, onega nekam ven v smeti ali kaj. Če je že kaj rekel, se ga ni dalo razumet. Če je še živ, jih ima enih sto, samo ni, ko bog.

»Boste kavo?«

Čakal sem, da se zmenita. Tega z banano zgleda ni motilo, ni se mu zdelo nič narobe, da ga pedena ena teta in ne kakšna v mi-niču in kostimu in v dišečem oblačku in s pičko na črtico in z znanjem petih tujih jezikov, pa da bi se obiskovalci spraševali, če se da jeta dol, ker je to bolj kul, bolj odštekano, to, da imaš tajnico od prej, od komunizma, ki nosi krtačo Karla Manca. V tem primeru je to vseeno, ker kaj te briga, kakšno ima recimo tvoja teta. Čisto možno pa je seveda, da on ni razmišljal na ta način, da je gledal nanjo kot na tajnico, ki tam premetava papirje, pa dviguje telefone in kuha kave in to in da je mene hvatala panika zaradi treme in so mi zato misli spodrsavale.

»Kavo?« je rekel še enkrat in se mi je zdelo čudno, da ponavlja, in sem skapiral.

»Aja, pardon. Pardon, sem mislil, da ni zame.«

»Za koga pa?«

»Ja, saj ... Pol pa bi, ja, črno, če lahko.«

»Črno, Majda, meni pa vodo.«

Majda je rekla seveda in šla.

»Vi ste torej ta,« je ugotavljal in meni ni bilo jasno, kdo da sem jaz. Majda je samo rekla, da če se lahko oglasim tukaj, ker da gre za neko delo, da pa kaj več ne ve, in jaz sem rekel, da se lahko.

»... avtor Pofucusa.«

In mi je postalo jasno, česa avtor da sem. Svoje čase sem naredil kar nekaj stvari, tudi ilustracij za otroške knjige, pa sem mislil, da bo kaj takega, ne pa strip. Če te pokličejo iz resne založbe, potem pričakuješ to. Pofucusa sem narisal pred tremi leti in tremi meseci. To vem, ker se je potem rodil Simon in nisem narisal nobenega stripa več in še za tega sem mislil, da ga poznajo samo kolegi in noben drug. Mislim, da ga je šlo v svet enih sto komadov, plus dvajset, recimo, kolikor traja, da ustaviš mašino. Sem rekel, da sem jaz ta, začudeno, ker sem bil res.

»Zadnjič sem šel v stripoteko in malo brskal po policah in naletel nanj,« je rekel. »Skoraj sem crknil od smeha.«

Še enkrat he, he, he in jaz sem se tudi nasmehnil, čeprav Pofucus ni bil mišljen kot smešen strip. Hotel sem, da bi se jim gravžalo, da bi bili užaljeni, ampak to je danes težko doseči.

Komunistična Majda je prinešla kavo, črno, šladkano, meni pa cuker v kavi ni všeč. Bolje sičer od kave z mlekom, po kateri mi je šlabo. Šladkor kavi uniči okus, zvodeni, ne vem, zakaj ljudje to tako radi pijejo. Imaš pa vsaj kam z rokami in sem se hvaležno oprijel tiste šalče šladkane in čakal, da bo povedal, kaj bi rad.

»A je kava v redu?«

»Ja, super,« sem rekel in bil jezen isti moment, ker zakaj je treba reči super. Ja bi bilo čisto dovolj, ampak to je tako, ko te zanaša, ko nisi vajen, ti kar izleti.

Potem je začel in je govoril in jaz sem se trudil, da bi sledil, ampak to je zajebano, če misliš na banane in pičke in amo tamo, na kavo in šladkor, ampak vseeno, nekaj o tem, da njihova založba ustanavlja neke vrste podzaložbo ali nekaj takega, to pa zato, ker bi radi izdajali tudi kaj drugega kot to, kar so do zdaj, nekaj drugačnega, in jaz sem rekel aha, ker se je spet ustavil.

»Včasih sem igral punk,« je potem začel, in če sem ga kdaj poslušal?

»A vas?«

»Ne mene, punk?«

Rekel sem, da sem ga, čeprav sem bil malo pozen za te reči, ker sem prišel na svet kasneje, v obdobju Majk in Motorheadov, kar se tiče rokenrola, in še prej Boney M, ampak to takrat, ko sem bil še čisto majhen in so izdali Nightfly to Venus. Če prav pomislim, je takrat še obstajal tudi punk, ampak jaz sem bil smrkavec in so mi bili bolj všeč Brown girls in the ring, ša-la-la-la-la, pa By the rivers of Babylon, where we sat down ... in taki. Ampak sem rekel, da ja, da Pankrti in to in Dead Kennedysi, ker sem te vsaj po imenu poznal. On je govoril še nekaj o punku in teh stvareh in o svoji službi, jaz sem požiral kavo in gledal, kako je izginjala, in da kaj bom potem, in se ga obenem trudil poslušat.

»V glavnem, zdaj sem tu, že nekaj časa, pravzaprav, in sem se malo naveličal biti ... civiliziran, da tako rečem.«

»Aha ...«

In da naj bi se ta alterzaložba, ki je njegova ideja, ukvarjala s produkcijo svega i svačega, tudi stripov, tudi svinjskih. Take, male, provokativne diverzije pač, za katere da spet prihajajo časi. Tako nekako. In evo, menije zmanjkalo kave. Ostal mi je še samo kozarec vode, samo je problem, ker kavo lažje cuzaš po kapljicah, daš gor ustniče na rob šalče in kao sfrk, sfrk, sfrk, vode pa ne moreš na ta način, ker je kava vseeno bolj gosta in se prime okrog zob. Tudi vodo lahko sičer po malem ližeš, ampak gre vseeno hitreje. Eins, cvej, drej in ode ona.

»In bi rad ... Torej, vaš strip, en tak Pofucus ..., ... ena knjiga, en strip, en odbitek s kitaro ... performans ..., ... pa kot priloga kakšnemu časopisu in podobno. In če se bo kaj razvilo iz tega, se bo, če ne, pa pač ne.«

Pavzica. Pa je šla še voda. Kaj bi rad? Strip?

Odprl je predal in potegnil ven neko slikanico, pa jo obrnil proti meni, da sem videl, da gre za Martina Krpana. Potem je bil tiho in jaz sem bil tiho, ker sem mislil, da bo pa zdaj res on naprej, ampak ni in sem moral vprašat:

»Kaj ... Ne razumem?«

»Razmišljal sem o tem, da bi vi ilustrirali Martina Krpana.«

»Ne razumem,« sem rekel. »Kaj naj bi ... mislim, kako naj ga ilustriram? Saj je že ilustriran.«

»Oglejte si to, preberite in ga ilustrirajte, tako kot mislite, da je prav. V barvah.«

Vzel sem knjigo v roke in malo gledal, listal, in tam Krpan dviguje konja iz jarka, pa na eni naprej pride na Dunaj, prazen in povsod visijo črne zastave, pa potem lomi orožje, neke suliče in kopja in meče, in potem seka drevo, neka baba, česarica, če se prav spomnim, se pa drži za glavo ... To sem itak poznal, to vsak pozna.

»Ni treba, da so ravno isti motivi, čeprav bi bilo mogoče dobro, ker so že uveljavljeni, prepoznavni. Ali pa ne. Predstavljajte si, da je namesto Krpana tam ... ne vem, nek vaš junak, ki ... ki ureja stvari po svoje. Ampak nočem nič sugerirat. Kot se vam zdi.«

Rekel sem, aha, čeprav mi ni bilo čisto jasno, kaj naj bi narisal. Mislim, jasno mi je bilo, kaj približno bi moj superheroj delal v tej knjigi, samo še vedno nisem vedel, če je to to, kar je imel on v mislih. Moj Pofucus bi kobilo dvignil iz jarka, samo je ne bi z rokami, in zdaj, ne vem, če bi to kdo objavil, ker jaz sem itak tistega Pofucusa napravil za hec, za kolege ...

»Ampak,« sem rekel in ko sem to rekel, nisem vedel, kako naprej, in sem obmolknil, da bi on, pa ni in sem moral sam. »Ampak, kako zelo hard core je pa to lahko?«

»Ne vem ...«

Ne ve?

»A naj delam tako kot... v tem stripu?« Jebenti, nerodno mi je bilo reči Pofucus, pa sam sem ga naredil. »Kar se spomnim, mislim ... na ta način?«

»Če se morate kaj šparat, mislite?«

»Ja,« sem rekel, »mislim, za koga je to?«

»Ne, ni se vam treba ... Če mislite, da je tako prav.«

Razmišljal sem o tem, kaj je povedal, ker še vedno nisem vedel točno, kaj hoče.

»Jaz ne vem. Vi ste naročnik,« sem rekel.

»Tudi jaz ne vem. Bomo videli. Odvisno od vas in od onih tam doli,« in je pokazal skozi okno nekam dol. Pogledal sem za njegovo roko in mi ni bilo najbolj jasno. Spodaj ni bilo nikogar posebnega. Ulica kot ulica, s kioskom, pred katerim sta čakala dva, kaj pa vem na kaj, na cigarete pa na Delo ...

»Recimo, da narišete, kako Krpan občuje, recimo s česarično ali kaj takega,« in je tisti občuje poudaril, da je bilo jasno, da se za-jebava, »in damo mi to v knjigarne, kaj mislite, kaj bi se zgodilo?«

»Ne vem,« sem rekel.

»Levstikovega ... šlovenskega ... A? Martina Krpana, ki, recimo, nateguje,« in je zdaj poudaril ta na-te-gu-je, »recimo prinčeso ali, bog ne daj, samo presvetlo česarico?«

Skomignil sem.

»No, vidite, tudi jaz ne.«

»Aha ...«

»Ja.«

Potem sva nekaj svetlobnih sekund molčala.

»Ampak to naj vas ne skrbi. Jaz sem strelovod ... Če kdo, potem bom jaz zaradi tega ... Kaj se pa lahko zgodi vam? Veliko delate zadnje čase?«

»Niti ne,« sem rekel. »Ker mam otroka, pa to ...«

Jasno, da je vedel, kurba, da nič.

Tri

Domov grede sem razmišljal o tem, pa kako bom to narisal, ker konjev nisem kaj dosti v svojem življenju, jih pa ni tako enostavno, sploh če gibajo. Če bi bilo, se ne bi Da Vinci po čele dneve zajebaval z njimi in jih rezal na kosče, pa razgrinjal tetive po mizah in čreva, da je skapiral, kako in kaj. Zdaj, da bi jaz to počel, ne bi šlo, iz horseburgerja se pa tudi ne da videt, kakšen je bil, ko je še tekal.

Z živalmi je nasploh jeba. Enkrat, še v predsimonovih časih, sva se z Majo znašla na železnici v Hamburgu in jaz sem hotel malo pretegnit noge pred vlakom in grem naokoli in naletim na Kunsthalle, ki je tam čisto blizu. Notri je bil študent rečepcionist, ki me je spustil zastonj in sem potem malo pogledal okrog. Se prej sem šel po Majo, ampakje rekla, da se ji ne da, kar je bila škoda in se mi je zdelo, da bi lahko šla, če sem že jaz najprej tja, pa potem nazaj in to, ampak okej. Ravno takrat je bila tam razstava Francisa Bacona, irskega čudaka, ki je slikal spačene portrete, od katerih je eden enkrat nastopal v Dylanu Dogu in zaradi katerega sem se začel zanimati zanj, in ta je bil tudi tam, s široko odprtimi usti. Sem pomislil, da res čudna so ta pota in to ... Tam so bile še fotografije, njegovi portreti, pa delovno okolje, se pravi on in njegov atelje. Drvarnico je imel tako nastlano, mize in tla na debelo pokrite s čopiči in barvami in vsem možnim, da je moje delovno mesto, se pravi miza, v primerjavi z njegovim sterilno. Kar malo že kaže na to, da je imel resne probleme, bi rekel. Dva decimetra humusa iz barvic in svinjskih ščetin. No, in tam v drugem nadstropju muzeja hranijo nekaj Čezannovih slik, tiste pa kot del stalne zbirke, nekaj od onih, zaradi katerih so ga poimenovali najboljši kolorist na svetu, čeprav ga niso sprejeli na francosko akademijo. Oblake in morje in prirodo nasploh in super, fajn. Pol ure sem stal pred eno od njih, morje, zaliv, oblaki in kakšna barka, če se prav spomnim, ker so me zanimale barve, in meje potem ena teta ogovorila v nemščini, kao, če mi je všeč, ker to sem zastopil, in sem rekel, da ja. Da tudi njej in da je prelepa. Vunderšen ali vunderbar ali nekaj takega. Imajo pa v Kunsthalle neko Cezannovo pet krat štiri metre veliko sliko, na kateri dami takratnega časa jahata konja, vsa nekam čudno perspektivna. Pri najboljši volji ne bi mogel reči, da je to - to. Imajo jo samo zato, ker je njegova. Pravzaprav je dobro, da jo imajo, ker, jebiga, se zgodi in je pomirjujoče, če se tako vzame, da tudi najboljšim in da jaz tako gnilih konjev vseeno ne bi dal od sebe.

Tako da meje to s konji malo skrbelo, čeprav, ajde, tam pri Martinu Krpanu niso kaj dosti tekli, razen mogoče, ko sta se dvobojevala, tam že, no, pa še tam je šlo bolj za en tak šloumoušen in, zdaj, statičnega konja narisat ipak ni neka znanost. Logično, da bolj šlabo muva, če je pa Šlovenec zraven, in mi je takoj kapnilo, da moj pa ne bo tak. Da bo jurišal kot spiderman, ampak seveda potem bo moral njegov konjič teči. Z oblačili in z orožjem, mislim s sabljami in podobnim, ne bi smelo biti težav, ker je Narodni muzej ob prvih nedeljah v mesecu zastonj in to tam imajo ... Ampak, dobro, to so po svoje malenkosti, navsezadnje so to risali že pred menoj in če malo pokopiram, pa dam v nek drug kontekst, živ bog ne bo zamerkal.

Če sem čisto iskren, bi jaz znal kakršnekoli konje narisat v nulo kadarkoli. Sploh konje kot karikaturo konjskosti. Opolnoči, v samih gatah in v rikverc. Ni bilo to. Je bila že trema, so me že jebali živci, pa še začel nisem.

Šele ko sem prišel v Moste, mi je potegnilo, da bo največji ali pa vsaj prvi problem to, da ne vem, kdaj bom risal, ker sem pretežno varuška, pa da ne vem, kje. Dokler ni bilo naročila, se tega nisem zavedal. Ampak tudi to ni bilo to, to je bila samo neka prepreka, tuzemska, to je bilo rešljivo.

Metra nisem imel, pa sem potegnil iz superge vezalko in z njo zmeril širino mize. Lahko, da je bila vezalka devetdesetčentimetrska ali pa sto deset, ker za superge morajo biti daljše, ampak to niti ni pomembno, ker sem to počel itak samo zato, da bi videl, če gre miza tja not, primerjalno, pa je v bistvu vseeno, če je miza široka sedeminosemdeset ali sto sedem čentimetrov. Potem sem zmeril še luknjo med omaro in posteljo. Šlo bi, ampak za dlako, in če dam notri mizo, bo treba plezat po njej, da bomo odprli okno, in plezat čez njo, ko bomo šli spat, in do ta malega do njegove posteljiče. Se pravi tristomiljonkrat na dan. Pa Simon se bo ubil, ko bo lazil čez, čeprav je bil spreten in motoričen in glavni pri telovadbi pa na igralih v vrtcu, kjer so imeli eno tako ladjo z lestvami in toboganom, ampak ko se je zamislil ali v kaj zagledal, je v šusu na vse pozabil in je letel kar nekam, direkt na glavo. Enkrat, ko je imel komaj leto in nekaj, je sedel na robu mize in se . zibal in zibal in kar naenkrat izgubil ravnotežje in tresnil naprej, z zobmi in ustnico direkt na rob stola. Košček ustniče je kar odletel stran, mali se je drl in krije tekla, da je bila groza in sva bila oba spresrana totalno. Potem smo leteli na urgenco in so rekli, da je okej, da ni nič in se je do takrat kri res ustavila in da naj greva naslednji dan k zobozdravniku. Šla sva in ga je zobozdravnica -ker sva imela eno tako prijazno teto, ki je pedenala tudi naju, ko je bilo ravno treba, in mi je govorila: »Odpri usta, odpri, no, usteča ...« ko malemu pezduncu in nisem imel nič proti, ker je tudi vrtala tako počasi, nežno, na obroke, pa spraševala, če kaj boli ... Rekla je, da ne ve, kaj bo, da je zob verjetno mrtev, vsaj en, če ne dva, da bo odletel ven v kratkem, še prej pa potemnel, kako je z dlesnijo, pa težko reče, da lahko da ne bo nič. Zoba sta res malo posivela, ampak drugega pa ni bilo, še vedno sta bila tam notri, zdaj že dve leti od tega. Potem je enkrat drugič v Šparu zletel z nekih lego kock direkt na malo glavo zmešano in si presekal nos čisto na vrhu, pri korenu, in so ga potem na urgenci zlepili skupaj. Ostal mu je majhen šiv oziroma lepljenk ali kako bi temu rekli. In tretjič je bil na urgenci, ko je zletel z gugalniče, ki jo je Maja - hvalabogu da ona - preveč pognala, mali se je ustrašil, spustil in z višine kakega metra in pol pritegnil na trdo. Ne vem, na kaj, ker me ni bilo zraven. Priletel sem v bolnico in tam je bil, kot da mu iz glave poganja alien ali pa kot da ima dvojno glavo, ves zatečen. U, jeba ... Maja vsa u kurcu ... In je prvo slikanje pokazalo, da ima počeno lobanjo, samo se je kasneje izkazalo, da nima, da so to samo lobanjski šivi, ki so pri malinovcih izrazitejši ali kaj, in da je vse okej. Dvojna glava je še isti večer izginila in smo lahko šli na morje, v šotor telovadnega društva Partizan (kamor je mali hodil na telovadbo) v Premanturi.

Tako da to ni prišlo v poštev, da bi tam nastavljal ta veliko mizo, na mali pa nisem mogel delat, ker bi mi šeleshamer višel čez, pa ker ne bi imel kam odložiti barvic, pa še prenizka je bila. Ena taka tezga, in bi mi šel križ.

Lahko bi, recimo, delal kje drugje. Recimo v kaki knjižnici, vsaj skiciral bi lahko tam, ampak nisem prenešel tega, da mi ljudje gleda jo čez hrbet, kaj za eno reč rišem, jaz pa tam kako fukarijo. Ker itak sem nenehno samo to. Pa tudi če ne bi, ne prenesem, da kdo gleda, dokler ni dokončano. Se potem mi gre na živče. Če sem kdaj dal komu, naj pogleda, kaj sem narisal, pa da pove, kako se mu zdi, ker pride moment, ko je to treba, ko sam ne veš več, ne kaj ne kako, sem šel ta čas, ko je oni to gledal, nekam ven. Na veče, kao da me tišči scat ali kaj podobnega. Tisto čakanje je boleče. Je, ni, je, ni ... in zakaj se ne nasmehne takrat, ko bi se po neki logiki moral, in zakaj mu ni všeč tisto, kar bi mu po neki logiki moralo biti, in podobno.

Tu ni bilo rešitve. Da bi dal mizo notri samo takrat, ko ni bilo nikogar, se pravi, ko bi Maja odnešla Simona, tudi ni šlo, ker je bila pretežka in bi moral poiskati nekoga, da mi pomaga. Ker to ni bila moderna aluminijasta ali pa kevlarska pizdarija, nego lesenjača, ne vem kaj, javor ne, ker je bila temna, mogoče kak hrast ali še kaj težjega, če obstaja. Afriški tik ali kik ali kaj je tista črna reč, ki potone v vodi in iz katere delajo kipe. (Iz tega seveda ni bila, ker od kod pa meni to?) Zdaj pa, petkrat na teden, recimo, da vzamemo en tak delovnik, pa enkrat notri in enkrat ven, je to desetkrat in seveda ne bi šlo. Na hodniku tudi nisem mogel risat. To je bila ena težava.

Druga je bila ta, da mi ni bilo čisto jasno, kdaj naj delam. Maja je spikerirala na Študentu in še postrani za radijske ali pa televizijske reklame, ker je imela jebački glas, pa za razne Mobitelove poklicali ste to in to cifro, pa pustite sporočilo, in tu ni bilo nekega urnika in je tekala sem in tja, nikoli ni točno vedela, kako in kaj, ker nikoli ni mogla reči ne. Rečeš enkrat samkrat in potem te ne kličejo več in se jebi. Vmes je prevzela Simona za uro ali pa še manj in potem sem imel jaz na dan na voljo kakih šest ur, kar se sliši super in bi bilo več kot dovolj, ker itak nisem nikoli zdržal šest ur za mizo, ampak je bilo to vse tako po pol ure, pa po dvajset minut, pa zjutraj, pa zvečer, v presledkih, pa nikoli vnaprej nisem vedel, kdaj bo to, da se ni dalo. Sploh zjutraj se ni dalo, ker jaz zjutraj nisem funkcioniral. Zjutraj sem moral spat, drugače ni bilo nič od mene. Če sem spal in potem v miru spil zeleni čaj, sem lahko začel delat. To je bilo okrog desetih, mogoče kako minuto kasneje, prej pa ne in raje niti probal nisem. Vsaj v prejšnjem življenju je bilo tako, dokler ni Simon odpravil teh dilem, ker on pa ni spal, še ponoči ne, kamoli čez dan. Mislil sem, da bo vrtec rešil te probleme, da ga bodo tam naučili spati ali kaj jaz vem česa, pa je bilo še šlabše, ker je fasal astmo oziroma je ta izbruhnila potem, ko je šeststoenajstič zbolel za bronhiolitisom, in če je tako, je to potem astma in sva ga morala vzeti ven in si ga podajati čez dan, ker ni imelo smišla, da ga čuvava v bolnici, kjer bi pristal vsakič, ko dobi napad. Dvakrat sva ga itak, dokler nama ni zdravnica rekla, naj ga pobereva domov in počakava z vrtčem kakšno leto, da se okrepi njegov imunski sistem. Mislil sem, da bosta mati in foter prevzela ta malega, ker je bila mati že itak v penziji, foter pa tik pred njo, kot sta njena ta stara, moja ljubljanska dedi in nona, njima, ker se spomnim druge hiše in vrta, ki ga mi nismo imeli, ko sem bil bolan ali pa na počitnicah, ampak to je bila neka čudna generacija od moje matere, ki je nekako domnevala, da se pri njih to ustavi, ali ne vem kaj. Simona je moja mati pazila samo, če sem bil jaz zraven, kar pa potem ni varstvo, je obisk. Da sem bil pri njima, ker k meni itak ni mogla, poslušal nasvete in pripombe, kao:

»Kdaj bo pa shodil?«

Eno leto je bil star.

»Ne vem. Ko bo.«

»Zdaj bi pa že skoraj moral. Od Ane je že. Se spomniš Ane?«

»Ne,« sem rekel.

»Ne poznaš Ane? Kako je ne poznaš?«

In mi je razložila vse o Ani, čeprav mi, niti ko je končala, ni bilo jasno, kdo je ona in kaj naj bi jaz imel z njo.

In tako naprej. Potem sva se nekega dne skregala oziroma sva bila tik pred tem, in sem rekel Simonu, da greva, da mami čaka, in bi še spizdila brez hujših posledic, če ne bi na vratih ujela ...

»Toliko, kot sem jaz prečuvala tega otroka, ga ni še nobena.«

»Kaj si?« Odtrgalo mi je dekl.

Ni bilo vse v redu z njo in sem ji to povedal, ker po vseh nočeh, ki sem jih prebedel zaradi vnetih ušes, pa zob, pa astme, pa običajnih pizdarij z otrokom, in sem si dejansko želel delat, čelo do tega smo prišli, želel sem si počet karkoli, pa ni šlo, ker ni bilo nikjer nikogar, ki bi mi ga pobral za magari posrano minuto, potem ona:

»Tolk kot jaz še nobena.«

Pajebemo boga, vse, kar je prav. To je bilo 15. avgusta dve leti nazaj. Točno se spomnim, ker je bilo Marijino vnebovzetje in je bil to takrat en tak nov praznik in sva šla s Simonom tja samo zato, ker je rekla, da bi bilo fino, če bi bili za praznike skupaj kot družina. Avtomatsko sem rekel ja, da prideva, da bo mir, in ko sva šla tja, študiral, kaj za en praznik naj bi bil. Potem se eno leto nismo slišali.

Tako ni bilo časa, ni šlo, tudi če bi imel kje, pa nisem, tudi če bi spravil mizo tja not ali pa ne vem kaj. In nisem risal in sem bil jezen sam nase, ker nisem, in na čel svet, ker sem moral delat tudi druge stvari, da sem prinešel nekaj denarja domov. Bil sem že vse mogoče, od prodajalca listkov na čestninski postaji do obiralca ribeza, ampak to ne dolgo, ker so bili Šlovaki bolj žilavi in hitrejši, ker se jim je zdel en evro denar, meni pa pač en evro. To je bila pa tretja jeba. Dokler mi počasi ni začelo dol viset.

Ampak ta dan je bila Maja fiaj in meje gledala, ko sem reševal rebus s špagco, in Simon je tekal za mano in se drl:

»Ti bom pomagal, tati,« in je vlekel vezalko iz mojih rok, za kar bi drugače verjetno popizdil in bi ga Maja morala odvleči, takrat pa nisem, ker sem bil hepi zaradi Martina Krpana, čeprav je bila ta pizdarija s prostorom in časom.

»No, kakoje bilo?« je rekla Maja, ko sem prišel domov, še preden sem začel drkat z vezalkami, in sem ji razložil od A do žnj, tudi to, da ne vem točno, kaj on pričakuje od mene, in da se bojim, če bom narisal kako svinjarijo, da mu ne bo všeč, če pa ne, da bo pa šlabo oziroma ne bo všeč meni.

»Zakaj ga nisi vprašal?«

Evo, sem vedel. Ampak se mi ni dalo prepirat, ker je življenje preveč zajebano za kaj takega, da bi se klal na sončen dan, in sem jo objel in kušnil na čelo in rekel, da jo imam rad in naj ne jebe, ker gremo nekam ven, magari samo na sprehod, če že denarja nimamo za kruh. Da bom itak naredil eno sliko in mu pokazal, pa bomo videli, kako in kaj.

»Skoda je, če bi ti jo zavrnil. Mislim zaradi tvojega truda.«

»Saj sem ga vprašal,« sem rekel, »pornovarianto Martina Krpana hoče, če sem prav zastopil. In jo bo dobil, samo naj potem ne jamra.« Kušnil sem jo na čelo. »Rad te mam, Maja,« in še na uho, ker sem jo še vedno objemal.

»Jaz tebe tudi, saj zato pa,« je rekla.

Mislila je, da se da take stvari zmenit. Da vprašaš in ti on pove, recimo, nariši to pa to in to in ti greš in narišeš to pa to in to in je okej ... Pa ni, ker potem on tisto pogleda in: »Ja, saj je v redu, samo to ni to,« ampak ni fora v tem, ne gre za to, da to ne bi bilo to.. Točno to je oziroma tisto, ampak ni pa v redu in se lahko jebeš. Tako da je v bistvu brezveze spraševat. Itak je vse na tebi.

Zvečer sem izbrskal ven tega Pofucusa. Maja in Simon sta zaspala, drug zraven drugega na veliki postelji. Nisem je hotel buditi, da bi ga spravila v malo, njegovo, ker bi reskiral, da spregleda in bi bil pohan, ampak sem z baterijo premetal predale, da sem ga našel. Stokrat sem si že rekel, da bi moral urediti to svojo zbirko, spraviti na kup slikarije, ampak nisem. Pol originalov sem že itak izgubil in z vsakim, ki se je izgubil, je šlo tudi malo moje volje, da bi kaj urejal. Sploh, ker zadnje čase nisem nič delal. Ampak Pofucusa sem našel in sem sedel z baterijo v roki, da ga preberem.

To je lahko zelo depresivno početje, to gledanje za sabo. Nikoli nisem bil zadovoljen. Sploh takoj po tistem, ko sem kaj narisal, takrat se mi je zdelo eno samo sranje. Vsako pofukano risbo sem poznal na pamet, vsako njeno črto in črtico, in jih kar nekako nisem mogel sestaviti v glavi v neko spodobno sliko. Sami felerji, sama zbirka jebenih felerjev. Vse nekam narobe, na silo, brez veze. Menije bilo vedno najhuje tisti dan, ko sem moral oddati kakšno reč, za katero sem bil zmenjen, da mi jo plačajo. Prvič to, da se je meni po vsem drkanju in dodelovanju zdela nikak-va, drugič pa to, da je imel oni neke svoje predstave, ki so se meni zdele brezvezne. Narisal sem, oddal, dal en svoj izvod tistega nekam, in če se je ohranilo, tudi v redu, če ne, pa pač ne. Ampak, če bi imel samo še en dan, potem bi pa čisto drugače zgledalo. To sem si vedno govoril. Pofucusa sploh še nisem pogledal, odkar sem ga dal ven. In sem imel tremo, čeprav sem sedel sam, ampak vseeno. Takrat, ko sem ga risal, sem se počutil kot supermen in Picasso, noja, tu in tam, kadar sem bil ravno v takem filingu, da se mi ni zdelo, kako sem navaden nesposobni bednik, ampak tako pač je. Kaj si, tega pa ne moreš vedet, dokler ne probaš, to je ta tragedija. Če bi se dalo drugače, da bi ti kdo povedal, pa da bi mu lahko verjel, bi si marsikaj prihranil.

In sem začel. Prva sličica, na kateri Pofucus, trideset let, napove svojo pričico. Taka okvirna zgodba. Lagano. Pa ni bilo hudo, risba je v redu, besedilo laufa. Prebral sem prvo stran. Meni gre to hitro, čez strip sem v šusu. Maja nikdar ni mogla razumet, kako mi to rata. Ona je ponavadi prišla na eno tretjo stran Dylana Doga, ko sem bil jaz že pri njegovem pošlovilnem fuku, tam, ko on na koncu ono, ki je prišla k njemu s svojimi paratežavami, reši in še osreči s svojo melanholičnostjo in takim poduhovljenim fukom pod napol pokritimi rjuhami. Dylan Dog je bil moj najljubši strip od teh popularnih. Najprej malo nadnaravnega kriminala, potem pa jebačina. Jaz sem to pri svojih malo obrnil, ker to ipak ni bil isti žanr. Raje sem ga imel kot Hermanovega Jeremajo, če sem čisto iskren, čeprav tega seveda človek ne sme priznati na glas. Tega, in pa da je poslušal Boney M.

In je torej ta Pofucus razložil na enih parih sličicah, kako je bral pravljiče, ko je bil majhen, in v njih občudoval prinčeske, ki so šparale himne za svoje prinče, in je sklenil, da bo lih en tak, ko bo velik, ampak ni šlo, ni imel sreče. Ni bil lep, pa še druge pomanjkljivosti je imel. In je stradal in stradal in so prinčeske dajale fukat tam enim pavijanom. Različnim sortam čudakov, od kur-birjev do podobnih obupančev, ki pa so za razliko od njega znali biti vsaj nadležni, ker njemu to ni znešlo in se je v njem nabiral srd, dokler mu ni nekega dne vendarle uspelo. Ena teh, ki je nase dala že vse živo, je prišla še do njega. Razočarana in zdaj pa da bo on dober, ker on sigurno ni tak, kot so bili vsi drugi. Zacvilila mu je na ramenu, prinčeska utrujena, vse priznala, češ, kao ti nisi tak, ti si boljši, ti si končno po vseh lažnih tarzanih, ki so mi ga uvali-li, ti si okej. Ti boš vse to zastopil. Je šla tudi v detajle. Kako ga je fasala pa od koga vse, ker je mislila, da bo zdaj aplavz, ker je iskrena pa to, njega je pa samo še bolj razbesnelo, ampak je bil potreben, kaj češ, in je šel nadnjo v ognju, razpizdjen, da je kar zatekalo. In, glej čudo prečudno, sredi fuka, pravzaprav bolj proti koncu, tam nekje tik pred preorgazmičnimi krči, ko so se mu vedno huje pred očmi prikazovali njeni bivši fuki, v detajlih, se človeku Pofucusu enormno poveča batina. Narisal sem, kako baba izbulji oči, najprej v prijetnem presenečenju, potem pa v vedno večji grozi, dokler je ne raznese na batini, tako kot nekako razfuka prepoln balon, ki bi bil recimo napolnjen s krvjo. Samo olupek ostane in krvav flek.

Počasi sem bral, za spremembo, sličico za sličico, pa ni bilo nič narobe, lepoje teklo, in besedilo tudi, kolikor ga je bilo. Pravzaprav je bilo v redu, jebenti boga milega, tako v redu, da sem se ob neki fori začel smejat in sem se smejal in nisem mogel nehat, tole mu je pa dobro ratalo, sem si čelo rekel in v isti sekundi skapiral, da sem jaz to naredil, in sem se še bolj zasmejal, da se je zbudila Maja, pa je imela trden spanec, da kaj delam, če sem nor, ker bom zbudil malega. Nič, sem rekel in ji pokazal Pofucusa in je rekla, naj ji pomagam spraviti Simona v posteljo. Dvignil sem ga in preložil za njegovo ograjo. Nekaj je mrmral in momljal, ampak se ni zbudil. Potem sva z Majo fukala in mi je šlo malo na smeh pri tem, še vedno zaradi Pofucusa in njegove usode. Ampak je bilo tudi to v redu in zanimivo, kako meje branje lastnih stripov napravilo potrebnega.

Štiri

Že nekaj časa nisem več nakladal o tem, kako da so šelitve mala malca in da vzamem boršo in grem, ker niso. To govoriš, dokler si smrkave in greš od mame za pet minut nekam, popoldne si pa že nazaj za kosilo. In te čaka na mizi juhca z rezanci in z eno sivo mreno ali kaj je tisto goveje notri, nek tak flek, kot ena kravja pajčevina, kolobar korenja in potem kak krompir, meso in solata. V tem primeru so šelitve kurac od ovče, drugače pa niso, ker so jeba, kakorkoli obrneš, vsako leto večja, in če imaš otroka, pa sploh. Začneš polniti gepek in si misliš, da enkrat ali pa dvakrat in opravljeno, ampak ga napolniš enkrat in je zunaj še čuda enih reči in v stanovanju še n-krat toliko in študiraš, kaj za boga milega je vse v škatlah, ker tega pa res ne veš. Od tistega uporabljaš mali delček, eno gajbico recimo, v kateri so gate, spodnje in kavbojke, par maje, en rekle, pulover in jakno in kapo, če je zima, če ne, še tega ne, in to je to. Pa zobno ščetko, pasto in žiletko in kremo za britje, ampak tisto itak enkrat na mesec, ko te začne srbeti pod brado in zgledaš kot en klošar. To je pa potem res to, kar je tvojega od tega. In nekaj malega skupnih stvari, piskrov in reči za Simona, tega je malo več. Ostalo je ne ve se kaj in tega je največ. Enkrat sem pri neki šelitvi na pragu pred vrati pustil kartonsko škatlo nečesa. Ni se mi dalo pospravit, pa je tam stala, dokler je ni nekdo odnešel. Pojma nimam, kaj je bilo notri, in nikoli nisem nič pogrešal. No, mogoče so bili kakšni moji stripi, kijih potem nisem našel, ampak ne verjamem. Verjetno je bilo nekaj iz te kategorije ne ve se kaj, ki jo spravljaš skupaj ko en hrček in bog ve od kod ti to. Lahko da je to še iz otroštva, ker sem opažal, da ima Simon isti refleks, da ničesar ne vrže stran, pa sem imel vedno polne žepe kamenja ali nekih vejic ali rož ali kakega drugega plevela, ki jih nisem smel vreči stran, niti slučajno, njemu, frajerju, se jih pa ni dalo nosit. Enkrat mi je dal šest kamnov, naj jih spravim, ker da bo ... ne vem več kaj, in mi je eden padel po tleh, pa se mi ga ni dalo pobrat, ker kaj bo pa dete vedelo, da en fali. Saj ne zna šteti do šest. Pa ja! Uee, ueee in potem sem moral nazaj po poti in poiskat točno tisti kamen, ki se je meni zdel lih tak kot vsi tam okrog, njemu pa ne, za njega je bil poseben in ga je bilo treba dostavit domov, kjer je potem res pozabil nanj in sem ga lahko vrgel stran, ampak to po enih treh dneh, da sem bil ziher, da se ne spomni več. Ko si starejši, je zgleda isto, ker če se boš lotil odpiranja škatel in brskanja po gajbicah, da bi zagnal stran stvari, kijih ne nucaš, pa ravno tako ne boš nič zagnal stran. Večji si in veš, da so to tvoji kamni, pa je vseeno vsega škoda. Ker čez sedem let kao vše prav pride, in potem tovoriš in preklinjaš. Tako da ne maram šelitev. Pa kupovanja čevljev in oblačil in tega, čeprav vseeno ne tako zelo hudo kot šelitev.

Najin hyundai je imel prtljažnik spodobno velik, kar je bila ena od njegovih kvalitet, čeprav je bil korejski in je zgledal, kot da so ga našvasali skupaj za eno od japonskoidnih harakiri risank. Ne bi ga vzela, če ne bi Maja popizdila, potem ko sem domov privlekel trideset let star merčedes. Dobil sem ga napol zastonj in je bil resda ves rjav in zgonjen in gnil, to se je videlo, ampak menda se to da porihtat, ker mašina naj bi bila pa v redu. In sem si rekel in so mi rekli pametni kolegi okrog mene, bomo mi to malo popucali, pa pokitali, pa pofarbali in se bomo peljali z merčedesom okrog. Meni ni bilo čisto nič do tega, da bi nabavil dolgočasen avto, kako petko, bele barve po možnosti, ker to ima vsak in zakaj in ni treba, da jo imam še jaz, ali pa hyundaja.

Pripeljal sem ga domov, takrat Simona še ni bilo, in razložil Maji, kako se bo to zrihtalo in da naj izbere barvo. Naložil sem, da je ipak dizel in velik in ergo varen, pa da je oldtimer in prišpa-raš pri registraciji, in je navijala za bordo rdečo, jaz bolj za kovinsko modro, ampak naj ji bo, notranjost šminkersko bela, za to sva bila oba, pa da se bova vozakala okoli ko Jovanka in Broz, ampak iz tega itak ni bilo nič, ker takrat nisva imela denarja, kdaj kasneje pa tudi ne. In potem je bil problem, da je ta avto skupaj držala pajčevina ^li kit in lepilo ali karkoli, ker pleha praktično ni bilo več. Ko sva s kolegom kao znalčem dvignila tepih tam spredaj pod bremzo, ampak to potem, ko sva ga že pripeljala domov, se je goba postavila pokonci. Goba, pizda, taka bela prozorna goba. Jasno, ni imela svetlobe, ni bila jurček, ampak drugače pa prava goba. Ko na fedru. Ponk! Kaj je to, stari, kaj sem jaz kupil? Ampak takrat sem že dal denar, kaj sem hotel. Za stopetdeset jurjev, ker so bili takrat še tolarji, kar res ni bil nek denar, ampak voznega jugota bi dobil zanj, takega, da bi ga fural še enih petdeset tisoč kilometrov, preden bi ga pustil ob česti. Potem sem tudi skapiral, kako je s temi oldtajmerji. To moraš biti mehanik, da si jih lahko privoščiš, pa garažo moraš imeti, če ne, si se zajebal. Ker je treba nenehno nekaj drkat po mašini, da da kaj od sebe, pa drgnit pa pucat in flikat pleh, sploh če ga ni več, in te reči, in hodit v Italijo ali pa k nam na odpad in iskat neke kurče palče, pa še to je brez-veze, če nima ta reč strehe nad glavo, ker se hitro spremeni v nepremičnino. Jaz seveda nisem, ker nimam pojma o avtih, pa tudi denarja ne, da bi skakal po servisih in naročal originalne dele za dvestotko dizel 1974, da bi pa po Rakovi Jelši ali Česti dveh česarjev gnjavil, se mi pa tudi ni dalo, in bog ve, kaj bi mi tam sploh poturili, čeprav smo prišli tudi do tega. Ko so mi ukradli še značko, ki je bila še tista stara, na podstavku, in ne rahitična nalimana zvezda, kot so danes, meje pa sploh vse minilo. Niti ne toliko razpizdilo, ker sem tudi sam kot mulo kradel značke, tako da je šlo mogoče za igro usode ali kaj jaz vem česa, karme, samo ... Jebeš merčedes brez značke. V Mostah smo bili trije, ki smo se šli to, ker je eden od nas prebral neko knjigo oziroma sem jo jaz, v kateri so paglavci to počeli, pa smo še mi in smo jih spravljali v utico na enem vrtu. Imeli smo že lepo zbirko, tako da tistih najbolj običajnih in najlažje odstranljivih, recimo od volkswagnov, kjer je bilo treba samo malo s kakšnim plehom privzdignit dvojni w v krogu, pa je bil zunaj, sploh nismo več napadali. Samo še kake bolj zajebane in redke, recimo od moskvičev, ki so bili stekleni, vdelani v masiven plehnat okvir, ki ga je bilo treba čisto razjebat, da si nekako potegnil steklo ven. Če se prav spomnim, je šlo za ladjo, belo na rdeči podlagi, lahko pa da se tudi motim, pa da govorim o ladi in ne o moskviču, je pa bila sigurno vdelana v zajeban kovinski okvir, ker smo enkrat odtrgali čelo sprednjo masko, ki pa je bila plastična, ker se drugače ni dalo do značke. Danes bi bile še redkejše, ker moskvičev sploh ni več. Ali pa lad. No, in pridemo mi en dan in ni bilo ute in ničesar več, ker so zorali vrt in začeli graditi blok. Potem smo nehali, ker se nam ni dalo, ker je bila izguba prehuda. Podobno je bilo z najino limuzino. Samo še navzdol je šlo z njo, ker so se kabli po vsakem deževju napili vode, kabli ali pač neki kontakti, neka taka zadeva, in mašina ni vžgala, da se jebeš. Najprej ob obsežnejših monsunih, potem že ob navadnih šlovenskih plohah, na koncu pa že, če se je en sam oblak zapeljal blizu njega. Kable sem oblepil z izolir trakom, pa ni bilo nič bolje, ker se je zgleda vlaga nekako prebila mimo tega. Je bilo treba počakat na sonče, pa na kolega, da je posodil mašino in kable, da smo spet furali. Potem smo pa spremljali vremensko napoved, in ko je bilo napovedano suho in toplo vreme, smo bili premični, drugače pa na avtobusu. Sčasoma je prišlo do tega, da je bila pri vsakokratnih šelitvah potem največja težava, kako prešeliti merčedesa, ki je bil neuporaben, in sem potem vsakič sral Borutu, naj pride s kablom in ga pošlepa. Tam nekje pri triindvajseti neprijavljeni zamenjavi stalnega prebivališča je bilo Maji vsega dosti in je kupila hyundaja acčent, temnozelene barve. Poleti je bilo v njem tako vroče, da ni bilo za živet, ampak tega ni mogla vedet, ker je kupovala dečembra. Drugače je pa delal, če odštejemo malenkosti, kot so varovalke, ki so šle tu in tam, pa žarniče in motorček za brisalče. To bi moral jaz porihtat, ampak večinoma nisem, tako da se je zgodilo isto kot z merčedesem. Čeje deževalo,je bilajeba. Sičer se je dalo peljat, ampak če je močno deževalo, Sem moral odpirat okna in molit glavo ven in tudi to sčasoma ni bilo več mogoče, ker je šel mehanizem za dvig stekel in je bilajeba tudi ob sončnih dnevih, recimo na čestninskih postajah priti do listka ali pa plačati, pa na parkiriščih in podobno. Pa še to se je zgodilo, da so začeli zajebavati tudi kabli na hyundaju, ko je mokrilo okrog njega in sem razmišljal, da gre za nek virus ali kaj.

»Poberi Simona, pejta na sprehod nekam za dve uri, bom jaz vse spravila na kup, potem pa se zamenjava in ti odpelješ to tja,« je rekla Maja, ki je vedela, kako je z menoj, pa s ta malim je vsa stvar res samo še bolj jebena, ker se ti mota med nogami in hoče pomagat, pa ne more in ne gre.

»Kam greva, mali?« sem ga vprašal in upal, da bo rekel, da na PST, se pravi na Pot spominov in tovarištva, ker je tam široka gramozna potka, pa ravnica okrog in drevesa, oseminosemdeset lip za druga Tita in njegovo smrt, pa ne more nikamor pasti ali se vreči na glavo, kvečjemu na kak pasji drek lahko stopi in lahko jaz šetkam zraven njega in ne mislim na nič, ampak seveda ne, ni mu bilo do tega.

»Mostec, tati, greva v Mostec.«

In sva šla, ker navsezadnje sem ga res vprašal, kam bi šel in naj bo po njegovo. Okej, si ni znal sam obrisat riti in pravzaprav nič ni znal sam, znal je jesti in si stlačiti vse živo v usta, pri tem pa narediti tako packarijo, da bi mu najraje vse sam znosil v usta, še prežvečil, če bi bilo treba, ampak kako naj se pa potem dete nauči. In seveda nisem, pač pa sem sedel ob njem na preži ko tiger ob potoku, če bi mu slučajno kaj padlo iz ust, da ujamem, preden naredi svinjarijo, ampak sem potem tudi s tem prenehal, ker se mi je začelo fučkat, razen kadar smo bili kje v kakšni gostilni ali na javnem kraju, tam sem še pazil, da nas ne bi izgnali, ker pa itak nismo več nikamor hodili, je bilo to na vsakih enih tristo let in ni bilo panike. In ker sem ga vprašal, nisva šla na PST, ampak v Mostec, ki je pa druga reč, ker so tam igrala, tobogani in gugalniče in železni vlakec, po katerem plezaš in je visok ena dva metra in lahko fino vžgeš po tleh in je peskovnik, katerega pesek lahko žreš, in je potok s strmim bregom in kamni, da jih mečeš vanj in take reči, zajebane za starše. In ko je nedelja, je tam tudi električni vlakec s po euro za furo, dolgo pet minut, enih par krogov, na katerega je bil mali nor, pa je šel denar, da se bog usmili, ker ena vožnja ni nič, čeprav se je presenetljivo hitro navadil na to, da sem mu rekel, da nimava več. »Aja,« je rekel in stekel na dvometrski vlak iz železnih čevi, ki se ni nikamor premikal, in mi je bilo resnično žal, da nimava več, tako da sem čelo preveril, če res nimava več in res nisva imela. Medtem so se drugi razvajenci metali po tleh toliko časa, da so stari obupali in plačali pet fur vnaprej, da so lahko predahnili, in sem bil po svoje vešel, da nimam, ker bog ve, če ne bi sam isto.

Se pravi, če ga vprašaš, moraš to tudi upoštevat. Ne moreš ostati na pol poti, pa si reči, okej, saj se pogovarjam, to je pa tudi vse, ker kaj pa on ve. K sreči ni bil vikend in je bil Mostec skoraj prazen, še eni dve materi sta posedali tam s svojima otrokoma, obe brezvezni in njuna otroka tudi. Niti se ne spomnim, kaj sta bila, fantka ali punčki.

Potem sem hodil za ta malim od malega tobogana do velikega, pri katerem je ta jeba, da ga težko spremljaš do vrha stopnic in potem tečeš do tam, kjer ga tobogan izpljune in pri tem gledaš malega in tuliš:

»Ne še, Simon, samo malo počakaj, ne še ...«

In potem do gugalniče, ki se vrti v krogu in jo moraš porivati, pri tem pa cvili, ker je že petsto let ni nihče namazal, pri vsakem krogu na točno določenem mestu skviiii in se zdi, da ta malemu to samo še bolj paše, tebi pa pri vsakem skviiii, kot da ti je kdo zabil cvek v glavo, skviii, skviii, skviii ... pa ves ostali repertoar in nazaj in kamni v vodo in še enkrat in potem kar naenkrat, sredi naj večjega žura, se mu ne da več in je šlo komaj štirideset minut, jaz pa ves zašvican in u pizdi in je ostala še ura in dvajset. Potem ti ne ostane drugega, kot da greš v gostilno po lučko in sedeš z njim na klopco, blizu penzionerjev, ki igrajo šah, se pravi, dva igrata, vsak s svojim pirom, in tolčeta po uri, eni trije pa gleda jo, vsak s svojim pirom, in vse to čisto tiho, noben ne reče nič, razen potem, ko je konec partije in jo pokomentirajo s tremi besedami in pol, kot da se jim ne da več premikat jezika, ker je itak vse samoumevno in je govorjenje čista bedarija, ker je bilo nazadnje vredno kaj reči enkrat maja petinštirideset, pa obrnejo figure in jovo na novo. Po moje bi obrnili Kasparova, če bi pristal na njihove pogoje. Da igra tam v Mostecu, hitropotezno, pa da pije pir in je čisto tiho in se obnaša samoumevno. Sigurno bi ga.

Na ta način imaš pet minut pavze, ki jo potrebuješ, da se ne začneš dreti na malega, in se pripraviš na nadaljevanje. Po moje je podobno polčasu v fuzbalu ali pri košarki oziroma nasploh pri teh igrah z žogo.

Simon je bil luštkan, ko je jedel lučko. Usran okrog ust, ko tibetanska deca na fotografijah.

»Je dobra lučka?«

»Je, je ...« in je mahal z njo in nabiral šobico, kot da bi jecljal, čeprav ni, »... s kočolado. Pokusi.«

Odgriznil sem košček lučke. Itak sem vprašal zato, ker sem vedel, da mi bo ponudil in se mi je zaluštala.

»To je najboljša lučka na svetu, Simon. Kočoladna.«

»Če bodo prišli gusarji in me bodo napadli, jih bom, jih bom ...« punf, pa je šla lučka v prah. Pizda!

»Tati, tati ... moja lučka, moja uboga lučka!«

»Ne jokat, Simon, ne jokat,« sem rekel in vlekel denarnico iz žepa, bova kupila še eno. Resno sem mislil, da bi jo, čeprav mu je padla bolj proti koncu, pa si v bistvu niti ni zaslužil nove, ampak, jebentimater, v denarnici sem imel samo še posranih dvajset čentov, lučka je stala pa štirideset. Zdaj pa ti to razloži človeku.

»Moja lučka ... obljubil si, tati, tati ...«

Šel sem do stare za šankom, s ta malim v roki, in razložil zadevo.

»Saj lahko tudi s kartico,« je rekla in sem rekel, da hvala, ampak da tudi kartiče nimam, ker da sem vse komplet pozabil doma, čeprav nisem in je kartica seveda bila v denarnici, ampak tudi če bi bilo kaj gor, ne vem, če bi se mi uspelo spomniti kode, ker sem jo nazadnje vtipkal enkrat na začetku poletja, in si mislil, da ne vem, kaj bom, če mi ne da, ker je imel Simon velike mokre oči in je čakal, da mu tati kupi lučko. Ker sem obljubil, če pa ne bi, bi me pa skalpiral, ali pa bi si mislil, da sem za en kure tati, kar je še mnogo bolj grozno.

»No, ja, za eno lučko bomo pa že še imeli,« je rekla čarovnica, ki očitno ni bila šlaba in je malemu dalaježka, čelo ježka in ne one obične brez lešnikov, samo s čokolado, in da bom drugič prinešel. Šla sva do penzionerjev in je ta mali dvakrat obliznil lučko, potem pa tati, ne bom več, sem jo lahko jaz.

Sem vedel, da se bo tako končalo, ampak saj ni bila fora v lučki, tudi to sem vedel. Dal sem mu vodo, da splahne usta in si ne zjebe zob, tako kot sem si jih jaz, ki sem odraščal v časih, ko je k nam prišla Milka in smo jo žrli namesto kruha, splaknili pa s šladkanim čajem. Nekaj časa je še čebljal in spraševal, zakaj dežuje, pa zakaj so strele in toča, in če tudi po lopovih dežuje in če lopovi tudi živijo pri nas in take reči, potem ga je pa začelo zmanjkovati in se je zastrmel nekam v prazno.

Ko sva se pripeljala domov, je že zaspal v svojem sedežku, še vedno usran okrog ust od čokolade, in sva lahko v miru pakirala in je šla Maja z menoj, kar mi je bilo všeč, ker bi mi bilo samemu dolgčas. Štirikrat sva morala peljati, da sva opravila s šelitvijo. Najino petstošestnajsto ali katero že. In kakorkoli obrneš, je to jeba in ni enostavno. Merčedesa še nisva šelila, ker sem opazil, da je Maja zjebana in ji nisem hotel težiti še s tem, pa tudi Borut je nekam poniknil.

Pet

Če bi pobral tabliče, bi ga lahko pustil kar tam, v Mostah, ali pa kjerkoli, ampak mi je bilo vseeno žal zanj. Bilje letnik 1974, kar je letnik svetovnega prvenstva v Nemčiji, na katerem je bil za naj igralca proglašen Franz Beckenbauer, Brane Oblak pa je prišel v idealno enajsterico. Čeprav se tega prvenstva v bistvu ne spomnim, ker sem se takrat komaj rodil. Prvo, ki mi je ostalo v glavi, je bilo v Španiji osem let kasneje in tam je carjeval Paolo Rossi z Italijo, ki je postala svetovni prvak, potem ko je v finalu premagala Nemčijo s tri proti ena in je edini gol za Nemče dal Breitner. Tega pa se spomnim, ker smo šli potem na morje v Zadar in so imeli italijanski avtomobili za zadnjimi šipami ta rezultat, nemški pa seveda ne. Če bi ga nemški že imeli, ali pa, če so ga imeli, ampak prej, preden smo mi prišli dol, je bil sigurno iz polfinala, ko so v podaljšku izenačili proti Franciji in je Rumenigge dal dva gola na brzaka in Platini po penalih, čao, aufviderzen. Tega se, recimo, vse spomnim, prvenstev prej pa ne, ampak je takrat izšla neka brošura, bilten, v katerem je bilo razloženo vse o vseh svetovnih prvenstvih in tudi o tistem v Nemčiji in sem potem to brošuro bral pri kosilu ali na večeju, kadar nisem ravno stripov, ker sem imel taka mešana obdobja in meje Maja nekaj časa čudno gledala in spraševala, kako lahko nenehno to, te številke, potem je pa nehala.

Stvari sva hitro znosila iz avta oziroma sem jih jaz znosil, Maja jih je pa potem razložila, kar ji je vzelo več časa. Sam sem medtem sedel za mizo, da pridem k sebi in vdahnem in sem rekel Maji, naj še ona sede in vdahne. Ona ni, sam sem pa vseeno, ker me to izčrpa, in nisem mislil na nič. Maja je dostikrat rekla, kako da mi to uspeva, sploh ko je toliko stvari za urihtat, ampak ravno v tem je štos. Vedno je kaj za urihtat, in ko to ugotoviš, potem lahko sedeš vsako minuto in misliš na nič. Čeprav ona tega ni znala.

Potem pa: punf, in je nekaj priletelo na šipo v atriju, v katerem je bilo prostora za eno malo mizico in kakšen stol in je spominjal na nekakšno betonsko korito, nad katerim je bila česta med dvema malima blokoma. Če bi kak lokalni Schumacher pripizdil s parkirišča za drugo hišo mimo naše, pa falil često, bi ga dobil naravnost v juhco, če bi bilo ravno kosilo. Ni se mi dalo pogledat, kaj za eno sranje je bilo, ker v Ljubljani tega sploh ne bi slišal, pri vseh avtih in tovornjakih in rešilnih avtih in rešilnih helikopterjih, sploh tam v Mostah, kjer sva bila ta zadnje, pa vsem drugem motoriziranem dreku, ki je možno tam, recimo tudi motokultivatorjih, tudi te si lahko nabrojil, čeprav je bila najbližja njiva ena dva dni hoda stran, in tega punf ne bi niti zamerkal, ampak potem še enkrat, punf, kar pa potem ni nujno več slučaj, je neko redosledje ...

