SLOVENSKE NARODNE PRAVLJICE

IN PRIPOVEDKE

Zbral: Bogomil Krek

Lektura: Ruža Kovač Pušić

Oblikovanje e-izdaje: Fotospring d.o.o.

Urednik: Mario Pušič

Založil: Fotospring d.o.o., Maribor

Za založbo: Mario Pušič

Leto izida: Prva izdelava, 2011

ISBN: 978-961-6858-02-1

Copyright © 2011 Fotospring d.o.o.

E-izdaja na voljo na:

http://itunes.apple.com/si/book/isbn9789616858021

CIP - Kataložni zapis o publikaciji

Univerzitetna knjižnica Maribor

398.2

SLOVENSKE narodne pravljice in pripovedke

[Elektronski vir] / [zbral] B. Krek. - 1.

izdelava. - El. knjiga. - Maribor : Fotospring,

2011

Način dostopa (URL):

http://itunes.apple.com/si/book/isbn9789616858021

ISBN 978-961-6858-02-1

1. Krek, Bogomil

COBISS.SI-ID 67951617

Predgovor.

Ta mala peteset narodnih, pravljic in pripovedek obsegajoča zbirka utegne primerna biti pogoju, ki ga je gospod izdavatelj v svojem pozivu svoje dni zaznamoval. Namenjena je v prvej vrsti priprostemu ljudstvu kot prijetno in poučno berilo. Nastala je bila iz njegovih ust in vrača se mu zopet z namenom, da varuje ustno sporočilo pogina in pomlaja spomin, kjer je za spominke narodnega slovstva že nekoliko otrpnol. V drugej vrsti bodo pa menda tudi našemu razumništvu povšeči, posebno onim, ki se bavijo z narodnimi pravljicami in pripovedkami.

Kar je v mnogih raznovrstnih časopisih in knjigah razkropljeno, sestavljeno je tu v priročno rabo. Vse je tako natisneno, kakor stoji v dotičnem izvirniku, samo pravopis se je toliko ugladil, da je kolikor toliko enoten. Neizpremenjene pak ostale so pripovedke prvotno v razrečji natisnene.

Nabiratelji posameznih pripovedek, kolikor se jih je podpisalo, so: A. Benignar (2, 9) — J. Benignar (36) — J. Bile (27) — J. Bohinc (21) — Fr. Erjavec (18, 40) — J. Jurčič (5, 6, 7) — Iv. Macun (23) — J. Novak (37) — F. Č. Peščenikar (14, 15, 16) — L. Podgoriški (3, 13, 25, 39) — F. Pohorski (22) — Eaičev B. (26) — J. Tušek (8, 32, 33, 34, 35, 41 a b) — M. Valjavec (17, 19, 41 i d, 42, 43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 50) — J. J. (28) — T P. (10, 11, 12) — A. Zp. (4) — A. Ž. (38).

B.Krek.

1. Vila prijateljica in meseci prijatelji.

Neka hudobna ženska primoži s svojim revnim možem malo deklico z imenom Marica. Potlej ji Bog da, še eno pravo hčer, katero ljubi in goji več ko oko svoje. Pastorke pa, ki je bila dete dobro in prelepo, kar ne more s krajem očesa videti; zato jo preganja, muči in mori, da bi jo po prej vkončala, meče ji najslabeje ostanke jedi in še to kakor psu; celo kačjega repa, ako bi ga bila imela, bi ji ga dala jesti; in namesto na posteljico, jo pošilja v neko staro korito spat.

Ko pisana mati vidi, da je deklica pri vsem tem dobra in potrpežljiva, in da lepše raste ko njena hči, si misli in misli, kako bi našla uzrok sirotico spoditi od hiše, ter si eno izmisli.

Nekega dne pošlje ona svojo hčer in pastorko volno prat; hčeri da bele volne, pastorki pa črne, ter ji ostro zažuga: „Ako mi ti te črne volne tako belo ne opereš, kakor jo bo moja hči, ne pridi mi več domu, sicer te bom iztepla od hiše.’’ Ubožica pastorka milo plače, prosi in govori, da ji tega ni mogoče storiti; ali vse je bilo zastonj. Ker vidi, da ni milosti, oprti volno in gre plakaje za polsestro. Ko pridete na vodo, razprtite svoja bremena in začnete prati; kar se jima neko lepo belo dekle od nekod pridruži in ju pozdravi: „Dobra sreča, prijateljici! jeli vama treba pomoči?’’ Mačohina hči posmehovaje reče: „Meni ni treba pomoči, moja volna bo koj bela; ali tukajle naše pastorke volna ne bo koj.’’ Na to stopi ono tuje dekle k žalostni Marici rekoč: „Daj! bove videle, ako se bo dala ta volna oprati belo ?’’ Obe počnete zdaj žikljati in prati, in hipoma se beli črna volna, kakor mladi sneg. Ko operete, spet ona bela prijateljica nekamo zgine. Mačoha videvši to belo volno, se čudi in jezi, da nima uzroka preganjati pastorke.

Nekoliko časa za tem pride huda zima in sneg. Hudobna mačoha še zmirom misli, kako bi nesrečno pastorko zatiravala; sedaj zapove ji: „Vzemi kosec in spravi se v goro, ondi mi naberi zrelih jagodic za novo leto; ako mi jih ne prineseš, ti je bolje, da ostaneš na gori.’’ Sirotica Marica milo plače, prosi in govori: „Kak bom reva jaz sedaj v ostri zimi dobila zrelih jagodic? Ali vse zastonj — mora vzeti kosec in iti.

Ko hodi vsa objokana po gori, sreča dvanajst junakov, katere pozdravlja lepo. Oni prejmejo pozdrav prijazno ter jo vprašajo: „Kamo gaziš, mlada ljuba! po tem snegu tako zaplakana?’’ Ona jim lepo pove vse. Junaci ji rečejo: „Mi ti bomo pomagali, ako nam umeš povedati, kateri mesec celega leta je najbolji?’’ Marica reče na to: „Vsi so dobri, ali mesec sušeč je najbolji, ker nam prinaša največ upanja.’’ Oni zadovoljni z odgovorom rečejo: „Pojdi le v to prvo žlebice (dolino) na prisolnce, ondi dobiš jagodic, kolikor te je volja.’’ In res prinese mačohi za novo leto poln kosec najlepših jagodic, in pove, da so pokazali jih ji junaci, katere je srečala na gori.

Nekoliko dni kasneje, ko je odjenjala zima, govori mati svoji hčeri: „Pojdi tudi ti v goro po jagode, morda najdeš one junake, da ti dajo kakšno srečo, ker so že naši umazani pastorki se skazali tako čudno dobrotljivi.’’

Hči se ošabno obleče, vzame kosec, in skaklja vesela v goro. Prišedši tamo, sreča res onih dvanajst junakov, katerim napuhnjeno reče: „Pokažite mi, kje rastejo jagodice, kakor ste pokazali naši pastorki.’’ Junaci rečejo: „ Dobro, ako uganeš, kateri mesec celega leta je najboljši?’’ Ona hitro odgovori: „Vsi so hudi, mesec sušeč pa je najhuji.’’ Ali na te besede se vsa gora hipoma naoblači, in vsa nevremena vdarijo na njo, da je komaj prisopila domu. Ti junaci so bili dvanajsteri meseci.

Med tem se dobrota in lepota psovane pastorke razglasi daleč po deželi, in nek pošten, bogat in mlad gospod sporoči njeni mačohi, da bo ta in ta dan s svojo žlahto prišel pastorko za ženo snubit. Mačoha. zavistna tej siroti, ji ne zine ne besedice od tega, ampak misli svojo hčer v to srečo potisniti.

Kedar pride napovedani večer, stira brezvestna mačoha svojo pastorko zgodaj v korito spat, potle očisti hišo, napravi večerjo, našopiri svojo hčer, kolikor jo največ more, ter jo posadi s pletilom v rokah za mizo. Na to se pripeljejo snubači, mačoha jih prijazno sprejme, popelje v hišo ia jim govori: „Tukajle je moja mila pastorka.’’ Ali kaj pomaga! ker so v tej hiši imeli petelina, ki počne na ves glas in brez prestanka peti: „Kukuriku, lepa Marica v koritu! — kukuriku, lepa Marica v koritu! itd.’’ Ko snubači začujejo in razumejo petelinovo petje, velijo, naj se jim prava pastorka pripelje iz korita; in ko jo ugledajo, se ne morejo dosti načuditi njeni lepoti in ljubeznjivosti, ter jo še tisti večer seboj peljejo, — hudobna mačoha ia njena hčer pa ste ostale osramotene pred vsemi ljudmi. Marica pa je bila srečna s svojim možem in z vso svojo hišo do velike starosti in lahke smrti, — ker ji je bila Vila prijateljica in vsi meseci prijatelji.

2. Praprotovo seme.

Med zelišča, ki imajo včasi čudno moč, da nam vtegnejo v mnogih rečeh pomagati ali škodovati ali prihodnjo srečo ali nesrečo prorokovati, spada tudi praprot. Ali cela bilina ni zato dobra, le seme se more lahko porabiti. Praprotovo seme ima pa svojo moč ravno o kresu, kedar je najdaljši dan, pa najkrajša noč. Poslušaj, kaj se je nekdaj pripetilo. Imel je neki gospodar hlapca. Vroč dan je bil; kosila sta pa celi dan na travniku ter zvečer že trudna domu prišla. Gospodar ukaže hlapcu po večerji, naj oba vola na pašo žene, ker drugi dan pojdejo po seno na najdaljnji travnik. Hlapec uboga, čeravno ne prerad, ker rajši bi bil spat šel. Komaj pride na travnik, kamor je vola zagnal na pašo, že se truden vsede na kamen in zadremlje. Zbudivši se, ne vidi več volov. Hitro poskoči na noge in ju gre iskat. Dolgo je že hodil, in ves je bil že truden vsled kratkega spanja, še več pa od slabega pota. Preklinjal je groze se, da bo vola pretepel, ker sta se mu skrila. Ali kmalu k njegovemu veselju ju je zapazil v neki dolinici, ki sta med prapotjo mirno ležala in prežvekovala. Stopi polahkoma bliže, ter se pripravlja, kako ju bode najbolj pretepel. Ali ves se prestraši, ko zasliši glas starega vola, ki je govoril mlajšemu te besede: „Blagor tebi, tavoriš, ki boš še dolgo časa živel, in dobro klajo si še pri gospodarju služil, jaz bom pa moral že prihodnjo jesen poginiti, in moje meso bodo ljudje pojedli, kakor je že njihova navada.’’ Žalostno je to izrekel proti mlajšemu tovarišu, in debela solza se mu je udrla po licu. „Prihodnjo pomlad pa,’’ pravi dalje, „boš ti z novim tovarišem za repo oral; ali ko bodete že nekoliko brazd na njivi zorali, prikazala se bo izpod brazde velika in strašna kača. Vdrla jo bo za gospodarjem, ki bo ravno plužil, ter ga bo v nogo smrtno pičila’’. — „Pa kaj, ali se mu ne bode moglo pomagati?’’ popraša mlajši. — „Nobeden drugi mu ne bi mogel pomagati, le samo hlapec.’’ Reče na dalje starec. „Hlapec bi mu pomagal, ako bi kači, brž ko se bo pokazala, z gorjačo pravo pot do gospodarja pokazal. Ali vstaniva in pojdiva domu, hlapec naju že išče, in gorje nama, če naju dobi.’’ To izreče, v staneta ter gresta proti domu; hlapec je šel pa miren in pohleven za njima, še ošlatati se ni upal nobenega, tako se je bal. — Ko se je jesen približala, je res gospodar starega vola prodal; in v mesnici je prodani konec storil. Prihodnjo pomlad, ko so za repo orali, zgodilo se je vse na tanko, kar je vol na kresni večer govoril. Kača je prilezila izpod brazde, ter jo vdrla za gospodarjem z odprtim gobcem. Ali hlapec je dobro na njo pazil, ter jej z gorjačo črepinjo stolkel. Gospodar, videvši, kako čudno ga je hlapec rešil, popraša ves zavzet hlapca, od kod da je on to vedel? Ta je pa vse povedal, kar sta se vola pogovarjala. Hlapec pa ni vendar čisto nič vedel, kako da je on ravno takrat slišal vola govoriti. Nič ni vedel, da se mu je bilo praprotovo seme v škornje vsulo; ko bi bil pa to vedel, nič bi ne bil slišal.

3. Pripovedka o smrti.

Živel je bogatin. Prišla je smrt po-nj. Ker bi bil rad še živel, nagovarja jo in prosi, da mu prizanese, pa zastonj. Kaj tedaj stori? — Vda se trdosrčnici na videz. „Le počakaj malo, je djal, da te pogostim, potlej pa pojdeva.’’ Smrt se ne brani. Pelje jo v konobo, pokaže ji največi sod vina in veli, naj pije, kolikor hoče. Ne da si smrt dvakrat veleti. Kar nagne in prazen je sod. Pelje jo k drugemu, spraznila ga je, kador bi kviško pogledal. Potem gresta še k tretjemu. Tudi ta je bil kmalu prazen, samo da vpijanila se je bila. Bogatinu je bilo to prav po všeči, zakaj to je nameraval, da bi jo lože vkanil. Bacne jo v prazni sod in ga zatvori, da pijana sirota ni mogla nikjer ven. Čez nekaj časa se strezni, in ko vidi, da je v ječi, da jo je bogatin vkanil, jame tožiti in jadikovati. Rada bi iz soda, pa ne more. Prosi in prosi, pa bogatina ne more preprositi. Imel je zaprto celih sedem let.