»Kaj je pa to?« je rekla Maja.

»Ne vem,« sem rekel in je šla pogledat.

»Jani,« je zacvilila, da sem kar trznil, »žabe!«

Dobro, žabe, jebenti, sem mislil, da so dinozavri, ampak zdaj so tu žabe in ni nič, ne morem se delat, da ni nič, in sem vstal in pogledal in, mamico nebeško, jih je res bilo, trlo se jih je zunaj pred steklenimi drsnimi vrati, plezale so druga čez drugo in probavale sklajmbat na šipo. Seveda niso mogle, tudi žabe ne morejo po steklu, dršelo jim je in so zletavale nazaj med svoje sluzaste sorodnike, in potem spet na šipo in nazaj v poden. Kar migotalo je zunaj.

»Pa kaj je to, kaj je to, kam smo mi prišli?«

»Saj ne morejo notri,« sem rekel, čeprav tudi meni ni bilo najbolj prav. Ne bojim se žab, logično, da se jih ne. Kaj ti pa lahko naredijo, in nisem paničaril, ampak prav fino jih pa tudi ni gledati v takšnih količinah. Navsezadnje, kako pa preženeš žabo stran oziroma jo odstraniš? Naj jo primem? Sluzaste krake? Teoretično bi jih zlahka speštal s škornji ali s kako macolo ali kolom, ne bi mi vzelo deset minut, pa bi bilo vse mrtvo. Samo tega ne moreš, razen če nisi nek potencialni množični morilec, pa tega niti ne veš, dokler ne dobiš prilike za to, ampak jaz ne bi mogel. Po eni strani to, da so ipak živa bitja, da migajo, skakljajo tam okrog, papcajo zelenjavo in mušiče in kaj jaz vem kaj vse, pa fukljajo, gnane od neke silne sile, njim nerazumljive, to je ena stvar, potem pa še to, da umrejo v gnusu. Mislim, ne moreš jih fentat, ne da bi se izgnusile. Mačko, recimo, lahko, pa da ji zlomiš vrat ali kaj podobnega, čeprav jaz ne bi mogel, ampak teoretično, pa da ostane trupelče lepo v kosmatem žaklčku in ni na pogled nič grozno. Zdaj, žabe pa drugače sploh ne moreš uničit, ne da bi jo speštal, in potem je to en gris črevja in sluzaste kože in udov in oči in vseh sort pizd maternih nagravžnih. Možno, da je to neke vrste njihova obramba, ta gnus. Podobno kot črnorumena kombinacija, ki je strupena, pa živali vejo, da se ne smejo lotit močeradov ali os ali česa podobnega tako obarvanega. Ker če žabo ugrizneš, špricne iz nje zelo neužitna zmes. Človek je nekje na pol poti med mačko in žabo. Koža ga malo drži skupaj, ne pa tako zelo, in zdaj, če bi nanj stopil nek brontozaver ali kaj podobnega, šlon, recimo, ne bi bilo prav lepo in zaradi tega bi človeka recimo težje ubil od mačke, pa lažje od žabe, po tej logiki ...

»Jani, pizda, žabe!«

»Mogoče se gonijo,« sem rekel, »pa bojo šle, ko opravijo.«

Nisem strokovnjak, ampak opazil sem, da jih je večina v nadstropjih, ena na drugi, manjša zgoraj in debelejša spodaj. Čeprav bi človek pričakoval, da bodo to počele spomladi in potem poleti rojevale mlade žabiče ali kaj že pljunejo ven, ne pa jeseni. Mogoče pa imajo zdaj pošlovilni žur pred zimo, preden se zarinejo v blato ali odrinejo na jug, ne vem, kaj pa jaz vem o žabah. Mogoče se nafukajo, pa potem čez zimo nabreknejo in spomladi pljunejo ven male paglavče, mogoče so pa tla tu radioaktivna, pa imajo žabe dve žetvi, tako kot rodovitna delta Nilova, samo da gre tam za pšenico in dateljne.

»Tu ni kaj narediti, počakajmo na sušo ali pa na mraz,« sem rekel, na neko spremembo pač, in da se zdaj v atriju itak ne da sedeti, ker je premrzlo, da bova odpirala samo okna. Notri pa tudi ne bodo prišle, ker so okna previsoko, razen če niso neke super-žabe. Obstajala je sičer nevarnost, da bi se lahko splazile v stanovanje, ko zalaufaš po kakšno stvar na hitro ven, v avto, ali pa ko odneseš smeti in pustiš vrata priprta zaradi ključavniče, ki se sama zaklene, ampak na to nisem pomislil.

»Niso nevarne, žabe pač.«

To sem rekel, da bi jo pomiril, pa sebe tudi, ker jih je bilo res mnoštvo in ni zvenelo najbolj prepričljivo. En ptiček tudi ni neka opasna reč, pa magari orel, za odraslega človeka, recimo, še dva komaj, pa jih daj na kup sto ali tisoč, pa čeprav ščinkavčev, pa je druga zgodba. In zdaj, žabe res nimajo kljunov ali zob ali česa podobnega, te pa lahko mogoče zasluzijo do smrti. Zlezejo nate in spustijo smrtonosno sluz. Tako kot dinozaver v Jurskem parku, recimo, ki je pljunil debelemu računalničarju direkt v oči in mu potem zdruznil glavo. Žabiče pa fino sedejo nate, ko pančaš, nežno ko. metuljček na rožico, in ti sanjaš, da se megle spuščajo nate, v resnici te pa že sluzijo, in ko se zbudiš, si že gotov, brez kože in samo še mišiče in kite gleda jo ven in te jemlje hudič, ker brez kože si odfukal. In se gledaš olupljenega in veš, da boš zgasnil in te boli za popizdit, žabiče pa samo še sedijo ob strani in čakajo, da boš klonil in bodo počasi, počasi dokončale delo. Zraven pa ko ta zadnje kurbe: rega, rega, kvak, kvaaak ... Ko vetrček nežno.

To mi je šlo skozi glavo in sem rekel, da grem pogledat Simona, ker meje malo zvilo, če niso slučajno že prodrle v avto. Zunaj, tudi na štengah, jih je bilo že mnoštvo. Niso sičer čisto pokrile stopnic, sem se pa moral zelo jebat, da nisem kakšne pohodil, ko sem stopal čez njih. Kje so bile prej, pizda jim zelena? Oziroma rjava, teh je bilo v bistvu več. Ali pa takrat, ko sva najemala to žabnico? Malo so se umikale, ampak ne preveč, samo mi niso zgledale freh, napadalne. Bolj take, zmedene, niti ne prestrašene, bolj take, kao, kaj pa ti, se pravi jaz, kaj pa delaš tu? Tako nekako kot Dylan Dog, ko se nekega jutra znajde sam na planetu Zemlja in mu nič ni jasno. Kaj se je zgodilo in kje so vsi drugi.

Malije še spal, ampak ko sem odprl vrata, ker ga zaradi zarošenih šip drugače nisem videl, je začel muvat in sem vedel, kaj to pomeni. Da se bo zbudil, ker je spal že eni dve uri, drugače bi še obstajale šanse, da zaspi nazaj, tako pa ne. Počakal sem, da pogleda in sfokusira, potem sem ga pa pobral iz sedeža in odnešel čez žabe v stanovanje. Najprej se je stisnil k meni, ker je bil še ves zaspan, ko jih je zblendal na stopnišču, se je pa dokončno zbudil.

»Tati, žabe!«

S to razliko, da on ni bil paničen, samo presenečen in radoveden. Ampak on ima tatija, velikega in močnega, ki lahko prefuka vse žabe na svetu.

»Mami, zunaj so žabe!«

»A so spredaj tudi že?« je rekla Maja.

»Ja, ampak jih ni toliko kot tu,« in sem pokazal na atrij, pred katerim je čepel Simon in opazoval žabe na steklu. »Malemu so všeč.«

Pokleknil sem zraven njega in sva gledala skupaj, pa izbirala najlepšo. Res niso bile videti napadalne. Žabe pač.

»A iz žab nastanejo krokodili?«

Sem rekel, da ne, da ko zrastejo, postanejo Godzile.

»Ti se hecaaaš ...«

»In če pogoltnejo bencinsko postajo, bruhajo ogenj, ker se jim bencin vžge v trebuhu.«

»Ti se hecaaaš ... Godzile sploh nimajo trebuha.«

»Kam pa da jo ribe, a?«

Malije mlel, šibal ona dva elektrona po svoji mali buči ...

»Spečejo jih, potem pa pojejo.«

»Jani, dajmo najprej končat tole, pa se bomo potem igrali, prav?« je rekla Maja in da ja, samo da mi mora potem pomagati pri mizi, ki je napol višela iz avta in sem jo moral zvezat za haklc v prtljažniku in za blatnik, da je nisva izgubila med prevozom, in pa oblepit predal s šelotejpom, da se ni odpiral med vožnjo, ker bi lahko ven zleteli puška, odrezana šibrovka, in vrečka s kokainom, potem bi bila pa res jeba. Če bi se kokain napil vode, bi ga lahko ponucale samo še žabe. Potem bi mogoče res zlezle do okna, tega si pa nisem želel, žab na spidu, potem pa tudi jaz ne bi bil več čisto miren.

Šest

Pri šelitvah sem z mizo vedno odlašal do zadnjega in vedno mi je bilo potem tega žal. Mislim, itak sem vedno odlašal z vsem in sem pač tudi s to mizo, kar ima svoje prednosti, ker je z lažjim lažje začeti, da zalaufa, da sploh muvneš. Po drugi strani je pa jeba, ker na koncu, ko si že čisto izčrpan, pa še to. In v bistvu ni v redu, ker tudi če si rečeš, da boš najprej tiste najlažje reči, da se ufuraš, pa da te ne zatolče ravno pri ta prvi, ampak ti ne nuca, ker imaš to nenehno v glavi in ti je, kot da bi ves čas že itak prenašal sem ter tja. To vseeno ni šport, da bi potreboval ogrevanje, da bi recimo začel z lahkimi teglčki, pa potem, ko bi malo švicnil, nadaljeval s težjimi in tam nekje v sredini prešaltal na najtežje omare, pa potem za raznašavanje spet pristal pri teglčkih. Te osnove so mi jasne, ker sem ene pol leta oziroma skoraj čelo leto - ne vem več točno - treniral taekwondo.

Do zdaj sem torej že vedel, da bo jeba s to mizo, ampak se mi ni dalo in sem odlašal. Znal sem pa nekako že vnaprej očeniti, kako zajebano bo, kar ugotoviš po večih faktorjih. Dolžina poti je eden tak, to je normalno, ampak niti ni najpomembnejša, ker če je ravna in dovolj široka, ni taka reč. Bi lahko z mizo odlaufal tudi maraton, če bi bilo treba. Dobro, to ravno ne, že s kakimi stotimi metri bi imel težavo, ampak saj nikoli nisem nosil tako daleč, ker se da z avtom vedno priti dovolj zraven. Drugi je naklon, se pravi strmina, pa to, kam je obrnjena, se pravi, ali gre gor ali dol. Gor je bolje. Miza je namreč imela predale samo na eni strani, se pravi, da je bila tam občutno težja kot na drugi in seveda je bila to moja stran. Če se je bilo treba povzpeti, sem stal zadaj in rinil gor, kar je bolje kot pri spuščanju, ko sem hodil spredaj in meje prašiča porivala dol, pa še Maja zadaj ni znala držat ritma in sva plesala kot dva pijanca po štengah in sem bil vsak trenutek na tem, da si jo spustim na pete. Enkrat sem si tudi jo in to je za crknit. Boli ko sto hudičev. Se danes se mi pozna, kje mi je posnela kožo. Enkrat sem jo nešel v rikverc, se pravi, da sem gledal proti mizi in hodil nazaj navzdol po stopnicah, in sem se spotaknil. Nekaj je bilo na tleh in sem padel čez tisto oziroma sem sedel nazaj čez tisto. Stegnil sem se na dupe z mizo na joških. Vzelo mi je sapo in zatulil sem šele, ko mi jo je Maja nekako zvlekla dol, ene pol stoletja kasneje. Mislil sem, da sem si najmanj zlomil rebra, ampak si jih nisem. Recimo, da si jih nisem, ker na urgenco nisem šel, bolelo meje pa še prečej časa in pri rebrih itak nikoli ne veš, kako je z njimi, če ti ravno ne pogleda jo ven skozi pljuča. Potem je pa še naslednji faktor, in sičer, kako ozka in ovinkasta je pot, predvsem to, če so ovinki ostri.

Jama je bila zajebana proga, to sem takoj videl, čeprav je bila kratka. Takoj z avta spust, mokre stopniče, žabe, oster kot na koncu, ozka vrata in takoj za njimi pravokotni ovinek v sobo. Čela jeba, ki zahteva obračanje mize na bok, pa z enimi tačkami naprej, pa v ovinek, pa z drugimi tačkami nekak za njimi, pa vse to zravnat, pa se pri tem ne spičit. Sranje, kot prelomniče v Wengnu. Potem pač odlašaš, kao da bo mogoče potem, ne vem kaj, nek angel s perutničkami prifrfolel iz nebes in si jo naložil na križ in te odrešil.

Prvič sem mizo nosil s seboj v študenta. Tam sem se prikazal v drugem letniku faksa, mislim v drugem letu študiranja, ker kar se letnika tiče, sem bil še vedno v prvem. Z enim ruzakom in s to mizo. Takrat bi še lahko rekel, da se mi jebe za šelitve, če bi imel s seboj samo ta ruzak, ampakje bila že tudi ta miza, tako da je nekaj živciranja že bilo, čeprav, dobro, ni bilo Simona v avtu, mislim, sploh ga ni bilo in ni bilo te presije. Pa še to je bilo, da ni bilo zajebano, ker je bilo prvič, prva šelitev, in mi na kraj pameti ni padlo, da bom ponavljal vajo do onemoglosti, in če misliš, da boš nekaj napravil enkrat samkrat, se ti ne zdi bog ve kako zajebano. Recimo, da dobiš en šus v jajca. Jasno, da boli, ampak nekako preživiš, zdaj pa, če veš, da jih boš dobival nenehno, je pa to vse kaj hujšega. Recimo vsak dan. Da vsak dan vstaneš z mislijo, da boš kasiral. To je pa nevzdržno in ni čudno, da se ljudje ob konstantnih jebah, vojnah, lakotah in podobnih kataklizmah oprimejo vere in vsega tega, in mogoče bi se jaz tudi, ker so mi bila jajca že pošteno otekla, ampak ni šlo, sem imel neke tovrstne čakre zaprte in se mi še zadetemu ni prikazal noben Jezus ali Buda ali Alah in kar je še tega. Ali pa, da bi verjel v ... ne vem kaj, v kakšna druga jajca.

Stanovali smo v enajstem nadstropju bloka ob Čelovški v Šiški. Tja smo se prešelili iz Most, ker sta stara dobila v Šiški večje stanovanje. To so bili še časi, ko si stanovanje dobil. Socializem in to. Star sem bil sedem in sem šel ravno v prvi razred in izgubil prvo porcijo prijateljev, ampak bi jih itak zaradi šole. Iz te prve runde je ostal Zoran, ki se sičer ni prešelil v Šiško, samo v šolo je hodil tja, ker je njegova mati delala v bližini in ji je tako lažje znešlo. Z Majo sva na najini tour de Ljubljana stanovala tudi na dveh šišenskih lokacijah, ampak ne na tej, seveda, in to potem, po študentu in seveda po tistem, ko sem odšel od doma. Ena od teh lokacij je bila Capaklend, samski dom ob Čelovški malo višje gor proti Gorenjski, v katerem je imel Zoran garsonjero viška, ko ga že ravno omenjam, pa smo bili tam s Simonom dva meseca.

Tu, v moji družinski Šiški, sta bili nad nami še dve nadstropji, potem pa terasa z antenami in kabli, dokler ni prišla kabelska, okrog katerih nisi smel skakat, ampakje to mularija vseeno počela, da smo lahko od tam metali onim spodaj balone z vodo na glavo, pa tudi potem, ko smo bili starejši, smo, ker smo tja hodili kadit, najprej cigarete, potem pa travo. Vsake toliko so dali na vhodna vrata verigo, da mi ne bi mogli gor in jim kvarili slike in pogled na omiljene odda je in podobne zadeve, ampak je zdržala največ kak dan, preden jo je kdo zjebal. Potem smo tudi mi dali mir, ker je neverjetno, kako postanejo ti ljudje agresivni, če v nedeljo zvečer ne morejo gledati tistega, kar pač takrat vrtijo. Lep razgled je bil od tam dol na Čelovško in naprej v čenter, in ko si potegnil kaj bolj giftnega, zvečer recimo, so se avtomobilske luči zdruznile v migetajočo črto. Migeli, migeli ... Rdečerumeno, pa kakšna modra od policije ali rešilčev. Kolega, ki je bil nekoč v Rejkjaviku s svojimi starci, je rekel, da je pa to isto kot aurora bo-realis oziroma severni sij, samo da je ta v Išlandiji nad tabo, v Šiški pa spodaj, in da tukaj pri nas mogoče manjka malo zelene.

Jasno je, da tisti dan lift ni delal, ker če se jaz šelim, če jaz odhajam od doma, potem se mora nekaj dogajat. En dan prej je bila nevihta, zmanjkalo je elektrike in se je ustavil sredi nadstropij, da so morali nekomu gasilci pomagat ven in verjetno so takrat kaj zajebali, ker je še kar naprej stal med sedmim in osmim nadstropjem in nič od njega. Preklel sem mu mater, ko sva z Borutom tovorila moje mizovje. Zoran je zamujal, kar je bilo normalno. V življenju ni prišel nikamor pravočasno. Saj bi počakal kak dan, da ga popravijo, pa potem odnešel to mizo, ampak jaz sem v bistvu bežal od doma, resda star že čez dvajset in bi lahko mirno odkorakal sredi belega dne, čao, aufviderzen, in me nobena policija ne bi mogla ustavit, ampak se mi ni dalo prepirat in poslušat.

»Kam greš?«

»Stran.«

»A, tako? Po vsem tem, kar sem naredila zate?«

To je bilo vedno, vedno ta očitek, in mi je bilo vsakič neprijetno, dolga leta, dokler mi ni kapnilo, po milijontih malih kapljicah, in sem jo enkrat potem vprašal, kaj tako zelo specialnega je naredila zame, ker ne vem. Res me je zanimalo. Razen tega, da meje naučila risati, da sva sedela za mizo, za to mizo, in mi je zarisala morskega kita ali kaj podobnega, jaz sem ga pa zabarval, dokler nisem znal sam in ji ni bilo več treba. Ampak razen tega?

»Kako?«

»Ja,« sem rekel, »kaj razen tega?«

Pa hrane, obleke in šole, recimo. Drugega nič. Ko sem se sam vpisal k taekwondoju, na primer, je toliko časa drkala in drkala, da meje zjebala in sem pustil.

»A moraš to počet?«

Če moram? Danes vem, da to ni bilo vprašanje, da je bilo kar nekaj, takrat pa nisem in sem se matral poiskati pravi odgovor, ki ga seveda ni, ker je treba itak samo umret, pa hodit v šolo. In ker ga ne najdeš, se počutiš šlabo. Dvakrat na teden, ob torkih in četrtkih, ko so treningi, in potem še vsako drugo soboto, ko so bila tekmovanja.

Ne vem, na katerem planetu so živeli moji starci, ampak tam zunaj, na mojem, je bila džungla. Dnevno so me tepli, ko smo se igrali okrog bloka, ker sem bil rdečelas, in tega niti opazila ni, razen, če so poleg mene poškodovali še hlače ali majico.

»Zakaj si jih pa izzival?«je rekla ob taki priliki.

Saj nisem bil edini, spravljali so se tudi na vse z očali, pa na bajsije, ki se niso znali upreti, čeprav se večinoma so, ker so vseeno imeli maso, pa na vsakega novega in tako naprej. In jaz sem hotel, da bi nehali, da bi znal užgati nazaj.

Ni mi prepovedala. Ni rekla, recimo, Jani, ne smeš, ali pa, ne hodi mi domov, če ... Ne, samo:

»A moraš to počet?«

Vztrajno, iz dneva v dan. Ko kakšni zajebani budisti, ki sedijo ob svoji gorski reki v provinci Sečuan in čakajo na truplo.

Na nobeno tekmovanje ju ni bilo. Sam sem stal na blazinah proti enemu, ki je imel s seboj tatija, ki se je drl na sodnika.

Ali pa, da bi me vpisala k učenju tujega jezika, recimo. Ne, in ko sem izsilil to, da grem na gimnazijo in ne na srednjo lesarsko, kjer bi me sigurno ubili, so vsi znali angleško in nemško, pa tu in tam še francosko ali špansko. Jaz pa haudujudu in kurac.

Take reči.

Tudi to, da sem moral biti v postelji ob dostojni uri, se pravi poleti ob osmih in pozimi ob pol sedmih, je bilo njeno, in tudi zaradi tega sem jih zunaj kasiral. Julija, poletje, še dve uri svetlobe, jaz pa ležim v postelji in poslušam, kako se zunaj igrajo in jih nihče ne zajebava. Rolete sem moral imeti zagrnjene, da je bilo kao temno, čeprav ni bilo, ker je svetloba vseeno prihajala notri in sem lahko na skrivaj bral stripe. Potem ko se je to nehalo, je pa moralo biti enkrat že proti koncu osnovne šole, so bile pa druge stvari, tako da mi ni ostalo drugega, kot da grem k Maji. Vedno je bilo kaj, to je neverjetno, ta njena inovativnost na tem področju, vedno, že kaj in se danes sploh ne spomnim. In tako sem bil edini Ljubljančan na svetu, ki se je prislinil v študenta. V blok A za Bežigradom čisto zraven ekonomskega faksa, na katerem sva se. z Majo spoznala in na katerega sem se vpisal, na višješolski program, da bom potem dobil službo, čeprav bi jaz raje na likovno.

»Po vsem tem, kar sem naredila zate? Po vsem tem mi to rečeš?«

Jaz, dva ruzaka in ta miza. Jaz spredaj, Borut za mano. Sem videl, da ga nekaj matra, pa da ne upa vprašat.

»Kaj te šraufa, Borči?«

»Ne štekam, zakaj tovoriš to mizo? Kam jo boš pa dal?«

To isto meje spraševala že Maja in sem ji ob priliki razložil, Borutu pa nisem, ker se mi ni dalo in še sam nisem bil siguren, da je to to. Ker to ni bilo nekaj zajebanega, ni bila neka travma in, sem potem razmišljal, da sem zaradi tega pristal pri stripih, ker če bi bilo to večje in globlje, bi slikal ali pa počel kaj končeptualnega. Samo stran sem moral in samo na tej mizi sem znal risat.

»Moj amulet,« sem mu rekel, »moja medicina, ampak ti tega ne moreš zastopit, ker pereš avte.«

Mogoče bi, če bi mu povedal, če bi bila midva neka super kolega, ker Zoranu recimo pa sem, ampak z Borutom nisva šla nikoli tako globoko.

»To je tako,« sem rekel, »da če imaš doma avtopralnico, tega ne noreš razumet. Ne me vprašat, zakaj.«

Lift v študentu je bil premajhen, da bi spravila vanj to mizo. Bil bi dovolj velik, če ne bi imel notranjih vrat, ki sojih montirali zaradi varnosti eno leto pred tem, ker je nekoga v Ljubljani podoben lift zmečkal točno tako kot v Dylanu Dogu, v katerem fin-;ka služkinja, že umrla, ubija ljudi, ki grejo na živče češplji, ki sotraži pomoč pri indagatore del incubo. Kupil sem ga v Trstu, pa je ?il v italijanščini, nakar sem ga dešifriral s šlovarjem. V tistem stripu najprej enega požrejo tekoče stopniče, scale mobili, potem pa mo še lift. L’asčensore. Nakar Dylan Dog uredi zadevo in ga, jasno, umoči. On je bil tak lepotec in takjebec, da bi mi po neki logiki moral iti na živče, sploh ker je v vsakem stripu nategnil neko novo, o prejšnji pa ne duha ne sluha več, čeprav je bil vsakič čisto v kurcu zaradi bivše drage ali pa kar tako, zaradi gorčine življenja nasploh, in je sedel v divanu, rokiče v brado, mrko čelo, kao pati, igra na frulico in - ozdravljeni alkoholik, astemio - pije kamilični :aj, ampak mi ni. Verjetno sem bil tudi jaz v osnovi ena taka romantična rit, toliko sem pa vedel o sebi. Če so kje igrali himno, ili pa da sem gledal Dolino miru ali kaj podobnega, Cvetje v jeseni, sem bil čisto v kurcu in že rahlo vlažen na ovinkih, ampak kar se tiče stripov in tega, je moralo biti pri meni vse nekako eksplicitno, genitalno ... Kurac, pička, govno, sisa ... Take reči. Nič pod odejo pa poduhovljeno. To se je še meni zdelo čudno.

Maja je stanovala v petem štuku tik pod ravno streho, da so se nama poleti skuhali možgani, ko je pripizdilo jutranje sonče in vešelo sijalo tam do enih treh, ko je šlo čez, ampak je bilo takrat že prepozno, ker se je beton povsod okrog segrel za krepat in so štirje štuki pod nama s kuhanjem dodali svoje. Nekako sva mizo z Borčijem odnešla po stopnicah in je bilo lažje, ker se je vendarle prikazal Zoran in pomagal, da smo jo zgurali v sobo, v kateri je bilo na srečo tam na koncu še ravno toliko prostora, pred oknom ob Majini mizi, da je nisva brez veze tovorila. Preden smo jo spravili notri pri kuhinji, smo počili steklo, s katerim je bil tisti prostor obdan. Taka polkroglasta stena iz navpičnih matastih steklenih trakov ali nekaj podobnega, ampak so bili tudi drugi že vsi u kurcu zaradi žurov pa vsega drugega, in se ena počenina, en izolir trak več gor ali dol, ni poznala. Malo sem sc pa vseeno žrl, ker sem bil lih nov in še na šverc.

Na Jami sem si priščipnil prst pri ta zadnjem ovinku. K sreči ne pretirano, ampak meje vseeno razfukalo do nebes. To in pa udarci v glavo, to me zjebe. Čisto bel je ratal in sploščil se je, potem je pa začel nabrekat in utripat, kristusjezus ... Čepetal sem pred umivalnikom v kopalnici in si spuščal vodo na njega in si prizadeval, da ne bi rjovel.

Enkrat, v najstniških letih, smo šli s kolegi iz diska in nas je napadla druga klapa, pa smo bili čisto miroljubni, nič nismo izzivali. Pljas, pljas, nekaj udarčev, jaz sem stal bolj ob strani in skušal umiriti folk, ko meje nekdo pritegnil po buči. Naslednja stvar, ki se je spomnim, je bila, da so me vlekli z njega.

»Zadavit si ga hotel,« je rekel Borut, »in ga tudi bi, če te ne bi odstranili.«

Občudujoče so me gledali, kao, kako dobro sem človeka ... Ne vem kaj, ker se sploh ne spomnim.

»Ja, srečo je mel, da ste me še pravi čas sneli.«

Prst je pa v toliko hujši, ker ti niti tega vešelja ne privošči, da bi bil jezen na koga drugega, samo nase lahko pizdiš. To sem tudi počel nekaj časa in ga tiščal pod hladno vodo, dokler me ni zazeblo, pa Simona je bilo treba uspavat in sem moral nehat.

»Zdaj pa bolš, da začneš risat,« je rekla Maja, »samo z mojim denarjem ne bo šlo.«

To je bilo logično, če je mislila nič krivima starčema iz Prvačine, ki je šelo pri Novi Gorici, kamor sva šla vsake toliko, še posebej po tistem, ko se je rodil Simon in če je bilo lepo vreme, da se je igral na vrtu, to je bilo logično, če jima je, se pravi, mislila vrnit denar. Jaz sem sedel pod češnjo, gledal ta malega in se probaval pogovarjat z njenim fotrom, ki je bil čebelar v penziji, prej pa nekaj na železnici, in zdaj nekih skupnih točk ravno nisva imela in je bilo to bolj tako, kako pa kaj čebele in aha, aha ... ampak mi ni sral po glavi, recimo, da sem rezervni Kristus ali kaj podobnega in naj si najdem delo in te stvari. Ja, sem rekel, da ja, da začnem takoj naslednji dan, ker malo me pa je zjebalo to nenehno muva-nje, pa še prst meje bolel.

Sedem

Sli smo spat ob zvokih žab in deževja. Skoraj istočasno, ker sva z Majo hotela naštimat televizor, pa ni šlo. Tam spodaj ni nič lovilo z najino dvajsetampersko anteno. Bi morala imeti vsaj eno tridesetko, pa še tisto bi bil bolj sneg, se mi zdi. V sobi je sičer bila vtičnica za anteno, ampak ni delala in tako ni bilo kaj. Tega sva bila že vajena, že od študenta. Tam sva imela mali prenosni Iskrin televizor, predpotopni, z velikimi gumbi na vrhu za programe in z okroglo kovinsko anteno. Anteno smo potem na nekem žuru zagnali vstran, čez okno, pa televizor ni nič več vlekel. Saj sem jo šel iskat, ker sem jo v bistvu jaz tresnil ven, ampak je ni bilo več. Vse mogoče sva poskušala zariniti v tisti nastavek, pa ni pomagalo, dokler se ni v apartmaju znašel čepin, alpinistični čepin, čudno ukrivljen, in sem njegovo špico, ali kaj je tisto, porinil notri v televizor, lopatko na drugi pa učvrstil v strop zgornje poliče in na ta način dal televizor v neke vrste primež. Potem je vlekel za silo. Ob bližnjih posnetkih nogometašev, recimo, si lahko videl žogo, če so pa snemali bolj od daleč, pa ne, ker je postala ena od snežink na ekranu, tako da nogometa nisem kaj dosti gledal, pa saj me takrat niti ni več zanimal. Enkrat sva gledala humoristični končert Danyja Kaya. Zdel se nama je hečen, jaz sem bil pa itak njegov fan, ker smešnejšega filma od Dvornega norčka na tem planetu še niso posneli, ampak sva šele naslednji dan izvedela za polovico for, ker jih na najinem televizorju pač nisva uspela opazit.

Čigav je bil čepin, kako je zalutal k nam, nimam pojma, ampak to se je dogajalo.

Simon je prvič v svojem življenju imel svojo sobo. Mislim, ni bila njegova, ker je bila najeta, tako se samo reče, sam je spal, to mislim. Zaspal je hitro. Mogoče je bil zmatran od cigumiganja, mogoče so ga pa uspavale žabe, ki so pogrkavale zunaj, pa monsunski nalivi. Greek, greeek, šššššš, greek, greek, šššššššššš ... Spomnil sem se na Sapramiško Svetlane Makarovič, kjer nastopa ena mala zelena, sičer v bolj stranski vlogi, in ki je čisto prijazna, čeprav malo butasta, in zajebe še drugi lešnik, ki ga miš ni mogla pregrizniti, ker sije zlomila zobek. Prvega ji je požrla veverica, tretji je bil pa piškav. S Simonom sva šla gledat nekaj risank v kino, čelovečernih, ameriških, ampak ni bil zadovoljen. So bile sinhronizirane in vse in krasna risba, čeprav za moje pojme preveč histeričnih odmikov in zajebanih kotov kamere, spominjale so na hongkongške karate filme za polodrasle, v katerih kugle letijo v šloumoušnu, in je bila čela znanost Simonu, ki mu je bil film, če je že sinhroniziran, namenjen, razlagat, kaj in zakaj, pa kako ... Vso risanko sem samo gobcal in poskušal razložit zgodbo, da mi je na koncu brenčalo v buči, malemu je bilo pa vseeno dolgčas. Pri Sapramiški ni skoraj nič spraševal, ker so tam stvari jasne. Miš se zajebe z lešnikom oziroma z zobom in gre v beli svet po pomoč, tam pa sranje. Pokvarjenci (veverica), butci (žaba) in smola (piškav lešnik). Če bi jo dobili Ameri v roke, bi sigurno namesto miške dali not kaj eksotičnega in bi mali gnjavil.

»Tati, kaj je to?«

»Oposum.«

»Kaj je to oposum?«

»Ena taka kosmata žival.«

»Tati ... Vse živali so kosmate.«

»Niso. Nekatere niso ... Recimo ... kače ...«

Ali pa žabe, ko smo že pri tem.

In zdaj, kar se teh pogrkavajočih žab tiče, normalno, da je Simon zagnjavil, presenetil bi me, če ne bi.

»Tati, to pa ni rega-kvak.«

»Je,« sem rekel, »malo bolje poslušaj.«

Poslušal je in odkimal.

»Ni.«

»Paje, glej: greeeka-švaaak, grega-kvak, rega-kvak ...«

»Ni. Te sploh ne znajo.«

Zmanjkalo ga je na dvosedu, ki sva ga raztegnila v posteljo, potem sva ga pa prenešla v njegovo posteljico, ki je bila od vsega prestavljanja in sestavljanja že prečej zmatrana. Pri vsaki šelitvi sem izgubil po kak šraufek in je bila bolj tako-tako, klimava. Namesto šraufkov sem jo tam, kjer jih ni bilo, zvezal z izolir trakom, z istim kot sem pedenal avto. Maja je pizdila, da se bo pod Simonom pretrgal, pa da bo šlo vse po tleh, skupaj s ta malim, ampak sem zamotal okrog skoraj pol rolče in je zdržal.

»Jasno, da bo zdržal,« sem rekel, »če je avto, jebenti.«

Hyundaja sem enkrat našlonil nekam, pa je odstopil odbijač, ki sem ga potem pritrdil s tem izolir trakom.

Čeprav pri avtu v bistvu ni več zdržal. Držal je, dokler je bilo suho vreme, ko je pa enkrat začelo zamakati, je pa odstopil. Čim je magari ena sama kapljica nekako zlezla spodaj, ga je napihnilo in pri enih osemdeset na uro se je začel vihat nazaj, včasih tudi brez tega, čez noč, kar sam od sebe, in sem moral vsako jutro brisat, pa na novo limat.

»Na avtu ni zdržal,« je rekla Maja.

»Ja, ampak tam je vlaga ...« in tako naprej in se mi je zdelo malo bedno, da mi to meče naprej, ker je jasno, zakaj za kojega kurca se je to dogajalo in da v stanovanju ni bilo verjetno.

S Simonom je ponavadi zaspala Maja. Najprej zaradi tega, ker je mali hotel njo, potem pa zaradi tega, ker se meni ni dalo, čeprav je zadnje čase hotel tudi mene in potem sem moral iti, kaj sem pa hotel. Mogoče je imel to po materi, v genih, da me hoče spravit v posteljo, mogoče pa zaradi tega, ker sva bila vse dni skupaj, ker je Maja delala, jaz pa ne in se je navadil na tatija, tatija.

Lep si in rad te imam, je včasih sredi igre prilaufal do mene, bučko mali, kar se mi je zdelo super, ker ni ravno veliko ljudi na svetu, ki bi ti to rekli, sploh pa, da bi še resno mislili. Niti to, da te imajo radi, še manj pa, da si lep. Jaz nisem bil ravno lep za večino ljudi, še sam sebi se pretežno nisem zdel lep, še posebej ne na fotografijah, čeprav sem se nehal žreti zaradi tega, ker tako pač je, jebiga, in se ne da pomagat, ampak za Simona sem bil in ga nikoli nisem prav zelo silil spat, tako da je hodil spat ob desetih, kar je bila majhna jeba. Ob desetih je ponavadi kaj zanimivega na televiziji, če že kdaj. Ampak zdaj itak nisva več imela televizorja in bo treba to popravit ali pa knjige brat ali pa recimo fukat. Čeprav to s tem je tako, da tega ne počneš uro in petinštirideset, kolikor traja en čelovečerec, dve uri z reklamami vred. To napraviš v petnajstih minutah, recimo v dvajsetih, če je že zelo dolgotrajen. Mogoče, ko si svež in na novo zaljubljen, pa še takrat je bolj petnajst minut šprinta, pa en film, pa petnajst minut hitrega teka in, recimo, dokumentarec o afriških gazelah ali suhi robi ali kakšnem velikem človeku, in še zadnjih petnajst minut vzdihljajev ter prisluhnimo tišini ali narodnozabavni glasbeni emisiji. Če seveda premoreš televizijo.

Meni dolgo ni ratalo zaspati, kar se mi ni zdelo nič čudno, ker mi prvič ponavadi nikoli ne. Se mi zdi, kot da bi neke tuje duše plavale po zraku, od onih prejšnjih, ki še niso skapirale, da so zdaj tu drugi. Da sojih pri šelitvi pozabili vzeti s seboj, ali se jim pa ni šlo. Zdelo se mi je, da se je njihov vonj vlekel po zraku, da so se njihove zeljnate juhe usedle v kuhinjo in njihov drek v kopalnico. Močefit na dvosed ... Maji sem večkrat rekel, da se mi zdi, da naju nekdo gleda, ampak ona je bila največkrat preveč zmatrana in ji je bilo vseeno, razen pri fuku, tam se je kao zaskrbljeno ogledovala okrog, čeprav mislim, da jo je na skrivaj to rajcalo. Se mi zdi, da ženske to, da bi natepavale javno, najboljše na kakem odru, in bi si ga oni spodaj metali na roke, bolj namoči kot tipe, mi imamo druge sorte fore. Da bi dve ali pa njeno sestro, če ne nje, pa mogoče najboljšo prijateljico, če je pa ona bolj za en kure, pa katerokoli pač, ki bi bila za. Enkrat sva se z Majo bolj po ovinkih pogovarjala o tem in je rekla, da ne razume, zakaj si moški želijo fu-kat dvojčiče. Da če bi bila ona tip in bi že hotela naenkrat z dvema, da se ji zdi bolj logično dve različni. Sem rekel, da nisem razmišljal o tem in v bistvu res nisem, ampak potem sem in se mi je zdela ta ideja o dvojčicah mikavna, česar seveda nisem priznal in sem rekel, da bi jaz tudi raje dve različni. Potem nisem spal, ker jaz pa tudi, če sem bil zmatran, sem maštal. Tudi če sem bil čisto v kurcu, sem nucal eno, dve uri, preden sem podlegel, eno tako resetiranje, zelo počasno, pročentek za pročentkom, kot da ima moj računalnik premalo rama ali kratkosrednjeročnega spomina ali česarkoli že. Potem sem razmišljal o Martinu Krpanu in mi je šibalo po glavi. Prizori, figure, kurci, pičke, boj in mesarsko klanje, kri, švic in sperma ... veličastno in sem vedel, da jaz to znam, čeprav je ta jeba in tudi to sem vedel, ko sem tako maštal, da v postelji pred spanjem neke najbolj zajebane stvari zgleda jo enostavne, pa niso, ker nucajo eno tako do skrajnosti zajebano osredotočenje, tako zafukano zbranost, da me je bilo kar strah. Zahtevajo disciplino, čas in prostor. In mir in ritual. Najprej to in potem točno to in še natančno ono, da padeš v filing. Pa nobenih misli o tem, da obstaja šansa, da ne bo ratalo, pa kdo je to naročil, pa kaj bi rad od mene, pa koliko denarja mi bo za to dal, pa če se mi splača, pa če bi lahko počel druge stvari namesto tega in kam to pelje. Treba se je lotiti zadeve, kot da ti jo je sam ljubi Bog oče dal na mizo v obliki neke hrane, recimo, neke šunke in potiče, in če ti paše, evo, pojej, drugače pa nič hudega. Kot da je to najlažja pičkica na svetu, nič, pička mala brezvezna. In da ne moreš zaje-bat, ker tudi če pustiš, pa ne poješ, ko jebe in potem seveda to ni neka zajebana naloga. Samoumevni fanatizem, recimo, je potreben. Da se svet okoli tebe ruši in podira, dob se lomi in zemlja trese, vse gre vragu v rit, tebi pa kao ništa in tiho pleskaš naprej, sam v svoji izbi in bolj ko te noben ne jebe, boj si žleht in boljši si. Samo je seveda jeba, če nimaš za kruh. Lažje je biti fanatičen s polnim vampom. Kruljenje ovira ustvarjalni pročes. Pa šelitve, pokvarjeni avtomobili in otrok.

Moral bi vstati in začeti risat, ker je kar vrelo v meni, ampak ko sem razmišljal o teh rečeh, sem ratal še potreben. Kaj zdaj? Lahko bi si ga zdrkal in šel risat, samo to ni to, to je bolj kurac v primerjavi s tem, kar se mi je motalo po glavi, če pa nekaj ne naredim, pa nikoli ne bom zaspal, risal pa tudi ne. To je bilajeba teh nenehnih šelitev, za fuk, ti novi prostori te stimulirajo. Rataš potreben, tako kot če greš kam v kak hotel, s tem da je tam še bolje, ker ti ni treba drugi dan nič pospravljat, pa porniče lahko gledaš, čeprav so z doplačilom. Neka sprememba ali kaj, ki te zrajca.

Maja je spala na hrbtu, sfukana do amena, in sem malo razmišljal in se pobožal po tiču, ampak ni šlo drugače, in sem odmaknil odejo, ji rahlo privzdignil ritko in potegnil pižamo z nje. Nekaj je zamomljala, zbudila se pa ni. Razmaknil sem ji noge in ji povohal pičkico, ki je dišala po toplem. Razprl sem pičkico, njen zunanji del, in pobožal ščegetavček s palčem. Pol minutke in se je napela, kot roža, ki jo po suši zaliješ z vodo. Prej je bila pomečkana, malo v levo, malo v desno, zdaj pa je lepo gladka čakala na še. In sem jo polizal in začel mrcvariti po bunkici na vrhu sramnih ustnic.

Mmmm ... je rekla Maja.

Pičkica se je mokrila.

Mmmmm ...

Se naprej sem se sprehajal z jezikom po ščegiju, zraven pa pritaknil še prst. Maja se je prebujala in začela sodelovati. Se bolj na široko je razprla noge in sem vtaknil prst do konca vanjo in jo začel rajcat še od znotraj.

Po tistem tudi še nisem mogel zaspati, ampak me vsaj ni več tiščalo in sem lahko normalno razmišljal. Se mi zdi, da včasih moraš biti potreben, da kaj iztisneš iz sebe, ampak ko so ti pa stvari jasne, te pa to ovira. Ko moraš kaj naredit, moraš bit tam spodaj prazen, glava pa pulzirat. Utripat, nabrekat. Zdaj sem lahko mirno ležal na hrbtu in gledal v strop, poslušal prepevanje dvoživk in hladno kot špricar razmišljal o risbah, ki se mi bodo narisale. Mislim, jih bom narisal, ker kure kaj se nariše samo od sebe. Isti kur-ci in pičke in vse to mi je plavalo pred očmi kot prej, preden sem se lotil Maje, ampak zdaj sem na njih gledal kot na risarske probleme, kot da bi opazoval kak trodimenzionalni računalniški program, ki bi na ekranu obračal pičko in jo sproti meril in barval in dodajal ozadja pa to. Čeprav ne vem, zakaj so mi šli računalniki po glavi, ker sem itak vse risal ročno.

Žabe zunaj so bile vedno glasnejše. Skoda, da jih ne morem ponucat v Krpanu ... Pa sem jih v glavi malo skiciral ...

Ker pročes je pač naslednji, da je najprej skica, da najprej grobo označiš figuro, pa ozadje in te reči in toliko časa drkaš, dokler nisi generalno zadovoljen s smermi razvoja, ali kako bi temu rekli, da stvar nekam pelje, ker to lahko zavohaš in še bolj, če ne, če gre za enosmerko. Nekateri to delajo s svinčnikom, nekateri pa tudi s flomastrom, je pa svinčnik seveda boljši, ker ga lahko brišeš, najboljši mehek. Lahko delaš manjše skiče od kasnejšega stripa, da si hiter, ker tu gre bolj za neke vrste razmišljanje. Ker ko začneš, ti itak ni nič jasno, ali pa ti je vse jasno, kar je v bistvu isto, ampak dokler ne začneš drkat po papirju, je brez veze. Ob tem se je treba odločit za format, pa za razdelitev formata na dvakrat dve sličici v treh vrsticah ali po tri sličiče v tri vrstiče, če gre za bolj enostavne variante, da ni artiš pa vse razmetano u tri krasne. Če greš na tri sličiče, gre zgodba mehkeje: teza, antiteza, sinteza, če pa dve, je pa vse skupaj bolj rokersko, bolj bum-bum ritem. Alan Ford, recimo, je na ta štos. To sem sičer zvedel na neki delavnici, ampak je špasno, da sem to foro že prej uporabljal, ne da bi se je zavedal. Da sem tam, kjer je bilo bolj lirično, v tistih stripih, peljal zgodbo s po tremi sličicami v vrsti, tam, kjer je bilo pa treba sekat, pa z dvema. Sem šel gledat svoje stripe za nazaj in sem to opazil. Potem se iz teh sličic napravi story board, lepo fino po sčenariju, ki ga sam napišeš, ali ti ga pa kdo drug in je seveda zelo pomembna zadeva, ker če ti ni všeč, je zajebano, potem greš na večji format in tam tvoji junaki že govorijo, ker na story boardu ne morejo, ker je vse počečkano, še posebej na mojih, in tam pa že vse natančno izrisuješ, še vedno s svinčnikom. Potem pa različno. Eni kar čez to barvajo. Najprej zradirajo, pa barvajo čez črte, ki se še vedno vidijo, drugi uporabljajo rdeč ali moder svinčnik, pa potem rišejo čez to s tušem, vse skupaj poskenirajo in odbijejo barvo. Eni grejo na pavs, pa rišejo čez njega, eni na kopirno mizo, nekateri pa vse skupaj poskenirajo, pa v računalniku obdelajo, pa še kaj dorišejo, obrnejo, zmanjšajo ali povečajo, ker se to da, pa sprintajo zelo nežno v cian barvi in na to barvo rišejo s flomastrom. Ko to poskeniraš, lahko modro barvo odbiješ in dobiš samo črne linije, s katerimi delaš naprej. Pri tem se da vedno še z računalnikom kaj dodati, potegniti kakšno črtico, kaj zapreti in podobno. Ampak tudi pri tem je ključna risba na roko. Lahko pa delaš vse na roko. Gre zelo počasi, pa manj možnosti korektur imaš. Tako sem delal jaz, čeprav sem probal že vse živo, ampak to velja za strip, h kateremu meje v maštanjih nenehno odnašalo, čeprav so ilustracije bolj podobne slikarskim tehnikam in Martin Krpan je bil bolj ilustracija z nekimi stripovskimi elementi, bi rekel.

Potem enkrat sem verjetno zaspal, ravno ko sem začel razmišljati, ali imam sploh prave barviče in to robo, ker se razen tega ne spomnim nič več, no, pa to, da je Maja ponoči nekajkrat vstala, ker jo je mali klical, in se je na koncu naveličala, pa je proti jutru pristal pri nama. Ampak to tako nekako v polsnu in verjetno sploh ne bi mogel biti ziher, če je šlo točno za tisti dan, ker se je to itak dogajalo vsako noč, če ne bi imel Simon takrat prvič svoje sobe in je Maja vstala, potem je pa nekaj časa ni bilo več. In, jasno, če ne bi bilo tistega, kar se je potem zgodilo zjutraj, tisto je pa bilo res tako, da si zapomniš, in ni bilo nič od risanja, niti na roko ne, kakršnegakoli, in niti pomisliti ni bilo mogoče na to, da bi se kaj risalo, čeprav sem bil zdaj uzpaljen in ready for burn. Zdaj, takoj bi moral za mizo, pa barviče v roke in gremo, šibamo ...

Ampak če se zbudiš in je v sobi polno žab, ki se fukajo in te gleda jo, se ne da, da se jebeš.

Osem

Potem sem večkrat razmišljal, če niso bile te žabe neko opozorilo, zadnji znak od zgoraj, da bo jeba. Ker vrhovni poglavar menda govori skozi čuda enih ust in meni mogoče skozi žabja. To me ne bi presenetilo. Mogoče je ves štos v tem, ker ne govorimo istega jezika. Da nam on ves čas nekaj dopoveduje, mi pa: »Aaaa ...« Ali pa je preprosto zajebant. Ali pa črkuje od preobiliče dela in bi me samo zmatrano pogledal, če bi se pojavil pred njim.

Grrrk, grrrk, Jani, tukaj smo, grrrk, grrrk ...

Pa saj ne, da mi bi grozile, niso bile nek tiger ali kaj podobnega, krokodil, kakšna večja kača. Morje enih žab, v bistvu nenevarnih. In to sem razmišljal, če ni mogoče, da one meni hočejo sporočit kaj takega kot:

Tukaj smo, tukaj smo ...

Ampak ne v smislu, da mi kaj hočejo, bolj to, da niti ne vejo, da sem jaz tam, da pač grejo svojo pot in se znajdejo na moji, kot po nekem pravilu na moji, in da to nekaj pomeni.

Na postelji so bili trije pari. Se pravi, potem ko je Maja zavreščala in skočila na tla in od tam na mizo, so ostali trije pari, čeprav se mi zdi, da jih tudi prej ni bilo več, da niso dosti dali na njeno tuljenje. Dva sta bila bolj rjava, večja, in en par manjši in bolj zelenkast. Ta par mi je bil bolj všeč. Če bi lahko izbiral, bi izbral zelene, če bi že moral. Male zelene, itfje. Ampak to je bila samo izvidnica. Na tleh jih je bilo še en mali milijon. Ne vem zakaj, zgledalo je, kot da bi vse rade na posteljo. Dvigovale so se na svojih plavutastih tačkah in stegovale po kovinskih nogah postelje. Na konicah svojih prstkov imajo hecne bunkiče. Do takrat sem mislil, da je to ena taka risarska fora, za otroke, in sem jih tudi sam dodajal, ko sem risal za njih, če je bilo pa kaj realističnega, pa ne, ker tu in tam sem že kdaj skiciral kakšno žabo, ampak zdaj sem videl, da jih v resnici imajo in da bom moral to v bodoče upoštevati, če bom še kdaj risal kakšne žabe. Dvignil sem se na komolcih in razmišljal, kaj zdaj. Z bosimi nogami nisem mogel na tla, ker meje kar zmrazilo, ko sem pomislil na hladno žabovi-no na svojih stopalih in ob gležnjih. Do copat nisem več mogel, ker so gomazele po njih.

»Jani, naredi kaj!«

Maja je čepela z malim na mizi, mali je jokal. Jasno, če ga je pa na silo zbudila, in jaz sem stal na postelji-kavču in nisem vedel, kaj bi. Ni bilo kam stopit, ni bilo za stopinjo frogfree prostora v čelem apartmaju.

»Janiii!«

Že rahlo histerično.

In nič, sem stopil na tla, ker sem moral, čeprav mi ni bilo čisto nič jasno, kako bom razrešil situacijo, nobenega načrta nisem imel, ampak sem vseeno zagazil med njih, to pa tako, da sem s prsti rahlo odsunil žabji par in si naredil prostor. Se zmeraj bolje, kot pa da jih speštam s peto. Čudno, sploh niso bile mrzle in niti ne vlažne in nisem bruhal ali pa odplesal v paniki kazačok gor na mizo zraven Maje in malega. Če sem odmislil vse skupaj, če sem se postavil na planet jebitese, sem lahko prenešel njihovo gomazenje čez svoje noge.

Kaj pa zdaj? Od kod so prišle? Počasi, sem si rekel, počasi, Jani, zdaj je treba razmislit, da ne boš še kaj zajebal. Treba jih je samo spravit ven, pa bo. Pogledal sem skozi vrata v atrij. Zunaj jih je bilo še drugi mali milijon, ki sije prizadeval priti notri, kot da je tukaj ne vem kaj, neka žabja oaza ali bog ve koji kurac pač, in če bi odprl vrata, bi še tiste navalile. Se pravi, da jih bo treba nekako skozi okno.

»Počakajta tukaj,« sem rekel Maji, čeprav mi ne bi bilo treba, ker itak nista imela kam, ampak v napetih situacijah moraš včasih govoriti na glas, da se prepričaš, da ga še obvladuješ, in s tem samega sebe. Kot recimo tipi v kriminalkah, ki precvikavajo odločilne žiče kakšne bombe, ki odšteva zadnje sekunde, pa govorijo sami s seboj. Da si dopovedujejo, da so še vedno živi, pa kakšen plan imajo, čeprav na koncu kliknejo ta zadnjo rdečo kar na blef. Neka taka tonska vaja. Ena, ena, dva, dva ...

Po prstih sem odšel na hodnik in po njem do špajze po metlo in smetišnico. Potem v otroško sobo po plastično vedro s pokrovom. Bilo je bolj majhno, mogoče za kakih pet žabjih parov srednje velikosti, svetlo rjavih, ampak drugega nisva imela. Imela sva plastične lavorje, v katere bi jih lahko spravil več, ampak bi mi 'spet ušle ven, ker ni bilo pokrova, pa tudi če bi bil, bi bili preplitvi. Od otroške sobe sem lahko videl, da vrata niso odprta, in potem res nisem vedel, kje bi lahko prišle not. Ampak tisti moment sem bolj razmišljal, kako jih spraviti ven.

Začel sem v dnevni oziroma najini spalnici, se pravi v kuhinji, da jo čimprej ošlobodim, da priborim osvobojeno ozemlje in potem od tam nadaljujem z operacijo. Žabe so se zdele počasne, ampak niso bile, sploh ne takrat, ko sem jih skušal naložiti na smetišnico, niti sekunde niso hotele obstati pri miru, da bi jih lahko zbasal v vedrče. Cim sem jih zajel, so skočile dol. Potem sem prišel na grif in je nekako šlo, malo tudi zaradi tega, ker sem ratal bolj brezobziren in sem hitro zapiral pokrov za njimi, ker so drugače one notri rinile ven. Odmetaval sem jih skozi kuhinjsko okno, ki je gledalo na atrij. V bistvu sem jih bolj spustil kot vrgel, ker so se mi ipak smilile, pa tudi, ko sem jih basal na smetišnico, sem bil pazljiv, da jim ne bi polomil tačk, kar je kompliciralo zadevo.

Dve uri sem kidal žabe, vsaj meni se je zdelo, da je moralo biti mize in malo se je pomirila, ker sem ipak tokrat jaz za spremembo opravil dirty work. Simon se je spet drl, zdaj pa zato, ker je hotel tudi on pospravljati žabe. Pri zadnjih sem mu dal smetišnico, naj poskusi, pa ga je Maja napizdila in on je začel jokat še bolj in potem se mu je opravičila in napizdila mene. V bistvu mi je šlo to že na živče. Ker navsezadnje, kdo je najel to stanovanje, če smo čisto fer?

»Maja, pizda, saj nisem jaz dal teh žab sem not...« ampak sem nehal, ker je že jokala.

Potem ni bilo notri nobene žabe več. Maja je brisala po tleh, čisto presrana, da ne bi kje pod posteljo nabasala na kakšno, čeprav sem vse stokrat pregledal in zdaj, če nimajo te živali mašine za prežarčit, jih ni bilo več pri nas. O tem sem začel razmišljati, ko jih ni bilo več, ker mi še zmeraj ni bilo jasno, od kod so se vzele, in če tega ne vem, ali se ne bodo od nekod spet pojavile, ko bomo zaprli oči? Se enkrat sem malo pošpegal po kotih dnevne sobe, pa ni bilo nobene videti, kar pomeni, da jih res ni bilo nikjer, razen če se je mogoče kje kakšna skrila, ampak, dobro, ena ni nobena in z eno žabo opraviš mimogrede, poleg tega pa ni bilo nikjer videti nobene luknje, iz katere bi lahko primarširale ...

»Janiiiii! Spet grejo!«

Bile so na hodniku, eni trije pari, še več pa jih je pripuzalo iz kopalniče. Stekel sem po smetišnico in po vedrče in jih basal notri in tako sledil njihovi bojni črti. Dvakrat sem moral do okna, pa še vedno nisem stopil v kopalnico, ker so kar lezle iz nje. Ampak kako bi pa lahko prišle v stanovanje tam skozi, če pa v kopalnici ni nobenega okna in nobenih vrat nikamor, razen teh na hodnik? Pustil sem vedro in pomolil glavo skozi vrata.

Iz skreta, kurbe so lezle iz skreta!

Gledal sem, pa nisem mogel verjeti. Kot da bi jih školjka rojevala, kot da bi bila mašina za prenašanje materije na daljavo, res, ko na Enterpriseu, samo še uhati beam me up, Scottie je manjkal, ampak on je verjetno stal na drugi strani in jih metal not. Zame-hurilo se je in se je pojavil nov žabji bojni par, se odrinil in pristal na onih grdih ploščicah. Zaprl sem školjko.

»Tup, tup, tup ...«

Niso mogle ven, probavale so pa še vedno. Nikoli več ne bom šel srat. Že kdaj prej se meje na školjki loteval občutek, da se bo zdaj, zdaj od spodaj pojavila roka in mi odtrgala jajca ali pa mi vtaknila prst v rit, na trdo, brez rajcanja. Zdaj pa to. Nikoli. Spustil sem vodo, ampak ko vsaj ne bi. Brbotalo je in brbotalo, požiralo pa očitno ni, ker se je vsa voda dvignila, odsunila pokrov in v curku rodila nov zelenorjavi bojni vod.

»Pičko materno, pičko materno, pa kaj je to, kaj se to meni dogaja?«

Kar stal sem tam, do gležnjev v vodi in žabah, in nisem vedel kaj, razen da sem zgubljal živče in preklinjal, kot da se bodo žabe usrale in spizdile in nas pustile pri miru. Milisekundo pred paniko. A sanjam ali kaj je to?

Erupcija se je umirila, pokrov je padel nazaj na školjko in žabe niso več mogle ven, samo tup, tup, tup se je še slišalo. Gor sem dal za vsak slučaj še trikilski persil. Maja je spet čepela na mizi in je ostala tam, dokler nisem novih žab zmetal čez okno, še ene pol ure. Zdaj sem imel pa vsega poln kurac.

Odtipkal sem telefonsko najinega nepremičninarja. Dolgo je zvonilo in to meje še bolj razpizdilo. Mi žabe, kurba pa na Sejšelih ...

»Zlatnar.«

»Oprostite,« sem rekel, »saj niti ne vem, kako bi začel, ampak v stanovanju imamo žabe.«

»Žabe?«

»Milijon žab, ki lezejo iz stranišča.«

Malo je bil tiho, potem pa:

»A ste sigurni?«

»Kaj če sem siguren? A da imamo žabe, al to, da lezejo iz stranišča?«

Maja mi je iztrgala telefon iz rok.

»Žabe imamo v stanovanju, a vam je jasno! Milijon žab!«

To sem tudi jaz rekel, sem si mislil, ampak po tihem.

»Ven hočem,« je rekla, »ven hočem iz tega stanovanja.«

Potem je spet nekaj rekel, pa ne vem kaj.

»Ne, ne, ne ...«

In še nekaj in Maja isto:

»Ne, ne, ne ...«

Potem je bilo nekaj časa tiho, potem je rekla, ja, dajte, ledeno da meje kar zazeblo, in je dala telefon na mizo.

»Kaj?«

»Rekel je, da pride.«

»Boljš za njega.«

Sedla sva za mizo in nekaj časa molčala. Zunaj je deževalo. Su štenje kapljic se je mešalo z onim kao regljanjem. Simon se je čudno zamislil in je listal po neki slikanici in za spremembo n potreboval asistenče. Maja je sedela za mizo in zgledala obupano Kot da so se ji potopile vse ladjiče, in potem se je meni zazdele brez veze. Mislim, ipak, nobenemu ni nič, žabe so zunaj in kaj se nam pa še lahko zgodi? Skuhal sem kavo.

»Jebiga, tako pač je,« sem rekel, »s temi žabami. Pride take leto ...«

»Kaj?«

»Lahko bi bilo huje. Lahko bi bili krokodili.«

Nasmehnila se je. Hvala bogu, da sem jih jaz skipal ven.

»Tup, tup, tup,«je rekla.

»In jaz sem mislil, da rišem čudaške stripe,« sem rekel, »tup tup, tup,« in se je Maja smejala in se je meni zazdelo, da sem pre pretiraval, ko meje hvatala panika, ker te žabe so res neprijetnost ni pa to ravno za crknit in ni jih dal peder Zlatnar tja zanalašč, d; bi ga moral ravno zaklat zaradi tega. Sploh se je to mogoče prvič zgodilo in mogoče mi bo prav prišlo v kakem stripu, ker česa ta kega se jebenti boga nikoli ne bi sam spomnil. Oba sva se smejal; in drinkala kavo in gledala Simona, ki je ves zatopljen gledal v slikanico in bog ve kaj mu je šibalo po mali buči. Imel je hecno frizuro. Ni se hotel striči, silila ga pa nisva in so mu zrasli lasje kot kakšni punčki in se začeli kodrati, tako kot so se meni, če sem si jih pustil, edino spredaj mu jih je Maja pristrigla, da je videl ven. Luštkan je bil, cuker mali.

Medtem me je rahlo srat, zaradi kave, verjetno, in sem počakal na stolu, da meje navilo, ker se mi zdi to najbolje, da pridem in odložim, da ne bivakiram na skretu ... In ko sem vstal, mi je potegnilo - na skretu! Ampak je bilo že prepozno. Veče ni bil uporaben, jaz pa drek v ciljni strmini. Skakal sem ko antilopa pred gozdnim požarom, ampak ni bilo kam, in potem sem pograbil eno vrečko, da se bom usral notri. Ko sem končal, je bilo vse poscano, drek pa deloma not, deloma ne in Maja je vlekla Simona stran, ker je hotel gledat. Ker - tega pa prej nisem vedel - ti sploh ne moreš srat, ne da bi obenem tudi scal, to pa ne gre oboje skupaj v vrečko.

Pička mu materna, ubil ga bom!

Če bi se pojavil tisti trenutek, bi ga res, ampakje prišel čez uro in pol, pa še to ne on, pač pa nek mojster, in nama rekel, naj mu gospodična odpre klet, da bo pogledal fekalno črpalko, pizda, pa sem bil tam tudi jaz, jasno, kje bi pa bil?

Devet

Ni povedal svojega imena, samo rekel je, naj odpre klet, da bo pogledal to fekalno črpalko.

»Fekalno črpalko,« je rekla Maja, »saj niti vedela nisem, da jo imava.«

Jaz tudi nisem vedel.

»Vem jaz, gospodična,« in jo pogledal izpod petdesetletnega plešastega čela, pa zavil skozi vrata v skupne prostore, ki so bili na istem nivoju kot najino stanovanje in se jim je očitno reklo klet, stanovanju pa nizko pritličje. Odprl je vrata, lesena, na tiste letve, in tam je bila na zidu ta fekalna črpalka. Ene čevi not, druge ven z enim heblom.

Moral bi do njega in ga napizditi, da če bi kaj rad, naj govori z mano, ker bi bilo treba prekinit, ker sem jaz tukaj gazda, pa nisem, ker je šla Maja pred mano in je bil hodnik preozek, da bi šel mimo, pa ker ... Nisem pač. Mogoče bo nehal.

»Vedno isto,« je rekel. »Je škoda denarja za povratne ventile, jaz naj pa flikam. Čeprav flikam pa rad,« in je spet zaslinil proti Maji, ki ji je bilo zoprno in je pogledala mene in potem spet hitro stran.

»Pa, pičko ...«

»Jani, daj mir!«

Zazvonil je telefon, moj, ampak poln kurac sem imel vsega in sem hotel razčistit...

»Jani, daj mir!« je rekla in me prijela za roko.

Mogoče je Zlatnar, sem pomislil, in to meje zbremzalo.

Bilje Zoran, kar je bilo še bolj zajebano kot Zlatnar, in sem moral dvignit.

»Robo bi nucal,« je rekel direkt.

Sem rekel, da ja, hvala bogu, samo kdaj, ker ta moment ne morem.

»Ne se zdaj zajebavat,« je rekel, »moraš, jebenti!«

»Ne morem!«

... pa da če me jebe, ne morem in sem se spomnil, da res ne morem, ker mi ne delajo brisalci.

»Avto je fuč.«

Zaklel je mastno in glasno, da je Maja zraven mene trznila.

»Počakaj me doma!« in neka kletvica, pizda materna ali kaj podobnega.

Hotel sem reči, da ja, samo je že odložil.

Prekleta norišnica! Prej sto let nič, nikogar, zdaj pa vse naenkrat.

Čeprav to, sem potem pomislil, da je nucal robo, ni bilo šlabo, ker je to pomenilo, da se bom znebil kouka in puške, če sem prav zastopil, ki sem ju imel doma, v predalu moje baješlovne mize, od stanovanja na Vrhovcih, kjer smo imeli najeto garsonjero v podstrehi pri dveh penzionerjih, pa je Majo ugriznil njihov pes, nekaj malega lovskega. Brez posledic sičer, dobila je pet šivov v nogo in injekcijo proti tetanusu, ampak ker stara dva še kar nista kapirala, da je nevaren, in ga nista privezovala - do prejšnjih stanovalk, dveh študentskih Korošic, je bil tako prijazen, sta rekla, kot da je Maja kriva, ker je šla preblizu - sva spokala v Moste in od tam na Jamo, kar pomeni, da sem imel doma to sranje približno pol leta. Takrat enkrat pred tem ugrizom se je pojavil Zoran in zarinil s svojim bemvejem na dvorišče, da se je psu skoraj zmešalo in je stari prišel z vrta pogledat, kaj se dogaja. Midva sva avto puščala ob ograji tri bajte stran. Pogledal je džukelo, kot da je nek lajajoči drek, starega, ki ga je držal za ovratnico, sploh ne in se sprehodil k meni z nečim v roki. Če greva na kavo ali lahko pri meni? Nisem vedel, kaj bi rad, ampak sem vseeno, za vsak slučaj, rekel, da raje ne pri meni, ker pri meni itak ni bilo pri meni. Šla sva v bližnji bife ob Mercatorju in sedla v prostor za nekadilče, ker tam ni bilo nikogar. Seveda se mi je zdelo čudno, da sva šla tja, ker je Zoran drugače kadil in takrat se je pri nas v gostilnah še dalo. Na mizo je porinil vrečko.

»Daj mi to shrani za kak dan.«

Odgrnil sem odprtino, da sem videl, kako je notri nekaj belega, in sem mislil, da je hors in prebledel.

»Pizda, stari,« sem rekel, »najprej puša, zdaj še ta pauder. Piz-da, če pridejo, me direkt pelejo.«

Ker prej sem imel pa ob neki podobni priliki v predalu že shranjeno puško, odrezano šibrovko, in to na isto foro. Da če jo lahko shranim za kak dan, potem pa se je dan raztegnil na meseče.

Pa da ne, in da je to itak samo za kak dan, ker je že oddano in da kaj se bojim in podobno.

Ni mi bilo prav, sploh pa sem bil alergičen na to, da kaj se bojim, ampak nisem več sral, ker sem vedel, da je brez veze. Zoranu nisem mogel reči ne, ker mi je že kdaj prej pomagal, ne samo v Capaklandu, mi zrihtal vsake toliko kak poslič, za katerega sem mu rekel, da ga bom opravil, ampak samo, če ne bom vedel, za kaj gre, in če niso mamila ali kaj podobnega, zaradi česar bi lahko gadno najebal. Ali pa, če so, da vsaj ne vem, ker denar sem pa rabil, kaj sem pa hotel, in tu ga je bilo več kot pri ribezu. Če mi to obljubi in ne pove, za kaj v resnici gre, ker kolikor poznam sebe, sem mu rekel, bom vse zgobcal, če me dobijo in pritisnejo name. Okej, je rekel in potem sem vsake toliko kaj zaslužil na to foro, da kao nisem nič vedel.

Sem rekel, v redu, sem vzel tisto vrečko, za katero se je izkazalo, da v njej ni heroin, hvala bogu, in jo dal v predal, Maji pa nič povedal, ker ji že za orožje ni bilo prav. Zdaj bo to itak šlo, pa ji v bistvu res ni bilo treba vedeti. Edino prilika ni bila čisto nič prava zaradi te pizde v modrem kombinezonu.

»Jaz bom to zdaj zimproviziral, ker iz svojega denarja ga ne bom kupoval. In potem, če bo, bo, če ne, pa pač ne,« je pizdil.

»Oprostite, a nama lahko poveste, kaj se sploh dogaja?« je rekla Maja.

Ni se dal motit. Mirno je razstavljal orodje, prižgal čik ... Ta mali v Majinih rokah je zakašljal ... Vzel sem ga k sebi, še ves zmeden od Zorana, in ga potrepljal po hrbtu, da bi se umiril.

»Tati, kaj dela stric?« je rekel.

Hotel sem odgovoriti, pa meje vodovodar prehitel. Sklanjal se je nad črpalko in nekaj gledal.

»Stric bo popravil tole mašino, da bo lahko tvoja mamica ka-kala ...«

Puhnil je dim čez rame, direkt v ta malega, mali je zakašljal.

»A ste zmešani!« se je zadrla Maja.

Porinil sem ji Simona v roke.

»... drugače boš morala kakat v hlačke ...«

Z vso močjo sem ga brcnil v rit. Zabilo ga je v črpalko in potem na tla. Maja me je poskušala zadržat, ampak ni mogla z eno roko zaradi Simona. Vodovodarje padel na trebuh, čudno počasi, kot da ne verjame, kaj se je zgodilo. Napol se je obrnil proti meni z enim takim presenečenim, bedastim izrazom na ksihtu. S spodnjim delom pesti sem ga zabil v beton. Šele takrat je izpustil kombinirke iz rok in se zadrl. Pobral sem jih in skočil nanj. Trznil je, kot da ne ve čisto točno, ali naj se upre ali kaj. Se enkrat sem ga tresnil s prosto roko, s kleščami pa zagrabil za uho. Stisnil sem. Začelje tulit, pa čisto mehek je postal, razen v glavo.

»Ubil te bom,« sem rekel. Slina mi je špricala po njegovi glavi.

»Ubil te bom, prekleta pizda smrdljiva!«

Privil sem klešče.

Se bolj je zatulil. Nekaj takega kot, ne, ne, ne, upiral se ni pa čisto nič, spresran do amena. Kot en stokilski hrošček je drhtel z nožicami pod mano.

»Ubil te bom, kurba, ubil te bom, glavo ti bom odrezal...«

Simon je jokal in Maja je stopila pred mene, tik ob njegovo glavo, ker ni bilo drugače prostora.

»Jani, pusti ga, prosim.«

»Ubil te bom,« sem rekel, »od tu ne prideš živ.«

Simon je še glasneje zajokal in potem je začel še on.

»Oprostite, gospod, oprostite ... Samo pohecal ...«

»Drži gobec,« sem se zadrl, »prepozno, in te bom ubil ko bog.«

»Jani, pusti ga ali pa grem.«

S kombinirkami sem mu začel navijati uho.

»No, pa se pohecajmo.«

»Jani!«

»Aje smešno!?«

Zajokal je kot otrok, kot Simon.

»A ti je zdaj smešno? A? Ti je?«

»Jani! A si zmešan, a si ...«

»Džeronimo!« sem zatulil, »Džeronimo!« in navijal in leva roka mi je trzala nad njim, da ga pritegne, da ga zdruzne v drek ... Za vse nazaj in naprej.

»Jani!«

»Če se me kdo dotakne, ga ubijem!«

Z roko je krenila proti meni, da me zvleče stran. Ustavila se je in smo obstali oziroma ona je obstala, ker sva bila midva itak na tleh, in nekaj časa nihče ni vedel, kaj.

»Navadno govno od človeka si, a ti je jasno!«

Nič ni rekel, Maja pa tudi ne.

»Pizda smrdljiva.«

Stiskal sem klešče, očitno preveč, ker je počilo in je malo krvi steklo po kovini. Zadrl se je in se skušal splaziti izpod mene. Udaril sem ga in je še enkrat počilo, votlo, ko je zadel z glavo ob beton. In še enkrat.

»Janiii!«

Potem je pograbila Simona in zbežala ven, jaz sem pa obsedel na človeku, se trešel kot kak zajeban epileptik in se ga bal pogledat.

Tišina.

Tišina in njegovo hlipanje, to je bilo vse.

Odprl sem klešče in jih odložil na tla. Vstal sem in stopil dva koraka stran. Dvignil se je na rokah, se sede obrnil, da bi videl, kaj bom, in se našlonil na steno. Čelo je imel odrgnjeno, iz nosa mu je tekla kri, pa malo tudi z ušesa.

Lahko bi bilo šlabše, sem olajšano pomislil. Glede na vse.

»Popravi to,« sem rekel.

Pobral je klešče in se splazil do pumpe.

Ostala sva sama v tišini. Samo njegovo drkanje po plehu se je slišalo. Trrr, cviii, slump in podobno. Taka naju je našel Zoran.

»Kje maš?« je rekel.

Sem rekel, da naj počaka, pa če malo popazi na onega. Naj ga ne spusti mimo. Butasto je pogledal, ampak je ostal tam.

»Kaj sta pa mela?« sem ga slišal vprašat.

Prinešel sem puško in vrečko. Zaklček je odklonil, češ da ne, naj ga spravim, da bo drugič, puško je pa odmotal in podržal proti luči. Fekalc je zacvilil, še huje kot prej, ko sem ga tolkel, ampak Zoran se ni ukvarjal z njim, ga že ni bilo več.

»Saj te ne bo nihče ubil,« sem mu rekel, ker je še kar stokal in gledal prazen hodnik. »Tista puša ni bila zate.«

Bled je bil. Prozoren.

Potem je pošraufal, kar je imel pošraufat, in je rekel, da je to to in da mora še v kopalnico, če sme ...

Hotel se je sezuti, pa sem mu rekel, da ni treba, pa da če bi vseeno in se je sezul. Pokazal sem mu kopalnico. Potegnil je vodo, naredilo je bunf, kot da bi kdo zagnal žakl čementa s prvega nadstropja na asfalt, popilo vodo iz stranišča skupaj z ubogimi žabami in delalo. Čez nekaj sekund se je voda vrnila, do poloviče, rdeča in z delčki zmletih žab. Dobro, da Simon tega ni videl. Se meni se je dvignilo.

»Dela.«

»Kaj pa to?« sem kazal na žabji brodet.

Se enkrat je potegnil za špagco, še enkrat bunf, še enkrat se je voda vrnila, tako kot mora, ampak tokrat čista. No, ja, čisto malo roza.

»Evo, vidite, dela.«

»Aha,« sem rekel.

Nekaj časa sva gledala vodo.

Lahko bi me pritegnil, sem razmišljal, ko sva stala čisto drug blizu drugega, ker je bila kopalnica majhna, in bi me verjetno tudi prefukal, če bi se me lotil, kljub pleši in to, ker je bil težji, čeprav manjši, ampak ni, sem videl, da ne bo.

»Jaz bi zdaj šel, gospod?«

Skupaj sva šla do stopnišča.

»Menije žal, da je prišlo do tega,« sem rekel. »Ampak popizdim, če kdo piha dim v mojega'sina, ki je astmatik ...«

Ni kapiral.

»Ja, to ste nardili.«

Oči so se mu odprle, kot da ga bom vsak čas zaklal.

»Zato se je pa to zgodilo, ker drugače ne mlatim ljudi.«

Začelje, da mu je žal, pa da ni vedel ...

»Dobro, tudi jaz se opravičujem.«

Mencala sva. On, ker bi rad spizdil, jaz, ker sem hotel nekako zglihat, preden gre.

»Roka? Ker je brez veze, da ...«

Dal je roko.

»No, na svidenje.«

»Na svidenje, gospod.«

Splazil se je čez stopnišče in v avto.

Deset

Maja in Simon sta sedela za mizo. Malije jedel momo mleko, se pravi mleko s kosmiči. Na škatli je bil medved, pa smo mu zato tako rekli, ker najprej ni mogel reči medved, ampakje rekel momo.

»Tati?«

»Ja?«

»Zakaj si udaril strica?«

»Ker je grdo govoril o tvoji mami.«

»Enkrat se ti bo zalomilo,« je rekla Maja, »in boš res komu napravil kaj hudega.«

Nič nisem rekel, nekaj časa, ker je imela prav in sem se še vedno trešel. Lahko bi mu odtrgal uho, jebenti. Čisto blizu sem bil. Ali pa bi mu s kombinirkami zvrtal luknjo v glavo, ko se mi je odpeljalo.

Ampak drek pumpa je bila kljub vsemu popravljena.

»Samo mir naj.rni da jo. Na miru naj me pustijo, pa bo vse v redu. Drugače pa kolinami je zelo žal, ampak bodo, ker vem, ker ne morem več.«

Potem smo bili nekaj časa spet tiho, dokler ni spet Simon začel:

»Tati, a ... a ...« in je lovil besede, «... a ne, da žabe nimajo zob?«

»Kdo to pravi?«

»Jani!« je rekla Maja.

»Seveda jih imajo. In pridejo in ti odgriznejo glavo.«

»Jani!«

»Hecaš se. Krokodili ... a ... a ... krokodili majo zobe?«

»Krokodili majo krila.«

»A ... a ... to pa že ne. Krokodili nimajo kril.«

»Zakaj pa misliš, da se jim reče leteči krokodili, a?«

»A ... a ... krokodili pa že ne letijo.«

»Leteči krokodili letijo, kaj pa misliš. Zakaj bi jim pa rekli leteči?«

»Ne letijo, in pika!«

Razpizdil se je in je bil pri tem hečen za popizdit.

»Buča mala,« in sem ga kušnil na lase, »buča tatijeva.« Kure gleda fekalne črpalke.

»Rad te mam, Maja,« sem rekel, ker sem jo navsezadnje res, in smo spokali žabe in ni bilo od nikoder nobene policije. »Popizdil sem zaradi tebe in zaradi Simona, pa zaradi tega, ker si ti popiz-dila zaradi Simona ...«

»Jaz tebe tudi, Jani,« je rekla in skočila pokonci in sem stegnil roke, ker sem mislil, da gre kao k meni, čeprav je čudno trznila, ampak ni šla, ker je pičila direkt mimo do stene med mano in žabami tam zunaj, v atriju, ker sem tako sedel, da sem jim kazal hrbet, in počepnila.

»Kaj je to?«

»Kaj je kaj?« sem rekel, ker kaj bi pa lahko bilo s steno. Lahko bi Simon kaj narisal gor, ampak kaj potem, to ni nič, sploh v primerjavi z žabami in s pumpo. Jebe se mi, itak onemu ne bom nič več plačal. Najrajši bi Simonu rekel, da kaj nariše. Ne vem, krog ali drevo ali karkoli pač, lahko tudi čičke čačke.

»Glej to!«

Na steni je bil flek oziroma ni bil flek, če si natančno pogledal. Ker flek je okrogel ali kvadratast ali pa recimo trikoten ali pa kaj vmes, kakšna vmesna oblika od teh treh, je pa otok. Flekje nekaj, kar je obdano z nečim drugim, to tam pa ni bilo. Kot en otok ali pa vsaj polotok. Tisto, kar je bilo tam, je bil pas, tako bi ga jaz poimenoval, vlažne stene, ki se je dvigal kakih dvajset čentimetrov od tal po vsej steni. In ko sva se sprehodila po stanovanju, sva videla, da se je ta pas pojavil povsod ob zunanjih stenah, pa malo manj tudi po tistih notranjih med prostori. Ponekod je bilo tako mokro, da so izstopile čelo kapljiče.

»Pičko materno!« sem rekel. Mali astmatik, mi pa tole. Zdravnica je sičer rekla, da moramo vlažiti zrak z mokro brisačo na radiatorjih, ker suh zrak najhuje draži bronhije. To pri nas zdaj odpade, domnevam, nič pa ni rekla, če so gljive, ki bodo zrasle na tem mokrem dreku, koristne ali škodljive.

Maja se je držala za glavo. Šel sem po telefon in dvakrat kliknil, ker po tistem ni več klicala, in čakal, da bi se nepremičninska svinja oglasila. Ni se. Odložil sem telefon, ampak potem ga je pobrala Maja in začela ponovno vtipkavati njegovo cifro.

»Ni treba,« sem rekel, »ker si itak že prej ...« Imela je še manj pojma o tehniki kot jaz.

Ni me jebala. Se enkrat in še enkrat nič. In še enkrat... In potem še enkrat... Kot obsedena.

»Ne bo dvignil,« sem rekel, »če do zdaj ni.«

Pogledala meje, kot da sem jaz vsega kriv: »Kako lahko samo sediš!«

Gledala je gor po steni in hodila po stanovanju, kot da bo zdaj zdaj znorela. Meni se pa ni več dalo. Tolikokrat sem se že razburil tisti dan, da sploh nisem mogel biti več prav pri stvari. Lahko bi se razpizdil, ampak bi sam sebe farbal. Ni bilo žara, nobenega ognja več v meni, samo utrujena naveličanost, in potem sem se spomnil, da tisti dan sploh še nisem jedel. Mokra stena pa mokra stena. Eni imajo non stop mokre stene, eni jih sploh nimajo ... Nisem več mogel biti jezen na nikogar, niti nase ne več.

»A bo kaj prej suho, če ne sedim?«

Neandertalci so živeli v jamah, recimo v Potočki Zijalki, in mi smo na nek načini njihovi potomci. Mogoče ne ravno potomci neandertalčev, ker te smo menda požrli, ampak vsaj potomci tistih, ki so storili, in ti so tudi morali nekje stanovat. V sosednjih jamah z mokrimi stenami. Poleg tega pa še pet mesečev in ne vem koliko jebenih dni še, pa gremo ven. Ker november je kratek, jih nima enaintrideset, tako da sploh ni panike. In me boli kurac.

Šel sem v kuhinjo, da si namažem kaj na kruh. Maji niti to ni bilo prav, sem videl, da jem.

»Kaj bomo zdaj?«

»Enkrat bo moral dvignit,« sem rekel in dvakrat kucnil. V prazno. »In potem bo dal denar nazaj, ali ga pa mogoče res ubijem.«

Vtipkal sem mesidž: V stanovanju imamo vlago. Če ne dobim denarja, grem na TV.

»Evo.«

Jedel sem kruh z marmelado in prebiral etiketo, ker drugače ne morem jesti. Če ne berem pri hrani, sem nervozen. Mati je svoje čase znorevala ob tem. Enih deset let se je počutila grozno, ker ne znam jesti kot normalni ljudje, ki se ob obroku pogovarjajo. Če ne bi bil jaz tisti, ki je najebaval zaradi tega, bi občudoval njeno vztrajnost. Včasih sem odložil branje, ampakje to razumela kot kontra in je šele navalila. V .bistvu ji nisem mogel ustreči. Enkrat sem ji rekel, da je vseeno, če berem ali ne, ker bo isto.

»Tako mi vračaš za vse,« je rekla. »Uničil si mi kosilo.«

Marmelada je bila marelična od Podravke, s trideset pošto sadja in sedemdeset šladkorja pa nekaj pektina in askorbinske kisline. Se pravi pretežno cuker in vsake toliko marelica. Če ne bi bilo tega sranja, bi stopil do omare in potegnil s poliče kak star strip. Na polici sem jih imel nekaj, večino pa v škatlah, ker na policah zanje ne bi bilo prostora. Od prebiranja za mizo so bili že zelo utrujeni in Maja meje večkrat vprašala, kako lahko nenehno prebiram ene in iste stripe. To imajo v krvi, zgleda. Ne vem ... Saj nisem bral, da bi izvedel kaj novega. Pač, da mine čas in da nekaj delam. In sem se zagledal v teglc marelične, ki je meni najboljša, čeprav je najčenejša. Včasih sem na kruh na debelo mazal še pu-ter, ampak potem sem nekje prebral o škodljivosti putra in nisem mogel več. Nisem ga več mazal na debelo, ampak ravno še toliko, da je bil kruh malo bel. Probal sem se prepričat, da je brez putra lih tko fajn. Pri nekaterih stvareh je to šlo, ta brezmaščobna fora, recimo pri mleku, pa jogurtih, ker res ni neke razlike oziroma sčasoma ugotoviš, da so čelo zares boljši, ali pa se ti samo zdi, ne vem, ali pa pri palačinkah iz polnozrnate moke. Dobro, tu je že vprašanje, ker ko potem kje zunaj, v kaki gostilni, dobiš navadne rumene, pa smetano in čokolado, priznaš, da ipak je razlika, da so tiste domače bolj take, suhe, makrobiotične, ena taka vegi varianta. Ampak pri kruhu, putru in marmeladi se pa to najbolj pozna. Ni mehkobe, ki jo da puter, ker marmelada se vpije in naredi zgornjo plast kruha suho in kot da bi bila kristalizirana, kar pika v jezik. Se vedno boljše, kot če daš na kruh med, recimo, ker takrat je to še huje, je pa že pri marmeladi opazno. Za puter mi je bilo žal, malo meje pa tudi grizlo, da kaj pa, če so se zajebali, tako kot so se svoje čase z jajci, ki menda niso take holesterolne bombe, kot so domnevali, pa da ga bodo čez leta spet vsi vešelo mazali na kruh in ne samo Brando oni Francozinji po češplji. Ker bodo ugotovili, da je v redu. Čeprav s češpljo je še najmanjši problem. Lahko bi jo namazal tudi z margarino z omega tri maščobnimi kislinami, če bi hotel, in jo potem lizal, pa te ne bi infarkt.

Je pa tako, da ko si enkrat kronično brez denarja, poješ, kar je, samo da je.

Tisti dan ni bilo potem nič več. Bili smo doma, ker ven nismo mogli, zaradi brisalčev, pa tudi peš ne bi šlo, ker je lilo, da se bog usmili. Se enkrat sem šel srat in si pri tem gledal med noge in razmišljal, kaj bo, če črpalka ne bo delala. S Simonom sva se igrala s kockami in Maja je pospravljala. Dvakrat se je medtem zjokala in enkrat rekla, da je vse, kar si želi, normalno življenje. Hotel sem jo vprašat, kaj misli s tem, pa raje nisem. Res meje zanimalo, ker se meni ni zdelo, ali pa se mi ni zdelo na tak način ... No, ne vem,

o tem nisem razmišljal. Fleki na steni so se še naprej mastili.

Enajst

Zjutraj je poklical Borut in se opravičil, da ni mogel pomaga ti pri šelitvi in da če je še kaj. Sem rekel, ni blema, stari, in da ni ampak da lahko odpelje Majo in Simona v mesto, če se mu da, p če ima čas, ker tu ni avtobusa. Je rekel, da ja in da pride.

Maja sprva ni hotela iti, ker da je.vse u kurcu in da je treb zrihtat, pa dobit tega stanodajalca in zaradi vlage in vsega, ampal sem rekel, da bom jaz to spedenal oziroma ga klical, ker kje j njegov sedež oziroma stanovanje, ni vedel nobeden od naju. Ii potem okej, ker je bilo evidentno, da bo znorela, če ostane tu, po drugi strani sem pa jaz potreboval mir, če sem hotel kaj nama lat, kaj od tega Martina Krpana. Ki sem ga moral, ker če ga ne bi potem je bolje, da barviče res zaženem proč. To je bila moj zadnja šansa za ... Ne vem kaj, ampak o tem sem sklenil, da s momentalno ne bom spraševal, če bom zdržal, se pa sploh niko li več ne bom.

Borut je bil pri nas na Jami v pol ure, kar je pomenilo, daj štartal takoj, ko je odložil slušalko, ker meje klical iz svoje oziro ma fotrove pisarne. Številko sem si že zapomnil. Verjetno je ti dal v stroške. Če bi ti avto crknil nekje sredi ničesar, bi on poštar tal svoj vagen in te prišel potegnit iz dreka. Potem bi tistih tiso kilometrov poslušal njegove očitke, take tihe in šlabo prikrite, v življenju nasploh, odgovornosti in tem, ko imaš familijo, ampal ko si v dreku, to preneseš, ker kaj ti pa ostane. Če pa nisi, pa ne Zato je imel on bolj malo kolegov in zato sem ga, če sem čisto is časen človek, če prav pomislim, ki se ni ukvarjal z ničemer razen s svojim biznisom in z reševanjem kolegov, se pravi, z menoj.

Pričakoval sem, da bo kaj takega, kak tak mimogrede, a si ne bi raje omislil kak boljši avto, zdaj ko imam Simona, pa če dobi astmatični napad (on sije to predstavljal kot v risanki, da ga začne dušit, pa da mali pade po tleh v momentu, pa ne vem kaj še), ampak ni.

»Si slišal za Zorana?«

»Kaj bi slišal?«

»V zaporu je.«

»A?« čeljust se mi je kar pobesila. »Pa, kako, pizda, saj je bil še včeraj tule?«

Potem je povedal, kar je vedel, vedel pa je s televizije in z radia, česar midv^ nisva mogla, ker v najini jami nista vlekla. Od mene je šel očitno direkt v okršaj. Pred McDonald’s v Šiški, kjer so imeli neko frko, in je prišel še ravno pravi čas (to sem zvedel kasneje, ne od Boruta), ker je, jasno, vedno zamujal, da je falil glavno streljanje in se postavil s puško, z mojo puško, policiji direkt pred nos. Edinega od tistih, ki niso tam ležali - so pa trije, zadeti v roke in noge ali tja nekam - so direkt uhvatili.

»Pizda, sem baksuz,« je rekel, ampak to potem, ko sem ga šel obiskat, ne takrat, »šel sem jih mirit, saj nisem budala, enga šusa nisem spustil, pa tole.«

Ampak trije so bili obstreljeni, in je dobil leto dni in je meni doma ostala vrečka.

Naložil sem Majo in Simona v vaneota dizla avtopralniče Pirtovšek in pomahal adijo. Simon je bil navdušen, ker je lahko sedel spredaj, ker drugje ni mogel, zadaj je bil keson, pa ker je sedel tako visoko in je videl vse okrog sebe, pa mogoče tudi zaradi tega, ker je avto vžgal sprva, in to ne da bi bilo treba vleči elektrikot s kakega drugega avta. Mali je bil nekaj časa čelo prepričan,da  je to nujno, da avto vžge, ti kabli, mislim. Ko se je prvič peljal z Borutom,je bil čisto zmeden, kaj da je zdaj to.

In, eto, sem bil sam.

Zdaj pa kaj?

Malo sem bil nervozen zaradi Zorana in te pizdarije, in ker nisem vedel, kaj to pomeni zame. Da je vrečka pri meni, ne bo zgobcal, to sigurno. Bi se sebi uscal v župo, pa tudi drugače ne bi, ker ni bil pička. Se pravi, da je to okej, razen če so ga spremljali in potem ni okej, ker bodo še mene. Ob tem meje malo panika in sem nekaj časa letal gor in dol po stanovanju in iskal skrivne prostorčke, kamor bi to eventuelno lahko skril, ampak ni bilo nobenih takih, ki jih kak policijski šnaučer ne bi izšnofal. Potem sem se pomiril. Če bi obstajala ta varianta, bi bili že tu, ker pa jih ni bilo, jih tudi ne bo. Recimo. Poleg tega pa, je, kar je, in bo, kar pač bo. S to mislijo sem se vrnil k svojim problemom.

Vzel sem listek papirja in na njega napisal: jeba. Tako sem poimenoval nujna opravila za tisti dan. Ugotovil sem, da je potem nekako lažje, če imaš to napisano. Gor daš recimo enih pet točk in greš po vrsti in kar gre. Lahko bi napisal opravki in mogoče bi moral, ker ima jeba en tak negativen pomen, ampak meni je šla beseda opravki na živče. Ko bom starejši, mogoče, enkrat čez stodvanajst let. Če pa torej teh pet opravkov držiš v glavi, rata čela zmeda in kurac, ne narediš nič. In da se ne pretvarjaš, da ni to nič, da si lepo priznaš, da je to jeba. Ker je.

Ena: kliči svinjo. Napisal sem svinjo, pa sem potem zbrisal, ker če bom s tem štartal, potem ne bo najbolj produktivno, in sem dopisal stanodajalca. Nisem hotel imena oziroma priimka, ker potem bi bilo pa spet preveč osebno. Mi je pa potem stanodajalec zvenelo nekam pedersko in sem razmišljal o tem, da bi ga zamenjal z landlord, ampak to meje pa spet spominjalo na Let’s linch the landlords, kar bi bilo še huje od svinje, in sem pustil stanodajalec. Se pravi, najprej najtežje.

Dve: nariši prvo risbo.

Tri: ... tri ... hm, v bistvu ni bilo več. Lepše bi zgledalo, če bi bilo točk več ali pa vsaj tri, bolj resno, ampak, dobro, če ni, ni. Čeprav sem potem še malo posedel, ker sta me ti dve tako motili, in se spomnil in dodal še to, da naj razmislim o drugih risbah. Razmislek seveda ni čisto prava točka, ker to sem jaz počel ves čas, mislim, razmišljal, in ni bilo kaj kruha od tega, ampak dobro, je lepše zgledalo. In zanalašč sem napisal risbo, da ne bi preveč kompliciral v svoji glavi. Itak sem mislil napravit umetnino, ampak če se lotiš dela s takimi ambicijami, te težijo in ti ležijo na križu in je sranje. Zdaj pa, če je naloga risba, to zna vsak kmet. Risba, risbica ... ko ena mala pizda, pizdica.

Okej, sem rekel in vtipkal telefonsko od svinje, ko robot, ker tako je najlažje pri teh neprijetnostih. Nič razmišljati in gremo. Dobro je, če ob tem počneš še kaj, da sam sebe prepričaš, kako to res ni nič. Zato sem odprl škatlico z zelenim čajem in pristavljal vodo ... Zvonilo je in zvonilo in sem že mislil odložiti in si oddahniti, ker sem svoje napravil in nisem jaz kriv, da ga ni, da ne dvigne, čeprav s tem ne bi nič napravil, ampak vseeno, ko je kur-ba dvignil.

»Zlatnar.«

Bil sem miren in v formi in še pravica je bila na moji strani:

»No, gospod Zlatnar, zdaj mamo pa še vlago.«

Potem se je delal glupega in da kakšno vlago, pa sem lepo razložil in je nekaj o tem, da če smo pogledali črpalko za izčrpavanje podtalniče, ki da narašča zaradi stoletnih padavin ali voda ali nekaj takega ...

»Glejte«, sem mu rekel, »najprej so bile žabe in zdaj je ta vlaga. Moj kolega dela na televiziji in ga bom povabil, naj pride sem, pa si to pogleda. Se prej pa bom šel zjebat povratni ventil fekalne pumpe, da bodo žabe navalile in bodo imeli kaj posneti.«

Blefiral sem, seveda, ker nisem imel nobenega kolega na televiziji in tudi pumpe ne bi znal pokvariti, mislim, lahko bi jo zbil s stene, ampak potem bi me jebali, češ da sem si sam kriv, ampak je vžgalo. Usral se je in rekel, da pride pogledat.

»To ste rekli že zadnjič,« sem rekel. »In jaz tega ne bom napravil zaradi hudobije, ampak ker se očitno drugače ne da. Moj otrok je astmatik in v takem ne more biti. Zaradi sebe bi bil pripravljen marsikaj požreti, ker se mi ne da ukvarjat s tem, zaradi njega pa ne bom,« sem govoril in to je bilo v bistvu vse res, razen fore s televizijo.

»Čez pol ure bom tam,« je rekel in zvenel utrujeno, in jaz, da bomo videli, če ne mi, pa potem čela Šlovenija.

»Sigurno pridem.«

To je bila ena. Trajalo je tri minute, pa je bilo pol šihta že opravljenega. Počutil sem se krasno in sem sklenil, da bom to izkoristil, ta filing. Voda je zavrela, pa sem ji dodal vrečko in začel iskati barviče in radirko in te reči v nerazpakiranih, se pravi mojih, škatlah. Našel sem jih, še preden so minile tri minute, kolikor sc mora zelene namakat, da je ravno pravi, kar je pomenilo, da je pa res moj dan. Bil sem redi. Po treh letih, treh mesecih in ne vem točno koliko dnevih. Zdaj pa kaj?

Pa sem sedel za svojo mizo in čakal. Čakal in čakal in potegnil črtico. Malo sem bil iz vaje, pa je bilo to tako, nesigurno. Narahlo, da lažje zbrišem, da se ne pozna. Ne bom kritičen, sem si rekel, ne v tej fazi. Možgani na off, naj roka dela, ker če bom zdaj presojal po nekih kriterijih, onih mojih nebeških, potem ne bo nič, ne bom ničesar narisal. Samo da je, potem pa bo že, bom že spedenal, da bo. Risba, risbica ... Se vedno sem. In naprej še ena črtica, še ena in tako naprej in sem počasi narisal Martina Krpana in njegovo roko in ta pa sega pod krilo česarični, hčeri česariče naše presvetle. Tako diskretno. Da ne bi takoj začel z natepava-njem pa s kurci in pičkami in tem. Maja je v službi z interneta snela besedilo brez ilustracij, pa sem vsaj vedel, kaj mi je ilustrirati. Klečal je naš junak pred svojimi kraljevskimi nadrejenimi, z eno roko snemal klobuk v znamenje spoštovanja, z drugo pa tipal po spodnjem delu noge, goleni, se mi zdi, da se reče. Narisal, najprej na grobo, s svinčnikom, potem njega in česarično izdelal malo bolj natančno, pa čisto natančno, osebe okrog njiju so bile še vedno samo nakazane. Padel sem v štos in sploh ne vem, koliko časa je minilo in zdelo se mi je okej ... pizda, pizdica ... sem si brundal, ker se mi je zdelo, da mi gre. Potem sem to na fino zradiral, pa čez črte s čopičem, da bom ta dva pobarval, kar ni najbolj pametno, ker oni drugi še niso bili izrisani, pa bi jih lahko packal, ampak sem hotel čim prej videti, kako bo to sekalo v koloru. Ple-skarijo sem potem dal na omaro, da se posuši in da mi medtem kaj ne kapne tja gor, pa da je bila miza fraj za en džoint, ko je bila lih prilika, ko ni bilo tamalega, da bi me videl. Tudi tu sem bil malo iz vaje, pa sem zjebal tri papirčke, preden mi je kolikor toliko ratalo, da sem ga zvil. Prižgal sem ga, se našlonil nazaj, potegnil, globoko, globoooko, malo pokašljal, kar je v redu, da pride iz pljuč v kri do nekih rečeptorjev za ne vem kaj ... skočil do omare, snel slikarijo, jo dal na mizo in si jo ogledal.

Najprej se mi ni zdela zanič, ampak samo ne tako dobra, kot se mi je zdela, ko sem jo odložil, sem pa vedel, kaj to pomeni. In sem jo še enkrat odložil in počakal dve minuti, potegnil še dva dima. Rokiče so se mi tresle, ko sem jo ponovno prijel.

Aha ...

Pa sta šli dve urci, sem si rekel kao vešelo, kao to ni nič. Kao imam cajta še pa još. In samozavest. Kao za dve figurci si porabil dve uri in sta za en drek in kao to ni nič takega, čeprav bi Miki Muster v tem času nasral čelovečerno risanko, jo zmontiral in pokazal publiki. No, pa smo tam. Risba, risbica ... Nije to ništa. Jebu se i konjevi i pitoni i biljke se razmnožavaju preko koljenovog praga i ... Ko pizda mala ...

Nekaj časa sem sedel in mislil na nič in gledal nekam v nič. V glavi mi je preskakovalo, ampak nič organiziranega. Nobene rezultante ni bilo oziroma se je pripravljala, ampak ni bilo energije, da bi jo preusmeril. Po vsem dreku, ni bilo samo to, niso bile samo risbe. Je bilo neizbežno. Utrujen sem bil. Pok, bum, tresk ...

Ja, pa kako, kako pri bogu svetem je to mogoče, pa kako lahko kar tako pozabiš risat! To, se mi zdi, sem se zadrl, ker mi je pri tem slina špricnila na papir in sem užgal po mizi. Lahko pa, da sem si samo mislil. Potem sem dal iz sebe nekaj neartikuliranega, nekaj šimpanzje-šlonovsko-orangutanskega in škripal z zobmi in tolkel po mizi, ne pa še po papirju, ko da bi upal na čudež.

Kako, prekleta budala, pa kako ...

V sekundi mi je ratalo žal, da sem pogledal. Vsaj skadil bi v miru do konca. Pa je šel lep džointek. Vseeno sem ga sfiniširal, ker je to reč brez veze ugašat, pa shranjevat. Samo zakisli se, pa ni nič več od njega. Ampak tudi tako ni bilo nič od njega, samo še pojačal je mojo depresijo. Našlonil sem se na roke na mizo in še enkrat poškilil gor, če bi se slučajno prvič, pa drugič zajebal, čeprav sem vedel, da to ni možno. Za en drek je bilo, res, ko v osnovni šoli. Martin Krpanje zgledal ko princ Van Dam, ona pič-ka, ki jo je držal za nogo, ko Sharon Stone ... Moral bi biti en tak Rocky Balboa, če sem prav razumel Levstika, ne pa supermen. Moral bi zgledat ko en, ki nima šans proti Brdavsu, ko en gelip-ter, ki ga bo Turek sesekal na molekule, ko en kmetek šlovenski, tak, ki gre s planšarskega bala z Jezerskega, ta, tam gori, je pa bil tak, da bi lahko sam zaklal čredo Brdavsov in mimogrede nategnil pol Dunaja, kje je pa potem zaplet, pa razplet, pa zgodba, pa vse? Ko zajebani George Clooney, ali pa, kaj pa vem, recimo, Clark Gable in kar je še teh spedenanih v nulo. Ta moj Krpanje bil tak, kot bi jaz rad zgledal, ampak to je pa najšlabše, to je patetično. Moj alterjebentimaterego, Jani plemeniti, peder posrani. Nič od nič, kič od kiča.

Pa tudi risba, črte, črtiče ... Vse u kurcu.

Odmaknil sem se od mize in z očmi zblendal nekam v nič. Saj bo ... Kao. Potem sem probal še misliti na nič, da se umirim, ampak ni šlo. Saj bo ... Kurac bo! Ker še malo pa bosta Maja in Simon doma. Ona me bo vprašala, kako je kaj, on se bo drl, treba ga bo sleči, pa stuširati, pa obleči, pa nahraniti, pa mu brati pravljiče, pa umiti zobe, pa ga uspavati, pizda mu materna, pa vse sorte enih reči in bo šel dan nepovratno v kurac in jaz nič, nič od mene. In ko bo zgasnil, bo ura polnoč, jaz pa zjeban ko sto bogov, in če zdaj nisem napravil nič pametnega, kako bom takrat? In kje je ona svinja svinjska, pička mu materna? Pol ure je bilo mimo že pred čuda enih pol ur. Vtipkal sem njegovo številko, samo da zdaj nisem bil več skuliran in bi bilo dretja, če bi dvignil, ampak ni. Tako je to. Dve uri nazaj sem bil evforičen in je laufalo, zdaj pa vidim, da ni nič laufalo, ker je nemogoče, da bi, če gre zame. Kličem in se matram, grozim in naredim vse, kot je treba, ampak kurac. In to risanje. Čelo življenje rišem svinjarije, čelo življenje me prosijo, naj jih ne, najprej mati, pa potem vsi drugi, zdaj v imenu otroka, se pravi sina in kaj vem katerega kurca duha vse še in ne, svinjam, da je mene sram, ampak zdaj, ko se prikaže Marija in reče, naj si privoščim, kar riši poprek tam ene vagine in penise in fuk, fuk, fukec in drk, drk, drkec in da bo svinjsko, čim bolj svinjsko naj bo, končno, končno, naj se pekel odpre in pride ven hudič s krvavo batino ... NARIŠI SVINJARIJO, BEBEC! Ne, jaz zmrznem in ne morem. Pa kaj mi je? Kaj mi JEEEEE!

Globoko sem vdihnil in si rekel, naj se, jebenti, pomirim, ker nikamor ne pelje, če bom znorel vsak dan dvakrat in sem vedel, da je to res, ampak ni šlo, ker je šlo kar naprej in so mi trzale roke kot singerca in ni bilo pomoči ...

... jebentimater, star sem trideset let, nimam službe, niti dneva delovne dobe, ne plačujem si let, zavarovanje imam samo osnovno zdravstveno, za katero ti še preklane žile ne stisnejo skupaj, če te slučajno po pomoti dostavijo na urgenco. Nič nimam. Stanovanje je najeto, pa še zanič je, kot vse kaže, pa še Maja plačuje zanj in ne jaz, avto je moj, bravo jaz, samo je forma viva in ne avto. Z gobami, pizda jim, in oni drugi, ki pa sploh ni moj, z brisalci, ki pa so kao moji ... Kako bom skrbel za Simona? In, pizda, to nagnjenje do risanja svinjarij. Kako, kako se je to moglo zgodit? Kako sem lahko zrašel v takega luzerja, pizda mi mate-RRRNAAA!

To vse je šlo ko šus skozi mojo glavo, ne tako povezano kot tukaj, vse naenkrat, se mi zdi, in je bilo preveč. Teh misli po šlabem džointu, tega pa človeško telo ne prenese, in če ne bi takrat nekaj napravil, bi me kar fršlog.

Začel sem loputati s predalom svoje baješlovne čudežne mize, ven in not, kot da je ona kriva, pa saj je, če dobro premislim, če mi ne bi mati zarisavala kitov na njej, bi bil danes avtoklepar, pička, se pravi, da je, in sem ven in not s tistim predalom, ker meje čisto razfukalo, ker prašiča ni hotela razpasti, da sem še bolj navalil in mi je uspelo. Vsaj nekaj tisto jutro. V roki mi je ostal ročaj, vse drugo je pa zgrmelo na parket, na tisti javorni beli. In se belo pokadilo, ker se je vrečka zahaklala za cvekec, ki je pogledal iz zjebanega predala.

Tako, zdaj sem bil pa res v dreku. Vrečka se je strgala in Zoranovih petinpetdeset džijev je ležalo raztresenih med mojimi nogami, pa nekaj čelo po nogavicah.

To pa zdaj ni bil več hec, s tem se pa res nisem smel zajebavat. Pizda! Kako naj vse to spravim skupaj, vseh petinpetdeset gramov, da ne bi kak izginil v parketu ali poniknil v mojih štumfih? Bolje, da se ne premaknem, sem razmišljal, dokler ne pogruntam ... Kot da sem stopil na mino na fedru, ki jo bo razfukalo, če dvignem nogo in kaj zdaj in mi še ni potegnilo, ko je pozvonilo. Potem mi je, ker je bilo treba, pa sem previdno sezul nogaviče, jih razprte zložil na stol in stekel odpret. Tam je bil Zlatnar.

»Oprostite, da zamujam,« in je blinkal z očmi, »ampak preden jih vse poloviš ...«

»Koga?«

»Izsuševalče,« je rekel in sem šele takrat videl, da na vrhu stopnic eni tipi razpakiravajo nekaj.

Dvanajst

Kar mimo mene so šli s svojimi mašinami, kot da sem zrak, pizda, direkt v spalnico. Zalaufal sem za njimi in jih nekako skušal spraviti ven. Da moram pospravit in da kaj bi sploh radi.

»Vlago bomo zmerli,« je rekel en, ki je bil zgleda šefinje stopal za nepremičninčem.

»Zmerte jo v kuhni,« ker da moram umakniti ene risbe in take reči.

Sli so v kuhinjo in jaz sem probaval spravit prah nazaj v vrečko. Z dlanjo pač, ker drugega nisem imel, ampak ni šlo vse, pa sem šel po smetišnico in veče papir in na fino spucal tla, pa strešel v vrečko. Se ravno pravi čas, ker so bili že tam in odvijali laj-štiče med zidom in parketom, potem pa tja not zapikovali neke elektrode in merili.

»Dvaindvajset pošto,« je rekel en zmagošlavno. »Estrih je namočen skoz in skoz.«

Obrnil sem se k nepremičninarju, ki je ob strani poblinkaval z očmi.

»Eee ...«

»Kaj,« sem rekel, »kaj je zdaj to?«

»Vlaga. Podtalnica se je dvignila in je vlaga prišla nekje not.«

»Skozi hidroizolacijo,« je rekel eden od onih z elektrodami. »Garant. Dovolj je ena čisto majhna luknjica, pa da začne voda curit skozi in se potem dvigne, ker gre vedno ob zidovih. Jo vlečejo.«

»Dobro, to vem tudi sam,« čeprav seveda nisem, »in kaj bomo zdaj?«

Nepremičninar je hotel nekaj, ampak ga je oni drugi, ghost buster, prehitel:

»Izsušili jo bomo, brez skrbi. Se vedno smo jo,« in je s šraufncigrom odpiral okrogle čepke po kotih sob in potem tlačil not čev od mega sesalca. »Prav dobro pa ne bo več nikoli;«

Nepremičninar, Zlatnar, ali kaj je že bil, meje potegnil v kuhinjo, do katere so že peljale ene take ogromne plastične, rebraste čevi, direkt noter v mater vseh sesalčev, ki je kraljevala sredi kuhinje oziroma dnevne sobe.

»Menije strašno žal, ampak obljubim, da bomo zrihtali. Štirinajst dni bo trajalo, pa bo vse suho. Samo malo potrpite.«

Razmišljal sem, kaj bi zdaj na tole. Kaj bi Maja rekla, ali pa, kaj bi rada, da rečem. Zgleda, da sem dajal nek tak tuhtajoč videz od sebe, ker je začel mencat.

»Vam teh štirinajst dni niti ne bi računali.«

Oni drugi je prižgal mašino. Tudi zvenelo je kot sesalec, samo prečej glasneje. Zlatnarje kar zavil z očmi.

»Ne vem,« sem rekel. »Kako naj živimo v takem? A hočete vi živet v takem?«

»Vem, ja ...«je začel, »razumem ...«

»Ker tole je, oprostite, kurac.«

Stal je s povešenimi ušesi in čakal, da se ga usmilim.

»Cisti kurac.«

»Dobro ...«je izmencal, »kaj pa mesec? Čel mesec, da ne boste rekli, da smo vas zanalašč porinili v ... sem pač, ker smo mislili, da se ne bo več dogajalo.«

Se pravi, da se je že večkrat in sem videl, da se je Zlatnar ugriznil v jezik, ker se je zajebal in je povedal.

»Od takrat, ko se je zadnjič, smo spustili sondo skozi kanale in jih temeljito očistili, pa dali še eno dodatno črpalko in alarm, če bi nivo vode zrašel. Ne vem, zakaj se zdaj ni oglasil.«

»Se je,«je rekel ghost buster, »saj se je, ker sem ravnokar govoril s sosedom. Tri dni je menda tulil, pa nihče nič, potem ga je pa ugasnil.«

»Kako tri dni, če sem bil pa še predvčerajšnim sam tu, pa ni bilo nič slišati?«

»Potem ga je pač prej ugasnil.«

»Meni ni nihče nič povedal o nobenem alarmu,« sem že skoraj moral zapizdit, »pa tudi slišal ga nisem.«

Zlatnarje bil čisto tiho.

»V redu,« sem rekel, ker se mi ni dalo pregovarjati. Zdaj, ko se je situacija umirjala, sem se zavedel, da stojim tam bos in z vrečko kokaina v roki. Samo zrihtajo naj, pa spokajo. »Mesec dni, se pravi, zastonj, oziroma dodatno, če prav zastopim, ker plačala sva itak že, ne?«

Pokimal je.

»Ampak pod pogojem, da ne bo več teh težav.«

»Ne bo,« je rekel Zlatnar. »Obljubim, da ne bo.«

»Pa žab in drek pump in tega?«

»Ne, ne, ne ...«

»Ker meni se po malem že blede od vsega tega. Resno ...«

»Vem, ja. Razumem.«

A je vedel za onega?