Med tem ni nihče umrl. Svet se je pomnožil in pohudobil, da je bila groza. Bogu se to milo stori. Pošlje toraj angelja na zemljo k bogatinu, da smrt izpusti iz zapora. A tudi angelju se ustavlja. „Ne izpustim je grduhinje, je djal, dokler mi za trdno in pošteno ne obljubi, da je ne bo nikdar več po me.’’ In morala mu je obljubiti, da ga ne bo nikoli več nadlegovala.

Zdaj pa je tem bolj divjala. Hotla je nadomestiti, kar je zamudila v sedmih letih. Nastala je kuga, nastale so druge bolezni, za kterimi je pomrlo brez števila ljudi. Cepali so kakor muhe v jeseni, ko jih mrzlota omamlja. Vse je tugovalo, le bogatin je bil vesel. Zdrav kot riba v vodi, ali tica pod nebom je živel v lepem blagostanji brez vseh skrbi. Pa kaj! ker mu ni bilo moč vedno mlademu ostati. Postaral se je. Sive starosti ves polomljen bil je nadležen družim in samemu sebi; rad bi bil umrl, pa ni mogel. Smrti ni bilo ponj. Šel je je križem sveta iskat. Išče jo še dandanašnji povsod po svetu, pa je ne more najti nikoli nikjer. Vedno se mu umiče. Našel jo bo, pravijo, pa še ne kmalu; in kedar jo bo dobil, ne bo dolgo več, da bo sodni dan.

4. Jurij kovač.

Živel je svoje dni kovač Jurij, prav vesel in smešen možiček. Necega dne stopita moža k njemu v kovačnico, oprašena in trudna dolgega potu, ter ga za jedi poprosita. Bila sta Jezus in sv. Peter. Jurij jima postreže. Pri odhodu veli mu mlajši popotnikov, bil je Jezus, da si voli tri reči, naj si bodo, katere hočejo, pa pristavi, da najboljega ne pozabi. Kovač ju od strani ogleduje; vajina obleka, si misli, ne kaže, da bi obljubo spolniti zamogla, ali ne obotavlja se ter urno reče: „Ako tedaj vse voliti smem, kar hočem, volim si mošnjico, vedno polno dvajsetic.’’

Komaj izgovori, že mu poda Jezus mošnjico polno dvajsetic. Veselja mu srce poskakuje, ko vidi lesketeče dvajsetice. „No, zdaj si voli drugo, pa ne pozabi najboljega’’, veli zopet popotnik.

„Saj najboljše že imam’’, reče Jurij, „če ste pa že tako dobrotni, pa mi dajte pipo, vedno tobaka polno.

Popotnik seže v žep in mu pomoli pipo. Zdaj ga opominja še v tretje voliti. „Kaj mi pač še manjka?’’ misli kovač, „šencaj, že vem! Dajte mi mavho take lastnosti, da bom rekel „notri’’ in koj bo moral notri biti, komur bom veleval. Tako mislim se svoje sitne babure odkrižati, da ne bo zmiraj nad mano revskala.’’ — Potnika mu tudi to dasta, ter odideta.

Vesel in bogat je zdaj bil Jurij. In zakaj pa ne? Imel je denarja dovolj, denar pa, to vsak ve, je čez vse na svetu. Pripeti se pa enega dne, da gre Jurij k nekemu daljnemu žlahtniku. Se ve da svojih treh reči ne pozabi doma. Ko tema nastaja, stopi v neki mlin in poprosi za prenočišče. Srčno radi, mu odgovore, ali še mi moramo po noči iz hiše bežati, ker pri nas straši. ,,Kaj bo to’’, odgovori kovač, ,,strahov se jaz ne bojim, le prenočite me.’’

Peljejo ga v prazno sobo in ga samega puste. Ura odbije polu noči — zdaj jame po vsi hiši ropotati, da je bilo kaj. Odpro se duri in notri se privali dvanajst grozovitih peklenskih pošasti.

„Ti greš z nami’’, zarujove največa med njimi.

„Ne bo nič’’, odgovori Jurij, „le pobrišite jo, če vas ni več kot toliko.’’

„Še eden ti bo preveč’’, reče pošast, ter ga hoče zgrabiti, ali Jurij urno popade mavho in reče: „vseh dvanajst notri’’. Komaj spregovori, že capljajo v mavhi. Zdaj zgrabi Jurij palico in jo tako nemilo po mavhi libra, da duhovi vsi črni postanejo, in so od tistega časa še zdaj črni, kakor kmetje pripovedujejo.

Strese jih zdaj iz mavhe. Kakor vihar jo pobriše med tem, ko se kovač smeja ter pravi: „Tako, zdaj poznate Jurija kovača?’’

Bliža se Juriju smrt. Čudovito mošnjo prepusti ženi, vedno polno pipo stricu, mavho pa veli pod glavo djati, kader umrje. Smrt ga pobere. Ni se ravno Jurij pekla bal, ali raji jo je vendar proti nebesom vrezal. Ali tje prišedšemu sv. Peter vrata zapre ter pravi: „Le pojdi, za te niso nebesa; saj sem te nekdaj opominjal najboljega ne pozabiti. Zakaj nisi volil nebes? Ali je kaj boljega?’’

„Le nikar tako prevzetni ne bodite , menite da ste sami? Saj imajo tudi v peklu dovolj prostora, grem pa tje.’’ Ko se približa peklu, zasliši strašen ropot. Ko se vratom približa, nekdo vun pogleda in se koj umakne. „Joj, joj’’, sliši Jurij notri vpiti, „ tecite, tecite, vrata tiščat! Tisti kovač, ki nas je nekdaj tako naklestil, je pred durmi.’’ Prestrašeni peklenščaki skočijo k durim in tako tiščijo, da kremplji les predero.

„Ti me pa še dobro pomnijo,’’ si misli Jurij, vzame kladivo in iz lesa moleče kremplje v duri zatolče. „Kaj bo pa zdaj’’, si misli, „tu se me bojijo, v nebesa me nočejo, nazaj na svet pa ne morem.’’

Mahne jo zopet proti nebesom. Zopet ga sv. Peter odpravlja. Jurij enmalo prosi, potem pa reče: „Ne bom vam dalje nadlege delal, le enmalo vrata odprite, da vidim, kako da se v nebesih imate.’’

Da bi se le sitneža znebil, sv. Peter odpre; ali v tem kipu Jurij svojo mavho notri vrže. Joj meni, mavha mi je noter padla; pustite, da jo poberem. Zgovorivši to švigne kovač v nebesa in se vsede na mavho. Peter ga goni. „Kaj mi hočeš, mar ne sedim na svojem!’’ Peter se jezi, ga podi — pa vse zastonj.

Mesec bil je še prazen. Pošlji ga v mesec, veli Jezus, in Jurija odpeljejo tje. Se dandanašnji vidijo slovenski kmetje v temnih pegah meseca Jurija kovača.

5. Kako so trije bratje hudiča služili.

Nekdaj so bili trije bratje, ki so vsi vkup gospodarili. Oče jim je bil na smrtni postelji zabičil, da ne smejo zemlje razdeliti ali vsak zase delati. „Vsi trije delajte za enega in eden naj dela za tri’’, rekel je, „dobiček in izgubo, vse morate imeti v tisti meri.’’ Sinovje pak so po očetovi smrti vsi trije slabo gospodarili. Namesto dela so raje iskali sence, namesto vode so popivali vino. Ni jim pa dolgo tako dobro šlo. Kmalu so vse zapili in na zadnje so jim celo hišo prodali, ker niso imeli, s čim dolgov plačevati in so jih pognali po svetu.

Tako so bratje po svetu pili in potovali in bili židane volje. Pa vsaka reč le nekaj časa trpi, tudi ljudje se treh veselih bratov naveličajo in jih nečejo več s prijačo zakladati. „Pojte služit, saj ste mladi!’’ tako jim je veleval vsakdo. Ni bilo drugače, morali so službe iskati. Pridejo z večer v gozd. Srečajo zelenega moža z rudečo kapico na glavi. „Kam pa vi greste?’’ nagovori je mož in se vstopi pred nje. „Službe iščemo’’, reko bratje. „Ali ne bi hoteli vi mene služiti ?’’ „Zakaj ne, če plačate, kakor drugi ljudje in nam življenja daste, ker živiti se nimamo s čim’’, djali so bratje. Zeleni mož z rudečo kapico je rekel: „To pa to; plačam vas dobro, boljše od kacega druzega. Moja služba bo kratka in lehka.’’ „I mi smo že pri volji, le povedite, kaj bi radi’’, reko bratje. „Nič druzega ne boste delali, samo nič ne smete govoriti, le vsaki te besedice ; jeden naj reče, kedar ga kdo nagovori: „Mi vsi trije’’; drugi: „Za denarje’’; tretji: „To je vsi prav.’’ Bratje so djali: „Bomo že.’’ Zeleni mož, ki je bil sam hudič z mesom in telesom, da jim denarja; ne vem za trdno, koliko jim je bil dal; samo to se mi zdi, da so bratje veliko dobili, ker je hudič rakodaren, kakor pravijo.

Šli so v prvo krčmo, da bi spet pili. Krčmar je bil hud mož. „Boste kaj večerjali ? praša jih. „Mi vsi trije’’, pravi prvi. „No bom pa za tri rekel napraviti.’’ „Za denarje,’’ je rekel drugi. „I se ve da za denarje, zastonj se pri meni nič ne dobiva’’, odgovori krčmar. „To je vse prav,’’ djal je tretji. „Jaz tudi vem, da je vse tako prav, saj se brez denarjev nikjer nič ne dobi.’’ Tako so bratje zmirom le te besede govorili, kakor jim je bil zeleni mož ukazal, in z mirom so nekaj lahko izhajali.

V ravno tisti krčmi je tačas prenočeval tudi grozno bogat gospod. Ko vsi spat odidejo, vzame krčmar , ki je bil gospodovega denarja lakomen, balto in gospodu glavo odseka.

Izvedelo se je, da je gospod v tej krčmi ubit. Krčmar je djal: „Jaz ničesar ne vem; imel sem pa tri grdoglede postopače čez noč pod streho, morda so ga ti ubili, in ne mora, da so ga!’’ Gosposka pokliče brate predse in praša: „Ali ste vi ubili tega bogatina?’’ „Mi vsi trije’’, djal je prvi; „za denarje’’, drugi; „to je vse prav’’, rekel je tretji. „No’’, pravijo sodniki, „ker ste sami povedali, da ste ga vsi trije za denarje ubili, ne more drugače biti, ampak jutri vas obesijo.’’

Drugi dan je peljejo ven iz mesta, kjer bi bili imeli obešeni biti. Krčmarju so veleli, da mora zraven stati, ko bodo prvega obešali, zato ker je bil ubijavec v njegovi hiši. Krčmarja pa je vest pekla in branil se je bliže stopiti. „Morda si tudi ti kaj kriv, ki se bojiš’’, reko sodniki. — „O jaz pa že ne, sto hudičev me naj vzame, če sem jaz gospoda ubil.’’ Mi ne pravimo, da si ga ubil, ali zraven si morda bil, ker se bojiš.’’ „Ne, ne, devet in devetdeset hudičev me naj vzame, ako sem bil zraven.’’ „Eden bo zadosti’’, djal je zeleni mož-hudič z mesom in telesom — ki je prijahal na belem konjiči, in je krčmarja in konja vzel. „Zvesto ste mi služili in pomagali, da sem tega ubijavca pred v pekel dobil; zdaj le govorite’’, rekel je hudič bratom in se je pogreznil v zemljo s konjičem in krčmarjem. Bratje so govorili in povedali, da niso gospoda zaklali, ampak da. so le govorili, kakor jim je bil gospodar, zeleni mož, naročil. Sodniki, ki so videli, da je krčmarja sam hudič vzel, verjeli so bratom in so jim dali polovico tistega denarja. Bratje so šli dalje po svetu, pili in potovali in vesele volje bili. Meni, ki sem gledal, bili bi morda druga polovico tistih denarjev dali, ali vstrašil sem se bil zelenega hudiča na belem konji tako, da sem noter do sem-le odletel in še zdaj se mi sline cede po tistih denarjih.

6. Kaj ni nikoli bilo in nikoli ne bode.

Trije bratje so se vozili po morji. Vstane pa burja in raznese se jim ladija. Bratje splavajo na goro, ki je štrlela iz morja. Najdejo tamkaj studenec, rib nalove ob kraji in tičev dobodo v goščavi. Pa kaj jim vse to pomaga: ognja niso imeli. Splava eden bratov vrh gorice in zagleda onkraj ogenj. Bratje so bili vsi v veselji in precej se zmenijo tako, da naj gre starejši po ogenj tjekaj. Prvi brat se res napravi na pot čez gorico v drugo dolino, kjer je ogenj bliščel. Najde tam kosmatega, grozno velikega junaka, ki je v roci držal grčavo batino, betičasto na konci, in stražo stal pred ognjem. „Kaj bi rad, hlapček’’, vpraša prvega brata. „Ognja’’, pravi on. „trije bratje smo, radi bi kurili, a ognja nemarno.’’

„Dam ti ga’’, pravi junak. „samo to mi moraš povedati: kaj ni nikoli bilo, in zdaj in nikoli ne bode.’’ Brat nekaj čenča, uganjeva, pa menda že ni pravega vedel in pravil, ker je kosmatin zavzdignil batino, grčavo palico, in mu jih prav dobro na hrbet nametal, ognja pa nič dal. Brat je jokal in prišel nazaj. „Pojdi ti! pravi druzemu bratu. Ta gre, pa zgodi se ravno tako: s palico je dobil po hrbtu, ognja nič. Mlaji je bil kakor kak štramle, in rekla sta mu brata: „I kaj boš ti hodil, šleva šlevasta, če midva nisva mogla ničesa dobiti, kako bi še le taka štranja dobila, ko si ti.’’