»Okej pol. Kaj pa ponoči? A to ugasnemo?«

»Ja, seveda.«

»Ja, seveda, če mislite imeti vlago do julija,« je rekel oni drugi.

Začela sta se prepirat, in ko sta nehala, je zvenel Zlatnar že rahlo obupano. Malo se mi je čelo zasmilil.

»Izklopite v tisti sobi, v kateri boste spali, potem pa zjutraj spet prižgite. Najbolje bo, če bi spali tukaj, kjer zdaj stojimo, ker je tu najbolj suho.«

»Tukaj sičer kuhamo, spimo pa, če se da, kje drugje.« Trosed je bil zložen, pa je res zgledalo, kot da spimo v spalnici oziroma tam, kjer je stala moja miza in Simonova postelja.

»Saj bo samo začasno. Če boste pustili prižgano ...«

Okej, okej ... daja, samo da grejo, da poberem prah, preden ga raznosijo povsod, in potem so spokali.

»Oprostite še enkrat,« je rekel, »se zgodi. Saj bo.«

»Samo, da bo,« in sem zaprl vrata, ker so se začele približevati žabe.

Dobro, to je bilo pa zdaj res ena, čeprav je tista mašina rohnela, ampakje pa tudi mesec dni manj oziroma več. To mi je rata-lo, sem si mislil, in samo še ta kouk, pa bo vsaj nekaj. Šel sem v kuhinjo in v omaro nad umivalnikom po lekarnarsko tehtnico, ki sva jo z Majo dobila ob eni od obletnic, da bova tehtala začimbe in podobne pizdarije, ampakje za te reči nisva nikoli uporabljala, razen za okras, pa, no, tu in tam za razvagavanje travče, in vrgel gor vrečko. Štiriinpetdeset. En gram je šel, jebiga, v štumfe ali kam, še malo se mi je zdelo, ali je pa tehtnica lagala, ker je nikoli nisem preverjal, ali pa ni bila več čisto v redu. Za vsak slučaj, da ne bi šel še kak gram, sem vrečko skrbno zavezal in jo dal še v eno drugo, tisto, ki jo moraš v Mercatorju plačat in ti je ne da jo zraven kruha ali mleka ali karkoli si že nabavil. Itakje zdaj Zoran p-han, in ko ga bodo spustili, en gram gor ali dol.

Maja in Simon sta se vrnila pozno popoldne. Ker sem ukinil vsaj eno točko, nisem bil tako zamorjen, da bi ju napizdil, kje da hodita, še čelo tisti čas sem izkoristil in se trudil razmišljat o tretji točki dnevnega reda, kako bo s tem Martinom Krpanom v globalu. Ampak, je jeba, če ti ne rata ena slikca, pa boš ti zdaj o čeloti.

»Šli smo v mesto,« je rekla Maja, in da ju je potem Borut peljal še na pico, ker da se je malemu zaluštala. Tudi meni bi se, ker sem bil lačen za krepat, ampak se seveda nihče ni spomnil name. Ko je stopila not, se je prijela za glavo. Kako, kako, pa kako bomo v takem, pa kaj, kaj in kaj zdaj ... Pomirila se je, ko sem povedal, kako in kaj in da je zato mesec dni zastonj, pa tudi tiste čevi so zgledale impresivno. Kot da so se lotili pokončavanja Kaspijskega jezera. Malije bil dobre volje in je razlagal, dajutri Borut spet pride in ju pelje na pico. Pobožal sem ga po glavi.

»Pogrešal sem te, opica mala.«

»Nisem opica!«

»Kaj pa si?«

»Nindža želva,« in je skočil v neke vrste osnovni položaj želvjih bojevnikov, z nogami narazen in z rokami kot Bruče Lee, Mekelandželo.

Nindža želve so štiri, to sem se že naučil. Poleg Michelangela, ki ga kličejo Miki, še Donatello, Rafaello in Leonardo, in vsaka ima rutico v svoji barvi. Oranžna je, pa rdeča in ena modra, četrta pa ne: vem, kakšna je, in tudi tega ne vem, kako so si razdelili te barve, katero komu in te reči. Potem je pa še ena podgana, ki je njihov šef, Stringer ali Slinger ali kako se že imenuje, in je še neki Sreber, ki je njihov sovražnik.

»In jaz sem podgana in sem tvoj šef.«

»Tati, ti nisi podgana ...«

Po drugi strani pa, sem si mislil, okej, naj kar grejo, bom vsaj imel čas kaj narisat, ker se mi je počasi že mudilo.

Preden smo šli spat, sem ugasnil vodni sesalec, od katerega me je že solidno bolela glava, in spraznil iz njega plastično kanto, ki je bila do dveh tretjin polna vode.

»To mi dihamo,« je rekla Maja.

»Ja,« sem rekel in potem še sam pri sebi, daj, bog, če obstajaš ali pa če te ni, da se mi ne bi bilo treba naslednjih sto let ukvarjat z žabami pa z vlago ali čim podobnim. Ker to nikamor več ne pelje.

Trinajst

Vstala sva ob pol osmih, ker je Simon začel skakati po postelji in je bilo konec luštnega.

»Risanka, tati, naštimaj risanko ...«

Dokončno vstala, ker vstajala sva že večkrat ponoči, ker je Simon tu in tam pokašljal in sva bila zaradi prejšnjih napadov čisto panična, zdaj pa še dodatno zaradi te vlage, za katero nisva vedela, ali je škodljiva ali ne, pa zaradi žab, seveda, čeprav je drek pumpa kao delala. Ampak je problem pri astmi, da je itak vse škodljivo. Ne vem, če kaj ni. Orehi, lešniki, arašidi, med, mleko, sonče, megla, prehlad, čebele, pršiče ... Nekaj povzroča vnetje v bronhijih in se naredi sluz, ki vse zamaši, pa potem ni dovolj kisika v krvi in začne človek panično dihati, kot da manjka lufta, in gre vse u kurac. Zdaj pa, kaj je tisto, ne ve se. Ne vejo niti oni, ki so vse življenje študirali skrivnosti človeških teles, kamoli da bi vedel jaz ali pa da bi Maja. Edino, kar vejo, je to, da je to neozdravljiva bolezen. Maja je enkrat vprašala pulmologinjo, h kateri sije izborila dostop, kako bi bilo poskusiti z alternativci, homeopati in podobnim, ker je nekje prebrala, da dosegajo dobre rezultate, posebej pri astmi.

»Poskusite, če mislite,« je rekla gospa v belem, »ampak astme to ne bo ozdravilo.«

Kako je lahko tako sigurna, če je pa vse, kar vejo o tej bolezni, to, da v bistvu nimajo pojma? Da je avtoimuna, da je je vedno več, da je astme ogromno vrst in podvrst in jakostnih lestvic in sodi tja not vse od khm, khm, do terminalnega hropca ... In to je približno to.

To vse je počasi znala tudi Maja, ki je nekako uspela izvedeti še vse dodatno in podrobno in je tu in tam popravljala zdravnike in to zdravnico, če se naju je hotela otresti ali naročiti enkrat čez pet let.

»Ampak zadnjič sem prebrala, da je astma tako nepredvidljiva bolezen,« in je citirala nekega naj večjega šlovenskega šerifa za astmo, »da je zato nujno spremljati njen razvoj vsake tri meseče ...« In ne na pol leta, kot bi se zdelo pulmologinji, ki je nekaj zarenčala in da kao ko jebe onega, ampak naju je potem vseeno naročila marca in ne junija.

Ni mi bilo čisto jasno, kdaj je Maji ratalo naštudirati te reči. Jaz sem še njej komaj sledil in tu in tam kaj odnešel od njenega proučevanja. Pa bolj filing kot kaj drugega. Če bi moral kaj povedat, ne bi znal, ampak občutek razviješ za to, kdaj gre zares, pa kdaj ne in kdaj dat flixotid in kdaj ventulin. Ali se ti pa samo zdi, kaj pa vem.

Žabe so vešelo pogrkavale tam zunaj, k sreči, in še vedno je deževalo, pa nič ni kazalo, da misli nehat. Prižgal sem mašino in preveril črtiče na zidu. Napredovanje se je ustavilo, vsaj tako je zgledalo, ker ni šlo nič naprej oziroma navzgor. Potem smo jedli ob spremljavi kraljiče sesalčev. Če smo se hoteli slišat, smo morali skoraj tulit.

»Nič,« sem rekel potem, »grem jaz v sobo, delat.«

»Midva bova šla z Borutom v mesto,« je rekla Maja in da bo ob desetih tu. Jasno, da bo, če je rekel, da bo, in jasno, da je bil. Raje pet minut prej.

Vse je špilalo. To, da je deževalo in da bom sam. Ker če bi sijalo sonče, se mi ne bi dalo nič.

»Živijo, a delaš,« je pomolil glavo not. Borut. Ponavadi sem že vedel, da je tu, ker sem slišal njegovega dizla, ampak zdaj pri teh žabah in plohi in bogomoljki sredi sobe ni bilo nič od najave.

Sem rekel ja, čeprav v bistvu še nisem, samo pripravljal sem barviče in študiral, kaj naj, ker sem čakal, da grejo in da bo mir.

»No, mi gremo ven,« je rekel in jaz, da ja in naj se imajo fajn in hvala.

Ob deset nič tri sem bil sam.

Skuhal sem si kavo, ker sem bil potreben močnejše droge, kot je zeleni čaj. Da mi butne v glavo in jo razbistri, ker zdaj pa konec zajebavanja. Danes mora pasti prva slika, ali pa boljš, da se lotim ne vem česa, risanja sigurno ne. Tisto včeraj bomo pozabili, se zgodi. Žabe so odzun, drek pumpa vleče in poplava usiha. Porinil sem glasbo not, Santano, nekaj melodičnega za ozadje, in sedel za mizo. In študiral oziroma skušal študirat oziroma osredotočit brnenje v glavi, ga uskladit z zunanjim, pa ne na silo, s filingom.

Ampak bolj ko sem se končentriral, bolj so mi misli bežale. Bolj sem se matral tuhtat o tem, kakšna naj bi bila ta reč, bolj se je meni vse to izblendavalo, migotalo in prelivalo. Kako naj bi zgledal ta moj Krpan, pa katere prizore bi narisal, pa kako, pa detajle, pa kompozicijo pa vse to, vse je meni bežalo nekam v 'Sambo pa ti’. Čakal sem, da kava prime, ker kave spijem bolj malo, pa butne, ampak ko zanalašč ni in potem sem si rekel, da bom eksal čelo šalco in če bo treba, skuhal še eno ali pa še eno, da mi bo kofein napihnil možgane pod lobanjo ... in sem bil jasno že malo živčen in presran in sem nerodno dregnil šalco, da je zletela po tleh in se seveda polila. Da se ni razbila, je bil čisti čudež. Tak čudež, da še zapizdit nisem upal. Sem že začel, kao, jebemo mater in vse, naj gre u kurac in to, ampak sem se ustavil, ko sem videl, da leži tam čela, samo malo prevrnjena.

»Danes pa ne popizdit,« sem si rekel. Da je bilo dovolj in preveč.

Lotil sem se pobrisavanja onega, ker mi itak nič ni padlo na pamet, pa je vseeno, če še spucam, ko že čakam na Marijo, da se pojavi. Zalaufal sem v veče po papir, da popivnam, najprej s suhim in potem z mokrim še pobrišem. Ampak to je bilo kot gips, tiste kaplje oziroma mlakiče na tleh so se zagipsale. Kako je to možno?

»Čakaj malo ...«

Zagnal sem papir stran, poslinil kazalec, čeprav mi ne bi bilo treba, ker je bilo tisto že itak mokro, popivnal in polizal. Grenko, in jezik mi je v sekundi otrpnil.

»A, to je to, sem je šel oni gram.«

Se skrbneje sem poslinil prst in popivnal vse majčene grudiče, ki so se izmuznile čiščenju.

»Da probam, da lih vidmo, kaj je,« ker seveda nima smišla to tiščati nazaj v žaklc. Mislim, zdaj, ko je že itak na tleh.

Prej sem enkrat samkrat poskusil kokain, na neki žurki, pol črtiče, in se mi je zdelo fino, ker te ta reč ni prizadela kot skoraj vse druge. Če preveč spiješ, te zjebe, sploh mene, če se zakadiš, tudi, si ves matast in za nikamor, če rukneš LSD, bolje, da ne govorim, kako je pa s heroinom, pa ne vem in meje bilo strah, da bi zvedel. Če je res tak, kot pravijo, kot obljublja, če se res počutiš tak frajer, bi znal biti dovzeten. Koukje pa fin, te naredi napetega, nobel droga. Za japije in muzičare. Konica jezika mi je otrpnila, ampak ni bilo neprijetno. Se malo sem potegnil po parketu in si razmazal zmes po dlesnih, kijih skoraj nič več nisem čutil. Tudi zob nisem več čutil. In v milisekundi me je ruknilo v glavo ko enih tisoč kav, kot da bi mi dali kofein intravenozno skozi oko. Nekaj časa sem sedel in poslušal dež in žabe. Kot da bi slišal vsako posebej, vsako malo zeleno in vsako rjavo in vsako dežno kapljo, ki je padla na njih, ali pa na tla.

Potem sem sedel za mizo in začel delat. Vleči črte, črtiče ... Prebliski, ki so se prej meglili pred očmi, so se lepo sestavljali, ampak tega na začetku itak nisem opazil, ker se mi je zdelo, da se zajebavam, da iz tega ne bo nič, en tak brezvezni hec, heček, pa tudi nobene škode ... Ni bilo naporno, ni bilo boleče. Črta, črtica ... Oyo vaje brenčal in vedel sem, da igra, da Carlos prepeva in brenka, ampak na nek način ga nisem slišal oziroma če sem ga, sem ga na tak vzpodbuden. Nič nisem razmišljal o njem, tam je pa bil. Žabe isto, in bogomoljka, vse je še bilo tam, je obstajalo in dajalo zvoke od sebe, ampak me ni motilo, zdelo se mi je, da mi čelo pomaga.

To je trajalo, kaj pa vem, ene pol ure, verjetno, čeprav se mi je zdelo dlje, to pa zato, ker sem v teh recimo pol ure narisal več, kot bi sičer v enem dnevu, ampak potem je začelo spuščati in gobec mi je otrpnil, spet sem čutil vse, samo malo grenke sline mi je še teklo od nosa dol po grlu. Pogledal sem sliko. Kar je bilo v nastajanju, je bilo dobro, to sem videl. Lahko, da mi tisto potem čez čas ne bi bilo všeč, ta možnost je vedno obstajala, ampak v tem primeru ni bila najbolj verjetna, ker je bil občutek zelo močan.

Zelo izrazit, ampak ne evforičen. Pri evforiji je jeba, da je zelo i špičasta, ima zelo strm naklon, ko planiška velikanka. En moment si na vrhu, v drugem se pa valjaš dol v izteku z razbito bučo. Tako nekako.

Spustil sem se na kolena in pogledal pod mizo. Nič ni bilo videti. Pa čisto od blizu. Noja, mogoče malo. In sem zmočil prst in tisto malo dal na jezik. Večinoma je bil prah, navaden, nekaj je bilo pa tudi kouka, ker je jezik začel zmrzovati, samo ne tako zelo kot prej, komaj kaj, to sem takoj začutil. Da je premalo. Spustil sem se čisto do patosa in opazil, da so fuge med parketnimi laj-štami bele barve, morale bi pa biti temne. Mislim, sploh jih ne bi smelo biti, ampak zdaj po tej vlagi so nastale in bi morale biti čr-

Ine, bile so pa bele. Aha, sem si rekel. V kuhinji sem poiskal nož, tak za mazanje na kruh, in še enkrat na kolena, pa zbezal ven nekaj, kar je zgledalo kot gips, ker je bilo mokro. Dal sem na jezik in za mizo.

Mislim, da sem se še nekajkrat spustil na kolena, predenje bila slika končana. Ogledal sem si jo in, pizda, menije bila všeč. Če to ni to, potem pa jaz nič več ne vem o risanju. Vse je štimalo in slika je govorila. O Krpanu in o vsem, ne znam razložit. Pustil sem jo na mizi in si šel v kuhinjo zvit en džoint, ker je bilo to treba

prošlavit, popravit onega od zadnjič. Potem sem z njim legel na posteljo, še enkrat pogledal sliko, ki je bila še vedno super, lahko da zato, ker sem bil še vedno zadet, lahko da zato, ker je bila res okej, in z užitkom prižgal.

Človek res ni ustvarjen za brezdelje, sem potem razmišljal, ko sem vlekel. Ker, če nič ne delaš, nisi zadovoljen, nekaj ti manjka. Moraš najprej kaj nardit, da si lahko privoščiš počitniče, da se ti ni treba opravičevat sebi pa drugim, zakaj ležiš pod hruško. To sem vedel že prej, ampak sem pozabil in zdaj sem bil spet not, v špilu. Prva slika od desetih je bila v glavnem končana. Manjkale so fizikalije, nekaj zabarvanja, nekaj dodatkov, dodelav in tega, ampak to ni bil problem. To bi znal tudi šimpanz ali orangutan ali kaka druga človekoljubna opica. Se devetkrat isto in smo. In kar je najboljše pri tem, je to, da deset dobrih slik naredi vso stvar še boljšo kot ena sama posamezna. Tudi to sem že vedel od prej, to foro s kvaliteto, ki jo da kvantiteta oziroma količina.

Zbudil meje Simon, ki je skakal po kuhinji. V roki sem imel še vedno džoint, ki je k sreči ugasnil čentimeter nad filtrom, tam, kjer itak ni bilo več trave in sem ga ponavadi že sam ugasnil, ker je peklo. Se dobro, da se je tokrat sam in da se nisem zažgal v postelji. Pri mizi je stala Maja in si ogledovala sliko. Pustil sem jo pri miru in čakal, kaj bo, ker meje zanimalo, kaj misli. Gledal sem pa stran, kao, da je ne vidim.

Včasih je rada pozirala, v onem prejšnjem življenju brez otroka, pa se nastavljala, tako, kot sem hotel, in dvignila ritko, ko sem hotel, pa pokazala češpljico soncu in mojim barvicam, pa ni imela nič proti, če sem kdaj s prstkom po njej ob delu, tako za premor... Trije ali včasih štirje joški so bili seveda moj avtorski dodatek, jasno, da jih v resnici ni imela, pa dveh vzporednih pičk tudi ne, ampak se je smejala, ko je pogledala, kaj je nastalo, in vprašala:

»Kje bom pa našla še enega kurca?«

In sem ji dorisal sebe s tremi, da je bil eden za rezervo, če bi slučajno kakšen omagal. Potem sem ta strip, v katerem sta nastopala ta dva junaka, se pravi midva, pa še enih par bolj čudnih, ki so bili seveda negativci, pošlal na natečaje, na katere sem naletel po časopisju pa kako drugače. Eden, se spomnim, je bil za najboljši vojni strip, drugi pa za življenje na ulici s poudarkom na nezmožnosti komunikacije, tretji natečaj je pa tudi nosil nek tak zajeban naziv, samo sem ga pozabil. Od tega ni bilo nič, nobene nagrade ali kaj podobnega, ali vsaj objave, kar se mi je zdelo čudno, ker so bili nagrajeni tudi perverznjaki. Nagrajene sem si vedno ogledal, ker sojih seveda izdali po natečaju, in so bili bedni, ali so se pa vsaj meni zdeli, jebenti, no. Šlabo narisani. Čudil sem se, kako da tega ta žirija, ali kaj je že bila, ne vidi. Menije zadostovala ena sama sličica, ena sama podobica, pa sem takoj vedel, koliko ta avtor zna oziroma koliko ne zna in da blefira. Strip je risba in ... Okej, je tudi besedilo, ampak dober risar bo napravil iz kretenske zgodbiče čisto fajn stvar, obratno pa ne gre. Jebeš idejo, če jo je spacal skupaj en, ki ne zna risat. To je približno tako, kot če bi Leonardo da Vinci naslikal na platno neko iks žensko, spodaj pa napisal Mona Lisa, ženska z misterioznim pogledom, in zdaj, kdor tega ne opazi, je budala. Včasih sem se spraševal, če sem genij, da to edini ugotovim s prve, ali pa je mogoče kaj narobe z mano, ker meni se je zdelo moje boljše, če sem primerjal z istimi forami, in tudi folk se je ustavljal ob mojih, to sem videl, in je rekel, kak, ki me je poznal, da sem res prfuknen, kao pohvalno pa to. Ampak, v redu, če so oni srečni, sem jaz tudi. In se zato nisem sekiral, ker so bile moje risbe oziroma stripi tematsko itak neprimerni, ker me tiste teme, vojne in komunikacijske, niso nič zanimale. Pri prvem natečaju je zmagalo nekaj o Bosni, pri drugem pojma nimam več kaj. Takrat je bilo itak edinkrat, edino pri tem razpisu o nezmožnosti komuniciranja, da sem se vzdržal pornografije in sem pošlal nekaj poduhovljenega, simbolnega in nakazanega, ker sem hotel videt, ali bi mogoče na ta način kaj ratalo, samo ni in je bilo prav, da ni, ker se je videlo iz vesolja, da glu-mim. V drugih zgodbah sem vešelo svinjal in Maja mi je pomagala.

Sičer mi je enkrat rekla, da sem nor, ko je videla, da s temi stripi in natečaji mislim resno, čeprav v bistvu nisem, ali pa, kaj pa vem, ampakji je pasalo pozirat in nastavljat, še zrajcalo jo je in sva se imela fino. Potem, ko je na svet pricvilil Simon, je Majo naklonjenost do tega malo minila, ko je ostala edina, ki ga je pedenala, vsaj na začetku, ko je bil še najoški in je bila od vsega zmatrana ko žival, pa tudi jaz sem nehal, ker sem bil isto zmatran.

Držal sem ga v rokah, ko so ga prinesli iz operacijske, ker se je rodil s carskim in je počival pri meni ves majhen in lasat, črn po glavi in temen po Maji kot kakšen mulat. Sestra porodničarka je izginila nekam in jaz sem stal z malim v Mercatorjevi sponzorski porodničarski sobi in solze so mi tekle, tako lep je bil. Tisto je bil tudi zadnji dan mojega stripovskega udejstvovanja, ker sem, preden sva šla v porodnišnico, ko je odtekla voda, čeprav menda sploh ni, ampak se ji je predrl mehur, še nekaj delal, nekaj, česar nisem nikoli dokončal, ker je mali začel zganjati svoj teror.

Nisem zdržal.

»No?«

»V redu je,« je rekla.

»Kako v redu?« ’V redu’ ali ’zelo v redu’ ali ’kurc kaj v redu’ ali kaj?

»Zelo v redu.«

’Zelo v redu’? To je bolje kot za en drek, pa šlabše kot super ...

»Super je.«

»Res?«

»Resje super.«

Vstal sem in tudi sam pogledal. Resje bilo v redu. Mega, gama ali kaj je več od tega. Omega ...

»Misliš resno?«

»Seveda mislim resno.«

»Ne govoriš samo zato ...«

»Jani ...«

Krpan, ki seka lipo v česarjevem parku, na kolenih pred njim pa pred odprtim šličem česarična, ki se davi s kurčino oziroma glavičem, kiji polni ustno votlino. In hlasta za zrakom, tako nekako kot pri zobozdravniku, ko ti zatlačijo v usta čevko, da bi zaugala slino, pa se ti zalepi nekam in ne potegne nič več. Potem se pa on dere:

»Zdržte, no, malo, saj ni tako hudo,« ti pa ko Johnny Weissmuller v boju s podivjanim krokodilom že kakih dvanajst minut nisi vdihnil ene posrane molekule zraka.

Za živo mejo pa hlapci, oprode, služabniki dvorni, ki žalostno primerjajo svoje curakle s Krpanovim. Narisal sem jim take, kot so stebla štorovk, če odstraniš dežnike. Tanke, zavihane na vse strani, bledo prozorne, krmežljave skratka, nikakve. Krpanovega gobana pa živordečega, žilnatega, kitastega. Batino vseh batin. Okej, barv še ni bilo, so bile samo črte, ampak jaz sem jih kar videl.

»Samo, Janč, ne puščaj tega na mizi. Zaradi Simona ...«

»Okej,« sem rekel, »zaspal sem.«

Potem sva bila tiho. Sedel sem nazaj na posteljo in razmišljal.

V bistvu niti nisem razmišljal, samo sedel sem. Sploh se nisem trudil, kar same od sebe so se mi prikazale manjkajoče risbe. Lepo, fino pred obrazom, ena za drugo, vseh deset. Kar klicale so:

»Janč, nariši nas, Janč, vzemi barviče, kaj čakaš ...«

To so bili lepi momenti, redki, da je vse štimalo in se zdelo samoumevno. In to so bili po svoje žalostni momenti, ker sem takrat vedel, da si v življenju ne želim nič drugega kot risat. Pa res nič drugega.

Štirinajst

Nehalo je deževati. Končno, prvič, odkar smo bili v tej žabnici. Saj, po svoje mi je pasalo, ker je lažje čepet za mizo, ampak če cvikaš zaradi podtalniče, pa ni fino. Bilo je še megleno in mrzlo in kapljalo je od povsod, ampak vsaj ulivalo ni več. Žabe so bile malo bolj umirjene kot prej. Mogoče zaradi mraza, ki je stisnil, ali pa so čakale, kaj bo. Bo posijalo sonče in bo treba kopat luknje ali kaj, ali pa ne bo in bodo lahko nadaljevale z obleganjem. Maja je šla v službo, posnet neko reklamo oziroma nekaj podobnega, ampak je vzela ta malega s seboj, da ga bo za tisti dve uri dala kolegici, ki ima ravno tako otroka, pa da se bosta igrala. Fino, sem si rekel, in da tudi jaz ne bom izgubljal časa.

Cim sta stisnila, sem skuhal kavo in na kolena, bezat po fugah. Gipsje bil že pošteno trd, ker zgleda, da je sesalec opravljal svojo nalogo. Pa saj sem tudi vsako jutro zlil enih dvajset litrov vode iz njega. Komaj sem se opotekel z oglatim vedrom do bane. Vzel sem žiletko, ga fino na drobno nasekljal, napravil črtico, papirček in snif, snif, snif... Jebačko.

Do odda je materiala, do tistega datuma, za katerega sva se zmenila z modelom, da dam kaj od sebe, je ostalo, če se prav spomnim, cirka deset dni, kar je bilo seveda premalo za vso serijo, v desetih dneh mi ne bo ratalo dokončat vsega, ampak če bi jih naredil vsaj kake tri, štiri, pa da bi bile okej, bi si že izboril kak dodaten dan, to sem vedel, da sije človek, če je bil pameten, pustil rezervo. Poleg tega se pa niti nisem več spomnil, ali je mislil do takrat vse, ali pa samo kakšno, da vidi, če sploh ima smišel. Eh, jebiga zdaj, ta moment to ni pomembno. Vzel sem namizni koledar in s kulijem ob dnevih zapisal motive, ki so se mi naslikali v glavi. Na kratko, da jih ne bi pozabil. Tako sem začel delati, odkar sem enkrat čelo noč sanjal nek strip, se zbudil, potem se mi pa ni dalo do mize, da bi si zapisal. In ko sem zjutraj vstal, se nisem spomnil nič več. Samo tega, da je bil super, ampak s tem se lahko jebeš. Ali pa narišeš strip o tipu, ki sanja u iber dobro reč, pa si ne zapiše in ko se zbudi ... To se mi ni zdelo šlabo, pa sem si na isti koledar zapisal še to foro. Mogoče jo bom ponucal kdaj kasneje, ko končam to reč.

Torej, ponedeljek - Martin Krpan z ogromno kurčino grozeče stoji na vrhu grička pred domačijo, pred njim v grozi v prvem planu bežeči žandarji, torek - Martin Krpan spravlja kobilico iz jarka, sreda - Martin Krpan prihaja na Dunaj, kjer na mestnem trgu Brdavs natepava cvet tamkajšnjih deklet. Te tulijo, ko da jih devlje iz kože, kri šprica, himni pokajo, ob njegovih kosmatih nogah pa kup okostnjakov hrabrih vitezov, ki so padli v borbi za obrambo svojih devic. Do gležnjev močefita, ob robovih trga in slike nekatere bolj zgodaj poflodrane že rojevajo male brdavske, ki jim pri tem s svojimi debelimi balkanoidnimi bučami razfuka-vajo mednožja, še starejši mali čapci vlečejo joške tako, da kar trgajo kose od njih ... Skratka, vse tuli, cvili, puša kri, kot da bi se v prestolno mesto našelil sam satan. In tam česar že vleče Krpana za roko.

Sam Bog te je pošlal, sam Bog, Krpan, vidiš to grozoto ... itn.

To so delovni našlovi in opazke. Saj tudi, če bi brali kak Prešernov osnutek, če jih je delal, recimo za Zdravljico, ne bi zvenelo pretirano pametno. No, pa dajmo enega za to, potem bomo spili pa še enega za to in še en glaž vinca, juhuhu za kaj jaz vem kaj, mladenče ali koga že. Vsega tega nisem napisal na listek, samo kakšno besedo, da se potem spomniš in da zlaufa. Recimo: Brdavs, Dunaj, apokalipsa, splošna jeba, močefit...

Ta motiv, to prihajanje na Dunaj, sem risal ta dan in je bil zajeban, ker je enih ljudi gor, figur, pa nekih zgradb, ki bi si jih moral izmisliti, ker nisem imel nobene slikovne predloge, kake fotografije. česarskega mesta, ampak to je zafukano in sem potem uporabil razglednico iz Frankfurta, ki sem jo pošlal domov, ko sem šlepal od tam avto za Zorana. Zdaj, Dunaj ali Frankfurt verjetno nista isto, si nista podobna, ali, jebiga, gre za zgodbo in ne za arhitekturo.

Šlo mi je še kar, sploh glede na to, da je bila sčena zamorjena, ne tako kot včeraj, ko je Krpan natepaval neko avstrijsko deklo visokostno. Tisto je malo drugače slikat, neke drugačne vibracije se sproščajo kot pa to, da Turek in njegovi apokaliptični najebci pustošijo po Dunaju, ki je ipak takrat bil tudi naša prestolnica, in na nek način skrunijo naša dekleta in žene in matere. To je težko, to opisovat in risat. Ipak smo ljudje plemenska bitja, vsaj tisti, ki nismo čisto degenerirani, tisti, ki bi Turku nesli kruh in sol in lastno mater. Po drugi strani je pa nujno, da je težko, ker če bi v tem užival, bi se to poznalo tudi na sliki, ne bi bila ta prava, ker bi vse izpadlo kot en hedonistični žur, ko ene bakanalije, vešela pijanka, gaudeamus igitur, tega pa seveda nisem hotel. In je šlo temačno in žalostno, ker je tako moralo biti.

Ampak tega je bilo kar prečej, teh oseb in dogajanja, in ta kouk ne traja dolgo. Ko sem gledal fuge, jih je bilo enih pet, ki so bile polne in zdaj, da jih ne bi spucal, bi bila škoda. Itakje bil tisti prah izgubljen in ga takega, mokrega in vsega umazanega, ne bi mogel poturiti nazaj v vrečko, se pravi, da je čisto vseeno, če jaz to odkopljem. Navsezadnje, jebeš en gram. Ko bo Zoran iz čuze, se bom lahko zgovarjal, da se je prah tako posušil, da ga je zdaj manj. Saj mi ne bo verjel, ni on glup, da bi popil foro o hlapenju skozi polivinil, ampak tudi rekel ne bo nič, ker mu tega navsezadnje nisem računal, to sem delal oziroma hranil džabe. In sem odkopaval in praznil razpoke, ker sem pa bil s samozavestjo po tako dolgi pavzi res prilično u kurcu in se mi je zdelo, da brez tega praška nič od mene. Edino to je bil problem, da sem mislil, da bo zdržalo, kar je bilo v razpokah, malo dlje.

To je bila jeba in zdaj, če bi imel možgane, bi vsaj takrat moral videt, da bo jeba. Ampak nisem.

Potem, že po vsem tem, sem večkrat študiral, kako se je lahko to zgodilo. Mogoče me je zjebalo to, to sem razmišljal, da alkohola nisem pa nikoli pil. Da če bi ga, bi bil pripravljen, bi vedel, kako je, kako je s temi odvisnostmi. Nisem pa, ker meje zjebalo že eno pivo, eno veliko recimo, po katerem mi je bilo šlabo in peklo meje po črevju. Zaradi tega sem bil tudi pri zdravniku, ki je rekel, da imam občutljiv želodec in potem, da naj bom srečen, da je tako in da ne peče na krompir ali kruh, ali pa na kaj drugega kot alkohol, ker to tudi obstaja. Tako nisem pil in mi je bilo marsikaj prišparano. Tudi ko sem vzel ekstazi, ko smo šli na rejv, so bili moji frendi vedno patos, konec, zombiji zjutraj, ko smo odhajali. Jaz sem bil vedno čisto tiho, vedno sem pil samo vodo, štamper-la alkohola nisem spil. Plesal sem, drogo sem vzel, ekstazije, čez to tako ali tako nič ne buta, to sem vedel, ker sem džointe pohal zraven, ker mi pašejo, ampak nič ne zadene, se zaprejo možgani na tistem koncu. Sem pa pil vodo, spil pet litrov vode na večer, ker sem skoz densal, in sem bil klin. Enkrat zjutraj, ko smo se vračali, so me čelo ustavili policaji, ko sem peljal vso kompanijo. Napihal sem nula. Obnašal sem se čisto prisebno, da so še frendi gledali:

»Stari, to je pa nemogoče! Pol ure pred tem smo še vlekli, pa vse ... Halo?«

Moral sem si pomagat, ker alkota nisem prenešel, pa tudi videl sem, kaj se je frendu zgodilo. Ne vem, ali moraš za to tudi več ekstazijev požret, ali kaj. Jaz sem jih na večer požrl največ tri in mi je bilo to vrh glave. V dvanajstih urah sem recimo tri požrl. Oni sojih pa pogoltnili sedem, osem. To je ... konec, tega si ne more človek zamislit, kakšni so bili. Sploh en, za katerega vem, da je skozi pivo čez tolkel, non stop, skozi, ogromno tega. In zjutraj, na after hour, vidiš, kaj se folku utrga. Temu mojemu frendu. On na plesišču - sama dva sva bila gor, folk je sedel okoli - kar curo ven in je začel tam scat. Folk gleda, pizda, in sem rekel:

»Stari! Stari! Pizda, kaj delaš?«

Nič, on:

»Aaaeee ...«

Ko se je uscal do konca, ko je šel malo stran, sem šel še enkrat do njega:

»Pa stari, kaj si to delal? Pa veš, da si se, pizda, poscal tamle pred vsemi?«

»Ne?«

»Ja, pa res, pizda ...«

»Ne?«

Sem rekel: »Pa čak, ne? Pa kaj zdaj to govoriš? Curo si dal ven in si scal, jebemo mater, kot da si na večeju.«

Ni mogel verjet. Je rekel:

»Nehi se zajebavat! A res? U pičku mater!«

Drama.

In sem risal in drkal ono slikarijo tam gor in je šlo, čeprav počasi, ampak sem padel not kot še nikoli v življenju. Tako zelo, da sploh nisem vedel, kdaj je bila Maja s ta malim doma. Kar naenkrat je stala za mano in me je objela prek ramen in rekla nekaj kao, živijo, moj umetnik ali nekaj podobnega, pa ta mali je pritekel izza ovinka, jaz pa šele na pol, pa šlo mi je, jebenti, pa je bilo zajebano in vse in bog ve, kdaj bo spet to, in sem rekel, pa še isto sekundo sem vedel, da ne bi smel, nekaj kao, pizda, jaz ne morem tako, če niti sekunde miru nimam in da naj ona poskusi:

»... pa boš vidla, pizdo ...« in tako naprej.

Šla je v kuhinjo s surlo in s Simonom in jaz sem probal delat naprej, ampak zdaj pa ni več šlo. Za to moraš imet stvari okoli sebe vsaj za silo spucane in če ti že rata odjebat žabe in vse, pa lastne ženske ne moreš, ker si potem v riti, otroka pa sploh. Ali pa mogoče njega lažje, ker ni zamerljiv. Lahko ga nazijaš, pa mu potem

daš čokolado ali kaj podobnega in je spet hepi. Ja, z otroci je lažje kot z ženskami. Ko se ženska naprdne, je sranje, ker pri njih to traja in traja in ni nobene razumljive razlage, zakaj to. Tako pač je. Tega nisem nikoli mogel zastopit. Itak se bova čez čas pobotala in je potem vseeno, če to narediva takoj, zakaj bi bilo treba čakat dva dni? In zdaj smo tam ...

Spet meje zjebalo to, da sem hotel naenkrat preveč. Prej tri leta in pol nič, zdaj pa čelo knjigo v enem tednu. To tudi ne gre in bi moral, ko je stopila notri, reči sam sebi, da okej, je konec, jutri naprej, bo že, se bom že spravil v filing, in se igrat s ta malim, pa njo malo povprašat, kako je šlo in kaj je počela, kaj za eno reklamo je snemala, pa če jo je jebal kak zajeban r, ker je imela majhno govorno napako, ki joje lahko tako dobro skrila, da je nobena profesionalna spikerka ne bi opazila, samo v določenih kombinacijah besed je bilo to težje in je izumila foro, kako to skrit, in bi imel lep dan, ampak ne.

Šel sem v kuhinjo oziroma karkoli je že bilo tam in skušal zglihat zadevo, pa sem vedel, da mi ne bo ratalo. Ampak probaš pač. Zunaj je bilo še vedno oblačno, kot da se bo uscalo, in žabe so nažigale, da se jih je slišalo čez sesalec. Prej jih nisem.

»Maja, oprosti, govedo sem, ampak bil sem not v špilu in ne čisto priseben ...« in tako naprej in da naj pove, kako naj to popravim.

»Saj ne gre samo za to,« je rekla, čepravje šlo, ker zakaj sem bil pa dve minuti nazaj moj umetnik, zdaj pa ta zadnji gnoj? Proti temu si brez moči in to je pa grozno. Ni grozno, če stoji nad tabo dvajset kil težja opica in ti teži. Ni dobro, seveda, in te je strah, in ja, je tudi grozno, tudi, ampak kaj češ, ne moreš je premlatit in je razumljivo, da si tiho in da nič ne moreš, je pa vsaj logično. Je pa jeba, ko najeda kdo, ki bi ga lahko z enim udarčem zdruznil v sončni prah, pa ne moreš. Simon, recimo. Včasih meje tako raz-pizdil, da sem tekel od njega in tolkel po povštru v spalnici, da ja ne bi po njem. In zdaj Maja. Tam je sedela vsa zamorjena, kot da

ima ves čas na tem planetu, kot da je nesmrtna in je lahko skregana naslednjih tisoč jebenih let, pa kaj.

»Maja, rad te mam, ne mi delat tega, zdaj, ko sem končno ...« in sem tam nekaj jecljal.

»Saj je v redu,« je rekla, ampak seveda ni bilo v redu.

Petnajst

Naslednji dan ni bilo nič, ker sem bil dopoldne varuška. Zjutraj smo šli skupaj na avtobus, primestni, ki pripelje na vsake toliko, ampak sije Maja prepisala vozni red in je začuda držal. Meni sploh ni bilo za it od doma. Zdaj mi je šlo in bi moral risat, pa še mi je čepelo nekje zadaj, da kako bom zdržal brez kakšne fuge, je-benti, tako daleč smo že bili, samo jaz nisem vedel, ker si tega nisem priznal. Da bi moral delat, to je bilo uradno v moji glavi.

»Boš pa zvečer risal,« je rekla Maja. Ne več, recimo, da če bi mogoče zvečer risal, ali če bo šlo, da bi zvečer risal. Pa še tisto ne bi šlo.

»Pač ne bom risal,« sem rekel.

Skomignila je z rameni.

Vse je šlo počasi proti kurcu, samo jaz tega še nisem opazil, ali pa sem, samo da nisem mislil, da je kaj hujšega. Saj je že kdaj prej tudi.

Tečen sem bil in sem se drl na ta malega, ki je bil zaradi tega še bolj tečen in se nisva imela fajn. Šla sva v Tivoli, ker itak nisem imel denarja, da bi lahko šla kam drugam, ampak je bilo vse mokro, Simon se je stegnil v prvo lužo, pa sem ga moral preoblačit, drl se je in ni bil niti sekundo pri miru ... Pogreb. Komaj sem zdržal.

Ob dveh je poklicala Maja, da se je Borut ponudil, da nas pelje v Jamo. No, vsaj nekaj; in kje da naju pobereta. Čez petnajst minut sta bila pri vhodu v Tivoli z Rožne doline in naju snela. Mene že čisto apatičnega, naveličanega vsega, in Simona, ki se je drl, ker ni hotel stran od luž, palic, nekih psov in vsega. Pomiril se je šele, ko je zagledal kombi. Peljali smo se molče, razen Simona, ki je skakal po sedežu in po tleh pred armaturko in potem je Borut rekel:

»Ti gre?«

»Kaj?«

»Če ti gre risanje?«

»Kot vidiš,« sem rekel.

Potem smo bili že skoraj doma, ko je predlagal, da odpelje Majo in Simona na izlet, da bom imel čas za risanje. Magari na Bled na kremšnite. Rekel sem fajn, Simon je zatulil super, Maja je bila tiho, ampak mi je bilo počasi vseeno. Od vsega sem registriral to, da bom sam doma. Se zahvalil se mu nisem. Odložili so me in se odpeljali. Samo da pridem v stanovanje in do parketa. Prav zadrževat sem se moral, da nisem laufal, ker človek mora ohranit eno spoštovanje do samega sebe, tudi če ga nihče ne gleda.

Temeljito sem očistil tretjo razpoko, da ja ne bi kaj ostalo notri, in nasekljal na drobno. Potem sem počakal sekundo ali dve, tri, da se mi je grenčica zvalila od nosa po grlu, in sem bil redi. Moral bi dokončat drugo sliko, ampak sem si rekel, da je treba izkoristit to, da gre, in da bom začel novo. Ker tista druga je bila že skoraj fertik, vsaj v glavnem, pa ker je praška v fugah začelo zmanjkovati in ker mi je očitno pomagal pri razmišljanju, bi ga bilo škoda uporabit za fizikalije. Za take stvari, kot je zabarvanje in podobno, kar ni taka reč. In sem že hotel pograbit koledar, na katerem sem si izpisal motive za slikarijo, ko mi je pred oči priplavala nova ideja. Kaj pa, če bi jaz poudaril tisto bitko, pa ne bi narisal samo ene slike jod tam, ampak kake tri? Ker to je vseeno najbolj zanimiv del dogajanja, če mene kdo kaj vpraša. Tudi tisto s kobilico, pa sekanjem lipe, ampak to sem že itak, pa z ministrom Gregorjem in probavanjem orožja in te reči, ampak glavno je pa vendarle pretepanje z Brdavsom, gledano z današnjimi očmi, ko seveda ni več teh pizdarij z Avstrijo in smo samostojni in ta jajca. To je najbolj zanimivo pri tem drkanju z barvicami, da se ti ideje vedno porajajo sproti, pa če imaš še tako začementiran načrt pred seboj, in zato težko rečeš komurkoli, kaj boš narisal, pa če znaš narisati to in to in to ...

Počasi mi je postajalo jasno, kakšen naj bi bil moj moderni Martin Krpan. Vzel sem svinčnik in narahlo skiciral glavna lika, Brdavsa in Krpana. Stala šta si nasproti na bojnem polju, se pravi travniku, zadaj, nekaj metrov za njima, pa mrgoli množ;ca firbčev.

V ospredju Krpan, po diagonali Brdavs. Krpan ima spuščene hlače, ki se mu ovijajo okoli gležnjev, roke v bokih in turi naprej ogromno kurčino svojo, nabreklo in žilnato, belo, ki jo ob glaviču obletavajo muhe. Star močefit in pičkalna sluz kar dehtita od njega. Naproti njemu stoji Brdavs. Isto hlače na tleh, kurac izbočen, ampak pol manjši in črn, čeprav seveda še vedno nadpovprečen, tudi muh je manj, izraz na licu pa besno nevoščljiv. Obrazi vseh gledalčev uprti v Krpanovo batino, nanjo kažejo s prsti in ooo ...

Se enkrat sem šel na kolena po novo fugo. Ta se mi je zdela bolj siromašna. Mogoče je bila malo dlje od epičentra, pa se je vanjo zažrlo manj paudra, mogoče je bila ožja, ne vem, mogoče se je meni tako samo zdelo, pa sem očistil še zadnjo. Itak bi jo in če že delam, sem si rekel in da bom prihranil za kasneje, ko bom potreboval, ampak je bilo tako nerodno s tistim praškom tam na mizi, da sem ga raje takoj posnifal. Lahko bi s komolčem dregnil vanj, pa bi se še enkrat razletel po tleh in bi šel v nič, ker take male količine potem ne moreš več pobrati, to bi bila pa škoda.

Izrisal sem detajle, lepo narahlo, da se ne bo poznalo, ko bom šel z barvicami čez, in odložil, da si ogledam zadevo. Fino, všeč mi je bilo. V glavi mi je brenčalo od napora, ker pri teh zadevah moraš misliti, če ne, je sranje, in ravno zato ne moreš delat kot po tekočem traku. Če bi se to dalo, bi jih lahko teoretično naštepal vseh deset v enem dnevu, ampak ne gre. Bi ti razfukalo lobanjo. Zgodilo se mi je, še prej, pred Simonom, ko sem še delal, da sem se lotil dela s čvrsto odločenostjo, da kaj nacrtam, da pa sem že vnaprej vedel, da tisti dan ne bo nič, ker sem bil depresiven ali kaj jaz vem kaj, nemotiviran ali pa ne čisto totalno motiviran. Lahko sem se matral in jebal, pa ni bilo nič od vsega, sem pa sčasoma ugotovil, da pride na uspelo zadevo konstanta, en iks ali ipsilon ali ze jebenih dni, in da jih moraš dati skozi, če hočeš na koncu rodit kaj smišelnega. Se pravi, da moraš na take zadeve gledat produktivno in se trudit tudi takrat, ko ni šans oziroma takrat še posebej. To je čudno, ampak tako je, jebiga. Da delaš tudi takrat, ko veš, da nima smišla. To je disciplina.

Imel sem torej eno dokončano in dve do poloviče. Dokončana je bila tista s štorovkami, do pol, malo čez, ona, na kateri Brdavs posiljuje Dunaj, in do pol, malo manj, ta z dvobojem. In sem razmišljal, da če danes zabarvam obe, bo super, ali pa če ju vsaj poskušam dokončati, preden se Maja in Simon vrneta, pa da takrat ne težim, ampak se potrudim biti vešel in se ukvarjat s ta malim in pomagat Maji. Dan se je kar nekako razvijal, sploh če pomislim na začetek.

S tisto sliko od včeraj nisem imel težav, ker je bilo na nek način spet nekaj novega, predah od one današnje, in sem jo lepo dokončeval, pa še grenkoba meje grela in usta, ki so bila čisto otrpla, možgani pa toliko bolj vroči. Suvereno sem jo poštrihal. Krpanov svetilnik je bil žareč, štorovke blede, drevo zeleno, vse je štimalo. Zdaj pa druga slika, dvoboj, ampak prej sem nucal pavzo.

Skuhal sem si kavo, tokrat pa zares močno, s skoraj dvojno dozo. Kava mi je vedno lepo dišala, lepše, kot je potem spustila okus, ker okus, če smo iskreni, je nikakav, ampak tokrat se mi je še duh zdel nekam švohoten. Spil sem jo in nekaj malega se je zgodilo, ni pa bilo to to. Sedel sem za mizo in dajmo še to sličico spedenat in smo zmagali. Pa sem probal in se matral, ampak so mi misli uhajale, dostikrat tako močno nekam u ne vem kam, da sem se zalotil, kako sedim pred papirjem bog ve koliko časa že, pa nič. Da ničesar ne naredim. Kot da bi bil čisto brez moči. Sedim kot dementna opica s čopičem v roki, da so vse ščetine že suhe in se trudim spomnit, kaj sem hotel, pa katero barvo kam in kako. Pa čisto nič ziher, ker mi je strah, da bom kaj zajebal, spet zatrešel ročico in da zato gledam nekam tja u en vakum i nista. Pa ni bilo nič zajebanega. Krpan in Brdavs sta bila skoraj stoposto končana, še kako malenkost, kak detajlček je falil, pa malo bi bilo treba doterat ozadje in bi bilo. Ampak, kurba, ko ni šlo, še to ni šlo več brez pomoči.

Vstal sem, da si malo spočijem in malo pretegnem noge in poženem kri po žilah in se potem zberem in dokončam ono sranje, da ne bo vse nekam super začeto in nič izpeljano, da bom imel kaj pokazat, ampak, kakorkoli sem se obrnil in na karkoli sem mislil, ali pa kakorkoli sem poskušal misliti na nič, mi je oči in misli vleklo pod mizo. Tudi če se mi je zdelo, da sem se izblendal v praznino, sem skozi megliče lahko videl, kam ta meglica meri.

In potem meje kar ukrivilo tja dol, da preverim, če nisem česa spregledal. Tako nekako samoumevno, kot da me zauga v globočino, tako kot starčke zvije išias, samo da mene ni nič izraziteje bolelo, samo zvijalo.

Drkal sem po razpokah, da so bile že vse sterilne, ampak ni bilo nič. Nobenega praška več, samo še črna svinjarija, bog ve od česa, od lesa ali prahu ali kaj jaz vem česa pač. Niti ni bila trda in krhka, kot je bil kouk, zdaj, ko se je posušil, pač pa elastična, mehka, kot zemlja. Če bi bil normalen, bi jo seveda zagnal proč, ampak takrat nisem več bil. In čelo takrat sem že vedel, da to ni normalno, kar počnem, da skušam narezat na drobno oni drek, mokri sprhnelec, ampak, za vsak slučaj ...

Bljak. Skoraj sem bruhnil. Zemlja je zemlja in tu se ne da pomagat. Prilepila se mi je na nos in čepela tam gor, da sem se moral usekovat kot nor, preden mi jo je uspelo spravit kolikor toliko ven, ker sem imel sluznico že čisto suho. Če bi to napravil prej, ko mi je kar teklo od nosa, bi šlo komot, ampak prej si zemlje ne bi tlačil v nos, ker je bil še prah. Za vsak slučaj sem vseeno še malo zagriznil v ilovico, če bi recimo kaj bilo v njej, pa ni bilo in sem jo izpljunil. Kaj naj pa zdaj storim?

Pizda, mora bit še kaj, sem si rekel, sigurno sem kaj spregledal, in sem odmaknil mizo, kar je bila prečejšnja jeba, ker sem jo  moral dvigniti, da ne bi slučajno pohabil kakšne plodonosne fuge, pa bi jo presekal in razgonil prah po tleh. Potem sem vzel baterijo in še dodatno posvetil na tla, pa čentimeter za čentimetrom preiskal vso površino. Čisto od blizu in vsake toliko poslinil prst, z njim potegnil po tleh in v usta. Vseh tistih pet fug in potem še sosednje. Sem si rekel, da v bližnjih treh še obstaja možnost, da bo kaj, in potem, da mogoče v bližnjih petih, če se je slučajno kak košček odlomil in zakotalil kam, pa da sem ga potem pohodil in potisnil not. Ampak ni bilo nič.

Fuge so se ošlobodile.

Dvignil sem se nad mizo in pogledal slikarije. Vse to je bilo zajebano, vse se je zdelo neuresničljivo zafukano zajebano. Nikoli mi ne bo ratalo. To je bilo jasno kot kurac. Kako mi je sploh to, kar je za zdaj gor? Ni bilo te moči v meni. Ni bilo fokusa, ni bilo ostrine ... Nič.

Potem pa ni bilo druge, pizda, je bilo treba vrečko ofnat.

Šestnajst

Nekoč sem bral o skladatelju, ki je iskal tišino, hotel jo je slišati, in se je dal zapreti v protihrupne komore. Je mislil, da bo ne vem kaj, blagodejno, ampak je zdržal zelo kratek čas. Ne vem, minuto ali nekaj podobnega. Ni prenešel hrupa, ki ga je delalo njegovo telo, je rekel. Iskal je tišino in dobil po pički. Evo, tako je bilo z menoj, le da jaz nisem iskal ničesar, fasal sem pa vseeno.

Zdaj, ko gledam nazaj, vidim, da sem kmalu že skoraj za vsako črto na papirju nucal črtico na mizi. Iz vrečke, Zoranove vrečke, ki je bil zaprt, ker je streljal na ljudi, ali pa ni, pa bi, če bi bilo treba, ampak me to ni ustavilo. Ni me zbremzalo niti, ko mi je otrpnil ves gobec. To je zanimivo. Poln sem ga bil, tega dreka, naloudan ko satan, ampak sem še moral. Verjetno zato, ker sem ipak Šlovenec in ker je te kraje v zgodovini prizadela vsake toliko kaka suša ali povodenj ali potres ali že kaj in potem lakota in je bilo treba jesti, dokler je bilo, in jebeš občutek za mero, sem potem razmišljal. Ker kaj bo, ko ne bo nič? Ali pa to ni imelo veze z ničemer. Ne vem. Nič ni več imelo veze z ničemer. Se kar naprej sem drobil in zaugal, nabreknili in zmrznili so mi možgani in sem bog ve koliko časa samo gledal nekam, kaj jaz vem kam, in tlačil in snifal, potem so šle roke in Santana in vse je šlo nekam u kurac, samo še jaz sem bil in grozljivo glasno nabijanje srca in krvi skozi žile ... BUM, BUM, BUM ... Bognedaj, da bi prdnil, verjetno bi mi razgnalo bobniče.

Drugi dan je bilo sranje. Vedno. Zjutraj za crknit. Pa kaj to delaš, kaj ti je, debil? Počasi mi je postajalo jasno, da se ne morem več vadit na risanje, ker risal skoraj nisem več ali pa vsaj nič hitreje in čelo nič bolje kot pa brez tega dreka. Ni bilo več preciznosti, spet je vse blendalo naokrog, zdaj malo drugače kot običajno, ampak učinekje bil isti. Sedenje in kar nekaj. In vse to sem vedel in vse videl, saj nisem spal ali poblesavil, ampak nič nisem mogel. Nič ne moreš. Dokler je tam, jo odpiraš in vlečeš. In vidiš, jeben-ti mater, vidno vidiš, da kopni, da ga zmanjkuje in da boš najebal, gadno, in da si že najebal, ker se z nobenim več ne pogovarjaš, niti z lastno punco ne in z lastnim otrokom, in da se to ne bo končalo v rožicah, ampak bodo batine. Včasih si rečeš, da mogoče pa ne bodo, da bo že kako, jebiga, ampak še do konca ne rečeš -ga od jebiga, ko že veš, da je to kurac in da ni res in da bodo batine z debelo palico po nagi riti. In šlaba vest, peče ko kurba, žge te po črevih, kot da se ti je tam naredila ena luknja in v glavi tudi in ves si nervozen in brez energije obenem in na karkoli poskušaš mislit, je kurac, ker vse šiba samo k eni stvari, tako nekako, kot da si zjutraj malo pomečkaš tiča, pa te nekdo zmoti in si ga ne moreš do konca zdrkat, potem imaš pa to čel dan v glavi in če do večera ne bi našel minutke miru in kvadratnega metra samote, bi nekoga še ubil. Potem si jezen, razfukan na ves svet, ki je prašiča do tebe in ti ni nič dal, razen te jebene vrečke, in besen nase, ker si se pustil zjebat in vidiš za nazaj, za stanje predkokainsko, da sploh ni bilo tako šlabo, in si vijoličen od norosti, da ti tega nobena kurba ni prej povedala, čeprav veš, da ne bi pomagalo, in potem kar eksplodiraš, kar raznašati te začne, kot da je nekaj v tebi pregorelo, pa vsake toliko, nenapovedano, niti sam ne veš, kdaj bo prišlo, fukneš kaj v zid, ali pa tresneš po čem. Po vratih ali avtu ali lomiš barviče ali svinčnike ali čopiče, pa sploh niso počeni. In tako to tja do enih treh, štirih, ko se nekako sestaviš, poženeš, si rečeš, okej, ne bom več, pa bo, jebenti, včeraj je bilo zadnjič, ampak, kurba, ko ne gre, ko te zvečer že spet krivi nad žaklčkom in kurac. En dan sem si naredil koledar, da bom na njem označeval čiste dneve in da če zdržim en teden, sem iz sranja. Niti en predalček ni ostal prazen. Potem sem imel pa blesave in pisal vanj take: 'danes sem eno kratko pred kosilom, pa dve drobni potem in zvečer sem pa itak risal.’ Kar je pomenilo, da kao okej, da takrat pa v redu, može. In tako tri dni, potem sem pa nehal popisovat.

Potem so bila obdobja evforije, ko se mi je drkalo na svoje slikarije in dejansko sem si ga enkrat zdrkal, tam, ko česarična vleče. In potem so bila obdobja teme, črne luknje, ker mi je pri tem Martinu Krpanu dokončno potegnilo, da ne znam narisati nič drugega kot pornovariante česarkoli in ti začne to iti na živče in začenjaš razumeti ljudi, ki jim je to šlo na kurac od prve in se strinjaš z njimi, da si vulgarna pička in da to ni to. Lahko bi mi naročili krajinske slikarije s točno določenimi motivi, kaj vem, Bohinjskega jezera s Triglavom ali kaj se že pač vidi od tam, pa bi jaz po kake pol ure matranja v čoln na vodi dodal enega, ki tam stoji, pa njemu stoji in mu ga ena vleče, ali pa enega, ki vlači s kur-čem ribe iz vode ali kaj takega. Kdo je že kdaj videl koga s kurčem loviti ribe? Tega ni. Jaz pa ne morem brez, ne gre drugače, pička materna, brez tega, pa da se jebeš. Če bi mi dali pobarvat otroško slikanico, bi tam opica Vali višela s kurčem z veje. Mogoče sem prfuknen, sem parkrat pomislil, ampak ko imaš pred seboj žakl kokaina, gre bolj za momentalne ... za neka taka rafalna razmišljanja, itak ti je vse jasno in ti ni treba misliti. Kao, že mogoče, da sem jaz pritegnjen, ampak ker je itak ves svet čuden, je potem vseeno. Pomočiš nos not in, evo, pit bul terier, je rešeno. In ni rešeno.

Tako pač je in zato jih nisem narisal deset, kot bi jih moral, ampak samo sedem, ker potem ni več šlo, in niti nisem šel tja. Zavil sem svoje umetnine v omot, jih dal v kuverto in pošlal. Niti toliko nisem bil priseben, da bi jih pofotokopiral ali poskeniral ali karkoli in pošlal kopije. Pa tudi če bi bil, saj itak nisem imel denarja za barvni fotokopirc. Za kaki kurac fotokopirca, če pa za kruh ni bilo več in Maji tudi nisem mogel reči, ker itak nisva več govorila.

Imel sem pa tisti Žakelj, ki sem ga pridno obdeloval in se je vidno praznil. Nič počasneje niti potem, ko sem nehal malati in pravzaprav nisem imel več izgovora. Zjutraj sem vstal, ko sem pač vstal, ko zombi, ves bled in črn okrog oči, presran pred novim dnevom, živčen kot sam satan, in samo čakal, da Maja in Simon spizdita in bom lahko potegnil. In ker nista bila dovolj hitra, ker sta bila navsezadnje tam doma v tisti močvirnici, po kateri je kraljica bogomoljka vseh sesalčev vlekla svoje tipalke, je bilo dretja in tulbe in pošiljanja v pizdu materno in vsega grdega, da sem se še tisti trenutek sam sebi gravžal, ampak drugače ni šlo. Drl sem se na Simona in ga isti moment objemal in potem, ko se je že skoraj pomiril, sem ga spet napizdil, da mi ga je Maja trgala iz rok in da naj se skuliram in ju - rekla je ju, čeprav sem recimo takrat pizdil samo na Simona - pustim na miru. To meje še dodatno razpizdilo, ker jaz se pa nisem drl nanjo, ko se je ona na Simona, ampak sem sočutno stal ob strani in jo blago vlekel proč, ali pa se še sam malo zdrl, da ji dam prav, ampak res pa je, da sem bil jaz takrat pri tem, pri svojem dretju nanj, glasnejši in pogostejši. Par-krat smo bili zelo blizu batinam, ampak sem se nekako zadržal. Ko sta, hvalabogu, odpeketala, sem jokal in cvilil in se smilil samemu sebi in skočil na glavo notri v polivinil z belim drekom in še isti trenutek prisegal:

»Tole je pa zadnjič, pizda ti materna, tole pa ni več normalno. Sam še tega, sam še enkrat, pol se boš pa skuliral, pa bo vse tko, kot je blo ...« in tako naprej.

Snifnil sem, ampak sem se še vedno počutil kot drek, nič več ni pomagalo, moral pa sem. To ni za normalne, to je za norče, ta kouk. Nič nimaš od njega, čisto nič, ampak zaugat ga pa moraš, pizdo.

Sedemnajst

Neko popoldne, ko sta bila Maja in Simon doma in sem bil poln kokaina, ki sem ga na skrivaj snifal, ko sta sedela v dnevni sobi in brala pravljiče, pa sem lahko kontroliral njuno gibanje in se zadeval, meje zvilo. Pogledoval sem Žakelj, v katerem je bilo že pol manj, in poslušal, kako mali obnavlja pravljico o pujskih in sprašuje, zakaj sta dva pujska lena in, naenkrat, iz pičke materne, vpraša Majo:

»Zakaj pa tati ne bere več pravljic?«

Ker prej sem večinoma to jaz počel, ker sem imel čas in sem imel malega rad in sem se spomnil, kako je moja mati meni pomagala risat in je bil to edini pametni spomin nanjo. Odkar sem snifal, sploh odkar sem napadel vrečko, je to delala Maja, ker sem sam pozabil. Maja je bila tiho.

»Zakaj tati ne bere več pravljic, a?«

Najraje je imel knjigo o dinozavrih, čeprav to seveda niso bile pravljiče, ampakjim je tako rekel, ker je bil še tam, ko je vse pravljica. Delil je zverine na hudobne in prijazne in so bile hudobne mesožerci in prijazne rastlinojedci, in je najraje poslušal o brontozavru, katerega rep je prebil zvočni zid, če se je razpizdil, in je lahko z njim odsekal glavo ali taco ali karkoli tudi tiranozavru, če ga je ta napadel, in ga ravno zaradi tega tudi ni - razen mladičev. Potem je jokal: »Ubogi mladički, ubogi mladički ...« in tako naprej, prašiča tiranozavrska, in sem ga lahko pomiril edino, če sem prisegel, kako tati brontozaver ni niti sekunde pustil ta malih samih.

»Tati,« je rekel potem in sem si zapomnil, ker je bilo hecno, »a sekunda je več kot včeraj?«

Stopil sem do njega in ga pobožal po glavi. Ko se je rodil, je bil čisto črn, lase je imel točno takšne kot Maja, potem pa je abšlesal in postajal temno rjavkast, rahlo rdečkast tako kot jaz. Samo da je imel oči še vedno velike in čokoladno rjave, tako kot Maja. Kočoladne.

Zamomljal sem, kao da moram nekam skočit, in se vrnil v tisto drugo polsobo in si rekel sam pri sebi, ono, neslišno, da jebe-momater, če zdaj ne bom, ne bom nikoli, in naredi to, pa nič razmišljat, samo naredi. Iz predala sem pobral vrečko, potem pa šel v fekalno klet na istem nivoju po prazen glaž za kisle kumariče, ki je bil tam od bog ve kdaj in sem ga videl, ko je grezničar rihtal povratni ventil, in za katerega in njegove cimrc mi je Maja srala, da naj jih pospravim in zmečem v kanto, in sem seveda rekel, da bom in seveda nisem. Tam so bili še eni svinčniki v neki škatli na polici, bog ve od kdaj in zakaj, teglc je pa ležal s praznimi flašami v leseni gajbi, v kakršno da jo japka ali pa hruške ali kaj podobnega. Breskve, recimo. Vrečko sem dal na sosednji sedež, odprto, ker je itak pošlovile, zmolil očenaš za vžiganje starih jeter, brrrm, brrrm, in smo šli na zadnji sprehod. Iggyja na ful, pa prva, druga, tretja, ki je škrtala in si moral dvakrat po kuplungi, si moral dat medžu-gas, da si jo spravil naprej, pa vmes z roko v žaklček z oslinjenim prstom in v nos in usta, še v rit, če ne bi lih sedel na njej, proti Turjaku. Ker če se je bom znebil, potem lahko vsaj še zadnjo malico. Tam so goste dolenjske belogardistične šume, ki sem jih iz nekega razloga poznal. Razlogje bil pa ta, da smo se nekoč z Majo in Simonom peljali tja na sprehod, po kostanj ali gobe, ne spomnim se več, potem je pa mali zaspal in sva ob robu šume fukala na deki, ki smo jo vzeli s seboj za piknik. To so bili lepi spomini in jih nisem hotel umazati s tem drekom, ki sem ga prinešel s seboj, ampak, jebiga, ko pa nisem poznal nobene druge hoste, ki bi bila dovolj daleč, da ne bi skočil po žakeljc vsakič, ko bi me zvilo.

Do tja je, rečmo, pol ure, in ko sem parkiral ob robu ene take provizorične česte za traktorje ob njivi, na kateri je rašlo ne vem kaj, ker je bilo že pobrano, iz ostankov pa jaz tega nisem znal razbrati, sem bil že tako naspidiran, da sem kar odplesal v gošo, med bukve, penast in bel in slinast in tam poiskal eno bolj tako posebno. Debelo in sivo, z gladkim lubjem. Prav izstopala je tam med drugimi, kot da bi jo sama luč božanska obsijala prav zame, kot da bi zanalašč zrašla tam, da bi jaz lahko med njene korenine zakopal teglc kokaina, da ga ne bi posnifal, preden se Zoran vrne iz čuze.

Spustil sem se na kolena, pa kot cuček z obema rokama v mehek humus, med crknjena trupla raznih živali in rastlin, hroščkov in mravljic in kobilic in pikapolonic in čebelic in pajkov in mušic in stonog in vseh možnih osemnogih pizd maternih, zavitih v praprot, ali kaj tam pač raste, kaka dva decimetra globoko, taman da so sedle kumarče not. Za vsak slučaj sem jih še zavil v vrečko, nabil na njih zemljo in listje, da še sam ne bi več našel tja, če ne bi vedel, da so pod tistim drevesom. Stopil sem kaka dva, tri korake nazaj in si ogledal zadevo. Nič se ni videlo. Se nekaj starih, že posušenih listov s površja sem skrbno pobral, kot Vinetou ali pa Rolf Gozdovnik, in še enkrat prekril vso zadevo. Živ satan ne bi našel tega, če ne bi vedel, kje je.

Počutil sem se krasno. Ker to je zanimivo, če kaj koplješ ali se ukvarjaš s kako tako preprosto, primarno zadevo, si potem ves pomirjen. Enkrat sem na Dolenjskem pomagal voziti gnoj v vinograd, kravji drek. Ko so mi dali vile, pa da bom z njimi nabadal govno v samokolnico in ga vozil gor v breg, nisem mogel verjet. Drek, jebenti, in sem mislil, da bom crknil, črn, mastni drek, iz katerega so štrlele šlamiče in sem se spraševal, kako to, da krave serjejo šlamiče, in če se to pravi, da jih prej pojejo v obliki trave in potem iz njih v želodcu pozaugajo tekočino in zato otrdijo, dokler mi ni tam en razložil, ko sem ga vprašal o tem oziroma ko sem pripomnil, da mi ni jasno, kako lahko žrejo take trde šlamiče kot kakšne pande bambus, da je to stelja oziroma tisto, kar vržejo kravam pod noge zaradi nečesa. Da se drek prime in ga lažje odstranijo z betona. Ampak, pazi foro, po dveh furah sem bil not in je bilo super. Čisto drugače kot pri risanju, ker tam trpiš ko konj, tudi če ti gre, in še potem, ko si narisal, si ves u kurcu, in če ti pride radost na usne, je to kako leto po tistem, ko si končal, ali desetletje ali nikoli, pri razvažanju gnoja pa ne. Tam si ves hepi, ko je opravljeno, in pomirjen. Stvari so logične. Voziš gnoj, ki je hrana za rastline, te bodo zrasle in dale nove rastline, ki bodo tvoja hrana, in tu ni kaj dodati. Hrano nucaš, ker jesti je treba, in tu ni kaj ugovarjati. Tako je. Res pa je, da sem takrat na Dolenjskem fasal krvave žulje in da mi proti koncu ni več nič pasalo in da sem komaj čakal, da zvozimo drek in da sedem. V bukovju mi je bilo prijetno, samo tega nisem vedel v turjaški hosti, da sem kopal kvečjemu kakih pet minut in da to ni moglo biti od fizičnega dela, pač pa sem bil evforičen, ker sem se nažrl tega sranja.

Nazaj grede je avto komaj še vžgal. Jasno, luči sem pustil prižgane. Hyundai sičer piska, če to narediš, ampak jaz tistega plenk, plenk, plenk nisem več ločil od kurcšlusa v svoji glavi. Kar zmrazilo meje, ko sem pomislil, da ne bi, ker je teren tam tako višel, da ga nikoli ne bi sam zbasal ven, da bi pa koga dobil, da mi pomaga, pa tudi ni bilo misliti, ker nikjer nikogar ni bilo, če bi že bil, bi mi pa kurac pomagal, takemu, kakršen sem bil, čupast in suh in za povprečnega dolenjskega domobranca nikakav. Na to sem pomislil, ko sem zapeljal pred glavno često in se je od nekod vzela lada niva, polna tipov s klobuki in gamsovimi čopki ali repki ali kaj je tisto, in mi je morala dati prednost, ker drugače se ni dalo. Pomahal sem jim, kao hvala, ampak mi nihče ni odzdravil, samo gledali so me ko eni debili, pa prav nič prijazno. Cuček v prtljažniku je stal z zadnjimi tacami na šipi in divje lajal. Ptičar, se mi zdi, ker za jazbečarja je bil prevelik. Ta ne bi dosegel šipe. Samo na hitro sem videl, pa še prav posebej velik pasji znalac tudi nisem.

Kure jih gleda, sem si rekel, mišn ekomplišd.

Peljal sem se proti Ljubljani, z avtopilotom, ker se ne spomnim, da bi kaj dosti razmišljal in kako sem prišel do obvozniče. V glavi mi je malo prasketalo, kot da bi se žičke staknile, pa ne bi bilo kontaktov in niti kake silne potrebe po njih. Potem je ena iskra nekako le našla pot in potem druga in še vse za njo, ali pa vsaj vse, ki so nujno potrebne, da se začneš zavedati samega sebe, in mi je potegnilo, kje sem in kam grem in kako in zakaj, ampak isti moment, ko se je to zgodilo, mi je roka pošlatala po sosednjem sedežu, da bi ... Samo vrečke ni bilo več. Seveda sem vedel, zakaj je ni več in vse to. Refleks pač.

Na Malencah sem razmišljal, v katero smer naj se zapeljem, proti Primorski ali proti Štajerski, da bom prej doma, ker je okrog Ljubljane tak hečen krog, da ne veš, po kateri strani se ti bolj splača, če se pelješ z Dolenjske na Gorenjsko, kamor sem šel jaz, ker je Jama pač tam, na drugi strani kroga. Malo sem bil nervozen.

Tole pa ne bo tako enostavno, sem si rekel, ampak da bo treba zdržat. To je bilo nekje pri izvozu Ljubljana-jug, kar pomeni, da sem izbral Primorsko, in meje začelo navijat srat. Roke so mi nenormalno švicale. Odpeljal sem se mimo, ampak nisem bil čisto nič zadovoljtn. Nekaj meje grizlo, nekaj je bilo in sem ratal ves paničen, ko se je bližal Ljubljana-čenter, kjer bi lahko še komot obrnil, ker od tam naprej do Ljubljana-zahod ne bi šlo več, to je pa kar en kos poti naprej ... Nekaj meje fukalo, pa nisem ... Mislim, nisem ...Jasno, da sem vedel, kaj je, če sem šlatal desno, da sem nucal kokain, ki sem ga imel, pa zakopal, ampak tako hitro ... Okej, sem si rekel, da bo tole večja jeba in bo treba globoko dihat in nekako zdržat in bo že in bo že in bo že in an ban, pet podgan ... Pa da ne more biti tako hitro, pizda ... Ali pa ... Stimal sem radio in iskal kak komad in, ne vem, nekaj ... in štiri miši, štiri miši, štiri miši... Živčen sem bil, u pičko materno vse skupaj in potem je bil končno en, za silo znosen, Who let the dogs out... ki se jebejo po hiši ...

Who let the dogs out...

Aha, sem si rekel: ’Who let the dogs out’. Psa majo.

Who let the dogs out...

In kaj, če ta ... an ban, pet podgan ... pes zavoha vrečko?

Who let the dogs out...

Ker to bi ... ti si psica, ti prašiča ... bilo čisto mogoče.

' Who let the dogs out...

... vija, vaja, ven.

... vija, vaja, ven.

... in vija, vaja, ven.

PES MI BO POŽRL KOKAIN!

Od groze me je srat. Brez rezerve. Najprej sem hotel kar na odstavni pas, pa ob avtu, ker je bilo treba nujno, ampak se je prikazala pumpa, Ljubljana-barje, in sem tam, komaj.

Črn driskast drek je tekel iz mene, pa tako neskončno dolgo in postopno, v rafalih, kot da bi me zajebaval. Ko sem že mislil, da je fertik, obrisal rit in zapel hlače, evo, njega opet. Spet na školjko, spet nov izliv nečesa živčnega dol po belem porčelanu. Pa pička materna, ravno takrat meje stisnilo.

In medtem, ko sem sral, je še nekoga prinešlo v veče. Probal sem srat čim tišje, pa je kar sekalo, ampak zgleda, da on ni nič slišal, ker je začel govorit po telefonu.

»Si sama doma?«

Kako lahko telefonira in ščije obenem, sem pomislil in klel sam pri sebi in stiskal.

»Aja ...«

Spet me je zvilo, šestintridesetič, in steklo izpod mene, pa še ni bilo konec, to sem čutil.

»A bom moral s trdim vozit proti Ljubljani?«

Pa kaj se to meni dogaja, prekleti svet zajeban! A ne more prit en normalen, se uscat in spizdit.

»S trdim ... s trdim ...«

Tiščal sem in tiščal in potem končno ni bilo nič več. Popivnal sem si rit s šopom papirja in čisto zašvican stekel mimo njega, ki se je pijan z odprtim šličem zibal pred pisoarjem. Seat je že zdavnaj nehal. Imelo meje, za sekundo, za en moment, da bi ga brcnil.

»S trdim, si slišala ...«

Se rok si nisem umil, pa v aVto, ki sem ga pustil prižganega, da ja ne bi, in nazaj. Zasvetila je lučka za bencin, za katero potem nikoli nisi vedel, koliko časa bo še žarela. Včasih je svetila kar brez veze, je bencin še bil, ampak tega tudi nisi mogel vedeti, kdaj. Včasih si peljal samo še kak kilometer.

Ravno večerilo se je, ko sem pritekel do hoste. Tam ni bilo nikogar. Nisem bil čisto prepričan, da je prava. Kar naenkrat se mi je zdel tisti travnik, pa kolovoz po njem, ravno tak kot so vsi, ampak prav veliko izbire nisem imel, ker se je že temnilo, in če sem hotel še nocoj rešiti žaklček, in to sem pa moral, moral, če ne, ne vem, kaj bi, je bila to edina šansa.

Potihem sem se splazil iz avta noter med drevje, kjer je bilo še ravno dovolj svetlo, da ne bi smel imeti problemov z iskanjem moje lepe, posebne bukve z bleščeče gladkim lubjem ... Ampak so bile vse take. Vse so bile sive in gladke in visoke in u pizdu mater podobne druga drugi kot Kitajc Kitajcu.

Tam jih je bilo ene tavžent, pod enoje ležal moj teglc, jaz pa blage, najblažje veze nisem imel, pod katero. Ničesar se nisem spomnil. Tema, gotovo. Tema v glavi, tema vedno bolj v šumi.

Odšetal sem malo naprej, pa malo nazaj, pa malo tja, pa tja, gledal skozi solze, počepal pa iskal neravnine, pa sveže odmetane hroščke in kobiliče in mravljiče in kakršnekoli sveže pizde materne ... Nič. Suma ko šuma, listje ko listje, veje ko kurčeve veje, take, kot jih je še milijon ali milijarda milijonov povsod po svetu, še gobe ni bilo nobene. Jasno, če pa še o tem nisem bil več ziher, da je sploh prava šuma, da je pravi dovoz. PIIIČKAAA!

Zajebal sem.

In potem sem hotel crkniti, res, hotel sem se stegnit, hotel sem odit s tega zajebanega sveta, v katerem mi gre vse narobe, vse

nekam u kurac, nekam v ovinek, pa magari crkno pri tem od truda, da bi držal kurčevi volan na ravno. Ene stvari ... Ena stvar ...

Prekleta pizda, sem rekel in gledal gor v krošnje onega bukovega dreka, kjer je še bilo nekaj svetlobe, mislil pa seveda višje, k svinjskemu pastirju, ki nas je ustvaril iz Adamovega kurca palca,  potem pa pozabil na nas ali pa vsaj na mene.

Prekleta pizda, jebemtimater!

In sem začel kopati in gristi zemljo in si jo tlačiti v gobec, da bi crknil, jo žreti prasico smrdljivo in bog ve, mogoče bi mi čelo ra-talo, da bi se zadavil, če ne bi z nohti zadel ob nekaj plehnatega.

No, fajn, sem momljal s polnimi usti, kaka pozabljena domobranska bomba, mogoče bomo pa res rešili naše težave. Zatlačil si jo bom v gobec in surovo požrl. Naj mi razjebe čreva, naj me raz-fuka po šumi, da me nikoli ne bojo našli, smrt fašizmu ...

Bilje pokrov mojega teglca, pička mu radostna materina.

Ko sva se vrnila domov, sta Maja in Simon že spala.

Osemnajst

Zbudil sem se v sobi, sam na veliki postelji. Maja in Simon sta ležala na kavču v dnevni oziroma v kuhinji. To ni moglo pomenit nič dobrega, ampak takrat mi je bilo vseeno, samo da čim prej spizdita in da ofnam vrečko in zaugam, zaugam, da se mi zmeša. Ampak nista hotela iti nikamor, kot bi me jebala. Lahko da je sobota, sem z grozo pomislil, ker če je sobota, ne bosta šla nikamor.

Šel sem na skret po vodo in se pogledal v špegel. Okoli ust sem bil še vedno čisto črn od zemlje. Nisem se umil. Ni se mi zdelo potrebno. Sedela sta za mizo in jedla in bila čisto tiho. Se mali izdajalec je molčal. Prvič v svojem malem življenju, odkar je spustil prvi zvok, je bil tiho. Šel sem v sobo in nazaj. Nisem se mogel pogovarjat, kamoli glumit, da mi je žal za včeraj. Samo to sem si želel, da gresta, samo to bi morala narediti. Pa nista. In potem mi je dopizdilo.

»Pa, kaj je, kurac!«

Maja meje pogledala in ni rekla nič.

»Kaj je, pička ti materina, kaj me gledaš!«

Vstala je in rekla:

»Greva, Simon.«

A zdaj pa gresta? Prej, ko sem hotel, da bi šla, pa nista. Ta dva mejebeta. Mali se je začel dreti in meni se je, jebemo boga, čisto odfukalo.

»Tiho!«

Se bolj se je zadrl.

»Tiho!« in sem počil po mizi, da se je kar ustavil od groze, potem pa še bolj.

»Uuueee ...«

»Ti ... ti ...« vse je bilo naenkrat rdeče, soba in njegov obraz, in drl se je, drl, pizda, pa samo utihnit bi moral, samo enkrat v življenju bi moral napravit to, kar sem ga prosil, pička mu materna, samo, samo to, mater mu jebem, »ti, kurba malaaaaa!«

Renčal sem in ga držal za glavo in potem meje preblisnilo, da kaj delam in sem se hotel skulirat in sem ga spustil in mu rekel nežno in šepetaje:

»Simon, Simon, rad te mam, buča moja mala, rad te mam, a maš kaj rad tatija ...« in nekaj podobnega, in samo utihnit bi moral, zavezat mali gobec, enkrat samkrat, in reči ja ah vsaj nič, pa ni in se je drl in sem videl sebe, kako sem popizdil in ni bilo pomoči in sem ga stisnil, da mu je sapo vzelo in da ga ne bi ubil, sem ga zagnal stran od sebe na kavč kot žogo, ga ujel, ko se je odbil, še v zraku ...

»Pička ti materna, tiho, tiho, zakaj nisi tiho!« in tolkel po njem in ga stiskal in davil in gledal njegov obraz, ki se je drl, pa samo utihnit bi moral, samo to, pa bi bilo vse rešeno, ampak ni, ampak ni in sem stiskal in tolkel mimo njega po fotelju in se boril sam s seboj, da mu ne bi z enim šusom zdruznil male pičkaste glave pičkoidne ...

Maja je priletela, da bi mi ga iztrgala, ampak takrat jaz nisem bil več pri sebi. Sploh ne vem, kaj sem napravil, zamahnil z roko ali kaj, nikoli se mi ni sanjalo, da bi lahko koga tako pritegnil, sploh z nule, brez zaleta, čelo na bekend, ampak zgleda, da sem, ker se je znašla v kotu sobe in iz nosa se ji je ulila kri. To meje ustavilo. Če se ji ne bi ulila kri, bi ji odtrgal glavo, tako pa sem obstal in nisem vedel, kaj.

»Zakaj me ne ubogata, pizda, zakaj ... Od zdaj ...« in sem stal tam nad njima kot šerif in nisem vedel, kaj sem sploh hotel reči, nekaj kretenskega verjetno, ker sem se ustavil in ju pustil na tleh, kjer sta hlipala, mali nad mamico, vso razfukano krvavo na tistem pofukanem parketu javornem, in sem odšel v spalnico po vrečko, ki je ležala na povštru, tam, kjer sem jo včeraj odložil. Odprl sem jo in potopil glavo vanjo. Čele kepe belega dreka sem si tlačil v nos in v usta, ampak brez vešelja, ker so mi ga pokvarili, zato ker sem moral, dokler mi ni vse otrpnilo, pa nisem mogel več, ker nisem čutil ničesar več. In potem sem kar šel, v dnevno sobo, kjer ni bilo nikogar več, pa na hodnik in v kopalnico, kjer tudi ni bilo nikogar, in se zastrmel v ogledalo.

Zajebal sem si življenje. To mi je bilo jasno, kljub vsemu. Zajebal v nepovrat. Gotovo. Bruhal sem in to je bilo to. Se včeraj sem bil majhen pezdunc, nabiral marjetiče in jedel šladoled, zdaj pa tole, konec. Aha ... Torej ... In čisto sam sem bil kriv. Tudi to sem vedel. Pizda ... Dobro, foter, mati in vsi naslednji v vrsti, ampak ni bilo to. Če bi bilo vsaj to. Če bi lahko zavrtel čas nazaj. Za mesec dni. Ali pa vsaj za en dan, pizda, ali pa, da bi se vsi naredili, da ga ni bilo, pa rekli, gremo od tu naprej, pa pozabimo na vse. Smo se naučili, da tako ne bo šlo ali kaj podobnega. Ampak to ne bo šlo in meni je tudi že dokurčilo nenehno opravičevanje. Po svoje ... Očitno gre vse v pičko in, ja, okej, okcj ...

Dvignil sem roko in z njo užgal po steklu. Razbilo se je in malo nad dlanjo, v levo zapestje, se mi je zapičil velik trikotnik pobarvane glaževine, da se je najprej pokazala kost, bela ko sneg, ali pa bela kot keramika, po kateri je špricnila kri. Evo, kurac, pejt v pizdo, sem momljal, bolelo me ni pa nič, samo še bolj mi je postalo šlabo in sem še enkrat bruhal. Na špegel sem napisal s prstom jebite se. In potem dodal še helter skelter, kar tako. Potem sem šel nekam, malo po stanovanju, in je kri lila in puščala črto za menoj, po hodniku in skozi vrata ven. Res bom crknil, sem pomislil. Prvo sekundo mi je bilo še nekam smešno. Zdaj boste pa videli, tole pa ni šala. Pogledal sem okoli, če je kje Maja, da ji pokažem, da se bom res stegnil in da gre zares. Potem sem šel v kuhinjo in sedel na stol in meje panika. Spet sem odšel ven, ven iz stanovanja, pa ne več hitro, ker se mi je že vrtelo, da koga poiščem. Nikjer ni bilo nikogar, niti ena kurba se ni sprehajala po dvorišču. Vse je otrpnilo, pička, vse je zamrznilo, vse je ratalo črnobelo, samo kri je divjala kot nora, vsa živo rdeča. Kot da se je svet ustavil in me pustil krepat. Pozvonil sem pri sosedih.

Nekaj časa nič, potem se je zaslišal šunder:

»Da? Kaj je kdo vani?«

Nisem mogel govoriti. Gobec je bil čisto trd, pa prav počasi sem že lezel skupaj, na tla, v temo. In pri tem skušal čim glasneje praskati po vratih.

»Oooooooo ... o gospode bože, oooooo ...«

Nekaj debelega je steklo čez mene, preden meje vzelo. To bom nešel v nebesa, sem še imel cajt pomislit, to sliko te debele babe.

Devetnajst

Avto je zavil v hrib, asfaltna čestaje izginila in potem sva se drkala še kake pol ure po makadamu. To je moralo bit zelo blizu konca sveta, ker tam, na oni skrajni točki, ni bilo nič oziroma je bila ena hiša.

»Od tuje tvoj stari ali kaj?«

To sem vprašal Boruta, ki je peljal, kombi, jasno, in je odgovoril, da ne, ker da je Ljubljančan in da niti ne ve, kako je to našel. Da je imel kaj za delat, in ko je obnavljal, ga je alkoholizem in ni končal. Ga ni bilo sem že nekaj časa in ga naslednji teden sigurno ne bo. Tako nekako, ker sem imel še vedno težave s končentracijo in svoje besede lahko obnovim, njegovih pa ne morem, samo pomen, pa tudi za tega ne bi garantiral. In da se peljeva nekam na N ali na P, se mi zdi.

Ne spoznam se na to, ampak hiša je imela enih tisočdvesto let. Na strehi sploh ni bilo opeke, ampak nekaj lesenega, lesene trščiče ali latiče, take male deskiče. To mi je takoj padlo v oči. Lahko, da so bile to skodle, o katerih sem nekoč nekje nekaj slišal, nisem pa siguren. Hiša je bila drugače iz ne vem kaj za enega materiala, ker je bila pobarvana v belo, ampak stene niso bile ravne, pač pa mehke, zaobljene so zgledale, kot da bi bile iz plastelina. Ko iz risanke ali pa iz stripa. Ampak če si s prstom pritisnil na fasado, pobarvano v apno, ta ni šla mehko not kot pri plastelinu ali glini, ampak je počilo in si imel tako zunanjo luknjo, vdrtino. Probal sem samo enkrat, potem nisem več, ker bi mu jo fental, bi bila taka kot žogica za golf, samo grša, ker žogica za golf ima mehke vdrtine brez razpok, tista luknjica, ki sem jo jaz ustvaril, paje seveda bila razpokana, okrog in okrog. Zraven je stala še ena lesenjača, skedenj, šupa ali kaj takega, za orodje, pa za traktor, če bi ga imel, čeprav dvomim, da bi ga stlačil tja notri. Mogoče motokultivator. Za to šupo je bil ograjen vrt, za njim pa gozd.

Vrata v bajto so bila na vrhu okrogla in s tanko železno kljuko, kijoje moral Borut skoraj iztrgat, da je dala kaj od sebe. Notri je bila tema, dokler se oči niso navadile, ker so bila okna majhna in z železnimi okviri s križi, da ne bi, kaj pa vem, vampirji navalili. Niti zatohlo se mi ni zdelo, ali pa sem bil tega mogoče že navajen. Miza, dva stola, večja klop, peč s predalčki, po moje za les. To je bilo to. Vsaj brenčalo ni nič oziroma regljalo.

In potem, da je tole kuhinja oziromajedilnica, tam je pa še ena soba, spalnica, samo postelje ni več. Da bo najbolje, če vržem ar-mič na tla, ali pa na klop in spim tu v kuhinji.

Tudi če mi ne bi rekel. Nikoli ne bi spal v postelji od starih mumij. Ležeš not, misliš, da si sam, zraven tebe pa v paralelnem svetu še dva iz prejšnjega stoletja, s tanko kožo čez pegasto lobanjo in vsa povampirjena komaj čakata na prebitje. Potem pa tako kot v filmu, splet naključij, neke povezane jebe, recimo, da užge strela v gozd blizu bajte, silniče preskočijo in ju imaš na vratu. Ni šans. Ali pa bakterije. Takrat se niso kaj dosti umivali, skopali mogoče dvakrat na vsake toliko, na eno leto ali kaj takega, in te pizde male znajo preživet stoletja. Se zabubijo, zakokonijo ali kaj podobnega, in isto, komaj čakajo, da se kak svež pojavi zraven njih, da ga napadejo. Vmes še malo mutirajo, dobijo zajeban repek ali dva več, pa se začnejo prenašat po zraku in ne samo s slino, postanejo airborne in si u težki riti.

Hladilnik da je, ampak je skrit, ker je stari hotel, da bi tole ostalo avtentično, in je odpiral omarco v kuhinji, za katero se je skrival Rudi Cajavec. Ne vem, zakaj se je stari bal, da bi to narušilo originalno podobo hiške, ker je bil frižider itak iz onih časov, dinozavrskih oziroma avtentičnih.

In da je to to. In če bo?

»Ja,« sem rekel, »super.«

Tri dni prej sem se zbudil v sobi. Takrat seveda nisem vedel, koliko dni je do česa, še tega ne, koliko je od česa ... Slišal sem govorjenje, pa rožljanje z žlicami in sem najprej pomislil na menzo, ampak je dišalo po nečem značilnem in ni bila menza. Malenkost sem odprl oči, da sem videl in mi je potegnilo. Roko sem imel obvezano in nekaj je teklo vanjo. U šit! Kje je policija? Gobec ni bil več trd, grenek pa še vedno, nos sem imel ziher še vedno po-pudran, ker sem šel z dlanjo zdrave roke čez njega in je bilo nekaj robe in to čez zemljo, čez črni humus, in ko bog je bila na mizi v spalnici vrečka wide open. Pizda. Šel bom v čuzo in tam me bo še Zoran direkt ubil. Pa kaj bom rekel, od kod da mi je ta pouder? Saj ne znam lagat. Dvakrat me bojo pritisnili, pa bom vse zlajal. In potem bom šele najebal. Jebentimater! Jebentimater-božjo!

Paničaril sem miže, ležečki, ne da bi muval, samo v glavi, ampak še vedno ni bilo nikogar blizu, govorjenje in rožljanje je ostajalo tam, kjer je bilo prej, ena dva metra okrog in okrog, in ni bilo druge, sem se pomiril, ker me ni noben jebal. Vsaj živ sem.

Na hodniku se je slišal ferker, kake nogiče, ki so laufale simetrije. Kaj delam na sredini sobe?

Medicinke, sem razmišljal, v modrem in zdravniče v belem ...

Ena se je približala in skozi priprte oči sem videl spodnji rob krila. Modrega. Nekaj je drkala nad menoj, po flaški.

»Sestra ...«je zajamral tam en, ampak je že šla.

Modre z neurejenimi bosanskimi krtačami in bele fino upedenane s črticami. In ko čez dan tekajo in migetajo po bolnici, se navlažijo, sok spustijo, da se ne obrabijo v pregibih.

Sem plačal vse položniče za zdravstveno? Te skenšlajo, če zaostajaš s kakšno? Valjda ne. Če bi, me ne bi bilo tu. Ali pač?

»Tole je pa dost v redu,« sem slišal nekoga in je po moje mislil na hrano. Mimo je prišla še ena modra, ali pa mogoče ista, ne vem, in rekla:

»Bohinc, kako smo?« ali nekaj takega. Krtača? Črtica?

In ta sok ni isti kot džus, ki priteče, sem razmišljal, ko drkaš po češplji in jo ližeš ali kaj podobnega, ki je tak prozoren in prijetno vonjav, za razliko od delovnega, ki je bolj ribji in ki večini ne paše in je tudi gostejši. Mogoče kakemu staremu ribiču, ki ne more na morje, pa se mu toži, ker ljudje postanejo odvisni tudi od vonja in to svakojakega, nekateri tudi od smrdljivega.

Ko še ni bilo Simona, sva šla z Majo z avtom v Francijo in tam, nekje pred Marse jem, nabavila bri, ali kako se mu že reče, sir smrdljive, da probava. Ampak sva ga dala v gepek in šla malo okoli in je stal avto na soncu, in ko sva se vrnila, je notri smrdelo kot tisoč starih nogavic, pa je bil originalno zapakiran v vse možne čelofane.

Potem sem se spomnil na Majo in na Simona. To ni imelo smišla, ampak sem se vseeno spomnil.

Borut se je odpeljal. V svojo avtopralnico ali kam in sem mu bil fauš. Če tako pogledaš, je imel vse, ne? Biznis, ki mu je laufal, in to, da se ni spraševal o smislu, ker te vijuge ni premogel. Eni jo, in jaz sem sodil med te, in ti so bili konstantno v kurcu. To se zgleda rodiš s tem.

Se vedno sem bil malo švoh, pa sem sedel na klopco pred hišo. Roka me ni več pekla, ampak srbela, in to naj bi bilo kao v redu. Potem sem nekaj časa samo sedel in nisem nič mislil. Samo sedel sem tam in gledal dol, kamor je izginjala česta. Peljala v grebatorsko življenje, ki me je odfukalo. In ko sem to pomislil, me je ratalo strah. Pizda, vsi tam doli se neki guzijo, pa trudijo, pa si prizadevajo ... Jasno je vsa ta njihova jeba zaman, na koncu bodo vsi končali kot ene nesrečne pičkiče, vsem bo nekaj žal, pa bodo obžalovali, da niso tega pa onega in pametnejši med njimi bodo skapirali, da je čisto vseeno, če bi napravili to ali ono drugače, ker bi na koncu itak tudi to obžalovali, pa bi se jim zdelo brez veze. Ampak, pizda, to bodo skapirali tam enkrat pred smrtjo, minuto ali dve prej, do takrat pa ipak nekako živeli, obkroženi s podobnimi mravljicami, in drug drugemu govorili. Saj, madonca, tole pa niti ni tako šlabo, madonca, lahko bi bilo bolj za en kurac. Minuto, rečmo dve minuti pred smrtjo, jih bo doletelo razjasnjenje, ampak to je v najhujšem primeru stodvajset sekund groze. Dve minuti jih bo trešlo in eni se bodo nasmehnili, da kako fajn, da jim je prišlo šele zdaj, da jim ni potegnilo prej, da ni prišla luč spoznanja pri tridesetih tako kot meni. Kaj naj pa naredi človek, ki je to skapiral pri tridesetih? Potem pa kakih štirideset, zdaj ko imajo razna zdravila že petdeset let, davi sam sebe s kako pa kaj pa zakaj, zakaj in jebenti zakaj? Oziroma nič ne davi, samo sedi in si misli: vse je brez veze, nima smišla. Nima smišla vstat, nima smišla srat, niti prdnit, rignit, kamoli kaj drugega. Kako naj se loti urejanja stvari s tem v glavi? In se tisti prvi dan nisem. Sedel sem na klopi, dokler se ni stemnilo in je ratal mraz, pa lakota meje začela fukat in sem se spravil not.

Prižgal sem en tak hecni šteker, črni, ki ga moraš obrnit. Puf, je naredilo in se ni zgodilo nič, mislim nič svetlobnega, ker je šla žarnica, temno pa je bilo že itak kot v pički. Pizda. Pošlatal sem po žepih in zbezal ven avtopralnični vžigalnik. Prižgal sem ga, naštimal na dolgo in se prebil do spalniče te hiše duhov, da snamem žarnico in jo spravim v kuhinjo. Malo morgcn, v spalnici je z neba višela samo fasnga, žarniče ni bilo. Edina v bajti pa je ravnokar šla, tako je zgledalo. Odšetal sem nazaj do kuhinjske čumnate in da kaj bom zdaj. Pizda. Stal sem tam ko en Jezus, pajebena tišina, ki ni tišina, ampak neko šuštenje, pa veter, pa vse sorte jebenih skovikanj ali kaj, neke potuhnjene pizdiče živalske tam zunaj.

»Huuu, huuu, cviiiik, cviiik, šššš, ššššš ...« in podobno.

Skratka, tema ko ne vem kje, še v pički verjetno ni taka, ker kaj pa veš, od kod se pa že prebije kak žarek, skozi rit ali dvanajsterni ali po peristaltiki, če odpre usta, mogoče skozi popek, že od kje kaj posije, pa v roke meje že peklo od farcajka, ugasnit pa nisem upal, ker potem bi šele bilo sranje, potem bi šele planilo po meni, in sem dvignil ogenj nad glavo, da poiščem kaj v luftu magari, ko sem se dotaknil zaves nad oknom ali česa, pičko, ne vem, nečesa prhlega, in se je vžgalo, mati mila, kako se je vžgalo. Pufff, ko ... ma, ne vem, kaj se vžge tako na brzaka, bakla ali kaka druga pizda ali kaj. Stal sem tam ves trd, v šoku, farcajk mi je zletel iz roke, jasno, zdaj ga nisem več nucal, ko se je vse bleščalo okrog mene, in samo to mi je šlo skozi glavo, da sem spet zajebal, jasno, in da bo zgorela bajta, ker, jasno, pizda materna, še vedno je šlo pri meni vse narobe čisto do konca, da je edina stvar, ki sem jo znal prepisno do konca izvesti, bilo sranje in, eto, to se je zdaj dogajalo. Zgorela bo, pa če s kurčem mignem ali ne.

Če bi bilo od mene odvisno, bi verjetno res stal tam ko lipov bog, ampak človek ima tudi svojo živalsko stran, tisto, ki zacvili, če mu kak zobčenik stisne jajca ali ga zgazi lev ali leopard ali nosorog, pa ve, da mu bo en kure pomagalo, da cvili, ampak vseeno to napravi, se prime za oteklino in spizdi. Ali pa vsaj poskuša spizdit, ker bežat pred levom itak nima smišla, pred leopardom pa še manj. Na blef sem pograbil okrog sebe in naletel na grebljico za pepel v predpotopnem šporgetu in vsekal po sprhlenem ognjenem dreku in ga nekako zbil na tla. Zdaj bo šele sranje, sem si rekel, zdaj, ko je to na tleh, ko so tam ravno tako gnile dile, zdaj bo šele vse zletelo v luft, spizdi, Joža, spizdi... Ampak vidi čudo, kre-sovje je začelo popuščati, potuhnilo se je, se malo premetavalo, potem pa ugasnilo.

Spet sem bil v temi, ampak se mi je zdaj to zdelo fajn. Okoliščine so se spremenile. In sem imel pa res poln kurac vsega, res se mi je pa začelo jebat, tudi če vse zgori, pa če potegne vetrovje plamene še nad šumo in se zapali ves svet, pa če še mene spoha zraven ... Zaradi mene, mene je bolel kurac, več od tega se pa že ni dalo prenesti. Odtipal sem do mize, ker je bila tema spet ko u kurcu in ne bi videl niti posranega prsta pred nosom, če ti ga ne bi ravno kdo porinil v oko in meni ga sigurno bi, in sem se malo nasmejal, ta mišel, da meni ga sigurno bi, meje nasmejala, pa niti ne vem točno, zakaj, in na mizi našlatal spalko, jo dal iz kože in se fuknil na tla malo stran od požganiče. Crknite vsi, sem si še rekel in to je bilo za tisti dan to. Ni me bilo več.

Dvajset

Če bi spal v svoji postelji, bi ležal v njej triindvajset dni, sigurno, ker pa sem na trdih dilah, meje začelo metati pokonci že s prvimi žarki, ki so mi butnili v glavo skozi malo okenče. Prav zgodaj vseeno ni moglo biti, ker linča niti ni bila obrnjena preveč na vzhod, ampak meni se je zdelo sredi noči. Čudo čudno, niti zjeban nisem bil pretirano. Malo me je bolel vrat, ker si ničesar nisem mogel dati pod glavo razen zgornjega dela spalke, ampak je bil pretanek, da bi kaj zaleglo. Tak en blažji heksenšus, tako bi to opisal. Od tam, kjer sem ležal, sem lahko videl ostanke zavese na tleh. Enih pet minut sem jih gledal, preden mi je potegnilo, kaj sploh gledam in kaj se je včeraj zgodilo, pa kaj sploh počnem na tleh in kje za boga milega to počnem, pa zakaj. In čeprav sem vse skapiral in se vsega spomnil in magari moj položaj ni bil ravno navdušujoč, mislim vsesplošni, se mi je zazdelo, da sem na neke vrste počitnicah. Malo zaradi spalke in nekih novih vonjev in otipov, malo zaradi Maje in ta malega, ker ju ni bilo ... Saj, to je grozno, ampak takrat sem bil tako v kurcu, da se mi to ni zdelo tako grozno, samo da nikogar ni, pa je vse v redu, pa da imam mir in me noben ne jebe in da lahko ležim, dokler se mi na boku ne naredijo gnojni turi, ali pa crknem od lakote ali česarkoli že. To so potem počitniče. Fajn je bilo.

Mimo je prišetal ščurek, zavil proti meni, pa se ustavil, zavil drugam in izginil nekje za štedilnikom. Enkrat, ko sem bil majhen, smo na zabavi, na nekem rojstnem dnevu ali kaj je že bilo, od stare matere verjetno, ker smo bili pri njej, stari fbter je bil pa že v zemlji, tam smo opazovali ščurka, ki se je ujel v pajkovo mrežo. Matral se je in matral in meni se je smilil in sem ga hotel rešiti, pa sem cvilil in jokal, ampak so me stari držali stran, ker se jim je zdelo ne vem zakaj to špasno gledat, in potem je ščurek v mreži pustil nogo in da bo spizdil, ravno sem mu hotel zaploskat s svojimi otroškimi parkeljčki, ko ga je stric speštal z nogo.

»Tak je zakon narave,« je rekel.

Jebentimater pa tak zakon. Jokal sem kot dež.

To meje zbudilo, ta krepali ščurek izpred pizde materne let, da sem se vprašal, kaj zdaj? Cim sem se to vprašal, mi je postalo žal. Človek v moji poziciji si ne sme privoščiti takih vprašanj. Mislim, nihče si jih ne sme. Treba se je spraševati, kaj boš jedel za zajtrk in podobno, ne pa tega. A bom jajček na oko popečen na eni strani ali na obeh. A bom sadni jogurt ali navadni, banano ali jabuk ... Pa kaj bom pil, kvečjemu. Take reči. Konkretne. O službi, plači, avtotih, počitnicah, kje pa po koliko, eventuelno tudi o ženskah, katero in kako, čeprav je to bilo zame znanstvena fantastika, mislim, vse to od avtomobilov naprej, poleg tega te pa tudi take reči hitro pripeljejo do zakaj eni ja in drugi, med katerimi sem bil jaz, ne, potem pa si že spet tam, se pravi, nikoli se ne sprašuj nič; predvsem nikoli, če se le da, nikoli, pa na splošno, predvsem ne na splošno kaj zdaj. Čim se vprašaš na splošno kaj zdaj, si v pizdi. Ker začneš razmišljat, in če si normalen, prideš do odgovora, da je vse brez veze. Oziroma, da če še ni, pa še bo, enkrat, prej ali slej bo vse brez veze. In moja težava je bila ta, da sem se zadnje čase spraševal samo še to, kaj zdaj na splošno. Čem crknit ali živet? In, jasno, logičnega odgovora ni, ker koji kurac zakaj bi pa živel, ne, in po drugi strani, zakaj bi se utrujal s tem, da bi crknil? Če je vse brez veze oziroma še bo, slej ali prej. Potem je najbrž tudi smrt isti drek kot življenje. Torej? Kaj mi ostane? Evo, tak je pa odgovor. Ni ga, ne.

Ampak človekje mašina. V nekem deležu je tudi to, kar je njegova sreča ali pa smola, odvisno od počutja. Če ne bi bil, bi ob tem spoznanju legel in nikoli več ne bi vstal. Bi počakal, da se stvari rešijo same od sebe ali pa da se ne rešijo. Ker pa je tudi ma-šina, recimo, da enih petdeset pošto, pa vstane, tudi če ga najbolj fukajo te zadeve, ker je lačen in mora jesti. Tako so najprej vstale moje noge, najprej roke, pravzaprav, se zbasale iz spalke na noge in postavile pokonci. Nazadnje sem jedel v bolnišnici. Pobrskal sem po ruzaku in potegnil ven rio mare pa kruh in čelo beštek, ki ga je skrbni Bojči gnojči zložil ko en pedrček tja not, in zavil ven, na sonče. Pizda meje butnilo v glavo. Če stopiš v Ljubljani na zrak, je vedno kaka stolpnica vmes med tabo in kuglo nebeško, ali pa plast smoga, tu pa ne in švasne, da kar zamežikaš. Sedel sem na klopco pred bajtico ko penzijonerček pred svojo hiralnico in lepo fino potočal olje s kruhom, tako bi rekla Maja,.ko bi dobila preblisk domače govoriče. Zdaj pa, tako sem si rekel, pol metra naprej pa niti milimetra več. In sem žvrkljal zanalašč nežno tunino med zobmi in probaval njen okus. Šlano in oljnato, kaj več pa že ne bi mogel reči, in dobro, seveda z okusom po rumenoplavuti tuni, kot je pisalo na konzervi. Zaradi mene bi lahko bila notri tudi modroplavuta ali pa rdečeplavuta ali pa mavričnoplavuta, jaz tega ne ločim. Potem sem malo razmišljal o tem, kako morajo zgledat kaka tekmovanja v degustaciji tun iz konzerve in kako sedijo v vrstah tuneljerji in probavajo iz neoznačenih konzerv in pljuvajo v neke kante in si pišejo na liste, pa mrmrajo v brado, po kateri jim teče olje, in si jo brišejo s papirnatimi robčki:

»Rumenoplavuta, madagaskarska, tri leta ...«

Bil sem lačen, pa nisem mogel prav dolgo okušati, moja se je hitro zvalila v vampič. In še enkrat, in še enkrat in mogoče še enkrat, potem je pa konzerve že zmanjkalo. Te kurbe delajo tako majhne konzerve, da se bog usmili. Odprl sem še eno in si mislil, da mi bo pa zdaj ratalo dlje časa žvekljati tisto po ustih, pa da bom na ta način ... ma, ne vem kaj, že kaj, ampak ni, ker sem bil zdaj sičer bolj sit in bi to lahko, kar se tega tiče, upočasnilo zadevo, samo sem potem začel razmišljati, da je to v mojih ustih mrtva stvar, ki je včasih plavala po očeanu in migala in srala in se onegavila prosta na odprtih morjih, dokler se ni zajebala in zaplula preblizu kakih Japončev, v njihove ultrasonične daljinsko vodene mreže, da sojo zaklali in strpali v pleh, pa prodali meni, oziroma Borutu pa on pol meni. Logično, da mi potem ni več pasalo, da nisem mogel prekladati tega bitja po ustih sem ter tja in sem se moral že skoraj pomatrati, da sem stvar dokončal. Če bi šlo za konzervo koruze, ne rečem. Tisto je rastlina, ki je namenjena temu, da jo požremo, čeprav so v bistvu koruzna zrna bolj zato, da požene iz njih nova koruza, če pomislim, ampak po svoje tudi zato, da jih ptički pozobljejo, pa poserjejo in da zrastejo na novo, se osemenijo za naslednjo ptičico in tako naprej. Zdaj pa, če ptičiče ni, če je zamudila, ali paje bila presita, ah pajo je požrla mačka ali sklatil avto, si valjda lahko privoščimo semena, pa magari jih posrali v Savo skozi skret in magari potem iz njih zato nič ne bo zrašlo. Tako sem razmišljal, samo mi Borut ni dal v ruzak nič zelenjavnega razen sira. No, saj sir tudi ni zelenjava, ampak v tem smislu ji je enak. Ne dere se, če stopiš na njega.

Potem me je navilo srat. V bajti ni bilo večeja. Sigurno ga ni bilo, ker sem čelo prekopal, ker me še ni bog ve kako tiščalo, ampak po izkušnji z žabami in sranjem v vrečko sem bil previdnejši. Pizda, kam naj grem pa zdaj? Lahko bi šel v hosto, ampak tega nisem bil vajen, pa še kaj mi lahko spleza v rit, kak klop ali kaj podobnega, se mi obesi na hemeroide in pije mojo srčno kri, pizda mu materna. Šel sem okrog bajte in ga zagledal. Malo leseno pokončno utico z izrezanim srčkom v višini oči, da lahko tisti, ki serje, preveri, če je zunaj gužva, ali oni od zunaj, če je zasedeno. To zadevo sem poznal z vešelic na Dolenjskem, čepravje tam nisem mogel uporabljati, ker je bila pred njo vedno vrsta, jaz pa ne morem ne srat ne scat, če me čakajo. Tukaj je seveda ni bilo, ker sem bil edini v tej vukojebini in sem se je sklenil poslužit. Vrata tolk da mi niso ostala v roki. Vse je bilo prhleno, smrdelo pa je še vedno. Ni bil to tak svež vonj, ker se je drek tam spodaj pod okroglo luknjo v leseni dili mumificiral, puhtel je pa še zmeraj. Sedel sem na okroglino nad prepadom in se ves presran držal za vrata, če bi slučajno kaj popustilo. Zdaj pa ti serji, če znaš, ves napet. Za to moraš sprostiti čreva, jaz pa ves zategnjen, da bi lahko odskočil, če bi naredilo hrsk. In sem tiščal in stiskal, da je drekec pekec parkrat že pogledal iz riti napol ven, kao kuku, kaka-lulu, kaka-lulu, dober dan, pa spet spizdil nazaj in me je to po enem žnjtem poskusu tako razpizdilo, da sem stisnil in kar bo, pa bo, pa magari se zvalil tja not v smrdljive sprhline. Seveda mi je bilo jasno, da se sigurno bom, ker se mi to jutro sploh še nič hudega ni zgodilo, se mi pa že po neki jebeni logiki stvari skoraj mora. Ampak se ni. Apolo je poletel in pristal, tump, pri svojih posušenih kolegih, obrisal sem si rit s servetami, v katere je Borut zavil beštek, ker na veče papirje pa pozabil, in stopil nazaj na sonče.

Torej, nažrl sem se, usral, se opedenal in okoli mene ni nobene stvari, ki bi jo lahko zajebal, čeprav pri meni tega nikoli ne veš, na tem področju sem zelo iznajdljiv. Mislim, po enem cajtu je vse zgledalo nekam čudno v redu. Pa sem si rekel, no, kaj pa zdaj, čeprav sem si obljubil, da ne bom. Da bom delal tam ko en robot, jedel-sral-spal, pa nič razmišljal, ampak ko smo ljudje zafukani, pa se to ne da. Stavit grem, da bi bengalski tiger, če bi ga postavili pred to bajto, pa mu napolnili korito z žretjem in mu dali mir, dal vse štiri od sebe in odfukal vse v svoji glavi, pa odrnjohal naslednjih tristo let. Ali pa hrček, ptiček šlavček ah pa posrani paramecij. Isto. Vsi bi popapcali svoje, vsak drugačno papico, seveda, bengalski tiger kake surove kremenatlče, hrček svoje žitariče, šlavček ne vem kaj, tudi neke žitariče, če jih ne bi že prej pokončal hrček, pa črve in podobno, goseniče, in paramecij toplo vodo, potem pa dali mir. Človek pa še prav ne rigne, pa že začne srat vsem okrog sebe, in če ni nikogar, pa sebi.