Ker je pa le čedalje veča sila prihajala, začneta mu še sama prigovarjati: „Poskusi, morda imaš srečo, glave nimaš; to veva.’’ Mlajši brat gre tjekaj k junaku, ki je kuril. „Kaj bi rad, hlapček?’’ ogovori ga uni. „Ko bi mi malo ognja dali.’’ „Menim! že dva trapa sta bila tukaj, obema ga nisem dal, ako boš ti bolje odgovoril, pa ga dobiš. Povedi mi kaj tacega, kar še nikoli ni bilo, ni in nikdar ne bode.’’ Mlaji brat pomišlja, pomišlja, in si iz misli. „To ti precej povem’’, pravi junaku, ki je ogenj imel, „le poslušaj me.’’

„Nekdaj se je bil nekdo boba najel. En bob se pa ni bil v njem razkuhal, ampak je bil na pol surov, cel ostal. Želodec ga zato ni maral, temuč iz sebe dal. In iz tistega boba je vzrastlo veliko veliko drevo, ki je segalo noter v nebesa. Ob eni strani je imelo namesto vej gosto šterclje, kakor pol lestve. „Kaj bi bilo’’, rekel je tisti človek, ki se je bil boba najel, „kaj bi bilo, ko bi jaz sosede in babo in otroke in ta svet zapustil in po tem drevesu v nebesa zlezel, ki je vzrastlo iz mojega boba. Nebesa so le nebesa, svet je pa le svet.’’ In ne bodi nemaren, tisti človek zleze ob drevesu v nebesa. Vrata so bila le prislonjena, samo malo jih odrine in v nebesih je bil. Boga in svetnikov ni videl. Sv. Peter je imel leseno stopo in bet, sedel je na trinogatem stolcu in proso tolkel; mekine so pa ven letele iz stope pa na prtiček, ki je bil razgrnjen po tleh. „Kaj boš naredil sv. Peter? Pšeno?’’ prašam ga. „Kašo bi rad jel’’, pravi Peter, „pa tolčem tu-le za vrati in sproti čakam, kedaj pride kaka duša tu gori, pa že dolgo ni nikogar. Človek malo posedi, Peter pa v stopi pšeno dela. Pa jelo se je možu v nebesih ,dolg čas zdeti in želel je na svet nazaj. „Jaz grem domu k babi in sosedom’’, pravi Petru. „Stoj! prijatelj’’, odgovori Peter, „ti si prišel po drevesu gori, kaj ne? Drevesa pa ni več, zakaj ravnokar je prašiča drevo izpodrila, bobek snedla, iz katerega je vzrastlo, in vse se je posušilo in na kup padlo. Kako češ zdaj doli?’’ „To bo napak’’, pravi ta človek, „ali nemaš nič vrvi, ali kaj enacega tacega, da bi se po njej na zemljo spustil.’’ „Nič nemam’’, pravi Peter. „Daj mi, daj mi pehar mekin, ko pšeno delaš, pa si bom sam splel iz njih vrv.’’ Peter mu da mekin, on pa splete vrv, ter jo priveze za štekelj pri nebeških vratih in se spusti po tej vrvi proti zemlji. Pa vrv je bila prekratka. Kaj stori človek? Spleza zopet navzgor, odreže vrv od zgoraj in jo doveže od zdolej. Tako dela zmirom in prileze že blizo zemlje. Samo še za dober skok mu je manjkalo. „Ni vredno, da bi še to dovezoval, mar skočim’’, pravi in skoči na zemljo. Pa je bilo že previsoko, ker vdrl se je bil sedem komolcev globoko v zemljo in venkaj ni mogel priti. „Čakaj, čakaj, tako je djal, saj imam doma rovnico, grem pa po njo, pa se odkopljem.’’ Gre domu, vzame rovnico in se izkoplje iz zemlje. „Da ta rovnica nikdar nikogar več ne bode odkopavala, zato jo v ogenj vržem’’, mislil si je tisti človek in zares je vrgel rovnico v žrjavico. Kaj se zgodi: Železna rovnica je zgorela, leseni ročnik je pa ostal v pepelu cel. Tisti mož pa gre domu in med potoma sreča botre, ki so otroka h krstu nesli. „Koga nesete’’, praša jih., „čegav je ta otrok?’’ „I, to je tvoj oče, otudi-le se je rodil, zdaj ga pa nesemo h krstu’’, reko mu botri.

Tako je pravil mlajši brat, ki so ga za štramleta imeli, junaku, ki je ogenj pod palico imel. „Dobro si povedal, ognja ti bom dalu, reče mu junak, nagrabi otrinkov in ogorkov in žerjavice v ponev ter mu jo da.

Bratje so kuhali, pili in pojedali, meni pa ničesa dali. —

7. Deklica in pesoglavci.

Ta čas, ko so bili še Pesoglavci po teh krajih, plela je neki jako lepa deklica sama na njivi. Kar je zagledala, da gre veliko pesoglavcev mimo. Ker je vedela, da so hudi, in zavoljo svojib pesjih in kosmatih glav strašni videti, zbežala je s polja. Pesoglavci vidijo, da je mlada in pravijo: „Dajmo jo vjeti!’’ Brž se celo kerdelo spusti za njo v dir. Deklica je vedela, da ne uide urnim petam, zato spleza na gosto smreko in se skrije med vejami. Pesoglavci imajo pa pesjo glavo in oči v tla obrnene, zato ne morejo navzgor pogledati. Tako niso mogli videti, na kteri smreki deklica skrita čepi. Bodli so torej s svojimi dolgimi sulicami ob deblih od smreke do smreke tako dolgo, da je po skorji nekega drevesa pritekla rudeča kri. Obstopili so tisto smreko in so jo izruvali; tako jim je prišla deklica v pest.

Zaprli so jo potlej v visok grad, ki ni imel nič vrat. Tam notri ni videla žive duše, kakor včasi Pesoglavce, ki so na noč domu zahajali, po dnevi pa zaklenili njo in eno mačko; samo lino so jej odprto pustili, da je solnce sijalo čez-njo. Tam notri je ven in ven jokala in Boga prosila, da bi še enkrat prišla k očetu domu. Večkrat je mislila skozi odprto lino na streho zlesti in s strehe skočiti na tla. Pa vselej, ko je nogo vzdignila, skoči mačka na lino in tako jezno začne renčati in parklje brusiti, da je bilo deklice strah. Nekdaj posebno močno joka in Boga prosi. Kar zagleda starega dedca pred seboj. „Kaj ti je, mlada?’’ nagovori jo dedec. „K očetu bi šla rada’’, pravi deklica. „Kako boš šla, ali ne veš, da pesoglavski grad nima vrat?’’ reče dedec. „Vem, ali jaz bi skoz lino šla, pa me ta mačja žival ne pusti’’, pravi ona. „Zato te ne pusti, ker ima mačka v repu devet peklenskih vragov, ki so vsi s Pesoglavci zmenjeni. Daj mački kos mesa in kedar ga bo pobirala, odreži jej rep, vrzi ga čez glavo devet komolcev daleč čez lino in nič več ti ne bode branila.’’

Tako je mož djal in je zginil, da deklica ni vedela, ni kedaj ni kam. Storila je po njegovem svetu: dala mački mesa, v hipu odrezala jej rep, vrgla ga devet komolcev daleč čez glavo in tiho se je huda žival potuhnila v kot. Deklica spleza precej v mraku čez lino na streho in ko ni vedela, ne kam ne kod doli ob zidu, vidi kosorepo mačko počasi in klaverno lezti po vrhu slemena na drugi konec poslopja. Leze za njo in pride do drevesa, ki je s svojim vršičkom dotikalo se strehe, in vidi mačko po drevesu priti do tal, pleza še ona in srečno uteče.

Noč se je bila storila, Pesoglavci pridejo domu in zagledajo kosorepo krvavo mačko. Brž uganejo, kaj je to, in dvanajst jih poišče sled in teče za ubežno deklico. Med tem je bila pa ona že blizo očetovega doma pritekla. Oče njen je imel kovačnico pri vodi zidano. Tisto noč ga ni bilo doma, ker je bil šel izgubljene hčere iskat. Zato povodno kolo, ki je sicer kovaški meh gonilo, ni klopotalo, ampak vse tiho je bilo. Vrata so bila zaprta, okno z železno mrežo prepreženo, zato ni mogla noter. Dolgo je klicala ter klicala, pa očeta ni bilo, in že je mislila pred kovačnico na klopi zaspati, kar jej na misel pride: morda bi me zasledili Pesoglavci in še hujše bi mi bilo. Zato premišlja, kako bi noter prišla. Na zadnje jej v glavo pride, da lahko navadno kolo sname in pri luknji pride v kovačnico, in res tako stori. Komaj se notri odahne in luč naredi, kar zasliši zunaj Pesoglavce govoriti. Po sledu so bili za njo prišli. Brž podpre vrata še bolj z železom zasloni okno, v roke pa vzame široko sekiro, ki jo je bil oče ravno prejšnji dan naredil in se vstopi k lini, skozi ktero je bila sama noter prišla. Kmalo izvohajo Pesoglavci to luknjo in eden prikaže pesjo glavo v kovačnico. Deklica mahne in mu jo odbije. Potem ga potegne popolnoma noter. Drugi so menili, da je sam zlezel, in pokazal se je še eden in zopet eden skozi luknjo, kteremu je vsacemu tako primerila, kakor prvemu.

Ko je drugo jutro oče kovač žalosten prišel domu, našel je hčer in nakupu v kovačnici dvanajst Pesoglavcev, ki je je hčer pobila.

8. O treh bratih in o treh hčerah.

Bil je oče, ki je imel tri sine. Prišla mu je tudi zadnja ura, kakor vsakemu. Poklical je svoje tri sine k postelji in jim rekel: „Premoženja vam zapustiti ne morem, ker ga nimam. Pojdite po svetu službe iskat, boste že kaj našli. Zdi se mi, da boste srečni.

Oče je umrl in sinovi so šli po svetu službe iskat. Pridejo do belega gradu, in tu so hteli poprašati, če bi ne bilo za nje kaj službe. Ko stopijo v hišo, vidijo grofa, ki je sedel za mizo zelo zelo žalosten. Vprašajo ga, kaj mu teži srce. Smili se jim, in radi bi mu pomagali. Pa grof pravi:

„Kaj vam bi pravil o veliki svoji nesreči, saj mi ne morete pomagati!’’ —Dolgo so ga nagovarjali, da naj se jim razodene, pa dolgo se ni dal sprositi. Na zadnje vender pravi: „Naj pa bo! Pomagati mi sicer ne boste mogli, pa človeku je lože, če komu potožiti zamore. Poslušajte tedaj : Imel sem tri hčere, pa vse tri mi je pobrala divja žena. Imam pa tudi na vrtu jablano, ki vsaki dan rodi zlato jabelko. Pa nobenega še vtrgal nisem! Vselej kader koli ga hočem vtrgati, pride iz tal neka žena, ki me prehiti in jabelko v tla odnese. Kako bi ne bil tedaj žalosten !’’

Bratje pravijo: „Hčere rešiti res ne vemo kako; pa poskusiti hočemo svojo srečo zoper ženo, in vrag ni, da bi je ne prehiteli!’’

Poskusil je drugi dan najstareji brat. Pa komaj je bilo jabelko zrelo, ga je že imela žena v roci. Ko se je danilo spet, je že stal srednji brat na vrtu. Ko je bilo zlato jabelko zrelo, skoči in ga hoče vtrgati, pa kakor bi trenil, se tla odpro, iz kterih skoči žena in ga prehiti, sam ni vedel kako.

Spet drugi dan čaka najmlajši brat na vrtu. Jabelko je zrelo — on in žena, ki je bila pri tej priči iz tal, skočita in se oba isti hip stegneta po njem. Pa žena je bila malo prekratka in on jo je prehitel. Žena pa se spusti spet v tla, ki se pa zdaj niso zaprle več za njo, ampak ostala je globoka jama. Sklenili so bratje, da hočejo enega izmed sebe notri spustiti po vrvi, da bo saj videl, kaj je doli. Naj stareji brat je bil koj pri volji. Prinesli so vrv, na njo privezali kamen in nanj se je vsedel brat, ki so mu dali v roko vrvico. To vrvico so privezali za zvonček, ki so ga obesili vrh jame. Če bi se mu vtegnilo hudo goditi ali če bi rad spet na zemljo prišel, bo tedaj lahko pozvonil.

Spustili so ga v jamo in prišel je na drugi svet. Skoči s kamna in hodi okrog. Kar zagleda žensko, ki jo po kratki govorici spozna, da je najstareja grofova hči. Pelje jo k vrvi, posadi na kamen, potegne za vrvico, — in potegnili so jo na beli dan. Ko so vrv spet doli spustili, so pa še njega nazaj gori spravili.

Zdaj se vsede srednji brat na kamen in spustili so še njega doli. Ko stopi na trda tla, gre tudi malo okrog in zagleda srednjo grofovo hčer, ktero je tudi spravil na zemljo tako, kakor njegov brat uno hčer. — Njega tudi niso pustili v jami, to se ve! —

Nazadnje gre še mlajši brat v jamo. Na spodnji svet prišedši se čudi, da je tukaj doli vse drugačno, kakor gori. Gre tedaj malo ogledovat. Naleti na zadnje na deklico in začne se ž njo pogovarjati. Pripoveduje mu med drugim tudi, da je njen oče na lepšem svetu mogočen gospod; da jo je ukradla neka grda ženska, ki je že popred očeta bila pripravila ob stareji dve njeni sestri. Mladeneč ji pove, da sestri njeni ste že rešeni, in pelje jo k vrvi. Potegnili so tudi njo na beli dan.