Torej, sem si rekel sam pri sebi, neizbežno je, da boš to počel, ni rešitve, neki tuhtal o sebi. Kaj, pa kako in zakaj. Ni šans, da ne bi, in je zato brez veze, da se upiraš, pa matraš in da si navsezadnje to očitaš. Je sičer brez veze, ne pelje nikamor in nič novega ne boš pogruntal, ampak boš to počel in kurac. Edino, kar lahko storiš, je, da to malo zamakneš, se nekako zamotiš in si prišparaš za kasneje. Teden v tej samoti je čudo dolga doba, in če jo bom ves čas pregruntal o sebi in svojih travmah, bo čela pizda.

Pobrskal sem po ruzaku, če mi je Borut dal kak časopis, revijo ali magari knjigo zraven, pa ni. Sem pa našel barviče in blok papirja. Zakaj pa zdaj to? A ne ve, da meje to pripeljalo sem? Tako si je torej predstavljal moje bivanje tukaj. Barviče so bile točno zadnje, kar bi si želel tisti trenutek vlačiti po rokah. Zatlačil sem jih nazaj. Da bi jih zagnal v šumo, nisem imel srca. Ipak so bile barviče.

Šel sem v bajto in tam je bila točno ena sama knjiga, Naše gobe. No, super, sem si rekel, se bom malo izobrazil. Sedel sem z- njo na sonček pred hiško, ko en zafukani starček pred kakimi dvajsetimi leti, ki se je medtem že stegnil, pa počiva na bližnjem pokopališču, bog mu požegnaj in alah akbar.

Enaindvajset

»Bo?«

Tip s špriklami v nogi je bil prvi, ki je opazil, da bedim. Šle so mu skozi nogo nad stopalom in nad kolenom in so bile povezane med seboj trikotno, kot ogrodje za streho, kot grušt.

»Bo, ja.«

S traktorjem je zletel po bregu, in ko se je obračal, mu je zlomilo nogo in posnelo kožo in mu zaradi tega niso mogli dati gipsa. »Jeba,« sem rekel in da sem jaz tudi imel nesrečo, čeprav brez traktorja. Tisti dan so pripeljali še enega in ga sparkirali ob meni na sredo sobe. Bolnico so prepleskavali in sem bil vešel, da se je pojasnilo, da ni bilo kaj v zvezi z mano.

Ostal sem tri dni, to je bil minimum, da se mi je kri nacurila nazaj, ker je je šlo cirka en liter v javor. Bil sem v kurcu, pa še malo sem se naredil, da sem v kurcu, da so dali mir. Spotaknil sem se in pribil v ogledalo. Kao. Ker na nek način sem se res. Ampak, a ne bi oni morali videt, da mi je po žilah tekel kokain? Mislim, kdo pa, če ne oni, navsezadnje? Niso. Tolk o doktorjih. In da naj obvestijo Boruta, če že morajo koga. Priletel je še isti dan, se pravi drugi, ker prvi nisem nič govoril z nikomer, in mi je potem pomagal v voziček, ker sem moral na veče in se mi je vrtelo. Na hodniku sem mu razložil, kako in kaj in o vrečki in vse, ker ni imelo smišla, da ne bi.

»Mamila,« je rekel ...

Isto bi rekla tudi moja mati, recimo, samo ona ima šestdeset let. 'Mamila*. Ko bi vsaj rekel momile. Ali pa, če bi se kdaj znal vsaj malo zasmejat. Kišlo nasmehnit, to je bilo pri njem to od smejanja. Kako to, da mi je šele zdaj potegnilo, pa ga poznam že čelo življenje? 'Mamila’! In sem trznil z ustnicami v neke sorte nasmeh, ampak on je to drugače zastopil.

»...Jani, to je resno.«

In je resno gledal, meni je pa od vsega hudega že dol višelo. Nisem bil več sposoben izražati trpljenja. Saj nisem nikogar ubil.

»Eh ...«

»Nekaj boš moral nardit.«

In je govoril in govoril in molčal in molčal in sem ga moral poslušat in molčat nazaj, medtem ko so drugi v drugih sobah sigurno dobivali pomaranče in čokolado in jih niso jebali z ne vem čim, pa so bili cirozniki ali kaj vem ravno tako kako drugače kri

vi svojih jeb in bolezni, ampak sojih crkljali in govorili saj bo, saj bo, dragi ata, sin ali sveti duh ...

»Narkomanija ...«

»Ja,« sem rekel, »zjebalo me je, ker sem risal,« ampak sem videl, da ne razume.

»Si razmišljal, da bi poiskal pomoč?«

»Koga pa?«

»Ne vem, nekoga, ki se s tem ukvarja. Don Pierino.«

Probal sem mu razložit, da nisem narkoman in da poleg tega ne verjamem v Jezusa, da se mi je samo zgodila vrečka, in potem še to o vrečki.

»To je še v hiši?«

Da ja, če kaj vem, kolikor je pač ostalo, in meje spet malo groza. Če so ostala vrata odprta, jo bodo sigurno žabe, če je ni policija in je očitno ni, ker jih ni bilo.

Ampak vrečke ni bilo. Borut je ni našel. In sem potem razmišljal, če sem takrat pozaugal vso. Je možno, da človek sprazni deset dek kokaina na eks, pa da ga ne razfuka? Tolkje še moralo bit tistega tam notri oni večer. Ali pa, da sem jo zagnal stran, v veče školjko ali kam?

Naše gobe seveda niso lepošlovje, ampak priročnik. Taka mala knjižica s tremi marelami na našlovnici. Te sem poznal, ker sem jih enkrat jedel na pikniku. Ne spomnim se, če so mi bile všeč, se pa spomnim, da imajo čuden okus, ki se mi je zdel nenaraven. A mi je pasal ali ne, pa ne vem več. Ker imaš naravne okuse, ki ti pasejo, recimo smetana, če ti paše, in naravne, ki ti ne, recimo da je to drek. Dreka sičer nisem nikoli poskusil, ampak sigurno mi ne bi pasal. Potem so tu nenaravni okusi, ki ti pašejo, in nenaravni, ki ti ne pašejo, ampak zdaj se mi o tem ne da razlagat. Mentol mogoče, da paše k onim, ki pašejo, čeprav je nenaraven ... No, vsaj zdi se mi. Ali pa kokain. In sem malo polistal po Naših gobah in potem odložil, ker kdo bo pa bral o gobah, sploh če jih nima nikjer pred seboj na krožniku ali v pečici ali vmešane z jajci.

Ampak, pizda, drugega pa ni bilo kot te gobe.

Trikrat sem jih preprijel, pa odložil, pa potem ni bilo druge, ker se tam še vedno ni nič dogajalo. Oblaki so šetali čez nebo in to je bilo to, nič drugega. Sedel sem pred bajto na klopci in gobiče, da vidimo, sem si rekel, ker jebiga, ko pa ni nič drugega.

Enkrat, že davno, davno, enkrat samkrat sem probal ludare. Na zabavi za novo leto. Čel večer smo pohali, travo, pa ašaš, pa spet malo travo, in smo bili, pizda, lepo okrogli, ampak potem je spustilo, se izdimilo nekam u kurac in ni bilo nič več. In kaj da bomo zdaj, ker nekih žensk itak ni bilo bog ve kakih, pa je bilo vseeno, če gremo v totalko. Pa so se šli tipi vodno pipo s hašišem, samo da so namesto vode tja v tisti kotliček nalili šnops. Jaz k sreči nisem bil zraven, ker itak nisem pil, ker drugače ne vem, če bi bil še živ. Oni tam so bili komaj. Potem je nastalo zatišje, ker so zombiji poležali po raznih kotih in se je slišalo samo bruhanje amo tamo in največ k sreči v kopalnici in stokanje ko na kakšni frontni črti, recimo na obalah IwoJime. Je pa kolega potegnil ven vrečkico s posušenimi gobicami in jih vmešal v jajca na ponvi in mi potem to dal pojest. Pa sem gladko pogoltnil in čakal, kaj za ena svinjarija bo zdaj. Nič, malo mi je bilo šlabo, ampak to mi je bilo že čel večer, verjetno od hrane, ki smo jo žrli in ni zgledala preveč sveža. Ena je prinešla francosko solato s sumljivo rumeno majonezo. Verjetno kako domačo, ker ona od Tommyja ali Hellmansa je bolj prozorna, ali pa Zvezda, ta sploh. In zdaj, če to ni v osnovi sveže, pa če jo potem pustiš nekje zunaj, da ne postaviš v hladilnik, pa to je dom in domačija za vse sorte malih nagnusnih bitij. Kozlal nisem, ampak komaj, da nisem. Tistajajca pa tudi, ne vem, niso bila ravno od včeraj. Lahko, da je bilo to.

Ampak, dobro. In ni bilo nič prve pol ure, pa druge pol. Vsi so se nekam odpeljali zadeti, pijani ali oboje, samo jaz sem bil tam utrujen v dnevni sobi in sem šlatal po knjigah in naletel na biografijo Beatlov. Prevod Tomaž Domičelj. No, da vidimo, sem si rekel in vmes meje že tudi šlabost minila. O tem, kako so nastajali in take reči, se zbrali skupaj in potem muzicirali. In sem bral . tisto, nekam vedno hitreje, se mi je zdelo, kot da mi, pizda, en ful hitro obrača strani, jaz pa komaj dohajam, pa še to komaj vsako tretjo, ko se mi je oko zataknilo za en stavek. Vsi so bili že zbrani, oni Beatli, se mi zdi, manjkal je samo še Paul McCartney, ki je bil takrat čisti malinovec, in se je priklatil naokrog, pa gnjavil, če lahko še on in to in mu je rekel John Lennon, da ja, okej sinko, samo dobodi si kitaro. In ne vem zakaj, pizda, se je meni to zdelo tako smešno. Tu dobodi. Saj sem poznal to besedo, ni bilo to, da bi jo prvič prebral, in sem hotel brati naprej, pa nisem mogel, ker se mi je dobodi vedno znova prikazoval pred očmi, tako kot sonče, recimo, dobodi, če gledaš vanj, pa ti potem sveti dobodi še ene pol ure dobodi pred teleskopi. Slina mi je špricala, tako sem se režal dobodi in kar nisem mogel nehat in dobodi najprej dobodi sploh dobodi nisem vedel, da je to zato, ker sem zadet... dobodidobodido-bodi ... Krči so me stiskali v vampu in valjal sem se po parketu, kurba, ampak ustavit se pa nisem mogel. Vsi mrtvaki so se kar natepli v sobi in me gledali, pizda, kar streznili so se. In potem sem vstal in se pogledal v špegu in, jebenti, oko se ogolemilo in me gledalo ko od kakega kiklopa, in če sem pogledal nos, je ta zrašel v gromozansko kumaro, kurba, in drugo oko ... Karkoli sem pogledal, je zrašlo v pičko materno in to je bilo smešno za popizdit, in karkoli je kdo rekel, je bilo smešno za popizdit in kolega je jamral, ja, ja, dober trip in jaz sem crkaval od smeha ... To je trajllo ne vem koliko časa, ampak potem meje dobra volja spustila in postalo meje strah. Vsega meje bilo strah. In sem moral iti. Noben ni opazil, ker so bili itak zombiji, ker je bilo normalno, da so ljudje vstajali in odhajali in prihajali in ves ta promet. Na mestni avtobus, kurba, in vsi so me čudno gledali, vsi siromaki, ki so bili prvega januarja zjutraj na avtobusu, medicinske sestre in smetarji in drugi bedniki. Šoferje hotel imet denar od mene in jaz, kurba, nisem mogel v svoji denarnici nič poiskat in ga je moral sam zbezat ven, pička, in potem se je trešel kurčevi avtobus, ali sem se pa jaz, jebenti, ne vem. Meni se je zdelo, da grozljivo nabija. Mati in foter sta bila doma, logično, kje pa naj bi bila, stopil sem not in mati meni živijo ali nekaj podobnega in srečno novo leto, jaz pa, pizda, nisem znal govorit. Kabel med možgani in jezikom je šel u kurac, ene jebene besede nisem mogel spravit iz sebe. Stal sem tam ko mutec, ona me gleda in jaz gledam in potem k sreči meni izleti nekaj kao, kako pa kaj skačejo, pizda, ker so na televiziji, ki je bila prižgana in se jo je dalo videt iz jedilniče, ravno prenašali novoletno skakalno turnejo. Samo od sebe, jebenti. Potem je šlo, sem lahko govoril, ampak med kosilom, kao novoletnim, jaz sedim tam in ližem župco in kar naenkrat meni solze, pizda, ko šlap Savica, dol po licu. Me gledata, jaz pa cvilim, pa sploh nisem bil žalosten, kvečjemu presenečen, da se to dogaja, ampak ustaviti pa nisem mogel. In sem vstal in odlutal v svojo sobo in se stegnil v posteljo. Za jebenih petintrideset ur. Mati je klicala zdravnika, ampak ji je samo rekel, naj preveri utrip in dihanje, in to je bilo vse okej, in da naj me pusti spati in je to trajalo enkrat do pojutrišnjem, ko sem prišel k sebi.

Ampak v knjižici od kurčev, ki so živeli v tej bajti, seveda ni bilo govora o teh gobah. Mislim, sigurno je bilo, samo ne, kako jih prištimat, da da jo kaj od sebe. Malo sem polistal, za hec, pa da prodže vreme. Črna trobenta, odprem pri tej. Avgust - november, bla, bla, listnat in iglast, čelo užitna, dobra za solato in mešanje z drugimi gobami in bla, bla, bla. Skratka dolgcajt, ampak sem vseeno pogledal še malo naprej. Skoraj vsaka je bila užitna, čelo ene take, ki jih, jebenti, ne bi prijel v roko, kamoli dal v usta. Neke Konradove vlažniče, pa škrlatne vlažniče, pa citronaste, vse označeno z zelenimi krožniki, kar naj bi pomenilo, da jih lahko pozaugamo. Tam je bil tudi smrdljivi mavrahovec oziroma vražje jajče, ki je zgledal ko kurac, samo da je bil snežno bel pri beti-ču in črn pri glaviču. Phallus impedicus, ampak ta mislim, da ni bil za pojest. Mogoče so ga kake stare mame lizale. V kraljestvu gob! Strip s takim imenom se mi je prikazal pred očmi, neke vrste basen, pa da bi namesto živali s človeškimi lastnostmi nastopale gobe. Mogoče enkrat potem,- sem si rekel, ker zdaj, tudi če imam barviče na razpolago, tega nisem sposoben uresničiti, pa še moje talismanske mize, hvalabogu, ni blizu.

No, v glavnem, kaj čem zdaj? Naj gledam v luft? Naj si ga drkam do onemoglosti, dokler ne bo tudi moj phallus janicus tak kot oni v priročniku, bel pri korenu in črn na vrhu? Nekaj sem pa moral početi. In nič, sem pobral knjižico in šel v šumo tistih petnajst metrov stran, da vidim, kaj za ene reči tam rastejo, pa če jih bom znal prepoznat. Pa ne predaleč, ker se v hosti nisem počutil najbolj sigurnega. Fotke v knjigi so bile že malo abšlesane. Suma je bila bolj taka krmežljava, ni bila bukova. Ni bila taka kot ona belogardistična, v kateri sem zagrebel teglc, drevesa niso bila visoka, ampak krempljasta, pritlikava. Bolj redka, z nekimi skrivenčenimi debli. Lahko da so bili hrasti ali pa kostanji. Bolj to ta zadnje, bi rekel, ker je bilo po tleh polno ježevk ali kaj so že, one | krogle z bodicami. Malo sem gledal po tleh, če slučajno kaj leze iz njih, in pazi foro, evo nečesa. Neka taka oranžna kroglica je gnala iz listja, komaj začela je šele. Sigurno je giftna, ko je bila take nenaravne, živahne barve. Toliko sem pa že vedel o gobah,

mislim, mušniče sem poznal, ker smo jih risali že v vrtcu, pa na tortah si jih imel, samo da so bile tam užitne, iz cukra, v šumi pa seveda ne. Čeprav sem tudi to slišal, da so ravno mušniče gljive ludare, ampak nisem nikoli imel prilike, da bi si jih položil na jajček, pa malo šlaniniče zraven pa mljask, mljask, pol pa aaaaeeeee, hare krišna, hare rama, bare muda labudova.

Sedel sem na tla zraven kugliče in pazil, da se mi v rit ne zapiči kakšna kostanjevka, in listal in listal in iskal gljivo in jo našel. Številka triintrideset, karželj. Berem jaz opis, in pazi foro, tale goba je kao neka dobra goba, nekaj posebnega. Uporabnost: odlična, kao neki knez gob, pizda. Za vsak slučaj sem pogledal še enkrat, pa prebral še enkrat opis v knjigi in primerjal z oranžno kroglico med listjem, pa primerjal s fotko in jebenti, da je bila, mislim bil, karželj. Seveda je možno tudi, da ni bil, ker je tam stalo tudi to, da se ga da zamenjat s strupeno rdečo mušnico, tisto s pikicami, ali pa z zelo strupeno panterjevo mušnico, zlasti pri mladih gobah. Ampakjaz sem bil skoraj prepričan, da ni bila mu-šnica, pač pa karželj. Oranžen kot najtaoranžnejša pomaranča šiptarska. To se mi je zdelo pa prav fajn. Sigurno obstaja čela čreda gobarjev, ki čelo življenje iščejo ta karželj in tam po svojih gobarskih ferajnih naklada jo o njem, pa pečajo mlade gobarke pri triinpetdesetih na to foro, pa ti grem jaz v hosto in butnem vanj. Mogoče je pa to znamenje, sem razmišljal, ker še vedno nisem skenšlal možnosti, da jokl tam gori govori skozi čuda enih ust in meni najbrž ta moment skozi gobja. Samo kako to zastopit? Da bo šlo zdaj na bolje, ali da je vse, kar se mi bo v življenju usralo, ta karželj, ali kako?

Potem sem sedel nekaj časa ob njem in ga gledal. Mislim, znamenje gori ali doli, res se mi je zdelo fino. To je bila po dolgem času prva reč, ki se mi je usrala sama od sebe. Pa tisto gašenje, čeprav sem ga sam zakuhal, mislim ogenj, da sem potem moral gasiti. Tistega v bistvu ne bi smel šteti, ker to čelo po mojih standardih ni ne vem kaka sreča, če se ti vžgejo zavese, pa da ne zgori čela bajta. Ampak karželj dva metra stran od roba šume, to pa najbrž je. In sem ga gledal.

Čeprav sem potem še razmišljal, da pa je problem mogoče v tem, ker imam nizke standarde. Oranžna gljiva, s katero si nimam kaj početi, in jaz juhuhu, hozana in tako naprej. Da bi, če bi si, kaj pa vem, zaželel kaj bolj zajebanega, kot je goba, in če bi se mi tisto pojavilo tam med listjem, da bi potem lahko govoril o znamenju, da bodo šle stvari naprej malo bolje. Ampak, dobro, kakor so zdaj stale, sem bil lahko zadovoljen že z oranžnim gljivčem, in sem bil in sem sedel ob njem in ga opazoval.

Koliko časa sploh rastejo te biljke ali kaj že so? Sem pobrskal po knjigi in pejte v rit, nič o tem. Knjiga o gobah in nič o tem? To se mi je zdelo čudno. Če bi jaz bil gobar, pa bi recimo naletel na majčenega jurčka, bi ga zalil, potem pa nekako zadelal z listjem, da ga drugi ne najdejo, in se potem čez dan ali dva ali kolikor pač že potrebujejo te reči, da zrastejo, vrnil po kapitalca. To se meni zdi čisto pametno, ker kaj ti bo en mali drekec pekec, če lahko na roštilj vržeš ... kaj pa vem ... kurac kesa, kurac kesa - pola kile mesa ... Ampak potem moraš vedet, kako dolgo se ta reč razcveta. Dobro, sem razmišljal, prav dolgo že ne more. Če bi se prav obirala, bi je po naših šumah že zmanjkalo. Pri vseh teh penzionerjih, kijih masakrirajo, pa sušijo, pa se bašejo z njimi, kot da so en tak domači šumski čips. Potem pa vsake toliko odpeljejo na urgenco ta stara dva, pa ves njun zarod do pravnučkov, ki sta jim servirala lepo fino pražene zelene mušniče takoj po goveji župi z govejo glasbo, pizda jim materna.

In nič, sem si rekel, če pa ni dolgo, se pa mogoče to rast da videt, če dovolj pozorno buljim v bunkico, ki je rinila iz listja. Bambus menda raste s hitrostjo dveh čentimetrov na uro, to se pa že opazi. Sedel sem torej tam ob karžlju po turško ko en zafukani dalajlama, pa malo pomotril. In ni bilo nič, mislim, ničesar nisem opazil, goba se ni premaknila.

Sem pa opazil, da sem pogrbančil čelo. Aha, mogoče je pa to! Mogoče ne bi smel tega, bi se moral bolj sprostiti. Mogoče se je goba premikala, pa jaz sploh nisem zaznal. Zgladil sem valove in se poskušal sprostiti. Kot David Carradine. Malo sem se čelo nasmehnil. Malo sem si zabrundal. Jaz sem mala roža, roža mamina ... Mamica me boža, rada me ima ... Ommm ...

In, jebenti, da se je nekaj zgodilo. Tista kroglica se je muvala. Mislim, muvala, to so mogoče pretirane besede. Malo je izgubljala ostrino na robovih, pa se je zdelo, ko da giba, rahlo trepeta. Pizda, sem si rekel, pizda, in sem poskušal izostriti zadevo in sem spet nagrbančil čelo in se je umirilo. Ampak samo za sekundo, potem je pa kar zdivjalo, mater, nihalo, oranžilo tam pred mojimi vedno bolj solznimi očmi. Bolj sem jih stiskal', bolj so se solzile in bolj se je dogajalo. Pazi ti to!

Seveda je čisto možno, da se ni nič dogajalo, da se mi je samo zdelo, ko sem tako tiščal z roženico in zrkli in beločnico in kaj pa jaz vem s kojim kurčem še tja noter v listje, pa so se mi oči pre-napele, so šle v iberturo ali kaj podobnega očesnega, ampak, če tako pogledaš, kaj pa je to važno? Kaj se bo spremenilo, če se goba res premika, ali se pa to dogaja samo v moji glavi? Mislim, če bi se goba res orenk premaknila, pa bi skočila na ponev v hiši, če bi ta bila tam, pa se polila z oljem in spekla in rekla: »Na, Janč, najej se, dete, pizda!« Ajde, to bi bila potem taka krupna razlika, da bi res bila, mislim, bi nekaj štela. Zdaj pa, če ta reč muvne na eno stran za milimeter, pa na drugo za eno sramno kocino, ali pa ne in se meni to samo zdi? Ni, kurac, neke razlike, ne? Vsaj meni se tako zdi.

Je pa res, da je plešoča goba bolj zanimiva od običajne, ki samo ždi tam in ne da nič od sebe.

Dvaindvajset

Vsak dan v tem mojem tednu na kmetih sem spal, dokler se je dalo, na tistih trdih tleh. Enkrat sem poskušal spati pred bajto, pa nisem zdržal. Tako čudno je pokljalo okrog mene, pa pihalo, pa cvililo, se drlo, da meje pregnalo pod streho. Čuda enih beštij se je pojalo tam okrog in nič mi ni pomagalo, da sem vedel, da ni nobene prav nevarne. Medveda ali volka ali kaj podobno večjega. Čeprav, kurba, kak jelen pa verjetno, da je, z onim rogovjem, pa s steklino, ko se goni. To pa vem, ker sem bral Rolfa gozdovnika. Zver rastlinojeda te napade, ko mirno čoriš v vreči, ko kakšna buba sviloprejka v svojem kokonu, in niti spizdit ne moreš. Evo, in sem raje stisnil noter v požganico in tam zjutraj s patosa gledal ščurke, kako začenjajo dan. Trk, trk, trk v eno stran, pa trk, trk, trk v drugo. Ko da se jim nekam mudi, pa kot da vedo, kam pa zakaj. Ko eni zajebani ljudje po nekih svojih opravkih. Trk, trk, trk za mizo, trk, trk, trk na skret, trk, trk, trk v vrtec, pa trk, trk, trk v pičko vsakodnevno pičkasto, pa trk, trk, trk v grob in kurac.

Že en tretji dan sem ugotovil, da mi je moj dobrotnik skromno odmeril hrano. Tisti ruzakje že zgledal velik, ko da je notri hrane za pol leta, samo, ko sem se ga lotil, ga je hitro sfalilo. Nikoli nisem razmišljal o tem, koliko gre v človeški vampič. Saj gre tudi ven čudo enega dreka. To mi gre pri človeku najbolj na živče, ta vsesplošna pomanjkljivost oziroma šlampavost pri izgradnji. Nikakvi smo, nič na nas ni v redu. Same bolečine, pa rane, pa gnojni turi, pa vse sorte enih bolezni, pa vsaka žival je hitrejša ali višje skoči ali leti ali plava ali karkoli, je bolj dlakava, mi pa hromci, omejeni z veliko glavo, pizda, in z mislimi o vsem tem, visokoletečimi, ampak brez kril. Sokol nič ne misli. Samo fino razprostre krila in ko mišel, ko šus na drugo stran doline po svežo poljsko miš ali karkoli že žre, in je to to. In se ne dvigne, če ni lačen. Jebe se njemu za ne vem kaj. Mi pa, da bi tja čisto iz firbca, da vidimo, kaj je na drugi strani. Prekleti invalidi pofukani.

To meje vedno do kraja izživciralo, mišel na to, da pojem dve kili, poserjem pa dve kili deset. Če bi, recimo, požrl dve kili, pa bi jih ven fuknu deset dek, bi lahko zdržal z enim fruštkom kak mesec, vmes pa ležal pod eno jablano in si mislil svoje. Tako kot piton. Pap, pap, pap ena kurca pernata na mesec, potem pa šnjof, šnjof, šnjof do binkošti, ki so en čerkveni praznik. Samo ne, vsak dan moraš, dvakrat ali trikrat, in te imajo, si gotov.

Potem sem šel pred bajto in se malo posončil. Ommm in ommm in ommm mani padme jebenti mater in tako naprej do enega poldneva, bi rekel. Ure itak nisem imel. To je bilo fajn, ker mi je sonče spražilo vsakršne misli. Že kdaj prej sem probal misliti na nič, pa mi ni nikoli uspelo, tam pa mi na momente je. Toplo in svetlo je bilo, in če sem zaprl oči, sem mislil na to, da je toplo in svetlo in prijetno. In da mi nič ne manjka. Kao gospodje moj pastir in nič mi ne manjka.

Potem je bil dolgčas, pa kak veter je zapihal, pa ni bilo več tako toplo. Ipakje bila jesen, skoraj zima, jaz pa v hribih in to. In sem šel do šume, da se malo ogrejem in da pogledam svoj karželj. Ne vem, ali je takrat, ko je migotal pred mojimi očmi, res rašel, ali pa se je meni bledlo, ampak naslednji dan je bil že zunaj, je pogledal iz listja. Imel sem plac zraven njega, ki sem ga očistil kostanjevih ježevk, pa sem si pogrnil armič in ga opazoval. Je vedel, da sem tam? Mislim, vem, da nima oči, ampak ali je začutil s klobukom, ki se je počasi dvigal in razpiral iz krogliče, da sedim tam? In če, ali je skapiral, da mu nič nočem? Je kdaj cviknil, da se mi bo strgalo, da se bom spustil s ketne, ali pa, da ga bom okrivil za vse, kar se mi je zgodilo, in mu zdruznil betico? Videti je bilo, da ga ne motim.

Šesti dan sem ostal brez hrane, je šla zadnja konzerva in še zadnja šnita trajnega kruha. To je moralo biti, po mojih izračunih, nekje v petek. Siguren nisem bil, ker si nisem delal kakih črtic v steno ali kaj podobnega, zlagal kamenčkov na kup, da bi vedel. Pa bi recimo en kup po trideset kamnov pomenil mesec dni, seveda pa potem nastopijo težave, ker ne veš, kdaj so meseci s po enaintridesetimi dnevi in kdaj tisti z enim manj. Ali pa pač simpl šteješ, in kojihje tristopetinšestdeset, je eno leto, samo jaz nisem mislil bit tam eno leto. V soboto naj bi se oglasil jolbe in bi potem videla, kako in kaj. Ali grem domov ali kaj. Ali kam. Karželj je bil že velik in čisto nič okrogel. Klobuk se mu je zavihal navzgor. Če bi ga zdaj kdo videl, bi rekel, da goba ko goba, neke bele fleke je dobivala po klobuku, ampak meni se je priljubil. Tako je to, tako to gre.

Tretji dan po kosilu so me spustili. Zgledali so vešeli in nič niso spraševali o ničemer. Policije ni bilo. Če bi imel denar oziroma orng zavarovanje, bi me verjetno zadržali še kak dan, ker meni se je še vedno vrtelo, če sem na hitro vstal, in švoh sem bil. Lahko pa, da so potrebovali posteljo, ker je medicinka začela menjavat rjuhe, čim sem dvignil rit, in je na hodniku ležal novi. Mogoče je vsesplošna praksa, da te spustijo, čim si dovolj dober, da ravno ne umreš na stopnicah. Če ne bi bilo Boruta, ne bi imel kam, pa ne s kom, in ko se je pojavil tam, meje spet zagrabila šlaba vest, ker sem se iz tega človeka non stop delal norca, on pa ko Jezus. In sem bil tiho in sem poslušal, to je bil davek. Šla sva v Štorkljo, kafič tam blizu, med porodnišnico in kliničnim.

Da kam bom šel zdaj?

Molčal sem, ker to ni bilo enostavno vprašanje.

Da domov mogoče ne bi bilo dobro, da grem nekaj časa.

Potem je on molčal in sem jaz molčal in je po enem času povedal to o vikendu od starega in da bi šel lahko tja, dokler se ...

... kao ne spucam.

Se vedno sem bil tiho, ker sem ratal zaspan in ker se mi je zdelo, da ima človek pravico do malo počitka, če se je že skoraj zaklal, pa ker sem ga narobe zastopil. Ko mi je 'potegnilo, da je rekel, da se bom spucal in ne, da se bo spucalo, je bilo že mimo, se mi ni dalo prepirat.

»Kako je s Simonom?«

Okrog očije bil menda plav, drugače pa v redu.

Kelnarca je prinešla kavo in sva oba gledala v mizo. Nisem ga hotel vprašati o Maji, ker kaj pa lahko on pove in poleg tega je verjetno tudi ona plava okrog oči. Saj je nisem tolkel po očeh, čeprav se tega ne spomnim najbolje, ampak pri udarcih v glavo se vedno pozna okrog oči, to sem pa vedel, ker sem kot otrok na kolesu z glavo pritegnil v zid in sem bil tak pod očmi kot Rocky Balboa na koncu spopada z Apollom Creedom. Pa tega vešelja mu nisem hotel privoščiti, da mi še zaradi nje serje po glavi.

In potem, če mi bo ratalo, da ima biznis zame.

To mi je že ponujal, pranje avtov, in takrat sem rekel, da ne, ker me ni zanimalo, magari s perspektivo, da se iz tega nekaj razvije in ratam ne vem več kaj, ker kaj pa lahko v eni mali avtopralnici, ker sem imel ambicije ... neke, kijih ni mogel razumeti, ker kao lahko rišem tudi potem, ko pridem domov. »Probaj ti,« sem mu takrat rekel, »probaj ti, pol ko čel dan močiš feltne in šampo-niraš pleh, pa prideš domov in tam novorojenček, probaj ti kaj narisat.« Ampak zdaj v bistvu nisem imel neke izbire in sem bil tiho, ampak bolj tako naklonjeno tiho.

In da, če me ne zanima, kaj bi to bilo?

Skomignil sem z rameni in čakal, kaj bo, ker kaj bi pa lahko bilo, če upoštevamo to, da je bil lastnik avtopralniče in nič duhovit in je imel denar. Mogoče ravno zaradi tega, se pravi, ker je bil neduhovit, ker duhovit, pa tudi z avtopralnico, bi mogoče vse za-jebal. Njegov stari je bil duhovit, non stop je bil duhovit. Obenem pa pijanec. In potem je prišel na dan z noro idejo. Najprej sem mislil, da se zajebava, ampak sem se spomnil, da se on nikoli ne zajebava in mi je, zanimivo, potegnilo šele zdaj, ko sem prvič v življenju pomislil, da se mogoče zajebava. Logično, če se ne smeji, se tudi ne zajebava.

Sedmi dan zjutraj sem bil lačen. Če kurba ne pride, sem si rekel, oziroma ta moj zasebni Jezus, če ga je pozaugala vašmašina fo-trova ali zbil kak manijak, potem bom moral nekaj narediti. Oditi dol ali kaj, ker gor itak ni bilo več kam. Mislim, česta se je pri bajti končevala, kaj pa je na vrhu hriba, pa nisem vedel, ker sem šel vedno samo do karžlja in nazaj. Pa tudi, če bi šel, ne vem, kaj bi videl, ker je bila gori šuma. Tako nekako kot iz koruzne njive, iz katere tudi nič ne vidiš, čeprav so biljke zelene škrobne visoke samo kaka dva metra, bukve tam, ali kostanji ali kaj so že bili, pa prečej več. To vem, ker so nas v osnovni šoli peljali na piknik ali šolo v naravi ali športni dan, ne vem več, in smo se s sošolci lovili po koruzi, dokler se nisem zgubil v njej in so me iskali čelo uro in našli čisto presranega. Potem mi je padlo na pamet, da še nikoli v življenju nisem bil na nobenem hribu, če ne štejemo ljubljanskega gradu, na katerega so nas vlačili gledat lutkovne predstave, ko sem bil majhen, mati, pa vrtec in kaki starši od prijateljčkov v vrtcu, kar mi je bilo všeč. To je bila ena od stvari, ki so mi bile všeč, ko sem bil majhen, ampak potem zrasteš in te ne vlečejo več. Da bi šel sam, pa ne vem, kako bi zgledalo, in potem ne greš in nisem šel. Enkrat sem šel v gledališče, že v osnovni šoli, in mi je bilo tudi všeč, z našim razredom, neka igra, komedija, dokler mi ni nekdo z galerije, ko sem ploskal, pošlal masten pljunek direktno za vrat. Zadrl sem se in dobil ukor. Zelen, gnojni, pa sem ga kazal razredničarki, ki meje vlekla za uho ven. »Glejte, glejte ...« da je čisto popizdila in se snela s ketne in vlekla za uho, da se mi je res zazdelo, da ga bo utrgala. »Pizda ti materna, Jani,« je rekla, prisežem, da je rekla pizda, ker sem čudno pogledal, »bi rad, da te ubijem!« V roki sem imel hrakl, ona meje držala za uho in se drla na hodniku, dokler niso začeli prihajati za nama še drugi in se je sku-lirala in me spustila. In mi potem dala ukor.

Zdaj pa, torej, če se model ne pojavi, grem dol, sem si rekel, do neke bajte in potrkam in povem, da sem tukaj en teden vohal gobe in da če mi lahko povejo, kje je prva avtobusna postaja, pa mi da jo še kaj denarja, ali pa me zategnejo dol, če morajo slučajno po kaj, česar sami ne pridelajo ali kaj podobnega, na občino ali v kino. Kaj pa, če meje ta budala zapeljal dvajset kilometrov daleč od vsega? Kaj pa jaz vem, kje sva se vozila, saj nisem gledal. Do takrat sploh nisem vedel, da obstaja kraj v Šloveniji, kjer ne bi čel teden srečal nikogar. Razen karžlja, ampak ta ne šteje, ker je gljiva.

Kaj pa, če meje prepeljal v neko drugo dimenzijo, tako kot v kakem stripu Dylana Doga, pa je recimo prebil kako časovno opno, nenamerno, po pomoti, ker je za kaj takega prebutast, pa sem jaz zdaj v tej bajti, ampakje v letu 2987, petsto let po izumrtju zadnjega humanoida, obenem pa v letu sedanjem tam brcajo tudi drugi človečki, samo jih jaz ne vidim, oni pa ne mene. In tam en stari čiča drka na klopci, stara mati pa notri kuha žganče in repo, hlapec deklo gunca, pes psico, prasec prasico, volk lisico pod goro, oj, to goro ...

Potem sem zaslišal hrup. Lahko da ni bilo takoj po tem, ko sem razmišljal o teh stvareh, teh dimenzijah in podobnem, lahko da je bilo ob nekem poljubnem času tistega sedmega dne, ali pa sploh ni bil sedmi dan, ampak nekako logično se mi zdi, da nisem razmišljal o tem, potem ko je ta hrup in da je bil sedmi ... No, v glavnem, najprej sem mislil, da mi kruli po trebuhu, ampak ni bilo nobenih tresljajev, pa je moralo prihajati od zunaj. Že prej sem kdaj slišal motorno žago, se pravi, da verjetno nisem bil edini človek tam okoli, ali pa, da sva preživela dva, če je držala ona teorija, ampak to je bil pa edini nenaravni zvok do zdaj. Vse drugo je bilo dihanje in prdenje zelenila tam okrog. In zdaj ta zvok, ki se jejačal, ko se je bližal, in je moral biti avto. Ko sem bil majhen, sem ločil avtomobile po zvoku. Fičota, pa stoenko, pa enesuja, amija, čelo diano od spačka. Potem sem izgubil dar za to, ali so pa vsi postali enaki, ne vem. Zdaj je nekaj prihajalo in sklepal sem, da je Borutova toyota, ker kdo drug bi pa lahko bil. In je bila, metalic siva Avtopralnica Pirtovšekje zapeljala na dvorišče, ven je stopil Borči gnojči, pa še nekdo je sedel notri, samo najprej nisem videl, ker se je sonče bleščalo v šipi. Borut ga je zakril, ko je šel

proti meni, in,jebenti boga, notri je sedela Maja.

Triindvajset

»Živijo,« je rekel Borut. »Si preživel?«

Nič mu nisem rekel in je zginil v bajto. Gledat, če sem mu posnifal prah s tal, verjetno.

Stopila je ven in je bila res še vsa črna in že tudi rumena "na robovih. Najprej sem mislil krenit proti njej, pa sem se ustrašil in sem obstal. Kaj pa zdaj?

Lahko, da bo rekla:

»Rada bi se pogovorila s tabo ...«

In če bo to rekla in brez imena, smo odfukali, pa tudi če bo dodala ime, in to na koncu, recimo:

»Rada bi se pogovorila s tabo, Jani ...« smo na istem, edino če bi ga pridodala, se pravi, da bi rekla najprej Jani, pa potem karkoli, potem pa mogoče ...

Oba sva zmrznila. Kot Wyatt Earp z druščino in oni na drugi strani pred O.K. corralom, ali pa Clint Eastvvood na pokopališču v Dobri, umazani, zli, in dejansko sem takrat pomislil na to in pa še na to, kako je mogoče, da mi gre to po glavi v takih trenutkih.

Stal sem in čakal, ker ni bilo druge. Jaz in sonče in oblaki, edino ptiči so žvrgoleli naprej svoj ciju, ciju. Niso jebali.

Čudno, glasba pa ni bila iz nobenega od teh filmov, ampak iz Napad na policijsko postajo številka trinajst. Tam-tara-taram, tam-tara-taram ... To sem slišal.

Prfuknjen sem, sem si rekel sam pri sebi, na glas pa:

»Živijo,« končno.

Tam-tara-taram, tam-tara-taram ...

Če bo torej rekla ... in tamtarataram ... in potem ...

»Jani,« je priteklo iz nje, »Jani ...« in solze, ampak take solze, nič jezne, mokre krogliče, kijih spušča luštkan kup nesreče.

»Jani, Jani ...«

Tega pa res nisem pričakoval.

»Oprosti, Jani, oprosti ...«

»Ma, ne, oprosti ti meni, oprosti ... ne bom več, nikoli več ...«

»Jani, Jani ...«

»V redu je, v redu je ... Rad te imam, pičko mater te imam rad ...«

Stisnil sem jo k sebi. Dišala je po vlažilni kremi in po sebi in mi tiščala čelo pod rame in jokala. Tak svež vonj, po citroni in mandeljnih. Z nosom sem ji šel zadaj v vrat, v kožo, tik pred lasmi.

Borut se je vrnil iz bajte z ruzakom, gledal nekam stran in mencal, da če bi šli.

»Samo sekundo mi daj,« sem rekel in potegnil Majo za seboj. Stekla sva do roba gozda in tam sem ji pokazal karželj.

»Glej, karželj!«

»Ja?« je rekla.

»Karželj, gobji knez, tule sem ga našel. Na začetku je bil čisto majhen, taka oranžna bunkica, zdaj je pa že velik.«

»Aha ...«

»Ma, nič, brez veze.«

Zakaj semji sploh šel kazat to gobo? Zdelo se mi je fajn, da jo vidi, ampak potem še meni ni bilo več jasno, zakaj naj bi bilo to dobro. Nekaj lepega je bila, pa sem hotel, da še ona vidi. Šla sva nazaj proti avtu, ko dva sveža zaljubljenca, držal sem jo za rokico in je nehala jokati, ko semji pokazal tisto gobo, in je zdaj verjetno razmišljala, če se mi je tu gori totalno strgalo, da me ni zadel kak flešbek ali kaj podobnega, da nisem po pomoti odščipnil košček karžlja, pa da ni bil karželj.

»Menda je zelo okusna in jo je zajebano najti, pa sem d jo pokazal. Za hec, pa zaščitena je ...«

»Ja, Jani,« in je spet začela cmizdrit, pa mi je potegnilo, da ni kaj narobe s Simonom. Pizda, pa ja ne!

»Ne, vse je v redu,« ampak je še vedno jokala in sem si rekel, da naj kar, da bo že in da sem govedo, ampak zgleda neko indijsko in hvala ti, vsevišnji. V dolino smo se peljali v tišini, edino ona meje objemala in jokala.

»Ti znaš risat?« je vprašal, ampak to bolj retorično, ker to je vedel, da znam, sploh za neke njegove potrebe.

Sem rekel, da ja. Njemu sem to upal, čeprav je to na splošno težko reči. Po moje Picasso ni mogel točno reči, da zna risat, mislim, to je, čim rečeš, da znaš, si se zajebal. Ker to ni isto kot ple-skarija, kjer so postopki, barve in mešanje po pantonu, kjer je obrt in so razne podlage in take reči, ki se jih da naučit. Se pravi, da lahko kvečjemu rečeš, da znaš barvat. Ampak, dobro, če mi kdo reče, naj narišem avto ali pa palmo, pizda, ali pa ananas, to znam, marsikaj od tega, kar je okoli nas, drugače pa čisto odvisno ...

»Odvisno od tega, kaj imaš v mislih,« sem rekel. »Drugače pa ja.«

»Sem bil zadnjič v Zagrebu in tam videl ...«

Potem je bil tiho nekaj časa, da poveča dramatični učinek. To foro pri njem sem tudi obvladal in če sem bil dobre volje, sem rekel: kaj, drugače pa nič. Zdaj sem, ker sem moral.

»Kaj?«

»Tatooing.«

Molčal sem in on tudi, nekaj časa:

»Ti bi se šel tetovažo?«

»Ja, in ti seveda,« je rekel. »Jaz bi dal prostor in denar. V Mariboru obstaja tetovator, ki bi te bil pripravljen, za denar seveda, izučit osnov oziroma, mislim, vsega, kar bi bilo treba. Maribor je dovolj daleč, da mu ne bi bil konkurenca. Pa saj je itak za denar ...«

»Da bi tetoviral? Da bi to prinašalo denar?«

»Jasno. Ker drugače je brez veze.«

Zasmejal sem se. On se seveda ni.

»Oprosti,« sem rekel, »zazdelo se mi je smešno.«

»Tetovator?« je rekla Maja.

»To pravi Borut, ne jaz,« ker se mi je zdelo, da ni ravno skočila v zrak od vešelja, »da bo biznis in denar in vse.«

Tiho je bila.

»Misliš, da ne?«

»Upam.«

»Ja, seveda, drugače je brez veze.«

Tetovator? Jaz, Jani Bevk, tetovator z umetniškim imenom ... jebenti, recimo, ker to pa verjetno mora bit? Mislim, dobro, delal sem že vse mogoče butaste reči. Recimo tisto z ribezom, pa s švercanjem avtov iz Hamburga do Sarajeva, pa piščančja farma v Zalogu in zlaganje polnil na viličarja pa na tovornjak v opekarni ... milijon tega.

Po eni strani se mi je zdelo fajn. Leder, čupa, pa igla, tako sem si vsaj predstavljal. Iggy Pop na glas za spremljavo, recimo Penetration ali kaj takega, naspidiranega, hitrega, po možnosti iz kakšnega starega džuboksa, če bi ga kje staknili, pa da ga klienti ali kako se jim reče še sami polnijo z denarjem. Če bi tako predstavil zadevo, bi bil Borut sigurno za. Fajn, fajn, sploh če bo denar od tega, in če Borut pravi, da bo, bi znal bit, prvič v življenju. Ker če bi jaz to rekel, ga ne bi bilo, to mi je bilo jasno, tako pa ... Mogoče se bo vse še dobro obrnilo. Poleg tega je to še najbližje barvicam.

Po drugi strani meje pa že dajala trema. Kaj če koga zakoljem s tistimi iglami, ali pa če koga zajebem, pa potem on mene zakolje. To niso barviče, pa Sapramiška, pizda, tam to delaš na ljudeh, pa pol, ko fališ, ni radirke. Ampak ni še šlo na rdeče, ker sem imel še čel teden do prvih vaj ali študija ali kako se temu reče, in se je zdelo še vse nekako oddaljeno. Torej sem si rekel, da bom skulirano zrl v svet, čeprav je to brez veze. Gledaš tako, kot ti je dano gledati in nič drugače.

Itak nisem mogel kaj dosti misliti nase, ker sem bil varuška. Maji sem stokrat obljubil, da se Simona ne bom pritaknil, tudi če mi bo čel dan sral po glavi, da ne bom popizdil ali kaj podobnega, preden mi ga je upala pustiti. Čeprav ne bi bilo treba. Saj me je bilo sram tudi šamarja, ki sem ji ga prilepil, ampak je ipak nekako starejša, mislim, odrašla, in se zgodi, kaj češ, ni prav, ampak se zgodi, otroka metat po sobi pa ni način. Iz tega se niti zajeba-vat ne moreš, pa se lahko iz vsega. Ni smešno.

Nič, sem bil torej varuška in ta mali je bil tisto jutro zlat in dan je bil zlat, lep jesenski, in sem ga peljal na sprehod. Šla sva na avtobus, da so stare mame gubale čela in lička in prikimavale in kakšne pičkiče tudi. Obstajajo teorije, kako da mladi očetje privlačijo ženske, ker se v njih zbudijo geni, klic divjine, sploh če je otrok lep in Simon je bil, cuker mali, najlepši otrok na svetu, in res so se mi spodbudno nasmihale in sem se takrat še posebej potrudil, pa ga kaj vprašal in vzpodbujal, ker je potem sigurno izpustil kaj hecnega, ali je pa vsaj ugovarjal in potem prijavil kaj takega, kot recimo:

»Tati, ti si butec.«

To se jim je zdelo smešno in so zavihale ustniče kao, bravo, tati. Razen tinejdžerk, te pa nič. Niso ga opazile. Kot da je drek, zgazile bi ga, če ne bi bilo mene. Kot čreda šlonic. Pogruntale so, sem razmišljal, te generacije, da jim ni treba rodit, če hočejo fukat in se na splošno imet fajn. In ko opazijo, da jih gledaš, ti stisnejo tak kontra, da te vse mine, ti je žal, da si pošpegal. Ti sičer veš, nekaj, česar one ne, in to je, da bodo pojutrišnjem tudi one stare ko zemlja, stare trideset in več in bodo imele otroke, čelo to se jim bo zgodilo, vsaj večini, in bodo gledale po avtobusih. Samo si s tem ne moreš nič pomagat. V znanju ni moč, v znanju je sranje, moč je v tem, da sedijo tam s svojimi joškicami in vedo, da te zanimajo. Zato sem se šel na avtobusih igrico in jih nisem gledal, ali pa res čisto na skrivaj, kar je brez veze in ponižujoče, ampak je problem, to sem enkrat ugotovil, ko sem se pogledal v steklo, da dobiš pri tem na obraz en tak zajeban, neprijazen izraz, tak, kot ga imajo stare matere in stari fotri. Eno tako podobo debilne nezadovoljnosti z vsem okrog sebe, ki se ti sčasoma fiksira, in ko kakih štirideset let lajaš na vse okoli sebe, se malo pobebaviš in tega sploh ne zaznaš, pa ostane. Tega nisem hotel, nisem hotel, I ; da se meni to zgodi, pa sem prenehal. Se vedno bolje, da vidijo, da jih gledam in se držim prijazno, kao fukiš, in izpadem budala, kot pa to.

Postajal sem potreben, logično, ko pa razmišljam o najstnicah in njihovih češpljah, in sem se potrudil, da sem zanalašč prešaltal na tetoviranje, ker meje to živciralo in potem nisem več razmišljal o fuku in tem. Tako kot pri natepavanju začneš razmišljat kakšno brezvezno stvar, da ti ne pljune prehitro. Recimo o fuzbalu ali kaj podobnega, ali pa o tem, kak luzer si, če se res preveč treseš, ampak reskiraš, da se tako zamoriš, da ti pol ni več do ničesar, še do porivanja ne. Ampak tisti dan sem bil zgleda res čuden, ker mi je kar naenkrat začelo hoditi pred oči, kako mora biti, če ti pride ena, da bi ji potetoviral smokvico ali pa teritorij okoli nje. Pa da sede na stol ko pri ginekologu in se razkreči in ... uf, je-benti. Samo da je to še huje kot pri ginekologu. Tja hodijo vse sorte žensk, tudi stare nagubane, k tetoviranju pa večinoma ženska mladina, in h ginekologu najbrž ne grejo z grešnimi mislimi, če pa pridejo z željo, da bi jim med noge našpikal zmaja ali kak kitajski znak za pofuki me, potem je pa to druga zgodba. Pa če začnejo med delom švicat in dišat. Kaj naj pa potem? Dam prst notri?

Šla sva čez staro Ljubljano, okrog Tromostovja do Trnovega in spet nazaj do čentra in na Miklošičevi sem kupil burek, ker sem postal lačen, da ga pojeva, ko prideva domov. Se mi je že kdaj

zgodilo, da sem bil v taki jebi, da sploh nisem bil lačen, zdaj pa ne. Se pravi, da ni bilo tako hudo, in to meje pomirilo. Če lahko jem, potem mi ni hudega, in burek mi je dišal. Zamotal sem ga v vrečko in sklenil, da ga pojem doma, v miru, lepo za mizo. Da se prepustim kulinaričnim užitkom. Simon ga je seveda moral probat že na avtobusu, ker ko si majhen, ne premoreš potrpežljivosti, ki je potrebna, da počakaš do doma. To sem lahko razumel, ker sem se tega spomnil še iz svojega otroštva.

Meni načeloma dol visi za hrano. Če bi bilo po moje, bi lahko živel od tablet. Ameriški vesoljci imajo tako hrano, vse v tubah pa v tabletah. Od tega bi lahko jaz živel. Se okusa jim ne bi bilo treba dodat. Samo, da ima toliko in toliko kalorij pa hranilnih snovi, drugega ne nucam. Rusi tega verjetno nimajo, na njihovih postajah še vedno cmarijo šniclne in zelje in jim teče mast po bra- . di in po umazani posodi in v kotu rakete ali raketoplana, če ima ta reč sploh kote, čepi samovar in se kadi para iz njega in dela fle-ke po stenah in tisto meni ne bi bilo všeč. Amcrikanci pa lepo zjutraj eno tabletko nečesa in zraven še eno tabletko kofeina namesto podaljšane kave in potem opoldne tabletko nečesa drugega in prašek tega, pa pilulco aperitiva. To, evo, za to sem pa takoj.

Edino, kar me zjebe v moji filozofiji, je burek. Bureka v prahu si ne znam predstavljati. Burekje treba občutiti. Trd, a ne presuh sir, pa elastično testo okoli njega, skozi katerega curi maščoba, nad vsem pa zapečena skorjica. Pa vse skupaj lepo zvito v eno tako šiptarsko presto ali spiralo, kot to delajo na Miklošičevi. Ali pa trikotnik na Bavarcu, tudi tisti ni šlab. Enkrat sem tam jedel čelo picaburek, hibrid med burekom in šunko iz konzerve. Dobro, če si pijan, ker ti napravi maščobno oblogo, da se alkohol ne more več prebijati do žil, če je pa že tam, pa lahko vsaj lažje koz-laš, mislim, imaš kaj kozlati. Ampak jaz nisem bil pijan in mi je bilo šlabo.

Ko sem prišel domov, sem moral že pošteno žaugat sline. Sedel sem za mizo, skupaj s ta malim, ki si je tudi mastil rokiče, počasi sem torej jedel ta burek, ki je bil še zmeraj mlačen, in razmišljal, kako in kaj, kdaj bo Maja doma, pa to, potem pa zagledam na tleh pred posteljo, meter in pol od mene - gruda. Burekova. Kako je ona tam, če sem jaz tukaj?

Da ni to kouk, sem pomislil, to je bila prva stvar, ker to zgleda identično, ne podobno. Sir iz bureka, ko se posuši, zgleda identično kot kouk. Če postaviš dva kosa skupaj, ne boš mogel reči, kaj je kaj. Ni šans. Dobro, lahko da sem imel jaz tudi tak sir, lahko, da so kakšni siri bolj rumeni. To sem vedel že od prej, ker sem dostikrat žrl burek, pa sem videl. To je bil tak refleks, to, če ni to kouk, in sem si takoj rekel, da ni, da kako bi lahko bil. Ampak če ni, če je sir, če je tista gruda sir, kako je pa padla tja, pizda, na tisti del kuhinje, če sem jaz s tem burekom drugje? Poberem in si rečem:

»Ta kos sira ni od danes. Trd je, pizda.«

In sem vseeno namočil jezik, ker pač je treba probat, ker meje zanimalo, če je že tam, in je bil tudi on takoj trd. Mrtev.

»Saj ne morem verjet, kaj je to za ena sčena?«

Stekel sem v kopalnico, poiskal žiletko, položil grudo na papir in ck, ck, ck. Sniiiifff. Sniiiiifffff, sniiiffff ... U tri krasne ... sniffff... pizde materne.

Vso sem pokončal. Simon je plesal okoli mene, jaz pa sem skakal iz kuhinje v kopalnico in snifal, da so mi sline kar špricale. Kako je to prišlo na tista tla, pa da bi se Simon lahko prvi dočepal do tega kouka in ga dal v usta, čeprav zdaj že nekaj časa ne da je več stvari v usta, ampak če bi, bi ga verjetno raznešlo, malega ... Ampak o tem nisem razmišljal, ker nisem imel časa, ker najprej je bilo nič, potem ko ga je zmanjkalo, pa so prišle te misli. Ene pol ure kasneje, ko je začelo popuščati.

Je možno, da je še od prejšnjega tedna? Da Maja en teden ne bi posesala tal? Ali pa, da ne bi kdo v enem tednu tega nehote pohodil, ali pa da Simon tega ne bi našel ali kaj takega? Ne, kurac, ni možno. Dobro, možno bi bilo, če ne bi stanovala tukaj ta teden, ampak kje pa bi, če ne tu? Kaj potem? Se pravi, tukaj je bila, sesala je, če jo kaj poznam, pa ja, saj se je vse bleščalo in lesketalo, že zaradi Simona ne bi nehala drgniti parketa oziroma laminata ali kaj točno so že bile tiste treščiče, ta mali zgleda zdrav, ker tak kos naenkrat ali pa kateri drugi te veličine bi ga ziher dotolkel ...