Tega ne smem pozabiti, da mu je bila dala deklica v spomin belo ruto, v ktero je bilo všito z rudečimi nitimi njeno ime.

Ko so bili vrv spet doli spustili, da bi še njega ven spravili, in ko se je hotel ravno vsesti na privezani kamen, se odveze kamen in pade na tla tako trdo, da jih. je predrl. Naredila se je spet globoka luknja. Mladeneč je potegnil za vrv, da so jo bolj doli spustili. Poprijel se je in spustil v narejeno jamo.

Čez dolgo pride spet na drugi svet in najde tam v svoje začudenje tisto ženo, ki ji je bil odvzel zlato jabelko na grofovem vrtu. Povedala mu je. da je začarana in da mora ljudem kolikor toliko škodovati. Pravi mu pa tudi, da bi jo lahko rešil, če bi hotel.

Mladeneč jo popraša, kaj da bi naj storil?

Žena mu začne pripovedovati:

„Tukaj vidiš jezero, ki je tako široko, da bi ne mogel čez videti, ko bi še tako napenjal oči. Tu ti dam golobčeka in tri grahova zrna. Golobček te bo nesel čez jezero. Vsedi se nanj in v žep daj zrna tri. Kadar te bo že težko nosil, pa vrzi eno zrno v vodo in zrastel bo koj hribček, na kterem bosta lahko počinola.

Ko te bo prinesel na oni kraj, boš tam zagledal cerkvico. Pojdi vanjo in plačaj mašo zame. Pa sam moraš tudi iti molit. Ko bo maša končana, bom že stala pred cerkvijo in blagor tebi in meni — rešena bom.

Vsedel se je na golobčeka, tri grahova zrna dal v žep in golobček je z letel ž njim čez jezero. Daleč ga je prinesel in se jako upehal. Mladeneč vrže v vodo prvo zrno, zrastel je hribček in počinola sta. Spet sta letela dalje, in golobček se je spet utrudil pod težo, ki jo je nosil. Padlo je drugo zrno v vodo in spet je zrastel zelen hribček in golobček se je oddahnil. Zletel je v tretje in ga nesel dalje. Nesel ga je daleč, daleč, in se utrudil. Mladenča je jelo skrbeti. Eno samo zrno je še imel, pa kraja ni nikjer videti, kaj bo!

Golobček je pešal in moral je vreči tretje zrno v vodo. Spet je pomagal zelen hribček. Ko sta počinola, ga je spet zadel golobček in letel ž njim naprej, le vedno naprej. Golobček je tako težko nosil, da je že tako se zadeval s perutnicami v vodo, da je bil mladeneč ves moker. Kaj bo, kraja le še ni videti! .Ravno ko je že onemogel bil golobček in je v vodo padel, začuti, oj sreča, trdo zemljo pod nogami, zlezila sta popolnoma na suho, akoravno z veliko težavo. Zdaj zagleda mladeneč tudi cerkvico pred sabo, ki mu jo je do zdaj zakrivala gosta megla.

Mladeneč vesel gre in plača mašo. Ko pride po končani maši iz cerkve, ga že čaka žena in mu iz hvaležnosti podari tri zlate krone.

Kam je ženska šla potem, ne vem. Mladeneč je pa šel naprej. Ko tako hodi in hodi, se mu dozdeva svet zmiraj lepši in lepši. Pride nekega večera tudi do nekega gradu. Gre vanj in prosi ljudi, da bi naj ga prenočili.

Odgovorili so mu, da nimajo prostora, ker bodo zjutraj obhajali ženitvanje starejih dveh grofovih hčeri, in da se je zato že sešlo toliko gostov, da še ne vedo, kje in kako bi te potaknili čez noč. Rekli so tudi: „Nevemo pa tudi ne, od kod ste in kaj ste? Kaj je vaše opravilo, kaj vas pripelje v ta kraj ?’’ Mladeneč ni vedel, kaj bi bil rekel. Pride mu na misel in pravi: „Zlatar sem, stare krone popravljam, pa tudi nove narejam, če mi kdo veli.’’

„Če je pa taka, bi nam bili lahko na pomoč. Zlatar še ni prinesel kron nevestama. Če obljubite, da boste naredili dve kroni do zjutraj, ko bo čas k poroki iti, pa ostanite.’’

„Kaj bi jih ne in kako bi jih ne! Pa še druge priprave ne bom potreboval, kakor kladiva in dveh bokalov lešnjakov. Samo to vam povem, da morate iti vsi spat, ker svoje umetnije nečem izdati.’’

Prav! Šli so vsi spat in on je tolkel lešnjake celo noč. Ko so zjutraj vstali, jim pokaže dve kroni od tistih treh, ki mu jih je bila dala ista žena pred cerkvijo. Vse ga je občudovalo in povabili so ga celo, da naj se po poroki k njim za mizo usede.

Rajali so, da je bilo kaj! Z najmlajšo hčerjo je tudi plesal, in veliko plesal. Vroče mu je bilo in obriše si pot s čela. Hči vidi na ruti svoje ime in ga spozna za svojega rešitelja. On je tudi še le sdaj spoznal svoja brata, njih neveste in beli grad, in — kaj bom odlašal povedati! — Kmalu je spoznal tudi mlajšo hčer za svojo nevesto. Bilo je še tisti dan tudi njih ženitvanje, če ni bilo že prepozno, da bi bili šli k poroki; če ne, so pa šli še le drugi dan. So bili saj svatje en dan več skupaj.

Dolgo, dolgo je živelo vseh šest srečno skupaj na belem gradu, in še zdaj žive, če niso že pomrli.

9. Sv. Martin.

Sv. Martin je ovčice pasel. Imel je že takrat po pastirski navadi pastirsko piščalko. S to je vsaki dan od zore do mraka, zraven drugih pesmic in molitvic, Boga častil in hvalil. Ko neko jutro ravno o solnčnem vzhodu pri studencu sede juterno pesem prepeva, pridere na enkrat velik volk iz grmovja, ter mu največo in najlepšo ovco zagrabi, zadene jo na hrbet in hajdi ž njo v les. Sveti Martin to videvši se jako razžalosti, posebno pa še zato, ker se je požrešni volk predrznil njega samega v pobožni pesmici motiti ter prekrotko in zvesto čredico ovčic tako oplašiti in razpoditi. Pravična jeza ga obide. Skoči nagloma na noge in v hipu je pri volku, ter lopi ga po križu s piščalko, da se grdi volk na zemljo zgrudi. Hitro zdaj reši sv. Martin ugrabljeno ovčico, zadene jo na pleča, ter jo nazaj nese, volku pa zapreti: „Poberi se v les, in hrani se tam z divjo zverino, ne pa s pohlevnimi ovčicami, ki ti nič zalega ne delajo!’’ — Šel je volk v les, ali sklenil je v srcu vedno sovraštvo do ovac iz ljubezni do sladkega njihovega mesa. Ali piščalka sv. Martina je bila tako težka, da mu je križ zdrobila. Od tistihmal nima volk več take moči v križu, kakor poprej in jo še dandanašnji ima le v prsih.

10. Sv. Štefan.

Sv. Štefan je bil lep mladenič in je služil kralja Heroda. Žena Herodova pa je bila hudobna in ga je skušala v greh zapeljati; ker se jej je pa Štefan vedno ogibal, jela ga je črtiti in sovražiti, ter je iskala priložnosti se nad njim zmaščevati.

Na sveti večer se je Štefan po dvoru sprehajal in glasno prepeval:

Nocoj, nocoj Nocoj, nocoj

Je svet večer, Se kralj rodi

Ga ni bilo Čez kralje vse,

Pa ga ne bo. In tud' čez kralja Heroda.

Herodova žena, ki je v lini stala in Štefana prepevati slišala, steče brž k svojemu možu, rekoč: „Naš Štefan je sinoči tvoje vince pil, pa še danes ne ve kaj govori.’’ — Herod se zelo razsrdi in reče gnati Štefana v veliki gozd. „Ondi’’, pravi, „je divji konj, snedel je že marsikaterega, pa bode tudi Štefana ubozega.’’ — Hlapci ga zvežejo in odpeljejo v gozd. Ko pridirja divji konj , odveze Štefan zlati pas ter mu ga vrže na vrat. Konj mu je bil pokoren in Štefan ga zasede ter jezdi pred Herodov grad. Pred gradom zarezgeče divji konj in pri tej priči se podere pol gradu. „Štefan je copernik’’. reče Herod. „Vrzite ga v globoko jamo, ondi je polno kač in gadov; snedli so že marsikaterega, pa bodo tudi Štefana ubozega.’’ Hlapci ga vržejo v jamo, pa kače in gadje mu ne store nič zalega. „Sedaj še le vem’’, reče Herod, „da je Štefan res copernik. Odpeljite ga na polje in pobite ga s kamenjem.’’ Hlapci ga peljejo na široko polje in ga posujejo s kamenjem, kakor jim je Herod velel. — Pa kjer je bila zvečer grobljica, stala je drugo jutro kapelica — sv. Štefana.

11. Sv. Marjeta.

Sv. Marjeta je imela hudo mačeho, ki jo je zelo sovražila. — Bil je v deželi ondi velik zmaj, kteremu so morali vsako leto dati enega dekleta. Prišla je tudi vrsta na mačehino hčer. Zelo jo jame skrbeti, misli in misli, poslednjič pa jo ugane. Brž gre k pasterki Marjeti in jej ukaže v gozd, da bi jo zmaj snedel. Sv. Marjeta se prepaše z zlatim pasom, ki jej je segel devetkrat okoliledij, in gre v gozd.

Ko je šla po ravnem polji in se milo jokala, sreča jo njen brat sv. Jurij, ki je po zelenem polji jezdil. Vpraša jo, zakaj je žalostna in se milo joče. „Oj ljubi brat!’’ reče sv. Marjeta, „kaj bi se ne jokala, ker me je mačeha poslala v gozd, da me bode zmaj snedel.’’ — „Nikar se ne boj’’, reče sv. Jurij, „saj imaš zlat pas, ki ti seže devetkrat okoli ledij: ko do jame prideš, odpaši pas in čakaj zmaja. Ko ven prilomasti in te požreti hoče, vrzi mu pas na vrat, stori sv. križ in zmaj bode krotak, da še nikoli tak.’’ Sv. Marjeta gre dalje v gozd in se vstopi pred jamo. Zmaj plane ven ter je hoče požreti., ta pa mu vrže pas na vrat in zmaj je bil krotak, da še nikoli tak.

12. Sv. Til.

Pravijo, da je bil sv. Til v mladosti velik copernik. Bil je s hudičem v zvezi, zato pa mu je ta moč dal, da se je lahko sprevrgel, v kakeršno stvar se je le hotel. Nekega dne, ko gresta s hudobo po cesti, srečata duhovnega, ki je šel obhajat. Sv. Til stopi h kraju ter se brž v hrastov štor spremeni, hudič pa se začne valjati po blatu. Ko duhoven odide, pride hudič ves povaljan k Tilu. Ta se začne smijati, rekoč: „Ali nisi aboten, da se po blatu valjaš? Mar bi se bil v hrastov štor spremenil, kakor jaz.’’ „Ti lahko govoriš, reče hudič, ker ne veš, kdo je ta; pred njim se morajo vse peklenske pošasti do tal prikloniti.’’

Tila pa je jelo skrbeti, kaj bo za dušo, ker je že v tolike pregrehe zabredel. Vpraša hudiča, ali se še more spokoriti in svojo dušo pogubljenja oteti, ta pa mu odgovori: „Spokoriš se še lahko, pa bodeš moral veliko trpeti. Pojdi v puščavo, tam se vlezi pod leskov grm in tam leži sedem let brez jedi. Čez sedem let pa bode prišla košuta, ki te bo podojila in takrat bodeš rešen.’’ Til uboga hudiča in gre v puščavo; tje prišedši se vleže pod leskov grm in čaka rešitve. Čez sedem let res pride košuta, ki ga podoji, in Til je bil rešen.

13. Kristus in sv. Peter.

Ko sta Kristus in sv. Peter hodila po svetu, prišla sta k nekej ženi ravno, ko je vsajala pogačo. Nagovori jo Kristus in vpraša: „Ali bo katera pogača moja?’’ Žena je bila dobrih rok: noben berač ni brez daru šel od hiše, in tudi njega ni hotela s samo besedo odpraviti. „Naj bode pa ta-le tvoja’’, pravi. Odločila mu je najmanjo, ki je ravno imela jo na loparji. Hotela je uže vsaditi jo, kar povzame Kristus: „Čaki, moram jo zaznamovati, da ne vzamem kake druge, kedar bodo pečene.’’ Stopi bliže in vtakne prst vanjo. Žena jo zdaj dene v peč; nepoznana sv. moža pa gresta v senco počivat.

Jezusova pogača je vidno rastla. Kmalo je bila veča nego vse druge. Ženi se to čudno zdi. Pokesa se, ker jo je obljubila popotniku. „E kaj’’, reče sama sebi, „saj ni, da bi morala dati to; odpravim ga z drugo. Vendar le škoda je, ker je tako lepo visoka.’’ Gre, naredi brž drugo, potekne prst vanjo, pa dene v peč.

Ko so bile vse pogače pečene, poklicala je popotnika; dala je Jezusu odmenjeno pogačo, pa on je obstal, ostro pogledal ženo in rekel: „Žena, to ni moja pogača, daj mi obljubljeno.’’ Žena se je nevedno delala, tiščala vanj in trdila, da je prava; naj jo le vzame. Pa ker ga ni mogla pregovoriti, zgrabila jo je naposled jeza in udarila je Jezusa po senci. Gospod je zdaj vzel pogačo, pa ne svoje, in šla sta s Petrom dalje. Čez nekoliko časa je velel Kristus Petru: „Pogledi, pogledi, kaj mi je tu na senci, kamor me je udarila žena.’’ Peter je pogledal in videl rano, v rani pa črvička. Dalje grede reče Kristus drugič Petru, naj mu pogleda rane; „zelo me ščemi in šegače’’, pravi. Pogleda in kaj vidi? — Živalico, muhi podobno, ki je precej izletela na bližnjo skalo. „Gledi Peter’’, reče Gospod na to, „ta živalica je bučela; delala bo vosek, brez katerega se ne bo brala nobena sv. maša.’’ In tako so postale bučele.

14. Kako je Pavliha kukca prodal.

Pavliha je bil edini sin svoje matere. Neizrečeno ga je rada imela, da-si jej je dal veliko opraviti. Stanovala sta skupaj sama v majhni, a lastni hišici. Kedar je šla mati z doma, takrat je pustila Pavliha vselej samega brez varha doma; zanašala se je na sinovo ubogljivost. Pavlihu namreč se mora po vsej pravici priznati, da je kaj rad ubogal; kar mu je bilo zapovedano, na tanko je vse tako storil, le za las ne drugače. Kedar je pa po svoji glavi ravniti moral, takrat je skuhal pravo Pavlihovo.

Nekega dne je bil Pavliha sam doma. Mati mu je grede od hiše zelo priporočevala, da nikakor ne sme po hiši stikati, kakor je navajen. Zlasti pa mu je hudo zapovedala, da se mora peči ogibati; kajti kukec, strašna, huda žival sedi v peči v nekem loncu pod pepelom. Mati mu je bila zažugala, da mu bode kukec pri tej priči oči izkopal, ako le v peč pogleda. Pavliha je zvesto obljubil, da bode ubogal ter še iz hiše ne pojde, temveč bode vedno za pečjo sedel.

Kaj pa je bil ta kukec? Poln pisker trdih tolarjev lepo s pepelom zakritih. Mati jih je pred Pavlihom skrivala; vedela je že zakaj. Poznala je namreč Pavlihovo navado, da rad stika po hiši, kedar je sam doma. Bala se je tedaj za tolarje., ker Bog ve, kaj bi bil Pavliha ž njimi počel, ko bi jih bil dobil. V peči so se jej denarji najbolj varni zdeli, torej jih je spravila tukaj, sinu pa je rekla, da kukec notri sedi, ki mu bode oči izkopal, oko v peč pogleda. S tem je mislila, da bode najlaže skrila tolarje Pavlihu.

Komaj odide mati od doma, primaha jo neki Ribničan z veliko krošnjo loncev v vas. Po ulicah kriče je ponujal svojo suho robo. Ali nihče se ni oglasiti hotel, da bi kaj kupil. Le otroci so prežali v njega, da bi ga bili kmalu z očmi prebodli. Tudi Pavlihu se je zdelo, da se nekaj nenavadnega na ulicah godi; zelo ga je mikalo, da bi šel pogledat, a spominjal se je, kaj je materi obljubil. Ostal je torej doma, če prav se mu je zdelo, da sliši kukca v peči grčati. Straha se je tresel, ko šiba na vodi in tuhtal je, kako. bi kukca od hiše spravil.

Ribničan videvši, da na ulicah ničesar ne proda, jame po hišah svoje blago ponujati. Začel je pri tisti hiši, v kteri je Pavliha za pečjo trepetal. Stopivši v vežo je zakričal: „Bode likaj kupčije?’’ — „Oče, nič, nič,’’oglasi se Pavliha izza peči, ,,ni matere doma! Enega kukca pa vam prodam, če je vas volja; prav ceno ga dam.’’

„I zakaj pa ne? Pokaži mi ga, bodem vsaj videl, kakšen je vendar ta kukec’’, pravi Ribničan odpiraje vrata. „No, fantek, kje pa imaš kukca?’’

„ Jaz ga vam ne pokažem; sami si ga poiščite, če ga hočete videti. V peči pogledite, v nekem loncu čepi. Jaz se še pred peč bojim, ker kukec je huda žival,’’ pripoveduje Pavliha Ribničanu.

Ta odloži krošnjo in gre v peč gledat. Nazaj prišedši reče: „Videl sem ga že; res je huda žival, kmalo bi mi bila pošast nos odgriznila. Vendar ga pa kupim, da ga bodem imel doma mesto psa priklenjenega. Veš kaj, fantiček, da ne bodeva nič glihala, vso to krošnjo loncev ti dam; saj bode zate še bolje, ker te bodem kukca rešil, kajti zdaj zdaj bode peč prekopala pošast, ker te samega tu čuti, potlej pa gorje tebi tukaj. No, imaš dosti toliko za-nj ?’’

„Oh oče, kako ste dobri! Le hitro kukca iz peči spravite ter bežite ž njim. Mati bodo vendar tako veseli, ker sem kukca tako bogato spečal. Brez skrbi bodejo sedaj žgance kuhali’’, reče Pavliha.

Ribničan reši ga kmalu kukca in jo pobere urno naprej. Vesel je bil, da je svojo robo tako hitro, in kar še bolj, tako drago prodal. Pavliha si je pa sedaj oddahnil; več se mu ni bilo kukca bati. Samega veselja ni vedel, kaj bi počel. Mislil si je že, kako bodo mati vesela, zvedevši, kako drago je Pavliha kukca prodal, ter tako rešil hišo hude živali. Da bi mati precej, stopivši že čez prag videla lonce, sklenil je Pavliha neko prav Pavlihovo. Prevrtal je vsako posodo na dnu ter je nabrol vse sklede in piskre na vrv, potem jo je pa napeljal čez vežo od ene stene do druge. Sam pa je sedel na ognjišče, da bi mati pri tej priči videla, da se ji ni treba več kukca bati saj se ga še Pavliha ne boji, zato sedi pred pečjo. Precej časa je sedel tako, a matere ni mogel učakati. Srečna kupčija ga je tako na srcu pekla, da bi jo bil gotovo po telegrafu materi naznanil. Ker pa tega takrat ni bilo mogoče, pustil je lonce in hišo, ter je letel, kar je največ mogel, da bi matere našel. Dobivši je, ni mogel tako hitro svoje sreče povedati, kakor bi bil rad.

Jecljaje je materi pripovedoval, da bodo zanaprej brez skrbi v peč segali, ker kukca ni več, da ga je kaj bogato prodal in dobil za-nj več loncev, kakor jih cela vas premore. Da mati te novice ni bila nič kaj vesela, to se pač lahko ve. „Lepo si mi naredil,’’ rekla mu je, „za kup črepin si doto dal. Dve sto srebernih tolarjev si dal Ribničanu unesti. Zdaj ga pa išči, če veš kod; Bog ve kdo je bil, in kje je že! Od ranjke matere, Bog jim daj večni mir in pokoj, sem te tolarje dobila, ko so še fantje cele fare po meni gledali. Hranila sem jih do sedaj za te, da bi kaj dote imel, ali ti si jih. —’’, več ni mogla dalje govoriti, solze ji žalijo oči, da je komaj videla pred-se.

Šla sta naravnost domu. Bližaje se domu, so materi solze že nekoliko usahnevale, a vnovič se jej s curkom polijo po obrazu, ko zagleda, kako je Pavliha vso posodo spridil. Mislila je pred, da bode za lonce vsaj nekaj sopet nazaj dobila, prodavši je sosedam. Sedaj ni vedela besedi, da bi sina dostojno oštela. Tri dni je nek za tolarje brez prenehanja jokala. Pavliha pa ni rekel ne bev, ne mev, nedolžno, kakor da bi ne bil ničesar naredil, je gledal mater ter je morda, milovaje jo v srcu, štel njene solze, kterih je bilo veliko več, ko tolarjev. Da ne bode nič dote imel, moral je Pavliha potem večkrat slišati od matere.

15. Kako je Pavlihovo stanovanje pogorelo.

Kmalu je imel Pavliha priložnost, da je materi pokazal, kako zelo čisla njene zapovedi ter da le za las ne odjenja od tega, kar mu je bilo rečeno, da naj stori. — Bil je Pavliha zopet nekega dne sam doma. Mati je bila v cerkvi; doma pa je bila izročila vse gospodarstvo svojemu sinu. Zato si pa Pavliha ni dal malo opraviti v svojem visokem poslu. Vse je staknil in vse je preložil, če se je le premakniti dalo; morda si je mislil, da je še kje kakšen kukec skrit.

Tudi v drvarnico ga je pes vlekel. Ta je bila temna in polna suhih drv. Pavliha bi bil rad zvedel, kakšne skrivnosti še hrani drvarnica med polenjem. Jame tedaj premetovati drva, kajti mislil si je, zavoljo samih drv bi ta lopa gotovo ne bila tako temna ko zimska noč; gotovo ima njegova mati kaj prav posebnega tukaj skritega. Pa kdo more kaj v temi najti? Da ne vsak, vedel je tudi Pavliha dobro. Gre torej na ognjišče po žarečega oglja in si zakuri sred drvarnice. Lepo si jo razsvetli, saj drv je dosti imel. Hitreje in pridniše jame sedaj preiskovati, ali kmalo se vnamejo drva; skoraj vsa drvarnica je v ognji. Okorni Pavliha si ni vedel pomagati: ljudi si ni upal klicati, matere pa doma ni bilo. Kaj drugega je hotel storiti, po-njo je tekel? Zaklenivši torej hišne duri pobere jo v cerkev. Tje prišedši poklekne pod korom in lepo moli precej časa; potem se približa materi, ki je na ženski strani ravno vstrič njega v klopi sedela. Počasi se stegne proti nji ter jej tiho na uho pove, da doma v hiši gori. Stara se je tako prestrašila, da je omedlela. Nekaj bližnjih ljudi jo je jelo brihtati, nekaj jih je pa Pavliho popraševalo, kaj li tako strašnega je materi povedal. „Mati bi bili hudi, ako bi jaz kaj drugim povedal’’, odgovori jim Pavliha, ter nikomur besedice o ognji ne črhne. Pa saj tudi treba ni bilo, saj je vse na ulicah vpilo, da gori. Tudi žena, ki se je zopet zavedla, jokaje jim žalostno novico potrdi. Skoraj že ni bilo nikogar v cerkvi, kajti že vsi so bili hiteli k ognju: Pavliha s svojo materjo je bil skoraj zadnji.

„Sin, sin!’’ je rekla mati Pavlihu, „ob vse si me sedaj pripravil! Tuja vrata bodo naji zanaprej po petah tolkle.’’ „Nič se ne bojte, mati!’’ odgovori jej Pavliha, „ne bodo ne nas teple tuje, ampak naše duri.’’ Pri teh besedah skoči in sname hišne duri, kterih še ni bil ogenj dosegel; zadene jih na hrbet tako, da je spodej pete ob vrata brusil. Lahko je je prenašal, ker je bil silno močan, saj je nek sedem let sesal.

Pavliha stopi z vratmi pred mater ter pravi: „Glejte, mati! vsaj vrata sem rešil, da bodeva svoja imela.’’ Nobene mu ne reče mati na to, sede temveč na tla ter jo baje gleda, kako si ljudje prizadevajo, da bi ogenj ugasili, ali pa vsaj sosednje poslopje obvarovali požara. Trapasti Pavliha je pa prenašal svoja vrata okoli, in se najsrečnejšega mislil, ker je vrata rešil ognja.

Pavliha tudi zadnjih maternih besed ni prav razumel: mati namreč je hotla reči, da bodo tuji ljudje vrata za njima zapirali, kedar bodeta po hišah prosila in beračila, kajti druzega jim ni potem kazalo, ko jima je hiša pogorela. — Ogenj so ljudje kmalu ugasili. Pavliha si je moral sedaj pri ljudeh strehe prositi, ber premoženja nista imela, da bi si bila hišo zopet popravila. Nekaj časa so ju še ljudje v domači vasi trpeli, potem so pa Pavliha spokali iz vasi, ker je domačim preveč nagajal. Brez sina pa mati ni mogla biti, šla je torej za njim. Odslej sta se klatila povsod po svetu, Pavliha je pa vrata zmirom še skrbno okoli nosil, edino bar mu je ostalo.

16. Kako je Pavliha obogatel.

Skoro leto sta tavala križem sveta. Nebega dne se nameri, da zaideta v neki gozd. Dolgo iščeta prave poti, pa je ne moreta najti. Do poznega večera sta hodila po gozdu, pa še na plan nista prišla. Kaj jima je bilo sedaj storiti? V hosti sta morala si ležišče poiskati. Ali Pavliha je dobro vedel, da so v gozdih volkovi in druge divje zveri doma, in da človek ni varen, zlasti po noči ne; iztuhta tedaj neko modro, ter svetuje materi, naj bi si izvolila posteljo na drevesu, kajti na visokem hrastu se mu je varniše zdelo, ko na tleh. Mati je bila s tem zadovoljna. Nese jo torej najprvo na drevo. Plezati je dobro znal, močen je pa tudi bil; to se mu mora priznati, če prav ni bil posebno previden. Vgnezdivši mater na drevesu, stopi še po vrata dol, kajti še teh ni volkovom privoščil. Kmalo so bila tudi vrata rešena vseh nevarnosti; ali še nekaj je na tleh ležalo. Kaj nek? Bilo je veliko strto mlinsko kolo, katero je bil Pavliha nedavno pri nekem suhem mlinu izdrl. Mislil si je, čez sedem let je vse prav, tedaj bodem morda tudi kolesa kedaj potreboval, in odslej je tudi kolo okoli prenašal. — Še kolo spravi na drevo in potem ostane tudi sam med vejami.