In ne bi skapiral, v milijon letih ne bi skapiral, če ne bi bil na-loudan do amena, da so mi možgani delali kot britva, in potem, potem mi je počasi, kot v šloumoušnu potegnilo, da obstaja še ena možnost.

Je možno, pizda jebena, je možno, da je Maja tole vrečko odprla, potem ko jo je snela z mize ali s tal ali kaj jaz vem od kod, ker kam bi pa izginila? Taka, v kurcu, kakršna je bila, pa potem ona zgodba? Noja, da vidimo, ko je že lih tule? In se mi je pred očmi prikazala vsa objokana in črna okrog oči tam pred ono bajto na hribu in njeno cmizdrenje, pa Jani, Jani, pizda materna in vse to, in sem skapiral. Pa ona to golta! Ona, mati mojega otroka, zauga kokain! Svoj nos tišči tja notri, zato me pa ni ubila. Pizda, svoj mali koničasti nosek. Sama se zadeva, mene bo pa oni zaradi tega ubil. In zato jamranje in šlaba vest in oprosti in taka jetra. Ker zakaj bi sičer moral jaz komu kaj oprostiti? Je to možno?

Eh, valda ne.

Ma, ne.

Simon je brskal po zaboju z igračami. Kot da išče nekaj določenega in ne kar tako.

Hm ...

Kam je pa skrila vrečko?

Nič, sedel sem in jedel burek. Simon se je igral z malim zelenim plastičnim motorjem.

»Bruum, bruuum.«

Potem sem nehal jesti burek, ker je bilo brez veze, nisem nič več čutil, še tega ne več, če ga sploh grizem, kamoli okus. Lahko bi bil burek ali pa karkoli. Karton, recimo, pa ne bi bilo razlike.

»Tati, a je to športni motor?«

»Je,« sem rekel, »seveda je športni motor, od Valentina Rossija.« »Kam si jo dala?«

Lepo preprosto. Kot, kam si dala, recimo, vrečko s kilo kruha pa jogurti pa tem. Najprej ni kapirala in se mi je že zdelo, da sem se zajebal, da nimam prav in da je gruda tja priletela od bog ve kod in da nima nič z njo, in če bi samo še za sekundo zdržala v nevednosti, bi me zjebala, ampak ni, ji je potegnilo, sem videl, ko ji je šlo do čentra možganskega za skapiranje, sem videl, da je trznila in je potem hotela odglumit, da ji ni, to sem tudi opazil, a si je premislila, ko je videla, da vem, ker takrat sem pa vedel, sem bil ziher. Tata kolo vodi. Odprla je kredenco v kuhinji in izza vrečke moke, iz katere sem pekel palačinke, če se mi je ravno dalo, potegnila žaklc. V njem je bilo še nekaj malega robe, tako za ene tri, štiri cukervrečke.

»To je vse?«

Nič ni rekla. Odnešel sem jo v sobo na svojo mizo, jo obrisal in popivnal s papirnato brisačo, strešel gor ves prah in ga, čaka, čaka, čaka, na fino razkomadal, ker drugače draži na kašelj, in uredil v lepe črtiče.

»Maš kaj papirnatega?«

Šla je po denarnico, potegnila ven deset eurov in mi jih dala. Posnifal sem prvo špuro in ji podal zvitek. Pogledala je okrog, če Simon ne gleda izza vogala, in pozaugala svojo prvo špurco in mi vrnila rolco. Potem je šla in se igrala s Simonom kot obsedena. Mu prebrala eni dve pravljici. O žabcu, ki je non stop prdel, ker je najraje jedel fižolovo juho, in o zobni vili, ki je punčki vzela zobek, da si zgradi posteljo. Svašta. In jaz delam čudne stripe. Potem enkrat je malega zmanjkalo in je zgasnil v svoji postelji, ki je bila lesena. Maja se mi je pridružila pri pokončevanju praška, potem pa šla nad posodo. Jaz sem sedel za mizo in jo gledal, kako je muvala in migala z ritjo, medtem ko je prala. Hm. Stopil sem za njo, jo objel okrog pasu in se podrgnil s prebujajočim se kurčem ob kavbojke.

Fukala sva enih petindvajsetkrat. In vsakič, ko sva opravila, sva si privoščila naslednjo rundo. Enkrat med tem je dokončala posodo, jaz pa sem izbrskal barviče iz ruzaka in narisal eno podobico tega, kar sva ravnokar počela. Kup posode v pomivalnem koritu, Maja pred njim in jaz za njo. S trdo batino. Potem sva potegnila še eno in še eno in še eno, dokler nama ni špricalo že iz vseh lukenj in je gobec zmrznil v nulo in vse drugo. tudi. In tako naprej, dokler nisva pokončala vsega, kar je bilo enkrat okrog polnoči. Če je bila ura na štedilniku prav nastavljena. Nekaj časa sem še risal, trivrate kurče in pičke s petimi ščegetali, razporejenimi v krogu in z malimi očkami na svojih malih glavičih. Maja je pospravljala po stanovanju. Ne spomnim se, ne kdaj ne kako sem zaspal.

Štiriindvajset

V    Maribor sem šel z vlakom. Prvič v življenju sem se peljal v Maribor, čeprav je to drugo največje šlovensko mesto. Ampak zakaj bi pa človek šel v Maribor? Na morje greš, recimo, v Koper ali v Portorož, na sever, gor proti Gorenjski, če smučaš, čeprav jaz nisem, ampak sem vseeno šel tu in tam, ker je tam Triglav pa je Bled in je Bohinj in so kremšnite in take reči. Čeprav seveda tudi na Triglav nisem šel nikoli, ampak obstajajo pa mnogi, ki pa gredo. Kaj boš pa v Mariboru? In ne greš. Podobno kot na Dolenjsko, v Novo mesto ali v Žužemberk ali kaj so tam za ena mesta. Recimo da greš na Rock Otočec in se drugo jutro znajdeš v Kostanjevici, pa sam ne veš, kako in zakaj, in to je to. Ali se pa vsaj pelješ skozi na poti v Zagreb, tja pa greš, ker je ipak Zagreb, ipak je to neko mesto. Maribor je pa nekaj pred Madžarsko, ki ni nič, in tja ne greš, sploh ker nima morja.

V    kupeju sva bila dva. Ko sem iskal prostorje tam že sedel en čiča in ob oknu čakal na to, da vlak spelje. Skoda, ker sem sam hotel sedeti ob oknu. Lahko bi sedel nasproti njega, pa bi bil tudi ob oknu, ker je bil prostor, ampak da bi v praznem kupeju rinil v človeka, to ne gre. Kmalu je zaspal in potem mu je stekel potoček sline med zobmi in čez spodnjo ustnico. Pa dol po bradi, in ker je imel sklonjeno glavo na prsa, neprekinjeno na siv brezrokavnik med reklčem. Kakih petnajst čentimetrov je bilo od njegove brade do obleke, pa se šlap ni pretrgal. Potem sem razmišljal, iz česa mora biti ta reč. Iz vode, to sigurno, pa še iz nečesa, neke viskoznosti ali česa, da postane elastična. Šele čez čas, ko je začel smrčati, se je spodaj odlepil od brezrokavnika in zanihal nazaj prod ustnici, potem pa se umiril in kar višel tam. Stalaktit, od zgoraj navzdol. •

Mnogi imajo težave ločiti stalaktit od stalagmita, vsaj skoraj vsi, kar jih jaz poznam. Meni si je ratalo zapomnit na preprosto foro. Stalaktit vsebuje črko K, ki je tudi v besedi kurac. Se pravi, da je stalaktit isto kot kurac, samo nasprotno, ker kurac štrli navzgor. In so vsi razumeli razen Boruta.

»Kurac v bistvu visi navzdol,« je rekel, »isto kot ta tvoj stalaktit.«

To v bistvu veliko pove o človeku. Menije kurac vedno pred oči prišel štrleč navzgor, tisto, kar visi, je kvečjemu curakl, čevka za lulanje.

Maja je šla z menoj na postajo in malega sva vzela s seboj. Kot da grem v vojsko. Edino črnorumene oči so govorile, da se je nekaj čudnega dogajalo.

»Okej, Maja,« sem rekel potem, »kar je bilo, je bilo, greva na novo, ne?«

Jokala je in me objemala.

»Rada te imam,« je rekla, »joj, kako te imam rada.«

»Rad te mam in lep si,« je rekel Simon najprej, potem ko je skapiral, da res odhajam, je pa začel še on cvilit.

»Zakaj me nikoli ne vzameš s sabo?«

Kot da bi ne vem kam šel zadnje čase, mislim, odkar se je rodil. Če ne štejemo vohanja gob, pravzaprav nikamor. Obljubil sem mu, da mu bom iz Maribora prinešel gusarsko sabljo, in se je pomiril, še posebej, ko mu je Maja obljubila čokoladnega ježka in da mi bo lahko pomahal, ko se bom odpeljal. Mahala sta oba, samo da je zdaj spet jokala Maja.

Ko ju nisem več videl, tam nekje že skoraj pri Mostah, od koder sem lahko videl naše staro stanovanje, tisto, v katerem smo stanovali, preden smo prišli v Šiško, in kake tri lokacije, na katerih smo potem bili, sem sedel na svoj plac v kupeju in globoko vdihnil. To je treba, da se umiriš in malo popreprostiš vse skupaj.

Če bi to vedel ali pa znal pred mesečem, ko sem odprl vrečko, da vidim, kaj je not, se ne bi sekiral. Lepo fino bi popapal vso in ku-rac, kdo mi kaj more, če sem jo že vzel, ker v osnovi je ne bi smel. Bi moral reči Zoranu, da to pa ne, ker si ne zaupam. »Stari, ne tega meni pušat, ker ... a razumeš?« Ampak če sem jo pa že vzel in načel, ker tega takrat, ko mi je prinešel, še sam nisem vedel ... Tako pa sem jo itak spraznil, samo vmes sem skoraj ubil otroka in Majo in sebe. Zdaj pa, če se ne bi sekiral in bi si rekel, da, je-biga, bom itak vso pozaugal in tu ni rešitve, bi bilo isto kot zdaj, samo manj naporno. To sem razmišljal, ko sem se peljal na vlaku dol ali gor v Maribor, in da bom v bodoče malo manj trd, kar se tega tiče. Zoran pride iz čuze čez kakih enajst mesečev, in če bom imel denar, mu ga bom vrnil, če ne, pa pač ne. Kot da se me ne tiče. Zakaj pa mi jo je nosil pred nos?

Enkrat takrat, ko sem takole tumbal, je stari zaspal in se je začel stalaktititi in sem nekaj časa posvetil opazovanju tega pojava.

Poleg tega pa je, gledano iz vesolja, že Zemlja majhna, praktično en prašek tam nekje, majhen in brezvezen, živ satan ga ne bi opazil, pa je to Zemlja, ipak neka masa, neka gmota sprijetega ogljika in železa in vodika in zdaj, če je to z vesoljskega stališča komaj kaj, potem, če se tako vzame, mene sploh ni. Mislim, v primerjavi z Zemljo in z vsem. Pa naj me ubije, če me ni.

Na nebu je svetila oziroma bledila dnevna luna. Kako to, da se luna podnevi vidi? Kako to, da mi je šele danes to padlo na pamet, sem jo pa moral že prej videti vsaj, ne vem, dostikrat.

Čeprav me ne bo ubil. Samo čukasto bo gledal.

»Pa ti snifaš, Jani?«

»Do zdaj nisem.«

»Pa lih zdaj si moral začet?«

In tako naprej.

»Samo, jebenti, to mi boš moral vrnit.«

In bom jaz tiho, ali pa bom rekel, da bom.

»Ker jaz sem se mislil s tem postavit na noge, ko pridem ven.«

In jaz bom pokimal ali pogrkal ali kaj podobnega.

»Kako pa boš?«

In se bova potem dogovorila o tem, koliko na mesec in tako naprej. In če bom imel to redno službo, to špikanje, potem ne bo tak problem. Mislim, sigurno me ne bo ubil in Majo in otroka, ampak, eto, spet sem ratal nervozen, sekundo in pol po tistem, ko sem rekel, da ne bom. To je jeba. Ti se ne moreš ne sekirat zaradi enih stvari, če nisi tak. Tak se rodiš, po moje, ali te pa stari preparirajo, ko si še čisto majhna pičkica, pa nič ne moreš proti temu. Pa magari te vsi prepričevali, da se moraš skulirat in gledat pozitivno na svet in vse in pazit, da se ti ne zaštopajo neke jebene čakre, neka svetlobna odprtišča ali kaj. Neke osebne legende. Ne moreš. In najbolje je, da se nehaš trudit. Ker, če se matraš in siliš, da bi bil kul in sproščen, se konča tako, da nisi nič od tega, samo dodatno nervozo fašeš. Dalajlama je en sam, pa kdo ve, kak je, ko je sam, ko ga ne gleda jo. Mogoče pizdi na vse okrog sebe in jim serje po glavah, ali pa na skrivaj jamra nad svojo usodo, nad Tibetom, Kitajci, tem, da ne fuka, in podobno. Čeprav ne verjamem, da ne fuka. Sigurno ima kje kakšno. Ali pa vsaj drka.

Ampak, v bistvu to ni šlaba ideja, to, da me ni, mislim, kot da me ni.

»Greva se, kot da da si ti hobotnica, jaz pa tiger, pa me napadaš,« mi je včasih predlagal Simon, da bi se igrala, in potem sem jaz mahal z rokami kot kao hobotnica in on je renčal nazaj, dokler se nisem preveč vživel in je ta mali začel jokat.

»Tati, strah meje,« in sem ga jaz začel objemat in da sem prijazna hobotnica.

»Greva se, kot da da si ti k meni prišel po vrečko, mene pa sploh ni,« da bi recimo rekel Zoranu.

Se enkrat sem globoko vdihnil.

Stari se je prebudil in je zadeto gledal nekam v kavč na drugi strani, slina mu je še vedno posušena višela z ustniče in je potem višela do Zidanega Mosta, ko je šel z vlaka. Kar gledal sem jo, in če sem umaknil oči, na silo, se mi je prikazovala v luftu še potem, ko ateja ni bilo več gor. Kitajci bi jo sigurno prodajali kot specialiteto. Solato iz posušenih smrkljev.

Vlakovje se je premikalo počasi, sploh zdaj, ko ni bilo več starega, da bi gledal njegov Zambezi, ampak to mi je bilo super. Nobenega priganjanja, pa dretja pa vprašanj. Samo taketetaketetakete ... po svoji poti, ki je vedno ista, ker je na tračnicah. Sto let se že nisem peljal z vlakom, ampak tega človek ne pozabi, tega filinga, mislim, ker vozi itak en gumpec od spredaj ali kje je že lokomotiva. In res sem se počutil, kot da grem nekam daleč. Verjetno zato, ker že sto let nisem nikamor šel, ker drugače se mi ne bi zdelo, kot da grem, kaj pa vem, nekam v Beograd. Maribor, če pomislim in napravim neko tako inventuro svojega poznavanja, to so Lačni Franzi in je Zlata lisica in ona milijonletna trta in je Pohorje, ki je v bistvu Zlata lisica in to ti je to ... Čeprav za grozdje nisem siguren, da sem zanj vedel že prej, preden sem odšel v Maribor na to šolanje za tetovatorja. Lahko da sem kdaj slišal, pa sem se spomnil, ko mi je Zoki, tako je bilo človeku ime, po telefonu razlagal, kam moram, pa kako.

»Idi z železniške do čentra ... Kaj poznaš v Mariboru?«

Jasno, da nisem nič, ne.

»Kak to, nič?«

In sem razložil. Lačni Franz, Zlata lisica, bla, bla, bla ... Aja, tu je še Drava, tudi to sem poznal.

»No, Kermit,« je rekel, »idi do starega dravskega mosta, to ti bo že en povedal, kje je, pa se tam spusti po štengah dol, in ko prideš do Drave, tam smo mi. Pri famozni trti. Za njo si pa sigurno slišal, a?«

Sem rekel, da ja, ker me nič ne stane, če se zlažem o biljki, če se mu zdi tako pomembna, in če sem se zlagal, pomeni, da je nisem poznal. Tako je bilo, ja, nisem je poznal.

In nič. Sem stopil z vlaka do neke stare lokomotive, pa čez često in levo, ker je pisalo, da je tam čenter. In potem nekaj časa po

Partizanski ulici do trga, na katerem je stala velika krogla, bronasta, se mi zdi, z nekimi glavami, od katerih sem poznal Tita, pa mislim, da je bil tudi Kardelj. Njega poznam, ker je z njim povezan moj prvi spomin v življenju. Z mamo gledava televizijo, film o živalih, ki so ušle iz živalskega vrta, lev, opica, žirafa in to, in potem kar naenkrat prekinitev, kar je bilo takrat čudno, ker ni bilo reklam, še meni se je zdelo čudno, in neka črta ali zastava čez ekran, ampakje bilo težko reči, ker je bil televizor črnobel in tam pa rdeča ni rdeča, pač pa malo manj siva od modre. Potem je to izginilo in pojavil se je stric z velikimi ušesi in je nekaj bral. Jaz sem bil žalosten, ker ni bilo več filma, in sem jokal, mama je pa rekla, da je umrl Kardelj. Bila je tudi žalostna, ampak ni jokala. Takrat sem mislil, da tudi zaradi živali, je bilo pa zaradi Kardelja. Zelo sem bil jezen nanj. Lahko bi umrl pol ure kasneje. Tam gor na bronasti krogli je bil on.

Potem sem pa moral nekoga vprašat, ker naprej nisem več znal. To mi je bilo vedno težko. Raje sem hodil čele ure in iskal in se zajebaval, kot pa da bi rekel. Karte pa tudi nikoli nisem nabavil. To je šlo Maji na živče. Ona je vprašala, še preden bi pogledala okrog sebe. To je šlo pa meni na živče. Ampak tam ob tistem balinčku ni šlo drugače, ker ni bilo ne sluha ne duha o kaki Dravi.

»Sam si jo poiši v svojemi močvirji,« je rekel prvi, dedek, kakih šestdeset let.

»Lent? Tja gor,« je rekel en mulo in pokazal na hribček, za katerega sem kasneje izvedel, da se mu reče Piramida. Avtomatično sem se obrnil, ko mi je potegnilo, da tam gori ne more teči Drava, že zaradi gravitacije ne, poleg tega pa sem jo videl z vlaka in približno vedel, v kateri smeri se vali.

»Ja, no, še fčeri je,« je rekel in šel. Pol manjši od mene.

Šele tretja, ena matije povedala, pa še ona je rekla na koncu:

»A ste iz Ljubljane?« kot da bi bil bolan.

Nič, nekako sem našel stari dravski most, ki je bil od Kardelja kakih dvajset minut stran, ampak jaz sem nucal skoraj čelo uro, ker seveda nisem poznal najkrajše linije, ki gre po Gosposki, ki je ena taka fusgengerca, pa čez Kužni trg, kar sem vse zvedel kasneje, in eto, si tam, pa tiste stopniče ob njem, in se spustil ob Dravo in se tam, skoraj pod mostom in takoj zraven stopnic, zaletel v hišo, na kateri je višela tabla: Scorpion, in z malim: tatooji. Nobene vinske petstoletne trte nikjer, ampak to zato, ker je bila malo naprej, bi moral iti z druge strani, da bi naletel nanjo.

Petindvajset

»Dober dan,« sem rekel na slepo, ko sem stopil notri, in šele potem opazil nekoga, ki se je sklanjal za pultom. Samo vrhnji del glave mu je štrlel ven. Najprej sem hotel reči živijo, ampak sem se spomnil, da to tu ni ravno primerno, in sem rekel doberdan in bil v štartu vjebi. Če že v štartu nisi suveren, je to jeba, nič drugače se ne da opisat.

»Aaaaa ...« ali nekaj takega, neko brundanje se je oglasilo, preden se je zbasal nad pult. Obe roki je imel totalno potetovirani.

»Ja?«

»Živijo,« sem rekel, »Jani iz Ljubljane, z Zoki jem sem govoril po telefonu ...«

»O, Kermit, mali zeleni Kermit. Z Zoki jem si govoro,« je rekel in je mahal z rokama po zraku, kao, o, kakšna čast. »Kaj bi rad?«

»Z njim sem bil dogovorjen, da pridem sem, da bi se naučil tetovirat ...«

»Ja, kaj misliš, da ne vem, Kermit, jasno, da vem, kaj bi ti rad.«

Na steni so višela priznanja, metalska, taka kot našlovniče od plošč od Motorheadov ali pa od Iron Maidnov.

»Ampak, pizda, to ti je ena čelajebena znanost. Ne, to niti znanost ni, to je vera, kurba. Vidiš diplome?«

Potem se je ustavil, kot da nekaj premišljuje, počohal se je po vampu, ki je višel čez pas in čez pult, pa po nosu in po črni bradi

- spominjal meje na Bedanca ...

»Vera, pizda materna, to je religija. Zakaj misliš, jebentimater, da bi ti to znal?«

»Ne vem,« sem rekel, »bi moral probat, pa da vidim ...«

»Nimaš tu kaj probat! Hodi z mano.«

Pomignil mi je, naj mu sledim, in šele ko je stopil izza sanka, sem videl, da je prečej manjši od mene, da je bil pult privzdignjen in da je s tal bolj spominjal na Kosobrina kot na Bedanca. Domnevam, da sije pult naštimal prav zato, ker je bil bolj pigmejski, ker ko se je tja spravil Zoki, kar se je redko, ki je bil prečej višji, je z glavo skoraj pribijal v strop. Na Kosobrina z brado, ki mu je zrašel pivski vamp. Peljal meje v sobo z umivalnikom in nekimi stvarmi, ki so me spominjale na bolnico.

»Veš, kaj je to?« je pokazal na umivalnik.

»Ja ...«

»No, fajn, to je že nekaj. Zdaj si pa operi roke, da se bojo svetle.«

Sem si rekel, da je to nek štos, ampak, ajde, in sem si začel umivat roke ...

»Z milom in pol še s tem,« in je pokazal na prozorno vrečko, ki je višela ob umivalniku kot v bolnicah.

»In zdaj si zapomni,« je rekel, ko sem drgnil, »z mano lahko govoriš samo, ko maš čiste roke. Če ne, jebentimater, ne smeš. To je tu pravilo za osebje in ti si vajenec, se pravi osebje, in jaz sem mojster, se pravi tvoj šef. In če ti ni kaj prav, lahko zaradi mene spizdiš ta moment. In če si ne boš umival rok, tudi boš, to ti garantiram.«

Potem sem jaz nekaj časa v tišini drgnil roke in sem mislil, da je že dobro, pa je odkimal in rekel še, tako da sem ponovno začel in še nekaj časa, kot kakšen kirurg, dokler ni blagovoljno pokimal in sem nehal.

»To je zato, da mi ne okužiš gostov s kako pizdarijo. Doma si zaradi mene z golimi rokami vlači drek iz riti, tu pa si boš umival roke, dokler si ne zguliš kože, jebentimater.«

To je bil Džoni oziroma Drago in je delal v tem prostoru z Zoki jem, se pravi z Zoranom, kar se je dalo razbrati iz diplom in potrdil o veščinah tetovaže, ker predstavil se mi Drago oziroma Džoni ni, ker se mu ni zdelo potrebno. Zoran Zoki se je. Delavnica oziroma njun delovni prostorje bila velika, rečmo, enih sedemdeset kvadratov, z okni na ulico. Takoj, ko si stopil notri, je bil privzdignjeni pult. To je bila čakalnica, da se lahko zmeniš s strankami. Za pultom je bila risalnica z motivi in z raznimi knjigami, da si jih lahko vzameš in pogledaš, pa kaj prerišeš. Na začetku, ko sem pogledal tiste risbe, se mi vse skupaj ni zdelo bog ve kako zajebano, ampak takrat seveda še nisem vedel, da ni isto risat na papir ali pa na človeka, in dokler mi ni Džoni rekel, naj spokam od tam in si umijem roke. Da to še ni zame in jebenti-mater, da mi jebe mater. Vedno mi je jebal mater in na začetku nisem točno vedel, ali naj bom užaljen ali kaj, dokler nisem skapiral, da ne samo meni. Vsem. Na splošno. Če je vprašal, koliko je ura, je vedno dodal še to.

»Kolkoje ura, jebentimater?«

Ali pa, če je kdo vprašal njega, recimo, koliko je ura.

»Pet in ...« kaj pa vem toliko in toliko in »jebentimater.«

Včasih je pa sploh rekel samo to, brez nekega očitnega vzroka. Saj človek včasih reče kak kurac ali pička, da si vzame predah za razmislek, ali pa, da malo podkrepi vse skupaj, ampak on je bil pa mašina za preklinjanje. Na momente meje bilo strah, da bo nekega dne preprosto nehal govorit oziroma bo samo še preklinjal ali pa renčal ali pa oboje. Poleg jebentimatere je bilo še čudo drugega, ampak ta je bila največkrat. Včasih je rekel samo jebentimater, pa nič drugega, mogoče še ime.

»Jebentimeter, Kermit,« in zraven pokimal in potem si iz jakosti glasu ali česa drugega lahko sklepal, kaj je hotel. Videl sem, da se trudi to spuščat vsaj, ko govori s strankami, ampak mu ne rata. Na začetku še pri prvih parih besedah, pri predstavljanju, potem pa ne več. In je problem, seveda, ker ti, ki tam delaš, ga poznaš in

ne registriraš več, oni, ki se pridejo špikat, pa ne, in pogleda jo s ta belim, ko jih en po minuti in petintridesetih tisočinkah napizdi.

»... trajbli, jebentimater, to bi vi radi...« ali kaj podobnega. Saj, potem se jim itak zdi fajn, paše k imidžu.

V svojem življenju sem veliko delal po fabrikah. Takrat je bilo to še normalno, da si šel v srednji šoli, ali pa že po koncu osnovne, na prakso v proizvodnjo in si potem tam zlagal kake kartone, če si se prigrebel v kartonažo, ali pa obešal kake železne svinjarije na žico, da je šlo potem to na galvanizacijo ali bog ve kam, če si bil v Litostroju, in jaz to vem, ker sem bil na obeh teh placih in še na kakih desetih drugih, vsako poletje, da sem imel za počitniče. Zdaj imam na tisto obdobje romantične spomine, čeprav sem trpel ko hudič. Petnajst let sem bil star in sem šel v Litostroj za mašine, vrtalnike z nastavki za neko železje. Vstavil si kos pleha, potegnil ročko in zvrtal luknjo in potem to preluknjano vrgel v vedro, kjer je bilo že mali milijon teh drekov in se tvoj ni čisto nič poznal. Za to si ponucal kake tri do štiri sekunde, in to vem zato, ker sem vedel za vsakega od njih, tak dolgcajt je bil. Edino, kar ni bilo dolgočasno, je bilo, ko je pri vrtanju zagnalo v zrak kak žareč opilek in ti je priletel za delovni plašč, ki si ga moral nosit, in je peklo ko satan. Trije smo sedeli v vrsti, jaz mulo in dva Bosanca, in vsake toliko je kdo skočil v zrak in aaa, pizda, aaa ... Ni se dalo naštudirat, da te ne bi doletelo, če ne, bi to onadva že zdavnaj. Bil sem tak malinovec, da si pri malici nisem znal sam odpreti konzerve s sardinami in sem napravil s tisto konzervo in z malim ključkom tako sranje, da je bilo že skoraj vse olje na mojih hlačah, odprta pa še vedno ni bila. Drugi so že nehali jest, zvonilo je, jaz sem pa še vedno drgnil pleh. Ko je bila na vrsti konzerva, sem vedno trpel. Enkrat sije en stari džomba hotel sposodit ključ od mene. Podal sem mu ga, pa je umaknil roko, ko je zagledal ključ, od katerega je kar teklo. In to ni fajn, ker te potem noben ne jebe oziroma te v kaki bolj mutni situaciji začnejo zajebavat. Tam me niso, vprašali so me edino, če sem s posebne šole, ker do takrat tja ni bilo normalnih, ampak enkrat sem delal v steklarni, v kateri je vladal totalni razpust in so delavci ponoči spali na velikih mizah s koleščki, po katerih premikajo šipe, ki jih je treba razrezat na želeno velikost, in tam so me. Če niso spali, so se pa obmetavali z jabolki malimi zelenimi, ker je na tovarniškem dvorišču rašlo drevo. In potem je bila tam navada, da so mojstri, se pravi oni, ki so rezali večje šipe, klicali svoje podrejene pubi. Ne vem, od kod to, mogoče iz besede pubec, ker so v tej stekloreznici delali tudi Štajerci in se mi zdi, da so to oni uvedli, besedo in pa zajebavanje. In zdaj tam meni neki smrkavec: »Ej, pubi ...« Manjši od mene, mlajši, ker takrat sem jaz že kao študiral. Prvič sem ga pustil, ampak meje žrlo, in drugič, tretjič pa potem nisem več zdržal in sem mu rekel, da če se da, naj me več ne kliče tako. Gledal meje s svojo zaostalo glavo: »Se boš že navadil, pubi.« Se enkrat sem mu rekel, in nič, in potem sem zalaufal za njim okrog mize.Ušel je v garderobo, od koder je čez pet minut prišla delegacija.

»Kaj je narobe s tabo, pubi?«

Se isti dan, še pred malico, sem spokal. Delovodja je rekel, da mi ne more pomagat, da tako pač je pri njih.

Zdaj me je to malo peklo, kaj bo v Mariboru, ker ne vem, če bi prenešel, če bi se ponovilo.

Potem je bil za sprejemnico prostor, kjer se izdelujejo igle. Kupiš sičer posamezne igliče, ampak z eno samo iglo se ne tetovira, nič se ne dela z eno samo iglo. Najmanjšo, najtanjšo črto vlečeš s tremi iglicami, ki jih razporediš v krogu in temu rečeš round. Za round varianto potrebuješ od tri pa do devet igel. Od trojke do petke so linerji, za tanjše ali debelejše linije, odvisno pač od tega, kaj boš delal. Pa tudi igle so različnih debelin, nula petindvajset milimetrov, nula trideset in nula petintrideset. Potem se pa odločaš. Lahko recimo tudi s tankimi linerji narediš malo debelejšo črto, ampak drugače debelo kot z debelimi. Nianse pač, ko enkrat znaš. Sedmica in devetica sta za barvanje, sta bolj metlici. Potem so pa še fleti, igle v vrsti, ki se uporabljajo za pokrivanje večjih površin, ker lahko povežeš tudi do triintrideset, čelo do sedemintrideset igel, s tem da moraš to malo bolj obvladat, ker moraš hitro delat, da ne zrežeš kože. Začetnik tega ne more uporabljati.

To je prišlo kasneje. Prvih štirinajst dni nisem ničesar uporabljal, ker nisem smel ničesar prijemati. Prva dva tedna sem samo gledal in si umival roke, pri tem, da sta onadva nenehno pizdila name. V bistvu samo Džoni, Zoki mi je bolj prevajal, ker sem bil na začetku od onih jebentimater čisto zgubljen. Ni pa to bilo enako kot v steklarni, tako da se je dalo zdržat, ali pa sem bil jaz starejši in se mi je bolj šlo, da ostanem, kot pa tam. Ne vem. Vsaj pubi mi ni nihče rekel.

V    studiu je bil sterilizacijski prostor, ločen od drugih, da tja ne bi prišle kliče.

»Ker kliče, jebenjimmater, so povsod,« je rekel Džoni in mahal z roko po zraku, kot da jim grozi, »povsod so, Kermit, in čakajo, da me zajebejo.«

V    ta sterilizacijski prostor greš samo takrat, ko steriliziraš. Tam je avtoklav - to ti je mašina, ki deluje na tri bare pritiska z vlago. To pobije vse, to je najmočnejša zadeva. Uporabljajo ga v bolnicah za sterilizacijo kovinskih predmetov, ali pa zobozdravniki za svedre in drugo železje, ki ti ga turijo v žrelo. V avtoklav lahko daš tudi spore ali bakterije, kijih dobiš pri nas na nekem inštitutu ali kje, ne vem točno, in z njimi na vsake tri meseče kontroliraš, ali avtoklav deluje, ali je stopročenten. Daš pa to svinjarijo not na parih mestih, da vidiš, če res stopročentno deluje. Igle morajo biti vsakič nove. Ko končaš s stranko, ko jo nehaš špikat, je dobro iglo vsakič ukrivit ali kako drugače uničit, pa da ona to vidi in nekako dobi sigurnost, da ta igla ne bo šla od njega naprej in da tudi njegova ni prišla od nekod, z neke druge kože. Igle, s katerimi delaš, se pravi nove, neuporabljene, moraš najprej oprat v ultrasonicu, to je čistilcu, potem še z vodo in šele potem jih daš v avtoklav. Najbolje je, da na sterilizirane igle napišeš datum, kdaj si jih steriliziral, če bi se slučajno katera založila, ker jih je po določenem času treba spet oprat. Nove steriliziraš, ker si jih prej limal skupaj v tisti round ali fiat ah karkoli že, namočiš v ultrasonicu, da odpade pizdarija od lima, spereš pod vodo, da voda odstrani še ta ul-trasonic, potem pa v avtoklav. Steriliziraš, in je to to. In ko iglo uporabiš na stranki in jo uničiš, jo daš zopet v sterilizator in na koncu v posodo, ki je namenjena za te medicinske odpadke, potem pa odneseš nekam, kjer to shranjujejo oziroma uničijo. Da tega ne mečeš v kanto, ker, kaj pa veš, kakšen mule ali karkoli ... da se ljudje ne okužijo. Za vsak primer. To je pravilno, to naj bi bil profesionalni odnos, čeprav je odvisno od modeh do modela, ker ima redkokdo avtoklav na tri bare.

Prvih par dni sem sedel in gledal, kaj onadva delata. Sledil poteku njunega dela, se uvajal v sterilizacijo, v higieno. Ko stvari steriliziraš, je zelo pomembno, s katero roko kaj primeš, ker ti delaš s stvarmi, ki so, v narekovajih, okužene, na vsako pač gledaš tako in si vsakič enako previden. In zato moraš pazit, da ne zamešaš, s katero roko si se česa dotaknil. To moraš imeti vedno v glavi. Ni enostavno in dokler ne rata rutina, moraš blazno pazit. Meni se je dostikrat zgodilo, da sem avtomatsko nekaj preprijel, in fertik.

»Fertik!« se je drl Džoni, kar poskakoval je od besa, »fertik, jebentimater, da ti jojebem, fertik!«

Zgrabil meje za roko in z njo mahal po zraku, kot da je umetna, odtrgana, od lutke.

»Ti imaš to roko že okuženo in karkoli boš prijel s to roko, čao Miki, jebentimater, se boš dotaknil kakega gosta, oni bo krvavel pod iglo in, pizda ti jebentimaterna, bo fasal s to tvojo svinsko roko ene pizdarije in jebentimater lahko gremo vsi u kurac in domov!«

Tako da moraš vedeti, kaj lahko prijemaš in česa ne, pa kako. Čela znanost. Sterilizacijski prostorje prostor, v katerem je vse ful čisto in se ve, kaj se bo kam dalo. Ne moreš s stvarmi sem pa tja kot z barvicami, ko kaj rišeš, pa kar nekaj prijemati. Maš malo posvinjane prste z rdečo, pa se dotakneš z rumeno in rata roza, kar zna biti katastrofa včasih, ampak vseeno ni to zlatenica ali aids ah kaj podobno zajebanega. Čeprav pa seveda ni fajn, da nekomu narišeš roza zmaja, če je hotel rdečega. Prekrivati pa tudi ni tako enostavno, ker nikoli ne veš, kako se bo določena barva obnašala na čudni podlagi, pa še zadet je treba prejšnje linije, kar je tudi čela jeba, sploh če so narejene s trojko ali kakšnim podobnim linerjem. Zato mora biti v tem prostoru tudi lijak, ki se bo uporabljal samo za sterilizacijo in nič drugega. Se en poleg tistega za pranje rok. Ta drugi se uporablja samo za razkuževanje instrumentov. Z gladkimi površinami, najbolje, da so iz rostfraja, da se jih lahko obriše in da ni nekih robov, v katerih bi ostajala svinjarija. Topla voda, jasno, prisotna, potem moraš pa imeti še določene preparate, ki so povezani s to stvarjo: čistila, razkužila za površine, za roke, za razne materiale, to moraš imeti vse zraven.

Stanoval sem v sobi, ki je bila pravzaprav skladišče. Tam je bila omara s čistili, pa ena z iglami in barvami, ampak drugače je bila pa kar prazna, pa sem si raztegnil armič in spal v spalki. Tudi umival sem se tam, mislim, obraz in roke, tuširal sem se pri Zokiju, ki je stanoval prav v bajti, po kateri je lezla famozna trta, kakih sto metrov stran.

»Ko sem bil majhen, smo to izabelo obirali, nihče se ni razburjal,« je rekel Zoki, »ker itak nihče ni imel pojma, da je to kao neka starina.«

Povedal mi je tudi kaj o mestu, da sem vedel, ker o Mariboru nisem nič.

»Včasih so bili tu cigani. Nisi mogel po Lentu, da nisi fasal kamna.«

Take reči. Pa kako so v srednji šoli pobirali kamne po Piramidi, da so tam naredili vinograde, in so jih iz zajebancije valili na hiše pod njo in enkrat eno preluknjali, ji zjebali streho, tisti, ki se jim ni dalo biti pri pouku.

Bilje miren tip, Džonijev kontra. Visok, mišičast, bril se je na gladko, govoril je počasi, pa malo, da na začetku nisi vedel, kako in kaj, ampak potem si skapiral, da je v bistvu prijazen in mi je razložil, kaj bi oni rad, ko ga nisem štekal, sploh na začetku. Ko meje, recimo, pošlal po round, petko, pa fiat, pa še nekaj, mi je to lepo znosil na kup in razložil, kaj je kaj. In zakaj je mahnjen na higieno.

»Enkrat ga je en tožil zaradi tega, ker naj bi ga okužil s hepatitisom. Maš tudi take. Ni mu ratalo, ker ni mogel dokazat, da ga je Džoni, in itak je bil narkoman, ampak takrat sva pol leta žrla travo, ker ni bilo nikogar v delavnico. Ljudje se ustrašijo. Pa takrat, ko je posvojenka Woodyja Allena prijavila, da je fasala aids pri tetoviranju, takrat sva tudi cviknila, ampak ta generacija ga itak ne pozna več.«

Tudi sem opazil, da Džonija zelo spoštujejo, ni bil pička, poleg tega pa je bil eden boljših za keltik variante pa novozelandsko tetovažo pri nas in ga poznajo po čeli Šloveniji, ker to ni ne vem kako velika sčena. Saj se je drl in tulil in me pošiljal v pičko in to, pa umivat roke do onemoglosti, ampak meni je bilo pomembno, da ni nič skrival, da ni hinavil, da je bil pripravljen pomagati. Se danes bi bil, če bi se oglasil pri njem, vedno. Najprej bi me pošlal k umivalniku, potem bi pa vprašal:

»Kaj bi rad, Kermit, jebentimater?«

Kar se tiče odnosa učitelj-učenec, je bil strog, ampak pravičen. Strog pa ono maksimalno, do konca, sploh kar se tiče higiene, tu se mi je mešalo. In me je res učil, ni skrival. Dobro, ni delal zastonj, Borut mu je plačeval ne vem koliko, nikoli nisem vprašal, sigurno ne malo, ampak vseeno bi lahko malo glumil, pa mi razložil take nenevarne stvari, da bi jaz potem v Ljubljani risal srca pa rože, pa da bi bila že vrtnica prezajebana, pa ni, ampak se je res trudil. Zoki je bil boljši za druge stvari, za kakšen realizem, slike, biomehaniko, to je, ko ti rišejo pod kožo aliena ali kaj podobnega. To je bilo tudi meni bolj všeč, ker meje spominjalo na strip.

»Če ti pride kdo, pa da bi mel kaj po ksihtu, ga pošlji domov, naj prespi,« je rekel Džoni, »in če pride nazaj, mu reči, da si na bolniški in da naj se oglasi čez en mesec, in če takrat pride, mu stetoviraj faco do kosti, ampak naj ti prej podpiše, da je sam hotel in da ti ne garantiraš nič. Ali pa imena kakih ljubljenih mu oseb, jebenjimmater. On da gor, recimo, Anica forever, kurba se mu pa teden dni kasneje zgoni, jebenjimater, in kaj kurac bo on zdaj? Do smrti ga bo spominjalo na kurbo.«

Pijanih, zadetih, neprištevnih ne tetoviraš, ker bi se lahko naslednji dan oglasile trezne in prištevne in ti srale po glavi. Potem moraš vedeti, kako se motivi lepijo na določena mesta, ker vsak motiv ne paše povsod. Pride en, pa ti recimo reče, da bi imel kakšno okroglo stvar na podlaket. To ne gre, gre pa na ramo, če mu je prav. Na primer. Poskušaš slediti, kako potekajo mišiče in da motivi sledijo anatomiji telesa, da se ne tepejo. Moraš pa tudi vedeti, kako boš to na rami šelekcioniral, da ne bo preveč nazaj ali preveč naprej, moraš znati postaviti človeka, da mu to pravilno zalepiš. So motivi, ki se lahko rišejo direkt na kožo, se pravi kakšni trajbli, se pravi te maorske zadeve, večinoma, ali pa motivi, ki potekajo z enega na drugi konec telesa. Motiva ne moreš kar nalepiti, ker telo ni ravna plošča - karkoli boš narisal, se bo deformiralo. Če delaš velike tetovaže, ki bodo tekle z enega na drugi konec telesa, moraš to znati narisati. Narišeš z določenimi flomastri in potem tetoviraš po tem. Lahko narišeš unikat in ga potem vržeš stran, ker si ga narisal samo za enega. Lahko si pa človek izbere motiv iz albumov, ampak to je pa potem za vse. Ne more zahtevati, da bi uničil motiv. Razen če mastno plača, potem lahko zahteva, kar mu pač paše.

To mi je razlagal, ko je imel modela pod iglo, in na začetku ga je še upošteval, potem pa je čisto pozabil, da ima bitje ušesa in da sliši in ga je ves uzpaljen začel tolči po rami:

»Vidiš to, to je to, kar govorim, jebemomater, kurac, drek, bedarija ...« in se je slinil, dokler mu ni potegnilo, čeprav se oni ni premaknil, »ampak stranka je zakon. Zapomni si, Kermit, jeben-ti ... in tole je dobro in kurac, je to to.«

Tip pod iglo ni nič jamral, presran je bil ko sto mater. Tisti moment je bil Džoni za njega bog. Zoki med delom ni spregovoril nič razen najnujnejšega. Tudi če so ga spraševali, je bil tiho in so se ga ravno tako bali. Saj je bil tudi drugače tišji, manj je govoril kot Džoni, ampak med špikanjem pa čisto nič. Stranka me je nekoč, ko je skočil po nekaj, vprašala, če je mutast, ampak to zelo previdno, čisto po tiho. Se pravi, sem razmišljal, da obstajajo različne metode, kako jih nategnit, da ti da jo mir, in sem potem malo vadil pred ogledalom, ko nikogar ni bilo blizu. Nisem se mogel odločit, ali naj pizdim ali raje bolj po Zoki jevo. Bal sem se, da če bom govoril, da me bodo skužili, tiho pa tudi ne bom znal biti.

Zraven, ko delaš, moraš imeti vodo, šprico, pa servet, s katerim skozi brišeš barvo, ker je to umazana zadeva, tetoviranje. To ni božanje s flomastrom. Najbolje je, da imaš pri sebi šprico za rože. Mažeš skozi z vazelinom, da igla lažje drsi in da človeka manj boli. Pomembno je, kako delaš, da ne vlečeš igle, ampak da jo rineš. Potem je pomembno, da poveš človeku, kako mora vzdrževati tetovažo. To pa tako, da si spira s hladno vodo, nikoli z vročo. Ko je tetovaža narejena, mu jo za silo zaščitiš z vazelinom, pa s polivinilom, s folijo. To naj drži na sebi par ur, maksimalno, potem pa doma lepo spere, ne z močnim curkom, ampak normalno. Sprati je tako ne bo mogel, ker je tam vse mastno, malo bo pa le spral krvi, pa malo barve. Ene dva dni se bo tetovaža luščila, potem ko se pa to neha dogajat, pa niti ni več nujno spirati, mogoče le zato, da se malo ohladi. Ker tetovaža na začetku žge in srbi in nasploh draži. Zato jo mažeš z mastjo, s kakšnim mazilom. Najbolj uporaben je bepanten, če njega ni, je lahko še ognjičevo mazilo, mora pa biti mazilo, ne smejo biti kreme. Pač je tako pravilo, da mazilo dlje cajta zadrži mastnost. Krema je na vodni osnovi in hitro izhlapi in imaš zaradi tega tetovažo hitro suho. Ne moreš je ves čas mazati po sebi. To je to. No, pa paziti moraš, da se ne praskaš, ko te srbi, da ne greš tri meseče na sonče, ker se bo potem tetovaža v enem letu postarala za pet let. V solarij ne smeš hodit, pa prvih deset dni po tetoviranju se ne smeš kopat v banji, v bazenih, rekah, pa ni dobro, da se tuširaš in da ti umazanija teče čez tetovažo, ker je to ipak rana in lahko pride do okužbe in potem si najebal. Najbolje je, da je sveža tetovaža odkrita, da ni pokrita s folijo, čeprav če kaj delaš, mora biti pokrita, da ti ne drgne, ali pa vsaj prvih nekaj noči, če je na takem mestu, izpostavljenem, da ležiš na njem, drugače pa bolje brez folije, da koža diha in da se čim prej začeli. To so ti, rečmo, ene osnove.

Šestindvajset

Verjetno bi danes imel manj težav v fabrikah, me ne bi klicali pubi in pošiljali po cigarete, čeprav pri primitivcih nikoli ne veš. Vedno se najde kak psiho, ki te hoče zjebat, sploh če je v čoporu, če mu držijo štango. Tega tu ni bilo. Opazil sem, da sta na nek način zadovoljna, da sem tam, da sem v njunem sendviču, ker sta verjetno že tako dolgo gledala drug drugega, da je bilo preveč. Nasploh sem videl, da med seboj skoraj nista govorila, in ko smo šli enkrat ven, sta oba presenečeno pokapirala, da sta v tistem letu sploh prvič skupaj na piru, pa je bil že dečember. To se mi niti ni zdelo ne vem kako čudno, ker se meni tudi ni dalo hodit okrog s striporisci. O teh stvareh se mi ne da pogovarjat, ker se o tem v bistvu sploh ne da.

Sta me pa na vsak način hotela sprovocirat kot Ljubljančana, ker je to zgleda tam tak plemenski šport. Kermit to pa ono, pa Kermit gor pa dol. Dolgo časa nisem vedel, kaj naj bi to pomenilo. Kermit? Šele čez čas mi je potegnilo, da mapetki in to. Ampak štos je bil v tem, da jaz itak nisem bil več Ljubljančan. Mislim, sem bil in nisem bil. Zadnjih šest let sem preživel v študentskem domu, govoril sem vsešlovenski esperanto, poznal prekmurske izraze, kijih onadva nista, pa koroške, recimo, pa še družil sem se s samimi luzerji, ki niso imeli stanovanj, vsi so bivali po nekih najetih luknjah tako kot jaz, ampak vsaj ne v poplavljenih. Kolikor sem se sploh družil, in če ne štejem Boruta, ki se je družil z menoj, in Zorana ljubljanskega, ki je bil itak v zaporu. In sem ju ignoriral. Me ne zanima, sem rekel, jaz se doma ne pogovarjam o tem, pa se tudi z vama ne mislim. Boli me kurac. Nisem tukaj zato, da študiram o tem, kaj je najlepše v Ljubljani. In nisem hotel nič. Edino toliko sem jima ustregel in povedal vic o Štajercih, ker sta hotela slišati, če kaj govorimo v Ljubljani, ker je rekel Džoni, da ne sliši nobenih vičev o Štajercih in da je to ful šlabo za nek narod, če se niti vici o njih ne govorijo. Poden, pizda. In sem jima povedal tistega o tem, zakaj imajo Šlovenci Štajerče, Američani pa črnče. Tega sem se edinega spomnil. Ampak se nista smejala.

Tri tedne sem samo gledal, od tega dva tedna umival, pral in glancal. Gun, se pravi mašinco, tako se ji reče, tisti stvari, ki pride gor na njo, nastavku za igle, pa grip, sem dobil v roke, ko sem tretjič potoval v Maribor, se pravi, da je moralo biti tam enkrat v tretjem tednu. Najprej, da sem se mašinco navadil razstavit, pa sestavit, da sem se naučil, kako gre skupaj, malo sta mi povedala, kje lahko pride do kvarjenja, kje preverim, če je kaj narobe, če se ma-šinca zašteka, s kakšno jakostjo delati ... Do tega filinga moraš sam priti, to se še zdaj učim. Na koliko amperov boš pojačal, ker to uravnavaš s potenciometrom, s takim federčkom, koliko boš dal iglo ven, kako močno boš delal, kako močno napel kožo, kar je vse samo praksa. Sigurnost poteze, razpon, pizda, tvoje roke, koliko lahko potegneš. Na začetku sem lahko potegnil tako čentimetrsko črtico, mojster je potegnil pa petčentimetrsko. Pa sproščenost, ki ti je na začetku ful manjka, pa čeprav sprva ne delaš na ljudeh. Moč roke, kondicija, ker že ful energije porabiš v borbi sam s seboj, da se tega lotiš, potem moraš pa še držati to mašinco v roki. Če si nervozen in preveč stiskaš, ti lahko mašinca tudi crkne. Na začetku imajo tetovatorji, sploh če imajo švoh roke, težavo, ker enostavno ne morejo več držati mašinče v rokah, odpovejo.

Čez teden sem spal v Mariboru v skladišču in jedel sendviče, v petek pa na vlak in domov. V Ljubljani sem bil zvečer, pa sta me Maja in Simon pričakala na postaji.

»Tatiii, tatiii,« se je drl mali, »tati moj,« in je stekel k meni, poskakujoč kot kakšna žogica. Dvignil sem ga v zrak in objel, mali paje začel jokat. »Po-o-gre-šal sem te, po-o-grešal sem te, tati, tati moj.«

Ne vem, s čim sem si to zaslužil, jebemsimater.

Potem smo šli v kakšno šlaščičarno, kakšno tam blizu, ker je avto hyundai dokončno crknil in ni dal nič od sebe, merčedes je itak ostal v Mostah, potem pa na avtobus in domov. Mali se je stiskal k meni in mi zaspal v naročju. Ni se zbudil niti, ko sem ga nosil domov, enih deset minut. Križ meje bolel za popizdit, ker človek, pa magari majhen, ni Žakelj in ga ne moreš nekako prelagat, ga moraš držat tako, da njemu paše in to pa matra hrbet, pa še od tetoviranja, kjer so non stop neke prisiljene drže, meje vse bolelo. Dala sva ga v posteljo in navalila. Resje bilo, kot da se vsakič vračam z vojske. Čeprav, ko sem se zares vračal z vojske, sem bolj kure kaj, ker sem bil star devetnajst let in se nisem znašel. Ni bilo nikjer nobene Maje.

Začel sem na svinjskih uhljih. Se mi ni zdelo nič čudno, ker je na steni v čakalnici višel potetoviran svinjski uhelj, preboden z dvanajstimi uhani.

»Zaradi tega svinjskega uhlja imaš ti deset odstotkov manj ljudi,« je enkrat mesečno rekel Zoki Džoniju, »pol onih, ki si premislijo.«

»Boh me kurac, jebemjimmater,« je rekel Džoni in ga ni hotel sneti in sem mislil, da je pri njem napravil izjemo in pozabil na kliče, ki so se nabirale gor. To sem mislil najprej, potem sem videl, da ga vsak dan skrbno spere z medicinskim milom. Oziroma mi je pokazal, da ga spira, in potem sem ga jaz.

»No, Kermit,« je rekel nekega dne po približno dveh tednih uvajanja in mahal z novim uhljem, »tvoj prvi pacient. Se svež, vidiš,« in je migal z njim na kratko, da se je uhelj trešel, »jebemu-mater svinjsko.«

Prijel sem rožnato kožo z redkimi dlačicami, pizda rosna, in ni mi bilo najbolj lepo pri srcu. Se malo nazaj je ta reč višela z glave, ki se ji sanjalo ni v svojih prašičjih sanjah, da bo prišel stric v beli halji z ostrim nožem in končal vse skupaj. Pa da bo dala uhelj za moje vežbe. Ampak, ko sem prijel mašinco v roke, so se te misli končale. Je bilo treba biti skončentriran na iglo, pa na barve, pa na papirnato brisačo, ki si jo zamotaš okrog roke, da z njo brišeš svinjarijo, ki sproti nastaja, pa na črte in črtiče, pa na tavžent drugih reči, ampak vseeno. Težko mi je bilo misliti na tisto, ki je bilo ipak nek del neke živali in sem imel težave, čeprav je tehnično res zgledalo, kot bi tetoviral, ne vem, malo trši karton. Jebiga, tako je to življenje svinjsko.

Na ušesa sem delal en teden in mi je kar šlo in je bilo v redu, ker je svinjska koža najbolj identična s človeško kožo in tinta lepo ostaja v teh ušesih. Samo je problem - tega tudi Džoni najbrž ni vedel, ker sem bil jaz prvi, ki je to delal, ki se je šel to sčeno, da ušesa niso v redu zaradi zategovanja. Preden ti naskočiš človeško kožo z mašinco, jo moraš zategniti, napeti, da se zgladi, da pride igla skozi. In ko delaš na svinjsko uho, samo simuliraš zategovanje, ker tam ni kaj zategovat. Prste držiš v tisti pozi in se delaš, da napenjaš. Samo, veš, kako je, ko simuliraš. Nikoli ne delaš s tako jakostjo, kot če bi to zares moral delat. Kaj češ napenjat na ušesu? Tam je koža itak napeta, to je hrustanc. Tam ponavadi ni loja, da bi koža višela. Kože na ušesu ne moreš zagrabit, pa je vleči ven. Nimaš kaj zategnit. Tako sem treniral na teh ušesih in se mi je zdelo, da sem frajer, ker mi je kar šlo. Kao šlo. Vse najpogostejše motive sem delal tja gor, čeprav tistih najbolj zajebanih, tistih verig prepletenic, nisem mogel, ker je uhelj ipak ploščat, ni okrogel in ga ne moreš ovijati. Je tak bolj dvodimenzionalen. Sem pa vse drugo, kar je folk najpogosteje izbiral. Čeprav ne morem reči, da bi se kakšen motiv prav zares ponavljal. Vrtnica je bila včasih menda zelo pogost pojav, pa zdaj ne več. Trajbli mogoče, trajbli se malo bolj delajo, okrasi, ta plemenska znamenja. Čeprav teh trajblov imaš več. Obstajajo traditional trajbli iz dežel, kjer je tetoviranje doma: Borneo, Nova Zelandija, Papua Nova Gvineja, ali pa tradicionalne japonske, ki niso trajbli, ampak določene slikiče, recimo njihovi cvetovi. Pogoste so keltik variante, prepleteniče, ki izhajajo vse več ali manj iz znaka, ki pomeni neskončnost. To pomeni, da se nobena stvar nikoli ne konča, da se vedno vrne nazaj, združi. Teh pa na uhljih nisem mogel, ker so ploščata.

No, ampak vse drugo pa sem, risal na teh svinjskih uhljih, risal in stetoviral, ker risati sem pa, hvalabogu, znal, in tudi tisto iglo mi ni bilo muka vleči oziroma porivati in sem si mislil, da sem frajer. Dokler mi niso pod nož prišli človeški modeli.