Komaj sta bila zasmrčala, kar se priklatijo roparji pod hrast ter začno tolarje preštevati, ki so je bili ravno ukradli. Dolgo preštevajo in si dele plen, na zadnje bi se bili pa zavoljo enega tolarja kmalu stepli. Prepirali so se že tako hudo, da so Pavliha na drevesu zbudili. Pavliha jih nekaj časa posluša, pa kmalu jo ugane. Spusti namreč najprvo kolo dol med nje. Enega roparja je pri tej priči ubil; drugi so pa osupnjeni in vsi vstrašeni gledali na drevo , ali niso si mogli razjasniti, kako bi bilo prišlo kolo na tako visok hrast. Mislili so že, to je očitna kazen božja. Kmalu padejo vrata doli. Pustivši denarje na mestu, zbeže sedaj preplašeni roparji. Pavliha zleze z drevesa, pograbi tolarje skupaj in jih nese na hrast. Zbudivši mater jej pove, kaj se je zgodilo med tem, ko je spala. „Mati!’’ rekel je, „sedaj sva pa na konji; dveh tisoč še naš župan nima. To sva bogata! Sedaj vidite, kako mi je kolo prav bilo, pa ste mi ga branili za seboj nositi? Jutri se peljeva domu, pa si bodeva tako hišo sezidala, kakoršne še sedaj v vasi ni.’’

Ko se je zora zasvetila, spravita se na tla. Kmalu najdeta bližnjo vas, kupita voz in konja pri nekem kmetu ter se peljeta domu. Tudi vrata in kolo je Pavlina s seboj vzel za večni spomin, kako je obogatel. V domači vasi so ju ljudje kaj debelo gledali, Pavliha jim je pa včasih kak tolar pokazal, češ, nisem več berač ne! Precej drugi dan skliče vse zidarje in tesarje iz treh far skupaj, in ti so pod njegovim vodstvom kmalu za tisto vas najlepšo hišo postavili. Vsa do čistega je bila nova, samo vrata je imela stara, tako je Pavliha hotel. Mlinsko kolo pa je dal nad vrati vzidati, vendar tako, da se je videlo. Pavlihova mati je bila zopet enkrat vesela, tudi Pavliha je bil prav srečen, samo nekaj mu je manjkalo: družice ni imel.

17. Pripovedka o starem Viničkem gradu.

Vinički grad[1]) se je porušil od velikih Turških bojev, ali kadar so se bojevi počeli, je gospoda pobegla v mesta, a gradove zapuščala, tako dolgo, da je nečisti duh dobil oblast zvrhu njih, pa onda, kadar so hoteli notri stanovati, ni jim dopuščeno bilo, ker rušili so se in se še dandanes rušijo. A zdaj, ko bi človek hotel noter iti, ne pusti ga nečisti duh; ali se stena vruši tako, da se pretraši, pa odide; ako se pa ne boji, onda kamenje meče. Dokler je bila tlaka, dala je gospoda kopati. V pivnicu niso znali, kje so vrata bila, zato so dali zid trgati, da bi prišli do denarjev, pa bi onda z onim denarjem popravili grad. Ali koliko so čez dan vtrgali, toliko je po noči zopet bilo napravljeno. Tako je zmiraj trpelo, da nikdar niso mogli ga popraviti.

Onda so odločili, da bodo samo nekaj delavcev odredili za dan, a v noči več, da se ne bodo bali, ako kaj dojde. Ali takoj v noči je splašilo može, da so pobegli, in od tedaj ne da nikomur tje iti in stanovati. Zato je drevje okolo porastlo in velika goščava je postala.

Pripovedujejo, da je neki sodar šel iz dela grofovskega, kjer je nabijal sod, pa se je zamudil dalje časa, in je moral iti po noči domu. Ne daleko od grada je steza. Sreča ga mnih. On je znal, da tam nečisti duhovi stanujejo, ipak se ni prestrašil, ko je zapazil onega v podobi mniha. Mnih njemu takoj veli: „Čuješ ti, hodi zmenoj; ti si sodar, ker vidim, da nosiš sodarsko orodje in obroče.'' Ta mu odgovori: „Jest sem.’’

„Hodi samo z menoj, nikar se ne boj, jaz ti bom dobro plačal.’’ On ga posluša in ide za njim. Ko dojdeta blizu grada, zemlja odstopi in vrata se odpro (a vrata so bila zasipana in zadrta, da jih ni bilo moči najti; ali onda so takoj najdena bila, da je gospodar noter šel, a pred njim so se sama odprla). Ideta noter. Ko dojdeta do sodov, pokaže mu enega, koji je bil poln vina in kojega je samo bersa držala. Onda on nabije sod, a ko je bil gotov, da mu od vsakega soda eno kupico, da pokusi, a samo staro vino. On se je že pomalo napil, in postal jako dobre volje. Potem ga pelje na stran v kot. Tam so bili trije sodi, eden s samim bakrom (kufrom), drugi s srebrom in tretji s cekini napolnjeni. Zdaj mu veli, da si vzame od enega soda trikrat, kolikor god more vsaki pot vzeti. On si vzame cekinov trikrat. Hotel je pa še četrtokrat, ali rekel mu je, da ne sme več. Na vsakem sodu na denarjih je sedel mali psiček, ali on mu ni ničesar storil. In tako ga odpelje na ono in isto mesto, kjer ga je vzel, in mu reče, da naj ide takoj domu, da se nikjer in nikam ne ogleda. On je šel takoj jako vesel domu, in ko je že do vrat došel, si je mislil, kaj bi to bilo, da se ne bi smel ogledati; saj sem že blizo doma, saj me ni nikogar strah; pa se ogleda, ali nič ni videl. Dojde v hišo, in reče ženi: „Žena, kaj sem ti jaz donesel!’’ „Kaj?’’ ga vpraša. „Jaz sem ti donesel cekine, molči, bodemo dobro živeli.’’ Ona njega vpraša: „Pa kje so ti?’’ On izvadi iz torbe robec ali oglje je v njem bilo. Onda ji on žalosten pripoveduje, kaj se je dogodilo. Ali on ni znal, zakaj mu je rekel, da se ne sme obrniti nazaj. Zato, da se mu denarji ne bi v oglje spremenili; pa ogledal se je, in postali so mu oglje. Toda on se postavi na ono in isto mesto, ko bi došel on, ki bi mu povedal, kake bi mogel nazaj dobiti denarje. Srečal ga je mnih in povedal mu, da naj gre k tekoči vodi, koja voda se je gor obrnila; na kojem mestu se voda gori obrne in potem dol, da jih opere, in onda mu postanejo taki kakor so bili poprej. To je učinil, in postali so mu taki kakor so bili.

18. O psu in o mačku.

Nekdaj so bili srečni časi na svetu. Zemlja je rodila vsega obilo, ne da bi se bilo človeku treba posebno truditi: Pšenična bilka je bila iz gola klas, kolikor je je od tal do vrha. A ljudje so se spozabili v tem obilji, da uže nijso spoštovali božjega daru ter ga tratili. Bog se je razsrdil in proklel zemljo, da uže ni rodila. Pšenici je vzrastla bilka brez klasa in zrna. Prišli so bili časi, da slabejših še nikoli ni bilo na zemlji. Ljudje so stradali, da se je z njih lupila koža. Šli so pred Boga in ga prosili, da bi se usmilil. A ni jih uslišal. Tudi živali so ga šle prosit, pa ni one nijso bile uslišane. Naposlod se tudi pes napoti pred božji stol. Bil je vroč dan, težko je prisopel, in jezik mu je visel iz gobca. Tam pade pred Bogom ter ga poprosi, da bi zemlji povrnil rodovitost, kajti s človekom je tudi njemu stradati, in vendar je bil človeku vselej zvest in veren služabnik. Bog se ga je usmilil, in od tedaj je pšenični klas tolikošen kolikoršen je pasji jezik, moleč iz gobca. Zato je dobro psu kruha dati, a mačku ne, ker ta je hudoben, ter ako mu daš kruha, strese ga v gobci, da bi otresel z njega svetega Duha in blagoslov božji.

19.O žuni.[2]

Pripovedujejo, da je črna žuna pametna, ker ona zna ono travo najti, koja ima to moč, da more vsaki zatvor odpreti, naj bode kako mu drago velik. Kadar ima žuna mlade, onda je moči od nje naj nalaglje dobiti ono travo. Ona ima mlade v luknji, kojo naredi detel s kljunom. Kadar odide na pašo, onda ji treba s klinom zabiti luknjo, da nemore noter. Kadar se povrati, najde luknjo zabito in nemore do mladih, pa ide takoj v livade, in najde ono travo, ter ide ž njo k luknji. A on, ako hoče, da dobi travo, mora prestreti črleni robec ali sukno, pa oditi za koje drugo drevo, da ga ne vidi. Kadar ona dojde i dotekne se s travo, koj klin odskoči od luknje, in spusti ono travo na robec ker misli, da je ono ogenj zato, da neče, da bi kdo ono travo dobil v roke. Onda on ide in vzeme travo in robec, in tako postano nekoji veliki tatovi, ker more onda ž njo vsaki zatvor odpreti, in akoje v zaporu, odpadne vse železje od njega. Da trave ne zgubi, mora si dlan ali prst zarezati in travo noter deti, da se zarase, pa onda je ne more nikdar zgubiti, a kadar mu je treba, se samo z onim mesom dotekne, kjer je trava. To je, zakaj govorijo, da je žuna pametna.

Mogoče je ono in isto travo še na drugi način dobiti, namreč v letu, kadar se seno kosi. Onda mnogokrat odpade kosa koscu, kjer prereže ono travo, in vsikdar, kadar koja prereže odpade; naj je še tako močna, mora odpasti. Kadar mu odpade, zna, da je ono travo prerezal, onda pobere vse one trave, koje je onda prerezal, vsako najmenjšo, in nese na tekočo vodo in meče vsako posebej; koja ni prava, vsaka po vodi dol plava, a koja pa je, plava po vodi navsproti. Onda jo spozna, da je prava, in si jo vzeme.

Bil je nekda pastir, ki je imel enega sina, ki je bil zelo siromašen. Njegov sin zaljubil se je v deklico, koja je bila lepa,marljiva ali tudi zelo siromašna. Zato je on ni mogel vzeti, čeravno ga je ona zelo rada imela. Ko je nekdaj svoje govedo pri nekej šumici pasel v mislih zadubljen , kako bi si mogel pomoči, da bi mogel drago svojo dobiti, naenkrat čuje čvrkotanje mladih ptic. Ide v šumo in najde mlade v gnjezdu. To bili so mladi od žune. On se naenkrat spomni, da žuna travo pozna, s kojo vse na svetu odpreti more, in da se ta trava more tako dobiti, da, ako se mladi njeni najdejo, luknjo zabiti treba s klinom in od zdoli metnoti robec. Ko stara dojde in vidi, da so ji mladi zabiti, odleti in doleti za nekoliko časa z nekakovo travo v kljunu, s kojo travo se klina dotakne, klin odskoči in trava pade na robec. Deček ko to opazi, steče po travo. In ko jo je v roki imel, opazi pečino in na tej pečini železna vrata. On pritisne na vrata ono travo in vrata se s strašnim treskom odprejo, ali ko se odprejo, opazi starca, ki mu reče: „ Vzemi si denarja, kolikor god hočeš, ali pazi, da trave ne ostaviš notri, onda ne boš več mogel noter drugi pot priti po denarje. On od veselja skoči na kup rumenjakov, kajti on ni znal, kaj so dragi kameni in drage druge stvari, nego nagrabi si polno torbo rumenjakov in od veselja pozabi travo. Ali ko ven izide, hotel je zopet noter, da si še več denarjev donese, ali ko se ozre, ni več pečine bilo, kajti notri je travo ostavil in tako je pečina izginila. Ali on je sedaj dosti denarjev imel, in ko je domu došel, povedal je očetu, kaj se je ž njim dogodilo. Oče ni hotel verovati, ali ko dukate opazi, razveseli se in reče: „Zdaj, moj sinek, moreš vzeti Maro.’’ Ko je došel k svoji Mari, vpraša jo, hoče li ga ona vzeti. In ji je povedal, kako je dobil toliko blaga, onda mu ona odgovorila: „Moj dragi, ti znaš, da Bog ljubečim pomore, in jaz bi tebe vzela, še rajši, da bi ti tako bogat ne postal, nego zdaj, ko znaš, da

„Ni ne blago, ne srebro in ne zlato,

Nego je blago, koje je srcu drago.’’

20. Kralj Matjaž ni umrl.

I.

Kralj Matjaž ni umrl; on še živi s svojo črno vojska pod neko goro v skalnati votlini. On sedi pri okroglej mizi, okoli mize njegovi junaki, nobeden se ne gane, kakor bi bili okameneli. A kadar se bliža polnočna ura, se vzdigne, potegne britko svojo sabljo iz nožnic in začne jo brusiti; isto storijo njegovi vitezi; eno celo uro brusijo sablje, potem jih vteknejo nazaj in zopet nastane tišina. To se zgodi vsako noč. Ko bo pa Matjaževa brada trikrat okoli kamnate mize prirastla, vstal bo kralj Matjaž s črno vojsko. Pod košato lipo bo zbiral svoje čete in vdaril potem nad sovražnike krščanske vere, nad Turke.

II.

Korošec peljal je vino iz.Vogerskega domu. Nekega dneva se pelje skozi gozd brez konca in kraja. Pride z vozom mimo visoke gore. Zagleda kajžico, zidano v skalo, tako da se je komaj videla streha iz skale. Pred durmi vidi stati junaškega viteza, ki je imel sabljo opasano. Ko se mu približa Slovenec, nagovori ga vitez in ga praša: „Prijatelj, ti si iz zvrhnih krajev. Povej mi, ali lezejo še zmirom mravlje na tri gore: na Krištofovo, Magdalensko in Urhovo?’’ (Menil je z mravljami romarje). „Da, še lazijo, pa zmirom bolj redko’’, odreže se mu koroški voznik. „Povej doma’’, nadaljuje vitez, „kedor bo vera tako slaba, da nikdo ne pojde več na one tri gore na božjo pot, potem bom jaz prišel s črno vojsko.’’ „Kdo pa si?’’ ga vpraša Slovenec. „Jaz sem kralj Matjaž. Stopi bliže in pojdi z menoj k onej hišici, da se sam prepričaš.’’ Korošec se mu približa; kralj Matjaž pa reče: »Stopi za me in poglej črez mojo desno ramo skoz okno v kajžo.’’ Uboga ga in mu pogleda črez ramo; kaj pa zagleda? Širno planjavo, po katerej je bilo vse črno oboroženih vojakov in konj ; vse je bilo tiho: nikdo se ni ganol; zdelo se mu je, kakor da bi možje in konji spali. „To je moja črna vojska’’ pravi kralj Matjaž Slovencu, ki je bil ves začuden. In na to mu še reče: „Še enkrat skoz okno poglej.’’ Ko oni zopet pogleda, potegnol je kralj Matjaž svojo sabljo na pol iz nožnice; in glej, črna vojska se je oživela, junaki so vstajali, konji vzdigovali so glave, tresli grive, razgetali in kopali s podkvami: Kralj Matjaž pa pravi: „Zdaj si videl vse; ne bo več preteklo veliko let, vstal in potegnil bom svojo sabljo. Lahna in mila sapa bo privela in vse ljudi z eno mislijo navdihnila. Moji junaki bojo zasedli konje in črna vojska se bo vnela za sveto vero.’’ To mu je odkril kralj Matjaž.

21. Ajdovo zrno.

Očetje naši stanovali so nekdaj v deželah izhodnih, tam kjer sije in greje solnce leto in dan, kjer je zlata obilno in bogastva brez mere. Toda sčasom v krajih taistih so se ljudje do čuda pomnožili, in selišč drugih iskat se napotijo očetje naši. Miroljubni so rajši zapustili kraj obilne sreče, kot da bi se bili ruvali in pobijali. Popotnim jim boginja,. katera jih je ljubila zavoljo miroljubnosti, da zrno rekoč: „Koderkoli bote popotovali, vsadite zrno to; kjer ozeleni in zraste, tam ostanite. Ako pa ne ozeleni o dnevih treh, ga izkopljite in pomeknite se dalje.’’ Nikjer ni ozelenelo zrno: ne na bregu morja črnega, ne po planjavah poljskih, ne po gorah nemških, le v zemlji slovenski je ozelenelo in razcvetelo se belo in prineslo sad prijeten in obilo koristen. In dandanašnji seje Slovenec ajdo, — če to suša pritisne ali slana popari — je slaba za slovenskega kmeta.

22. O velikanu Vouvelu.

1.

Enkrat je pastir pod košato bukvo zaspal. Ko se zbudi, pogrešal je devet krav. Po stopinjah spozna, da so krave šle proti Turjaku v globoko duplo. Ko v duplo stopi, je videl Vouvela spati. Iz nosnic se mu je sapa kadila, kakor dim iz kovačnice. Bela žena ga je muh branila. Pastirju se je zdelo, da Vouvel ima kačji rep. Bežal je, kar je mogel, da gospodu fajmoštru pove. Oni pridejo in ga z žegnano vodo poškropijo. Vouvel se zbudi in se spremeni v pozoja in švigne čez planine. Povsod, kodar je letel, so se lomile najmočnejše jelše.

2.

Vouvel ima dosti blaga v globoki gori skritega. Kovač je videl, da Vouvela ni bilo doma. Gre toraj in z debelim železnim kladivom udari na vrata. Bela žena se od znotraj oglasi: Bodi si, kdor si, ne bodeš mogel odpreti, pa če Vouvelico najdeš in rečeš: „Hajd krava nazaj h Krsniku, zemlji je treba dežja, ter se hodo vrata hitro odprla.’’ Iskal je dolgo trave Vouvelice , pa ni je našel. V tem je videl, črno meglo, v kateri je Vouvel domu jahal, zato dirja, da ga ne ulovi.

23. Bom padel.

Nekdaj bil je nek jak korenjak, ki je sploh bil velik „metavec’’, ker straha ni poznaval. Hudo veliko je snedel, tako da mu je samemu se blodilo po glavi, da gotovo očetu ni po volji, ako je pri njem. Reče tedaj očetu: „Dajte mi kolikor se vam zdi, da je moj „odvetek’’, jaz grem po svetu, da vam ne pojem preveč; tudi bi vendar rad zvedel, kaj da je strah.’’ Oče mu dajo, koliko so mislili da mu gre, in tako odide, pa pride za neki čas do gostilne, in si veli jesti dati. V gostilni pa je sedel neki duhovnik, ter ga praša, kamo da gre. Odgovori mu, kakor vemo, da gre strahu iskat. Duhovnik mu na-to reče: „Kaj mi daš, če ti pokažem, kje in kaj daje strah.’’ Pobotata se, da mu naš metavec ima plačati sto goldinarjev, če ga nauči strahu; če pa ne, da mu mora duhovnik našteti ravno toliko. Založita denarje pri krčmarji, in duhovnik ga na večer pelje na pokopališče ali grobje. Ko je odbila ednajsta ura, vstali so vsi pokopani duhovniki, ter so začeli keglati; kegli bile so kosti, kroglje pa mrtvaške glave. Naš metavec pridruži se tudi k njim, a pustili ga niso; položi v igro sto goldinarjev, pa ga le ne puste; sedaj zgrabi za eno kost, pak jih začne goniti in terati okoli cerkve; v tem mahu odbije dvanajsta, in vsi pahnejo pod zemljo. Po takem dobivši sto goldinarjev gre dalje po svetu. — Pride zopet v drugo krčmo, kjer je hotel prenočiti; a krčmar se ga brani, rekoč, da nima prazne izbe; ker v prvi je on sam se svojimi otroci; druga je družine polna, tretja pa še je manje za njega, ker do sedaj nihče v njej čez noč ni ostal živ. „No, to mi je pač kaj prav,’’ odgovori mu metavec, ,.saj po svetu iščem strahu.’’ Leže tedaj spat. Ob enajstih pride nekdo ter mu vkaže, da naj vstane, da ga pobrije. „No, to mi je pač kaj prav,’’ odgovori mu naš potnik, „saj sem že tak močno bradat’’. Ko ga obrije, praša ga metavec, kaj mu je dolžan, a ko mu grdnež ne da odgovora, odverne mu: „Pa naj ti plača Bog za to dobroto.’’ Koj pride drugi z velikimi škarjami, ki so tako dolge bile, kakor naše svisli doma; in bilo je ravno tako, kakor z brijačem.

Za neki čas vse vtihne; na enkrat nad seboj v dimujaku zasliši glas: „Bom padel.’’ „Padi kamor hočeš’’, zavpije mu metavec. Zarožlja nekaj skozi dimnjak, in na tla pade ena noga. Opet nekdo zakriči: „Bom padel.’’ In on še čez oni glas zavpije: „Padi, saj te ne motim.’’ Nekaj debelega ropoče po dimnjaku, in na tla se zgrudi zelo veliko truplo, brez nog in glave. In zopet kriči: „Bom padel’’, in na njegov odgovor: „Padi kamor hočeš’’, zgrudi se rusasta glava, skoči na truplo, noge k truplu, in stal je pred našim potnikom grd velikan. Grdo se je držal in grozil metavcu; ta pak mu ukaže, naj gre ali pak naj ostane, da ga ni mar za njega. Ta mu pa zaukaže, da naj gre ž njim, da mu bo veliko blaga pokazal, če mu bo odpiral železna vrata. Pregledata v devetih izbah veliko, veliko bogastva, srebra, zlata in demantov. Ali od vsega tega ni hotel vzeti nič; v zadnji izbi pak najdeta čudno šibo, katera je imela moč vse živo usmrtiti, vse mrtvo pak oživiti. Vseka metavec se šibo koj onega velikana; iz njegove glave pak vstane mož, kateri se mu je zahvaljeval, da ga je tako rešil od devetstoletnega prokletstva.

Gre tedaj dalje strahu iskat. Pride v neko velika mesto, kjer so vsi ljudje hodili pobešene glave, klaverno se drže. Praša jih, kaj da to pomeni; ali nikdo nič ne odgovori, kar na enkrat zagleda kraljičino lepo oblečeno, katero so nekamo peljali iz mesta. Napoti se za njimi ter vidi, kako so jo pri neki hudi črni jami privezali na pol mrtvo, in za tem pa vsi pobegli v mesto. Ostane da vidi, kaj le bo iz tega; malo za tem začuje se hudo sopihanje iz jame, in iz nje plane lintvert ali zmaj, da požre kraljičino. Ali naš metavec vseka ga po glavi, in zgrudi se mrtev. Sedaj še le izve od kraljičine, da je zmaj vsako leto tirjal eno deklino, drugači pa bi razdrl mesto in poteptal vso deželo; ter da mu ona po obljubi svojega očeta rada poda svojo roko v zakon. Oženita se z velikim hrupom, ter sta živela srečno in zadovoljno, Ko se njima narodi prvi otrok, sedijo enkrat vsi trije pri potoku; prikobaca od nekod velika žaba, otrok se je vstraši, in pljusk! pade v vodo. Metavec pak se tak prestraši,, da ni mogel vstati, da dete vzdigne iz potoka, ter se je skoro vtopilo.

Malo dete ga je naučilo strahu, ker mu je bilo milo — pri srcu!

24. Mačeha in pasterka.

Bil je neki udovec,. ki je imel dvoje otrok, sina in hčer. Oženi se na novo in z ženo priženi tudi hčer. Ta žena je svoje dete čez vse rada imela, primožena otroka pa je sovražila in mučila, kakor je mogla. Nazadnje reče možu: »Poslušaj me, mož, jaz tvojih otrok ne morem več gledati, spravi ju od hiše, če ne, ne bova več hruha skupaj jedla.’’ Mož jo tolaži in miri: „Ne terjaj tega, žena! kam hočem ž njima?’’ „Kamor koli hočeš’’, odgovori žena; „pelji ju v planino, pa ju tam pusti, delata naj kar hočeta.’’

Nazadnje vendar pregovori moža; reče ji, da bo jutri v planino odpeljal otroka in ju tam pustil. Vse to pa je slišala njegova hči in jakaje pove bratu, ki je bil mlajši od nje: „Ljubi brat! jutri naju hočejo oče v planino peljati in tam pustiti; pa veš kaj storiva? Napolniva žepe s pepelom in na poti bova grede za sabo po malem potresala, kadar z manjka meni, boš počel ti, tako bova potlej iz planine lahko našla pot do doma.’’

Zjutraj se siroti doli splazite in napolnite žepe s pepelom, potem ju oče pokliče in oba gresta z njim. Grede tako po dolgem potu sta za sabo posipala po malem pepela. Ko ju oče pripelje v sredo gozda, jima reče: „Posedita tu nekoliko; jaz bom brž tukaj.’’ Otroka se vsedeta, oče pa se ukrade od nju in gre domu.

Ko otroka en čas čakata, začno ju glad nadlegovati, bliža se tudi noč; tedaj se ona vrneta domu, grede po poti s pepelom potreseni. Prišedši do hiše, ne gresta precej notri, temveč se stisneta k steni pod okno in poslušata, kaj se v hiši dela in govori.

Mož ni žena sta bila ravno pri večerji. Žena pravi po večerji: „Da bi bila naša dva otroka tukaj, dali bi jima te-le skorje za večerjo.’’

Pri tej priči otroka vikneta skozi okno: „ Glejte, tukaj sva, mamica’’ in hitro skočita v hišo. Ko ju prašajo, kako sta došla nazaj, sin pove po pravici, da sta si pot s pepelom potresala in tako došla.

Ko se otroka po večerji spat vležeta, žena zopet začne naganjati moža, da naj ju jutro brž odpelje od hiše. Reče mu, da jima hoče pepel skriti. Otroka tudi to slišita in ko zjutraj vstaneta in pepela ne najdeta, si žepe napolnita z mekinjami, in ko ju oče v planino pelje, po poti mekinje trosita. Oča dalječ v gozd ž njima prišedši naloži grmado in zakuri, uzame bučo in se dela, kakor bi hotel po vode iti. Reče jima, da naj sedita tukaj, ker se bo kmalu vrnil. Tako se jima ukrade in gre domu, otroka pa sama ostaneta v gozdu.

Dolgo sta tu sedela in čakala očeta, ker pa vidita. da ga le ni in ker se mračiti začne, se napravita proti domu. Gredoča tako nekoliko časa po mekinjah, naenkrat opazita, da mekinj več ni; pojedle so jih neke živali. Otroka to videti začneta jokati in se vrneta k ognju. Zdaj od nekod pridejo neki judje in ko zagledajo ogenj, stopijo k otrokoma in ju prašajo, kaj tukaj delata in če imata še koga pri sebi.

Otroka jim povesta vse, kako in kaj, in judje jima svetujejo, da naj gresta ž njimi, kjer se jima bo dobro godilo. Otrokoma je to po volji in gresta z judi. Ti ju peljejo v svojo hišo. Doma judje niso imeli druzega, kakor samo mater; prišedši tedaj domu, zaprejo fanta in mu dajo živeža, da se redi, deklico pa izroče materi, da ji streže in služi.