No, pa niti ne takoj na začetku. Ker na začetku sem vse tetovaže, ki sem jih delal na ljudeh, delal na noge. Prva noga je bila od nekega tipa. Njega se niti ne spomnim, tudi zato, ker sem bil živčen, ker je bil prvi, samo njegove noge. Čeprav jaz nisem napravil komplet tetovaže, se razume, samo zapolnil sem jo. Zoki je potegnil konture, pa določil barve, jaz sem pa samo polnil, ampak vseeno, so živci malo trpeli in se takrat nisem spomnil svojih maštanj, kako da se bodo punčke sklanjale, pa dajim bom jaz risal po ritkah in okoli pičkic in to. To je prišlo potem, ko sem končal. Med tetoviranjem sem švical, dobesedno, teklo mi je od nosa, pa psiha meje zvijala, ker je nad menoj stal Zoki in gledal kot sokol. Tiho kot ponavadi, samo da je bilo zdaj vse še bolj mučno. Model se je nekaj časa še hecal, pa nekaj spraševal, ko pa ni bilo nič nazaj, pa še boleti je začelo, je nehal in čutil sem, kako se je bolj napel, kako je ratal živčen. Koža je postala čisto trda. Tako da je resnica vedno bolj žalostna od pričakovanj. Namesto nad Venerinim hribčkom sem švical nad nogo nekega moškega modela. Pa je noga v bistvu naj hvaležnejši del za tetoviranje, ker je najbolj mišičast del na telesu, ki ponavadi nima Špeha. Dobro, ima ga, ko si enkrat debel, ampak, kokrtok normalni ljudje ga pa nimajo. Na Špeh tetovirat je tema, to sta mi rekla oba, tako da sem vedel, ampak nisem pa vedel, da tako zelo.

To nogo sem porisal in je bilo v redu. No, sem si rekel, okej, še malo, pa bom na svojem, in to niti ni tako zajebano. Pa je prišla druga noga in podobno, je bilo bepe, vse po PS. In tretja, isto, pri četrti sem pa že vse napravil sam. To so bile, mimogrede, vse moške noge. Nervoza meje minila in začel sem se že obnašat kot kao tetovator, špreha, kretnje in to, jebemomater, sem iskal svojo izraznost. Nekaj časa sem poskušal tako kot Zoki, ene dvakrat pa kot Džoni, ampak sem ugotovil, da nobenega od obeh modelov ne bom mogel dosledno izvajati, in sem se odločil za eno tako kombinacijo. Malo sem bil tiho in malo preklinjal.

Potem mi je pa prišel človek, malo bolj krupen, da bi na ramo. Pa je rama v bistvu kar mišica, kjer se ponavadi ne nabere Špeh, ampak, pizda, ipakje en drug del telesa, ki je malo bolj prožen, mehek, kjer se malo več dogaja kot na nogi. Malo je bil zalit, pa pride zraven šlojček maščobe. Tam okrog gležnja, kjer sem prej pikal, pride ta zadnje. Ko sem mu začel delat, sem pač ono zagrabil, tisti Špeh, ga malo potegnil narazen, pičil, in ni bilo. Ni bilo črte. Koža se je upognila in jo je igla samo na koncu malo preluknjala. O tem sem pol tudi sam študiral, zakaj se mi je to dogajalo, ker sem šel zvečer spat v svoj kevder čisto poklapan. Menije Džoni, preden sem se lotil tega človeka, rekel:

»Se to danes nardiš, jebemomater, pol pa lahko počasi začneš že sam tetovirat.«

In bi ravno še pravi cajt začel z obrtjo, da bi odplačal pauder, da bi, ko pride Zoran ven, imel nekaj, da mu dam, da me ne ubije. Ker sem že prej v redu delal, pizda, potem pa to, da črte nisem mogel potegnit po človeku. Pa ne ene, pa ne druge, pa ne tretje, pa vse neki tenke, nekje je sploh ni bilo, pa to ... Aaaaaaa ... Morala v kurcu. Utonil sem. On, Džoni:

»Umakni se!«

Gor, dol. Se napizdil meje:

»Res sem jezen na tebe. Kaj si delal? Kaj to delaš!«

Edinkrat, da sem ga slišal, je pozabil zakleti. Nič mi ni bilo jasno, kaj je zdaj to. In sem bil ono, čisto v kurcu, in ko sem ležal na svojem armiču in poslušal pijanče, ki so se z Lenta vlačili domov, in avte na mostu nad mano, in študiral, zakaj, pizda, se mi je to zgodilo. In sem poštekal.

»Pičko materno, logično, če pa ne delam na taki koži. Vse delam na napetih kožah in tam ni treba napenjat, če pa že, pa itak samo simuliraš zadevo. Zares tega sploh nikoli nisem delal.«

In sem si rekel:

»Nič, zdaj pa vzet nekaj, kar bom lahko zategoval.«

Ko sem se neki petek, približno mesec dni po začetku uvajanja v tetoviranje v Mariboru, vrnil domov, meje na mizi čakala kuverta. Maja ni rekla nič, samo položila jo je tja in mi je bilo jasno, zakaj. Na kuverti je bil štempelj založbe, na katero sem pošlal Krpanove ilustracije. Tudi jaz sem bil tiho, strpal sem jo v potovalko in potegnil ven šele, ko sem se v nedeljo zvečer odpeljal v Maribor. Sam sem bil v kupeju, ker v nedeljo zvečer nihče ne potuje v Maribor, vsaj iz Ljubljane ne, in to mi je bilo super. Nekaj časa sem mencal, preden sem jo odprl. V bistvu nisem nič pričakoval. Ko sem jih narisal, sem bil tako zadet, da niti ne vem, kaj sem oddal, pa preveč žalostnih spominov je bilo povezanih z njimi, da bi se jih probal spomnit. Ampak vseeno, tam so bile in na vrhu sporočilo.

»Zal vam moramo sporočiti, da ...« ta in ta, »... ni več zaposlen pri...« pač tej «... založbi in so zato vsi njegovi samostojni projekti odpovedani. Ker vsebine vajinega razgovora ne poznamo, vas v skladu s pošlovno politiko našega podjetja vabimo, da se oglasite zaradi nadomestila materialnih stroškov, ki ste jih utrpeli.«

Materialnih stroškov? Kaj naj jim računam? Barviče in papir? Razsuto mizo in petinpetdeset dek kokaina po maloprodajni čeni?

»S pozdravi ...« in bla, bla, bla.

Zmečkal sem list in ga zatlačil v koš za odpadke na federček, ki te lopne po prstih, če nisi dovolj spreten. Razmišljal sem, ali I sem razočaran ali ne. Verjetno sem bil, čeprav vsaj to, da so zanič, ni nihče rekel. Potem sem vseeno pobral list iz smeti in ga spravil v žep. Bom šel tja in naložil, da kaj je zdaj to in da jaz nisem kriv, če se ne zmenijo med sabo in da naj nekaj da jo.

Jasno, da sem bil, jebenjimmater, razočaran. In jezen. To ni noben način.

Vzel sem ilustracije iz kuverte in si jih ogledal, prvič, odkar sem jih izdelal.

V Čelju sta v kupe prisedla fant in punca in sem jih pospravil. Malo mlajša od mene. Pogovarjala sta se o novoletni smučariji, kam, pa s kom, pa kako ... Neki drugi svet. Lahko bi namesto njiju sedela dva s tremi glavami iz alfe čentauri in žgolela v čentau-riščini o čemerkoli, pa bi mi bilo manj tuje.

»... tja hodimo vsako leto. Malo sem že naveličana ...«

Tlakete, tlakete ...

»... apartma, sto eurov na dan za vse ...«

Tlakete, tlakete ...

»... danes je ZeldaXenon rodila šestglave trojčke skozi pazduho ...«

In tlaketetlaketetlakete o žičnicah in žurih in testeninah, ki se jih splača vzet s sabo, vina pa, jasno, ne, in sira, če smo že tam, in take fore.

Še enkrat sem potegnil ven svoje Krpane. Če lahko onadva o tem, lahko jaz to, pa itak nista gledala.

Tlakete, tlakete ...

Jebeš Val Thoron.

Razmišljal sem potem, da ti pride svinjski uhelj kot papir, da je dober za pridobivanje občutka za globino, pa kondicijo v rokah dobiš, je pa to zelo daleč stran od pravega tetoviranja. Moral sem najti nekaj, kar bo bližje človeški koži, čeprav sem nazadnje skapiral, da se nič ne da primerjati s pravo kožo. Taje čisto drugi svet. Že sama koža je drugačna, poleg tega pa obstajajo na samem človeku različne kože, ki se čisto drugače obnašajo. Koža na nogi se bo čisto drugače obnašala kot koža na trebuhu ali na hrbtu, pa tudi drugače je delati na njej. Na hrbtu boš lažje nategnil kožo, čeprav je je več, ker se človek že sam malo napne. Na trebuhu ga glih težko nategneš v nasprotno, težko ga ušločiš, ker bo kot na natezalnici, kar pomeni, da moraš ti bolj nategniti. Na nogi je že sama koža napeta, tako da barva ful lepše noter ostane, manj se mučiš s tem, in mi je potem hitro postalo jasno, zakaj so tetovaže na telesu dvajset pošto dražje kot na rokah ali nogah. Zaradi same težavnosti dela. Če ti pride debel človek, boš moral razvleči kožo, veš, koliko, pa še je ne boš čisto razvlekel. Čisto drugače, recimo, če se prikaže kak mlajši, pa se bo samo malo napel in bo koža že kot boben. Ti samo roke še malo našloniš, pizda, pa je to to. Ker igla pri mlahavi koži kože ne predre, ampak jo poriva notri, samo majčkeno jo preluknja, kar pomeni samo prasko, kar pomeni, da nisi nič naredil.

Moral sem torej poiskati nekaj boljšega, kot so uhlji. Vprašal sem Džonija, potem, ko se je pomiril, ki je rekel, da nima pojma, ker da so v njegovih časih to delali direkt na človeka, ampak takrat to ni bil tak problem, ker so špikali enostavne stvari. Sidra, pa srca in kvečjemu kakšno rožo, ko se je pa začelo ta zajebano, so pa že znali.

Odšel sem v mesnico, da si ogledam rezervne dele, prašičje, seveda, in da poiščem nekaj primernejšega. Mogoče bi šlo s čelo svinjsko glavo, sem razmišljal in tipal po ličnici, ampak v tistem trenutku so iz skladišča prinesli polno plastično korito svinjskih nogic. Vzel sem par, ker nisem hotel reskirati, če mogoče ne bi šlo, pa da bi se zajebal in jih vzel petdeset, pa potem ne bi vedel kam z njimi, ene same pa tudi nisem hotel. Ne vem, ni se mi zdelo fer do živali, da bi odnešel eno. Če že, potem par, sem si rekel in ju odnešel na Lent. Džoni je dvignil obrv in me pošlal to reč sterilizirat, drugače pa ni imel nič proti, čelo zdelo se mi je, da mu je všeč moja prizadevnost. Vrgel sem ju na mizo in začel.

Ugotovil sem, da so res takšne, najbolj podobne človeški koži, in da jih bom lahko zategoval. Tam, kjer so odrezane, kjer je odbita koža, ta zleze dol, noga se sleče. Njena koža je v bistvu prožna. Gre gor-dol. Ko na kurcu. Lahko jo zateguješ. Sičer je oblika zafukana, noga je majhna, ozka, ampak, sem rekel, nič hudega, več problemov, tem boljše. In sem se fukal na tistih nogicah, pod nenormalnimi koti. Potem sem naslednjega naredil odlično. Tudi prvega sem, tistega, ki sem ga najprej zajebal. Ko me je napizdil, sem moral še enkrat in sem ga končal. Ni me pustil počivat, tri ure pa pol sem moral delat, da mi je roka odpadla. Tri ure pa pol z mašinco ... Zvečer sem jedel pečeniče s kislim zeljem in nisem mogel z vilico prebosti klobase. Moral sem jo prijeti v roko in ko zadnji delavec stlačiti v usta. In pri tem se mi je roka trešla. Prej še s svinčnikom nisem delal tri ure brez pavze. Me je kaznoval. Dobro, sem rekel, nič hudega, strog mora biti.

Potem sem vežbal na nogicah. Dobival sem jih pri raznih mesarjih, ker nisem hotel stalno k istemu. Bog ve, kaj bi si mislil o meni, da sem prašičji Mengele ali kaj podobnega. Od dvajset do trideset čentov po nogici. Ko to postaviš na mizo, pa en cajt delaš in se malo umaže, pa to je, pizda, čisto isto kot človek. Kot bi imel kos človeka tam gor. Kri kaplja, nohti vsi zjebani, ker je najbrž revež bežal, ko so ga klali. Zgodba one noge je kruta, travma, tako da nanjo ponavadi nisem mislil. Osredotočil sem se na površino in to je to. Potem sem jo vrgel stran. Prej, ko sem delal na ušesa, mi je včasih potegnilo v bolj norih momentih, da če bi tisti mesar šlabo odrezal, če bi dodal še malo ličniče, bi se jih dalo tudi speči. Lahko bi dal peči tetovirano ličnico in bi imel za večerjo pečenega tetoviranega prašiča. Samo, ko ti delaš z njim par ur, se čudno preobrazi pod toploto in se mi nikoli ni zdelo apetitlih, da bi to še spekel. Nogiče pa sploh.

Mogoče sem o tem razmišljal, ker sem bil v Mariboru pretežno lačen. Borut je že plačal šolnino, mojih dnevnic pa ne, in če nisem hotel stradati Maje in Simona, sem moral sebe.

Tri meseče sem hodil v Maribor, da sem znal za silo, da bi lahko začel sam. Imel sem črne luknje, seveda, logično, da nisem znal vsega, ampak saj sta jih imela tudi Džoni in Zoki.

»Veš kaj,« je rekel Zoki, ko sem enkrat začel o tem, »če ti pride en, pa da bi trajbl, tebi pa ne gre, mu reči, naj ne bo tak kmet, pa pokaži aliena, in da je to zdaj to. In če ti serje s pizdarijo, ki je res ne obvladaš, mu reči, da naj razume, da ga nočeš zajebat in naj razmisli. Obvezno uporabi to, da ga nočeš zajebat. Se vsak se je usral.«

In mi je bilo fino v tem Mariboru, čeprav sem bil dostikrat lačen. Saj sta me prejebala z močvirnikom in Kermitom in forami, ki so mi šle na živče, ampak, okej, mi je bilo fino. Pa to, da vsaj poznam Maribor, ker je ipak drugo največje šlovensko mesto. Čeprav nima morja in nič in gre človek bolj redkokdaj tja.

Sedemindvajset

Enkrat vmes je bilo novo leto. Malemu sem iz Maribora prinešel gusarsko sabljo, plastično za devetindevetdeset čentov, in je bil zadovoljen, Maji pa rdečo vrtnico za dva eura in je bila tudi zadovoljna. S Simonom sva gledala Sam doma, in ko sem naslednji dan vstal, me je pred posteljo pričakala rolka, ki je bila darilo od Boruta, mali pa pod mizo, kjer je čakal, da se tati zvrne in si zlomi vrat.

Enaintridesetega sem poklical stara dva.

»Lepo, da si se spomnil,« je rekla mati. »Lahko bi se tudi kaj oglasil.«

»Saj bi se res moral, ker mam prošnjo za vaju.«

Toji je zamašilo fergazer. Nisem čakal, da bi se zbrala, ampak sem nadaljeval in povedal, da smo v riti, kar se stanovanja tiče, da se nikoli ne bomo izvlekli in da bi rad, da nama pomagata.

«... tako kot so vajini vama.«

Tišina.

»Ku-ku?« meje imelo, da bi rekel, ker itak ... Ampak nisem. »Saj sva ti že ponujala,« je prišlo vendarle, »pa nisi hotel.«

Po tistem, ko leto dni nismo govorili in smo potem začeli, enkrat takrat, me je vprašala, če bom kaj prispeval, ker bosta s fo-trom odkupila stričev manjšinski delež nonine hiše, ki je gnila na Vrhovcih, ker je nihče ni več pedenal, odkar se je nona izšelila, najprej k dedku, svojemu drugemu možu, potem pa v dom. »Kaj?«

»Lepo bi bilo, da bi kaj prispeval.«

To je bilo, ko smo stanovali v samskem domu ob Čelovški in je bil Simon pretežno pri meni, ker nisem imel kam z njim, in smo jedli, kar smo pač jedli, iz Majine plače. Vprašal sem jo, da, če prav razumem, bi rada, da sam, ki nimam nič, dam njej, ki ima stanovanje za drobiž od socializma in tričetrt šenkane hiše od none?

»Saj bo vse tvoje.«

»Kdaj?«

»Dobro veš, kdaj.«

Če upoštevamo, da je bila nona stara čez osemdeset, in meje še vedno spoznala, ko sem jo prišel s Simonom obiskat, in je rekla, recimo:

»Nekam majhen je za svoja leta.«

Pa čeprav je bil na dveh tretjinah perčentile, ali kaj je že tista fora, se pravi nadpovprečen, ah pa sem vprašal, kako je kaj, recimo, ker kaj pa naj:

»Slabo.«

In sem razmišljal, da je to verjetno v familiji, ta življenjski optimizem, in da nas to drži pokonci in da bo torej ta hiša moja enkrat pri sedemdesetih.

»Glej,« sem rekel, »jaz potrebujem stanovanje, razumeš. Ne morem odplačevat hiše, v kateri ne morem stanovat, in čakat, da bom lahko z njo ne vem kaj enkrat pri sedemdesetih. In ker ne morem vzet kredita ...«

Nek prh se je slišal, pa nisem trznil.

»... sem mislil, da bi nam vidva na nek način pomagala rešiti to zadevo, pa bi potem odplačeval vama.«

»A misliš, da bi ti računala?« je rekla.

»Karkoli od tega, kar je zdaj, je bolje,« sem rekel. »Poslušaj ... Od svojega osemnajstega leta te nisem nič prosil ... V glavnem, nič ti ne zamerim, te pa tokrat resnično prosim, da nama pomagata, ker sva drugače fejst v riti. In ker nama lahko pomagata.«

»Nikoli nisi nič rekel.«

»Zdaj sem.«

Tišina.

»Ku-ku?«

»O tem ne moreva po telefonu.«

»Saj sem rekel, da se bom oglasil.«

Stvari so se obračale na bolje, definitivno. Čeprav tega ne moreš vedet, dokler se ne stegneš, takrat je vse definitivno, ampak, dobro, filingje bil tak. Tla so bila osušena, ker je sesalec izginil, se je pa začel parket vihat. Poklical sem Zlatnarja, da mu to povem.

»Saj ga bomo zamenjali ...«

»Samo povem vam,« sem rekel, »briga mene.«

Fedra sičer ni bilo še nič več, kot ga ni bilo še nikoli, ampak obstajalo je upanje. Ker človek brez upanja bolje, da crkne. Če si lačen in čakaš pred piskrom, v katerem se kuha juhca, se da zdržat, pa magari krepaval, če si pa lačen nekje v božji materi brez juhče in čepetaš, je pajeba. Zdržiš že, dokler zdržiš, ker kaj pa naj, ampak si šlabe volje. Mogoče ne bi smel reči juhca, ker koliko se pa naješ od juhče?

Torej denarja še vedno ni bilo nič več, čeprav je bilo to upanje. Še manj, sploh ker ga jaz nisem prinešel domov nič tiste tri meseče, kar sem drkal tetovažo v Mariboru, ampak nekako, z nekimi čudnimi napori, pa z zamudami, pa z opomini, pa z grožnjami, pa s prelaganjem položnic z levega na desni kup in vmes tudi kakšno v smeti, pa z odlogom vračila dobrim ljudem iz Prvačine, pa z ne vem več čim vse, sva držala glavo skoraj nad vodo. Še vedno smo jedli in pili in spali na toplem in bili oblečeni in to, ampak komaj. Ni dosti manjkalo, bi rekel, da bi šli pod to. Življenje je bilo vedno bolj luzersko, ampak to gre tako počasi, da niti ne skapiraš. Sva bila v študentu in nisva delala nič posebnega in je šlo. Je bilo za hrano in za vse, kar sva nucala. Potem se je rodil Simon in je na začetku še vedno bilo, dokler je bil najoški in so bile edino pleniče, kijih prej ni bilo. Potem pa to pa ono, pa je bilo treba iz študenta zaradi njegovega dretja, ki je bil skoraj zastonj, pa vrtec in oblačila in vozički in sedeži za avto in kasneje telovadba v narodnem domu in vse sorte enih dodatnih aktivnosti, in kar naenkrat nimaš. Se pravi, da vem, kdaj se je začelo. S Simonom. Tega ne opaziš, ker najprej nehaš hodit ven, kar je en tak pokazatelj, zato ker ne moreš smrkavca samega pustit doma. Potem pa ugotoviš, da ne bi mogel ven, tudi če bi lahko, ker nimaš. Potem je tu pica. To je itak povezano, ker pica pomeni iti ven. Ne spomnim se, kdaj smo šli nazadnje mi trije na pico. Enkrat smo jo spekli doma, ampak to ni to, ni bila za nikamor. Trda, z ne ravno pravo šunko, pa z napačnim sirom ... Okrogla je bila, pa še to samo zato, ker sem jo z nožem obrezal, ker je bil model kvadratast, da Simon ne bi posumil, da je kaj narobe. In je palilo, užival je, njemu se je zdela najboljša pica na svetu.

»Pica, juhuhu,« se je drl, »pico bomo jedli!«

Z Majo sva se spogledala. Ubogo dete, ker pica je res bila, da bog se usmili. Obliko sije zapomnil, okusa itak ne. Midva sva jo jedla iz obzirnosti do njega. No, ja, pa tudi zato, ker sva bila lačna in je je bilo škoda.

Pred odhodom v Maribor sem si kupil nove hlače. Za deset eurov na tržnici. Saj so bile čisto iste kot leviske. Majajih je oprala, preden sem šel tja. Skrčile so se za deset čentimetrov. Noter sem se še spravil, ampak nogaviče so mi nad čevlji gledale ven.

»Jebiga,« sem rekel Maji, »drugih nimam, in če stojim, če se ne počim na rit, se niti ne vidi.« Maja je skomigala z rameni, se ni čisto strinjala, ampak jebiga.

Potem sem šel mimo neke izložbe in mi je vsa samozavest, tisto pač, kolikor sem je premogel, odletela v Zanzibar. Klošar. Sam sebi bi stisnil evro, če bi ga imel.

»Hlače si boš moral kupit,« je rekel Zoki, ko sem se prikazal v Mariboru, »ker drugače enega samega ne boš dobil na stol. To so kurbe, zavohajo, če je človek v riti, in jih rata strah.«

Tiho sem bil, ker sem vedel, da ima prav in da ne govori tega zato, da bi me jebal, ampak dokler sem bil vajenec, bo še šlo, potem bom pa že nekako. Jih dal v stroške ali kaj.

Potem si rečeš, da, jebiga, bo že, in je to upanje, ampak te kljub temu najeda, se ti ne jebe, čeprav si rečeš, da, jebiga, boli me.

»Pa tetovirat se boš moral.«

Tega meje bilo malo strah, sem že sam razmišljal. Ker logično je, da mora imeti tetovator tudi kaj poslikanega. Kako bi pa bilo, če ne bi imel? To je, kot da bi te rihtal škrbast zobozdravnik. Pa ti vrtal z bormašinco po ustih in sral po glavi zaradi kariesa, sam pa ko Potočka Zijalka. Ali pa, da bi te strigel plešast frizer. Dobro, to bi še šlo, ni sam kriv, in ko je on to študiral, je verjetno še imel kaj na glavi in v svojem življenju sem že videl kakšnega takšnega. Ne bi ti pa pleško mogel prodati sredstev zoper izpadanje las. Meni itak ne bi mogel, ampak tudi, če bi imel denar, recimo. Kevinu Costnerju bi pa verjetno, ker sem nekje bral, da so morali za nek njegov film računalniško dorisat posnetke, na katerih je preveč plešast. Jaz k sreči nisem trpel zaradi tega. Sem imel svoje lase na glavi, in ko sem se tega spomnil, mi je bilo malo lažje. Costner ima denar, nima pa las.

»Sem razmišljal, da bi si dal kako malo stvar na ramo,« sem rekel.

»Ja, ali pa na podplat. Na roko, po čeli roki, ali pa na ksiht, izberi. Videt jo morajo.«

Izbral sem roko, čeprav me je za trenutek imelo, nekaj mi je reklo, da bi res na obraz, samo roko še vseeno lahko skriješ, če ti ni kaj prav kdaj kasneje, obraza pa ne. Včasih sem imel take popadke. Da bi si napisal na ksiht: fuck you ali ali kaj podobnega.

Samo, zdaj sem bil star trideset in nekaj in imel otroka, ampak če bi mi to predlagali pri dvajsetih, pa res ne vem. Zdaj so bili drugi časi. Torej, kaj?

»Kak trajbl, to vžge, ali pa kako ketno, ali pa kaj metalskega, kačo s čelado, ker mora biti dolga, da se ti ovije okrog roke.«

Vzel sem kačo, ki mi je začela poganjat na rami in se odvila na hrbtni strani dlani z razprtim gobčem, telo je imela pa poslikano z ornamenti, ki naj bi prinašali srečo ali nekaj podobnega oziroma odvračali sovražnike, gobec, ki se je končal na hrbtni strani zapestja, pa je imel na glavi čelado z rogovi. To smo prerisali s plošče od Motorheadov. Ene novejših, se mi zdi, Snake bite love. Gor ni bilo bog ve kaj pametnega, niso bili to več časi Ace of spade ali kaj tam okrog, ampak kačurinaje bila pa okej. Naredil jo je Zoki, počasi, čel teden, kar je bilo še v redu, ker se mi je že po pol ure špikanja roka tako razbolela, da bi najraje cvilil, če si ne bi on mislil kaj čudnega. Na začetku, prvi vbodi so bili kvečjemu neprijetni, kot bi ti kdo stisnil mozolj, potem pa je postajalo vedno huje. Ampak sem zdržal, ne vem pa, če bi, če bi Zoki imel čas in mi to našpikal tja gor vse v enem dnevu. Verjetno bi se poscal.

»Brez tega ni šlo?« je rekla Maja, ampak previdno, da nisem popizdil, ker drugače sigurno bi. Meni je bilo toliko do te kače kot njej.

»Kaj je to, tati?« je vprašal Simon.

»Kača,« sem rekel in zavihal rokav.

Gledal je, pa vedno grše.

»Daj jo dol!« in se obrnil stran.

»Ta kača naju bo branila pred Godzilo,« sem rekel. »Če bo prišla grda velika Godzila, ji bom samo pokazal to kačo in jo bo kača ugriznila in bo Godzila stekla proč.«

Malije spet pogledal kačo, samo mu očitno ni bila všeč.

»Grozna je.«

»Seveda je grozna, zato da se je bo Godzila bala.«

»Kaj pa, če mene piči?«

In tako naprej. Se bo že navadil in čez čas se mu bo še zdelo fajn, da ima tatija s kačo. Drugi tatiji tega nimajo. Sploh mojih let.

Kmalu po koncu mariborskega študija tetovaže je Borut našel plac, kjer naj bi delal. Presenetljivo veliko gnezdo v stari Ljubljani.

Hiša stara enih milijon let, vsa obokana z zidovi, debelimi en meter, ampak prav v čentru, tik ob Ljubljanici, zraven kafiča.

»Tole bo super, ker bo ogromno ljudi videlo. To paje najboljša reklama.«

»Se ime morava najti,« sem rekel, da ne bi on prej, pa da potem to ne bi bilo 'Tetoviranje in rinkanje Pirtovšek, d.o.o.’ ali kaj podobnega. »Helter Skelter,« sem rekel, »recimo.«

»Helter Skeleter,« je rekel Borut, »kaj pa to pomeni?«

»Skelter. To je en komad od Beatlov, tak Šarf.«

»Aja,« in ni bil čisto prepričan. Hotel sem mu razložiti o norem Mansonu in Tatum 0’Neal, ampak se mi ni dalo, pa itak me ne bi poslušal, ker je mlel o izračunih, koliko naj bi ljudi prišlo na dan na špikanje, pa koliko bi jim morala in lahko računala za ta-tuje, pa koliko prometa prijavila in koliko ne ... Menije bilo fajn. To ni bila moja ideja, jaz mu nisem nič garantiral, da bo kdo prišel, pa da bo denar, in če gre u kurac, jaz ne bom kriv. Ampak, ko sem ga tako poslušal, se mi je milo storilo. Mogoče sem temu človeku delal krivico. V redu, sije pač z menoj čistil vest, pripravljal teren za vnebovhod ali kako privatniško podjetniško nirvano ali kaj podobno muslimanskega, ali bog ve kaj že, ampak če njega ne bi bilo, bi verjetno crknil kje na česti, skregan z Majo in sam ko pes.

»Hvala, stari,« sem rekel, »za vse to in sploh ...«

»Je že v redu,« je rekel, »boš videl, da bo na koncu vse šelepo in prav in bo denar.«

Aleluja. Definitivno je šlo na bolje.

Osemindvajset

Neko dopoldne sva šla s Simonom obiskat Majo v službo, na radio. Moral bi pošlat meji Džoniju zaradi seznama opreme, ki naj bi jo on zrihtal, ker smo se dogovorili, da bomo to nabavljali skupaj, pa da malo prišparamo, ker, logično, na količino dobiš popust. Verjetno bo on dobil še malo dodatnejši popust oziroma kak procentek, ampak, jebiga, tako pač je. Je bil prej na sčeni. Čez leta bom tudi jaz vlekel dividende. Doma nisva imela mej la, čeprav sva računalnik imela, ker sem se jaz nekaj trudil, da bi se spoznal s programi za risanje in mi ne bi bilo treba vse na roko, ampak mi je šlo bolj tako-tako. Saj mi je kaj ratalo, ampak sem zato ponucal morje več časa, kot če bi na roko. Bi šlo hitreje, če bi imel kakšna naročila, pa da bi mi postalo rutina, ali pa da bi me potegnilo in bi dan za dnem drkal tisto in se naučil, ali pa če bi vsaj imel koga kak teden ob sebi, da bi mi razložil, tako sem pa sam begal po raznih oknih in podoknih in kar je še tega in na koncu bolj ali manj vse pustil pri miru. Mislila sva, da si bova priključila tudi internet in meji, ampak nisva imela za naročnino in nisva. Logično, da se potem ne moreš iti nobenega resnega biznisa.

Ga je pa imela Maja v službi, pa sem vsake toliko zavil k njej. Zadnje čase malo manj, ker ga itak nisem potreboval, pa tudi direktorja so zamenjali in je začel novi srat, da se nezaposleni nimajo kaj motat tam okoli, uvajat je začel kartiče in te je moral nekdo spustit not, drugače sploh skozi vrata nisi mogel, in taka jajca. Saj ga nihče ni kaj dosti jebal, ampak ljudje smo že taki, da se načeloma izognemo težavam, če se jim lahko. Ker recimo, je pa imel to moč, da bi koga tudi odfukal iz službe, ker je navsezadnje bil direktor, magari na študentskem radiu, in bi lahko to napravil iz nekih frustracij, pa magari bi se mu pri tem vlažile gate, folk se pa tudi ne bi potegnil za tebe, mislim za Majo, na to nisi mogel računati. Če bi popizdil.

Ko sva prišla, je bila Maja ravno v studiu, snemala je reklamo ali napovednik ali ne vem kaj, pa naju je s Simonom spustil not nekdo drug, niti ne vem kdo. Po tistem domofonu imajo vsi popačene glasove. Šla sva gor v sedmi štuk pa v njeno pisarno, ki ni bila čisto njena, ponavadi so bile tam vedno tri, ampak je bila takrat prazna. Nič, sem si rekel, bom jaz na hitro pošlal ta meji, čeprav nek tipkar ravno nisem, tisti seznam je bil pa kar dolg, in ker nisem imel usb ključka, ki sem ga nekje zapravil, sem vse pisal na roko, potem se pa to nabere. Vsa osnovna oprema za otvoritev radnje, ampak, jebiga, bog ve, kdaj bo fertik. In sem tipkal, mali se mi je pa motal okrog nog in po stolu in je hotel tudi on kucat in je drkal z malimi debelimi prstki, ki so se v zadnjem času malo potegnili, pa niso bili več take šunkiče kot takrat, ko se je rodil, no, je pritiskal nekaj po tipkovnici, dokler mu ni ratalo vsega zjebat. Moj seznam je šel nekam v okničarski kurac, namesto njega je pa priplaval ven od nekod nek folder, ob katerem bi, če bi ga moral najti, crknil od lakote, če mi ne bi dajali sproti, ali pa od starosti.

In zdaj, jaz ga nisem hotel pogledat, nobenega namena nisem imel, boli me kurac, kaj je gor, ampak refleks, tisti pračloveški še iz časov, ko smo se spustili z dreves na savane, pa si moral biti pozoren, če se kje mota kak lačen lev ali kaj podobno nevarnega, in si pogledal, če se je kaj premaknilo ali pobliskalo. Ali pa, če se kje mota kakšna samica, ki bi eventuelno bila za kaj konkretnega. Za hip sem pogledal in je bilo dopisovanje Maje in Karmen, njene kolegiče. V redu, boli me kurac, dajmo mi to zapret, da kdo ne uleti, pa da vidi, da prebiram tujo pošto. Čeprav meje malo dajal firbec, kaj za ene reči si dopisujeta, ampak verjetno bolj v tem smislu: Kofe? Pa odgovor: Ja, kdaj pa?; ali pa: Čez pet minut, o.k.? in podobno. Ker tale Karmen ni bila tako zelo napačna. Ni imela nekih jošk, mislim, kar se velikosti tiče, in je jamrala, dajih nima, jaz pa sem odgovarjal, da so čisto v redu in da je važna oblika, ne pa velikost, ampak ne preveč vneto, da ne bi Maja čudno pogledala, ker je že čudno gledala, da je Karmen tako domača z menoj in mi gre govorit to o joških, jasno, da zato, da jaz rečem, kako da so okej. To so tudi bili, sploh pa je bila njena rit super in nasploh ves geštel. Ozek pas in potem obline, pa ne neke kvadrataste ali brezoblične, ampak lepo zaobljene in s pravilnimi potezami. Plemenita rit, bi rekel. Zdaj pa, jebeš joške, če niso ravno petka ali kaj podobnega. Večkrat sem si predstavljal, kako ... Mislim, z Majo sva se včasih šla igriče z namišljenim trojčkom. Da se nama pridruži še ena. Da naju gleda, kako se midva onegaviva, pa ne zdrži več in se začne božat po mednožju, pa gre potem za hlačke, od katerih ji kaplja, in se potem sleče in pride zraven, pa ko mi ga ravno Maja obdeluje in jo pofuka s prsti, potem pa zamenjata in se ona spravi z usti nad mojega kurca, Maja gre pa nad njeno pičko.

»Bi polizala pičko?« sem jo večkrat vprašal.

»Bi,« je rekla Maja s polnimi usti.

»Bi te to rajcalo?«

»Če bi tebe.«

»Bi bila ljubosumna, če bi jo pofukal?«

»Ne, seksi si, ko fukaš, maček.«

In tako naprej. Edini problem se mi je zdel, kam potem z njo, z ono drugo? Ker, kaj naj pa potem z njo? Jo povabiš na čaj? Jo pošlješ ven in rečeš: »Fajn je bilo, hvala, pa še kdaj drugič?« Zato se mi je zdelo, da bi se te igriče lahko šel edino z eno tako, ki jo poznava, pa da bi lahko potem še malo počvekali, čeprav, kurba, kaj naj pa čvekaš po fuku? O kinu ali o knjigah ali o čem? Malo prej siji lizal pičko, potem pa, kako se ji kaj zdi to ali ono in ipak ... ne vem. To me je jebalo v mislih, da se mi nekako ta trojček ni izšel. Pri menije moralo biti vse nekako logično urejeno, pa maga-ri v fantazijah, problem je pa ta, da svet ne špila po teh reglcih, mislim, ne gre vse logično, sploh ne pri fuku. Ker če moram med natepavanjem razmišljati o tem, kaj bo potem, me vse mine, čeprav bi se to zelo verjetno rešilo samo od sebe. Postaneš bolj domač, pa teh težav ni, ampak vseeno. In zato sem v teh svojih fantazijah razmišljal o Karmen, ne pa o eni iks ipsilon. To me je rajcalo, da bi potem lahko spili čaj ali kaj podobnega. Ampak Maja ne bi bila za to. Ona bi, če bi bila tam zraven še neka anonimna, ki bi jo lahko potem pošlala stran, magari, da je kurba. S temi se pa meni ni dalo ukvarjat. Če moraš plačat, ni več rajcih, pa še higiensko ni, to pa itak. Poleg tega je tu še vprašanje, ali bi se ji dejansko dalo onegavit z menoj in še z eno, ali pa je to sprejela kot foro.

V tistem sem zaslišal na hodniku korake, pa sem hotel na hitro iz mejlov, ampak sem zajebal in stisnil na print. V pisarni je bil laserski printer, hiter, vleklo se je pa vseeno, ker je bilo tiste korespondenče eno dva ali tri liste. Bzzzz, bzzzz, bzzz, pizda. Koraki so šli stran, k sreči, mej le sem spravil v žep in okej. Samo, še vedno nisem pošlal svojega mejla, pa tudi obupal sem že nad tem. Ta mali je hotel ven, pa sem na mizo s šelotejpom prilepil seznam za Džonija, pa obvestilo za Majo, da če ga lahko pretipka in pošlje, ker imam jaz Simona in ne gre. Pa zraven narisal en tak mali penis, ki s sklenjenima rokicama prosi. Ko sem že razmišljal o fuku in to.

Odšla sva v Tivoli, se malo sprehajala po onih potkah, nabasala na veverico in je bil žur.

»Veverka, tati, kaj pa je zdaj to?« in sva potem še midva pet minut skakala okrog dreves, kot da da sva veverki.

Poklicala je Maja in je rekla, da ji je žal, da smo se zgrešili in da je že pošlala meji, pa da bo čim prej doma, klical je Borut, da pridejo drugi dan pleskarji, da porihtajo delavnico in da lahko potem všelimo zadeve, in klical je nek tip, da bi rad tetovažo za svojo punco. Kam, ni povedal, jaz ga pa tudi nisem vprašal, ker sem bil tako presenečen, ampak sva se zmenila, naj me pokliče drugi teden, ko bomo že operativni. Saj bi lahko tudi doma, ampak ne bi bilo najbolj po pravilih in ne bi bila fora začeti na ta način. Kje pa naj jo špikam? V kuhinji, v otroški sobi, v kopalnici oziroma skretu? Tako zelo meje vrglo na rit, ko je poklical, da sem ga pozabil vprašat, kako meje našel. Borut, verjetno. Ampak, evo, bil sem v špilu. Če te ljudje kličejo, pomeni, da te potrebujejo, se pravi, da si živ. Ko si v riti, te pokličejo kvečjemu najboljši kolegi ali pa še oni ne, in takrat veš, da si v riti. In prvo naročilo je bilo ženska. No, sem si rekel, napredujemo.

In nič, sva šla na avtobus in domov. Malije bil že zelo zmatran, ampak ker je bil lačen, ni zaspal, pa sem ga še budnega prinešel v našo klet. Potem sem mu hotel pogreti momo mleko, ampak ga je zmanjkalo in sem napravil fižolovo juho iz konzerve, ki jo je treba samo pogreti, pa nobenih konzervansov nima. To je mali oboževal in je sam pojedel čelo konzervo, čeprav naj bi bila za dva obroka, ampak ni bila, ker sva z Majo probala, pa je bilo premalo.

Dal sem mu fižol na mizo, zlezel je na stol in začel packati in že pri prvi žlici mu je pol odletelo na tla.

»Simon, ne bodi paček, lepo jej.«

»Nisem paček.«

»Si, paček packonarski.«

»Nisem paček packonarski!« se je razpizdil in vihtel žlico, da je še več fižolove zmesi pristalo na tleh. Kaj sem hotel.

»Nisi, nisi ...« in sem šel na veče po skret papir, ker smo spet pozabili nabavit papirnate brisače in pod mizo, da bom pobrisal ono. Tam je ležal meji, ki sem ga sprintanega prinešel iz službe. Ko sem obesil jakno na stol, je zletel ven. Dva lista. Maja mi je vedno srala, naj obešam jakno v garderobno omaro, da drugače ni nič prostora v stanovanju, če povsod ležijo moje stvari, ampak to se mi pa res ni dalo. Da bi obešal nekaj, kar bom tako ali tako nu-cal čez pet minut ali pa naslednji dan. Saj sem imel eno samo jakno, ki sem jo res nosil, in še eni dve, kiju nisem. In nikjer nisva imela obešalnika. Ko sva se všelila, ga nisva naštimala in da ga bova potem, potem pa nisva. Nisva pa zato, ker je Maja domnevala, da je to moja naloga, meni se je pa zdelo, da se da zdržat brez njega in nisva.

Dobro, sem pobral tisti meji, pa da ga vržem v koš. Res sem že odprl vratca pod umivalnim koritom, kjer smo imeli vrečko s smetmi, da vržem to tja, pa ni bilo vrečke. Zjutraj sem spotoma odnešel smeti, pa je ni bilo. Odložil sem ga na mizo in šel po vrečko v drugi predal. Kupovala sva ene zelene štiridesetlitrske, na katerih je pisalo, da ne obremenjujejo okolja. To meje pomirjalo, pa sem jo vzel, čeprav sem včasih pomislil, kako to, da ga ne obremenjujejo. Bile so plastične, zdaj pa, da bi izumili tako plastiko, ki razpade v, kaj pa jaz vem, čisto vodo in minerale, za to še nisem slišal. Če pa razpade v neke poliamide ali kaj podobno plastičnega, pa verjetno tudi ni fajn, po moje. Pa če ribe to požrejo ali kdo drug, saj je vseeno. Črvi. Ampak recimo, da ne, in sem to kupoval. Štirideset litrov je pa ravno dovolj, če imaš otroka doma, pa se smeti hitro naberejo. Pa tudi teh vreč ni bilo več in sem moral pobrati navadno, Mercatorjevo, v katero gre en kure kaj in še okolje obremenjuje, ampak kaj češ. Če ni, ni, še vojska ne vzame.

Mali je vešelo natepaval svoj fižol in nekaj žlobudral, pa sem ugotovil, da sem tudi sam lačen. Vzel sem jogurt iz hladilnika, ker - nisem zdržal. Pametneje bi bilo sičer, ko bi počakal, da Simon poje svoje, mu splahnil usta z vodo zaradi zob in mu dal kako igračko, da se malo zamoti, ker drugače bo sigurno hotel jesti to, kar jem jaz, pa potem jaz ne bom mogel. Ampak sem bil lačen in nisem zdržal. Jogurt je bil navadni, ker kadar sem lačen, se mi zdi najboljši navadni s kruhom. Sadne imam sičer raje, ampakjih ne jem s kruhom, razen, če nisem res lačen in če ni takrat pri roki navadnih. Dal sem jogurt na mizo, pa da vidim, kaj bo, in poskušal čim bolj neopazno odrezat kos kruha. Mali ni dal nobenega signala, da se mu lušta. No, sem si rekel, krasno, mogoče bo pa šlo. In sem ravno hotel odpreti ta jogurt, ko spet zagledam meji na mizi. Ki ga nisem vrgel v smeti, ker sem pozabil, ko sem iskal žakl. Pa, dobro, pizda ti materna, a me ti zasleduješ ali kaj? Pograbil sem ga, zdaj pa zato, da ga preberem. Ker malo me pa je rajcalo. Saj itak ni nič, neko dopisovanje, in bo zabavno prebrati. Da pošpegam malo v žensko dušo, da vidim, če Karmen kaj šlači hlačke in take reči, da vidim, kaj se skriva tam, ker ven itak nič ne hodim. Za to moraš imeti čas in denar. Ne moreš iti u babe, če nisi siguren, ali ji lahko plačaš pijačo. Nisi sproščen in potem je brez veze. Za ene to ni problem, se jim zdi normalno, da ne plačajo, ampak ponavadi taki itak nehajo hodit ven, ko ulovijo revo, ki je to ne moti, ki je tudi sama bolj škrta, pa razume. Ali paje bolj ružica, pa ne sme biti izbirčna.

Maja: Koft?

Sem vedel ...

Karmen: Počak minutko. A je nujno?

Maja: Zlo.

Karmen: Spet tisto z Borutom?

Z Borutom? Kaj z Borutom?

»Tati, tati, risanka,« je težil ta mah, ki je končal in je hotel gledat risanko na računalniku.

»Mir daj, Simon!«

»Risanka, tati, risanka ...«

Vstal sem in šel naštimat risanko. Roke so se mi tresle. Spomnim se, da je bil Krtek, njegova najljubša. Češki krtek z miško in še nekimi gozdnimi kolegi. Potem sem sedel za mizo in gledal nekaj časa v jogurt.

»Daj, bog, pizda ti materna, ne mi delat tega!«

Maja: Ja.

Karmen: Pa, dobro, nehi se zret. Kar je blo, je blo, saj noben ne ve. Kaj sta pa sploh mela? Sta šla do konca?

Maja: Brez veze. Čisto brez veze. Čisto, čisto brez veze.

Karmen: Nisi mi odgovorila, bejbi.

Maja: Brez veze. Ja.

Devetindvaj set

»Tati, tati, pridi k meni, grozno je.«

Šel sem k računalniku, na katerem je krtek bežal pred mačko.

»Vidiš, grozno je.«

Ko sem bil majhen, smo imeli pri babici mačke. Druga za drugo so pocrkale zaradi mačje kuge in vsakič sem jokal kot nor kakšna dva dni. Nekoč je ena od teh mačk, ki je zdržala najdlje, tako zjebala neko miš, da se ji je zmešalo. Dva dni je skakala na zelenici pred blokom v takih malih krogih, kot bi skakala okoli malo večjega lonca, dokler se je ni usmilila neka druga mačka, bolj lačna od naše.

Brez veze. Ja.

To je torej to. Takje torej konec. Nasmehnil sem se. To je bil stavek iz knjige o drugi svetovni vojni. Iz pisma nekega nemškega vojaka izpred Stalingrada. Napisal je pismo in ga pošlal, letalo ga je odpeljalo iz obroča, v katerem so se znašli Švabi, sam je pa ostal tam not. Pismo je šele po koncu vojne prišlo na dan. On je krepal v Rusiji in zdaj sem se spomnil nanj.

Sta šla do konca? Breze veze. Ja.

Iz trebuha gor me je začelo bolet, žgat ko prašiča. Enkrat v srednji šoli, ko sem se ga napil, sem bruhal žolč in takrat meje tako peklo. Zeleno ... fluoresčentno rumenozeleno.

Potem je ... Kot da se je vse zdruznilo nekam in je ratalo vse jasno, vsi kaji in zakaji in vse pičke materine so se razprle. Nebo se je razjasnilo in vse je ležalo tam na travniku, čela vojska, krvava in sfukana. Vse se je izšlo. Dobila je batine, malega sem vrgel v steno, narkoman, ona ima v kurcu službo in kredit pri starih in poplavljeno stanovanje, ne spi zaradi malega in vse to sranje in jaz nekje v pički materini z mojo glavo in nič od mene in pride mimo človek, ki je moj kontra, in je še pozoren in potencialen skrbnik in tolažnik in pizdo materino, pa geni, pa mati narava, pa pička potrebna, še to, in to je najhuje ... in ... gremo.

Nič mi ni prišparano. Že ravno, ko sem mislil, da se bom nekako izvlekel. Nič.

Ja.

Do konca in naprej. Tak je torej konec. Brez veze. In sem si hotel zapeti pesmico s tem besedilom: do konca in naprej je brez veze, ker tak je torej konec ... Ampak nič nisem spravil iz sebe. Bolelo meje, da se še premaknit nisem mogel, še mislit ne.

»Tati, tati moj. Rad te mam.«

Zgleda, da je bilo napeto. Ne še grozno, ker potem bi bilo: tati, bojim se. Je hotel počekirat, če sem še tam.

Poskusil sem se nasmehnit, pa sem se samo spačil in nekaj zacvilil in potem mi je potegnilo, da gre verjetno za nesporazum, ker to bi bilo pa res preveč. Ne more se to dogajat. Niti meni. Čelo meni ne. Se enkrat sem vzel tisto v roke.

Karmen:... Kaj sta pa sploh imela? Sta šla do konca?

Maja: Brez veze. Ja.

Bral sem naprej, ker je bilo še.

Karmen: No, potem pa res morva na kofi. Sem misltia, da je kaj s Simonom. A je v redu?

Maja: Ja. Malo je kašljal, nič hujšega. Kaj naj nardim? Najraje bi mu kar povedala?

Karmen: Ne nori. Evo me, greva.

Najraje bi mi povedala ... Aha. Lepo.

Se pravi ... Če dobro premislimo ... bi mi ona najraje povedala in ... Tako torej ...

Da bi mi povedala ... Torej ...

Torej ...

Pička ti materna nesposobna! Niti pofukat se ne znaš na skrivaj, kurba pofukana. Ne, najprej noge narazen s ta boljšim kolegom, brezveznikom privatniškim primitivnim pedrom, potem pa povedat. Kako si lahko taka prašiča. Zakaj ne moreš svojih svinjarij obdržat zase. Zakaj shranjuješ te jebene mejle, zakaj jih ne zbrišeš, tako kot vsak normalen pofukanc zemeljski, zakaj svojega govna ne poješ sama, jebenti mater! Kako si lahko taka prašiča!

»Tati, tati, spet je grozno.«

Malije pritekel in me vlekel k računalniku. Za trenutek meje imelo, da bi ga zagnal ob zid, tokrat pa res, da bi ona kurba ... Ampak sem ga objel.

»Rad te mam, škrat mali.«

»Nisem škrat!«

»Ja, pa si, moj mali škrat.«

Solze so mi lile po ksihtu in poskusil sem se tako obrnit, da ne bi videl.

»A vidiš, da je grozno?«

In kaj naj zdaj? Naj si odrežem roko in rečem: na, najejte se, deca, ali kaj? Mlad sem in lahko stojim ... Pička ji materna, lepo meje zjebala.

»Vidiš, da je grozno.«

Tam je lisica ali nekaj podobnega lovila krtka, ki je padel v barvo in potem se ga je ustrašila in zbežala in mali se je režal ... Če bi bil sam, bi ji meji nalimal na vrata in šel in nikoli več me ne bi videla. Če bi bil sam, bi spokal kufre in šel na ribiško ladjo na Aljasko, čeprav ne maram rib. Če bi bil sam, bi šel zdaj ven in bi se ga napil, pa magari ne pijem, in potem zadet z vsem, kar človek najde, in potem bi jo zaklal, kurbo smrdljivo, nasekal na kosče in zagnal v Savo.

Ampak ne morem, ker imam do treh Simona. Moram počakat. Šele ko pride s šihta, jo lahko zakoljem in grem na ladjo. In niti zaklat je ne morem, ker kdo bo potem skrbel za malega. Nič ne morem. Lahko zakoljem sebe, ampak se zanalašč ne bom.

Potem sem sedel za mizo in sem bil tiho in razjedalo me je, vedno bolj mi je vrtalo luknjo v čreva, kot da bi pogoltnil prižgano džolo, pa se ne bi hotela ugasnit, in sem skušal ostat miren, ker je vse brez veze ...

Brez veze. In potem: Ja.

Kurbaaa! Ko si dala tače narazen, a ti je blo brez veze! Ti je blo brez veze, ko se ti je pička navlažila in ti je s prstom drkal po njej gor in dol in jo odprl in ti ga zaril notri, jebentimater nečloveško, a ti je blo brez veze, kurba, kurba, kurbasta? Ti je blo brez veze, ko ti je lizal joške in ti ga porival notri in še in še in še, dokler mu ni prišlo. A ti je blo brez veze, ko si mu ga zdrkala na koncu, če ga je potegnil ven, in menda ga je, ne, ali me čaka še kakšno presenečenje, tako kot ga zdrkaš meni, jebentimater pofukano ...

Ne vem točno, kaj je bilo potem. Odnešlo meje, to sigurno, pograbil sem konzervo in jogurt, da imam nekaj v rokah, da ne bi sam sebi odtrgal glave, in ne vem, kako in kaj, pojma nimam, renčal sem in tulil, ampak potem, ko sem se ustavil, je mali jokal in me držal za nogo, objemal je nogo, meni se je pa začelo vse odvijat v šloumoušnu in sem pogledal gor in tam sta bili moji roki in iz ene je tekel šlap in konzerva je bila sijoča, plehnata, taka, kot mora biti, in v drugi sem držal natrgani jogurtov lonček, od katerega je tudi teklo, rdeče, pretemno za jagode. Pa kaj je zdaj to? Pa kaj pri pizdi materni je zdaj to? Pajebenti mater črno u pičko ... A človek niti jezen ne sme biti več?

Kaj se sploh dogaja? Od kod ta barva? A ni bil navadni ... beli ... ena čela tri pročenta maščobe ... Kaj je zdaj to?

»Tati, tati moj ...«

Mah je jokal kot dež in menije potegnilo, da sem spet zajebal, da ni jogurt. Zdaj pa res, definitivno. V sekundi. Razodetje. Da ono prej ni bil poden. Da se ne bi smel sekirat, ker je lahko še huje. Pička se v sedmih letih ne znuca za en bukov list...

»Tati moj, tati moj, rad te imam, tati moj. Ne umret, tati moj ...«

Pička ... Šel sem na vse štiri, ker se mi je začelo vrteti in temniti, ker je kri špricala kot nora. Bravo jaz! Z jogurtovim lončkom!? Kako je to možno? Še enkrat sem pogledal. Špricalo je iz žile in konzerva je bila čista, lonček razfukan in krvav ... Pa kako to? Logično bi bilo, da je konzerva ... Kurba, no, kot da je važno ... In sem se plazil nekam ven, med ljudi, da me poflikajo in da ne pustim malega samega na tem norem svetu, ampakje bilo težko, ker nisem imel nobene moči več, pa Simon se me je držal za nogo.

»Simon, Simon ...«

»Taaatiiii ...«

»Pusti me, Simon ... pizda ...«

Nekako sem prišel do vrat in se obesil na kljuko, da so se odprla. Zunaj so bile žabe in me butasto gledale. Sveže, ker posušene sem odnešel v smeti. Fukale so se v svojih dabledekerskih položajih, samec na vrhu, samica debela pojava prašiča od spod, in me gledale. Moral sem mimo njih in sem šel po komolcih, one so pa odskakovale po stopnicah in v stene in se valile nazaj, name in na Simona, ki je jokal in me objemal. Pri sosedovih vratih nisem  mogel več do kljuke. Butnil sem z glavo in se mi je že orng temnilo, še dvakrat in potem ni šlo več. Okej, tak je torej konec. Do konca in naprej. Ja. Ker tak je torej konec ... Pička, pička, pička ...

Žaba mi je skočila na obraz, ali je bil pa Simon, nisem mogel razločiti. In potem so se slišali koraki, nek angel, ki me bo pospremil v nebesa, tam gor bosta Simon in Maja in nihče drug ...

Nad menoj je zacvililo in medlo, ker me je pobiralo, medlo sem si zaželel, da bi cvilila vrata, da ne bi bile žabe, da ne bi začele sluziti.

Beseda o avtorju

Nekoč je bil prapok. Nastali so atorfli, iz njih molekule, pa neke vesoljske megliče, planeti, planetoidi, komet! in eden od teh je priletel v nastajajočo Zemljo, od katere se je odtrgal zajeten kos in se je izkroglila Luna. Nekaj kasneje se je iz teh istih atomov, sodelujočih pri začetni zmešnjavi, rodil Tadej Golob. To se je zgodilo v Lenartu v Slovenskih goricah. Potem je živel in delal in se ukvarjal in tipkal. Tako so nastale Svinjske nogiče. Tadej Golob je velik frajer.