Ko se je fantič že dobro obredil, se nekega dne judje napravljajo na neko delo in od doma grede ukažejo materi, naj jim fanta speče, da ga bodo pojedli, ko domu pridejo. Deklica več časa tukaj bivši se je že naučila nekaj judovskega jezika in je razumela, kar so judje materi zapovedali. Gre tedaj k bratu ni mu reče; „Slišiš! ko so danes judje nekam šli, so zapovedali materi, da naj te speče; pa midva glejva, da babo v peč potisneva.’’

Popoldne baba zakuri peč in pripelje fantiča, da bi ga noter porinila; reče mu, da naj se vsede na lopato. Na to reče deklica: „Mati, on je še mlad in slab, in ne ve, kako se to storiti mora: sedite najpopred vi, da on vidi.’’ Baba je brž pripravljena in sede na lopato; ona dva pa jo zgrabita in v peč porineta, da se peče.

Potem otroka pobegneta iz hiše in tečeta dalje. Prideta do neke vode. Tukaj je bil most. Brž skočita čez-nj in na uni strani se skrijeta v gozd. Ko judje zvečer domu pridejo, kličejo mater, naj jim prinese jesti, pa v hiši ni nikjer nobonega, le pečenka jim udari v nos. Ko pečenko iz peči izlečejo, spoznajo svojo mater, in se hitro odpravijo otroka lovit. Ko pridejo do tiste vode, se vlije ploha z oblakov in voda odnese most; ne morejo tedaj čez in se vrnejo domu.

Otroka pa sta tavala semtertje po gozdu in naposled prideta do nekega studenca; pri tem studencu najdeta ženo in jo nagovorita : „Pomagaj Bog !’’ Napijeta se vode in se vsedeta, da se opočijeta. Zdaj reče žena deklici: »Hčerka, čaj, da ti glavo položim v naročje, da mi enmalo poiščeš.’’ Deklica odgovori: ,,Le mati!’’ Tako žena položi glavo deklici v naročje, pa jo praša, od kod sta oba. Jokaje ji deklica pove vse, kaj in kako, in nazadnje ji reče: „Mati, kako vam vendar glava lepo diši!’’ Zdaj žena vstane, pogleda jokajočo deklico in ji reče: „Koder hodila, bodi srečna; kadar jokala, biser bi ti padal iz oči namesto solz, in kadar govorita, roža bi ti zlata iz ust izrastla.’’ Potem žena otrokoma pove, kod bota prišla na pravo pot; ona dva odidela, žena pa ostane pri studencu. Otroka najdeta pravo pot in gresta domu.

Ko deklica zagleda mačeho in očeta, začne jokati; mačeh vide, da ji mesto solz biseri iz oči padajo, razpre roke in jo začne objemati in poljubovati rekoč: „Blagor mi, da si došla! pa kje si tako dolgo bila?’’ Deklica zdaj začne govoriti, ali glej! iz ust ji priraste zlata roža. Zdaj se mačeha še bolj začudi in jo vpraša: „Pa kje si dobila tak blagoslov?’’ Deklica ji pove, kako je v gozdu tukaj in tukaj našla pri studencu ženo, katera jo je blagoslovila. Mačeha vpraša: „Ali je ta žena še tam, da tudi jaz pošljem svojo hčer k njej, da jo obdaruje tako obilo.’’ Deklica ji reče, da je žena ostala še tam. Zdaj začne mačeha prigovarjati svoji hčeri, naj gre tje, — ona pa se ustavlja in noče; nazadnje jo mati vendar izprosi in hči gre k ženi pri studencu.

Prišedši k studencu, mesto da bi jo nagovorila: „Pomagaj Bog!’’ ne reče nič, temuč sama pri sebi misli: „Glej tukaj tisto baburo, ubil jo Bog!’’ Potem se napije vode in se vsede k studencu, kakor so ji veleli. Žena koj stopi k njej in ji reče : „Čaj da ti položim glavo v naročje, da mi enmalo poiščeš.’’ Ona ji odgovori: „No le! Bog ve, kakšno bučo imaš.’’ Sedaj začne jokati in tožiti: „ Gotovo bi ne bila prišla sem, če bi me ne bila moja mati zapodila.’’ Žena jo pogleda in ji reče: „Naj ti krvave solze iz oči lete, kadar boš jokala, in kadar govoriš, naj se ti jezik zavera in jecljaj, da te ljudje ne bodo mogli poslušati!’’ Potem se dekle vrne domu k svoji materi. Mati jo že čaka in razpne roke pred njo, — ali kadar hči začne govoriti, se ji jezik mede in jeclja, da se mati prestraši, kaj da ji je. Zdaj dekle začne jokati in tožiti: „Vi ste mi krivi’’ — pa glej! krvave ji solze teko po obrazu.

V tem času glas o ubogi deklici pasterki pride do carja, car pošlje po njo in jo vzame za ženo svojega sina; ona pa vzame s sabo tudi svojega brata in živela sta prav srečno.

Druga deklica pa s svojo materjo in očetom ostane v revščini.

25. Izdana kraljičina.

Imela je neka udova tri sine. Pa najmlajši jej ni bil nič kaj pri srcu, in tudi brata nista veliko marala za-nj. Imeli so ga za norčka, čeravno je bil prebrisan, bolj pameten od njih, in pa zvit kot kozji rog. Ko vrha doraste, spravi se jim s poti; vzeli so ga v vojake. Služil je cesarja prav zvesto, in ko ga je doslužil, dobil je doslužno pismo ter se podal proti domu. Ali do doma bilo je daleč. Med potom mu je pošel ves denar, kar ga je imel sabo, zato mu je tesna hodila. Zelo vžejan, ves gladen in neznano truden pride nekega dne proti večeru do velicega prelepega gradu, v katerem je stanoval imeniten kralj. Tu notri — si misli sam pri sebi — bi rad ostal čez noč — sam Bog ve, če me prenoče ali ne. Gre tedaj v grad in prosi prenočišča; pa kako se začudi, ko vidi vse sobane in dvorane na vseh straneh preprežene s črnimi prepregami. čudno se mu to zdi; toraj popraša, kaj to pomenja; posebno čudovito pa se mu je videlo to, da so bili v gradu vsi od prvega do zadnjega nekako otožni in potrtega srca.

Povejo mu, da žalujejo dolgo že po kraljičini. Izdana je — so mu deli — pa je ne more nihče rešiti. Kako se zavzame vojak, ko mu to povedo ! Precej se ponudi, da jo hoče rešiti. Ta ponudba jako razveseli kraljeve podložnike. Urno ga oglasijo kralju, kralj pa veli, ga koj pred-se pripeljati. Ko vojak pred kralja stopi in se mu za rešnika izdani kraljičini ponudi, razvedri se kralju oblačno čelo in prevelike radosti, ker mu je zvezda vesele , sladke nade spet zasijala v srcu, ves ginjen reče: „Ako rešiš mojo — — — in — — — mene (veselja ni bil skoraj v stanu govoriti), dam ti pol kraljevine svoje, kraljičino pa za ženo. Glej! bila — jame tožiti — bila mi je edina, pa nemam je več, izdana je, in rešil jo bo, kdor bo v cerkvi, kamor hodi vsako noč od enajstih do dvanajstih, stražil jo tri noči zaporedoma, da jej ne bo na vse njene vprašanja dal nobenega odgovora.’’ — Kaj tega ne bi storil? se začudi dosluženec. „Poskusilo — nadaljuje kralj — jih je že mnogo, ali slehernemu je še spodletelo dosihmal; nikogar še ni bilo nazaj; vsak se je zmotil ter nagovoril jo, in ona je umorila in obrala ga do belih kosti.’’ To vojaka sicer malo stresne, srce mu nekoliko upade in nekaka groza ga spreleti, pa ker je bil pogumen od nekdaj, zraven pa še zvita buča, da malo tacih, ne porajta veliko, se ojači in obljubi rešiti kraljičino, rekoč: „Naj že bo karkoli z mano, mnogo, premnogo že sem poskusil, pa tudi prestal, in če Bog da, tudi to prestojim.’’

Poda se teda, dasiravno ves truden od celdanjšne hoje še tisto noč pod zvonik bližnje cerkve, kamor je izdana kraljeva hči slednjo noč hodila razgrajat. Pa neznana strahota ga obide, ko ugleda, pod zvonik prišed, veliko kopico samih kosti. Bile so človeške, — onih stražarjev namreč ki so hoteli rešiti hčer kraljevo, ki jih je pa vse od prvega do zadnjega pomorila in obrala, da jih ni drnzega ostalo, kot gole kosti. Urno se spomni, kar mu je bil kralj sam o tem povedal, in brez vsega premišljevanja sklene zviti in izpeljati jo tako ali tako. Kaj si tedaj z misli? — Gre in skrije se med klopi. Tu pričakuje mrtvaške, to je, enajste ure. — Ko enajst odbije, kraljičina pride — vsa črna od vrha do tal. Kakor navadno gre tudi zdaj naravnost pod zvonik. Ker pa nikogar ne najde, jame strašno — prestrašno rujoveti in tekati semtertje po cerkvi. Upila je, da je bilo strah, in iskala slednjenočnega plena, pa ni ga našla. Godilo se je to celo uro — noter do polnoči. O polnoči pa kar naenkrat zgine.

Vojak se poda nazaj v grad, ko se jutro stori. Kralj ga je zdaj željno pričakoval. Vrstilo se je v njem zdaj veselje, zdaj žalost, zakaj malo upanja je gojil v srcu svojem, da se vojak kdaj še vrne, pa vender mu je kmalu pa kmalu sladka nada, da se vse srečno izide, odganjala otožnost, skrb, strah in nepovoljne misli, ki so mu hodile po glavi, razsajale in butale ena ob drugo, enako nemirnim valovom na razdraženem morji. Sila se je tedaj zavzel, nedorečeno razradostil, ko ga vidi veselega in zdravega povračati se.

Ravno tako, kakor prvo noč, stori vojak tudi drugo, toda ni se več skril med klopi, temuč gre in vstopi se na velikem oltarji zad za nekim svetnikom. Ko spet nastopi mrtvaška ura, prikaže se kraljičina, pa ne več vsa črna. Bila je že bela kot sneg do prs. Hitela je spet pod zvonik in ker tu nič ne najde, dirja kakor navadno po cerkvi gori in doli, prestakne vse kote in gre tudi med klopi stikat, le na oltar se ne ozre. To se je godilo do polnoči. O polnoči pa zgine in ni je bilo več; vojak pa se na jutro spet vrne h kralju. Kralj, ki ga je spet željno pričakoval, samega veselja ni vedel, kaj bi počel.

Kakor prvič in drugič stori dosluženec tudi tretjič, pa skrije se na prižnico in tu je pričakuje. Kakor sicer je prišla spet tretjo noč ob ravno tisti uri. Bila je bela že do nog. Najprvo teče kot obakrat pod zvonik, ker tu nikogar ne najde, jame iskati med klopmi, in ker tudi tu ni nič, po oltarji, na to pa teka po cerkvi in išče povsod, dokler ura dvanajst ne odbije. Zdaj postane, ko bi trenil, vsa bela in ugleda rešivca svojega, steče k njemu, ga objame in se mu zahvali. Nato pa gresta oba v grad. Kako se je kralj razveselil hčere svoje — kdo bi povedal in popisal — človeška roka ne! Da jo rešniku za ženo, kakor je bil obljubil, z raven pa še polovico kraljestva. Veselo so obhajali ženitvanje in tudi jaz sem bil zraven. Dali so mi iz naprstnika jesti, pa iz rešeta piti, in od tistihmal imam še zdaj moker jezik in mokra usta.

26. Balin.

Nekda je živel ubog kmet blizo velike vode in si hotel mlin napraviti, pa siromaštvo ga je preveč žulilo. Nekega dne gre k vodi in žalosten hodi sem in tam, kar pride nek lovec k njemu ter ga popraša: „Zakaj si tako žalosten?’’ On mu odgovori: „Mlin bi rad imel, pa si ga ne morem napraviti.’’ Lovec, bil je namreč vražec, mu pa veli: „Kaj mi daš in jaz ti ga v eni noči naredim.’’ Siromak, kmet odgovori: „Ne vem kaj.’’ Lovec, pa mu reče : „Tisto, kar tebi domu grede naj prvo nasproti pride.’’ Doma je namreč imel ščene in sinka, ki mu je Balin ime bilo, ter si je mislil, da mu gotovo psiček nasproti pribeži, in zato mu je obečal.

Domu se bližaje mu že priteče sinček naproti, oče pa otožen reče: „Ti nesrečno dete, je li te je sam hudič pred me prinesel?’’ in hipoma je hudičevo znamenje na desnico dobil. Oča dolgo razmišljuje in ne vede, kaj bi ž njim, ga v učilnico odpravi.

Dečko je bil prebrisane glave, se je lahko in rad učil; dovršivši črne šole je duhovnik postal, pa svete hostije ni mogel prijeti za voljo zlodejevega znamenja. Potem takem otožen, se je napotil pred pekel, da bi se take nesreče nekako znebil. Poidoč pride v velik log, tema ga je zasačila, da ni vedel kod in kamo, kar zagleda lučico in gre za njo, dokler ni dospel do hrama, kder se je lučica leščala. Potrka na prikletne duri, in prosi, da bi mu odprli. Edina hči je doma bila ter mu odklenila; njen oče je odšel krast in razbijat. Balin je prosil stanu, hči pa mu je rekla: „Beži od tod, božja duša, drugači te moj oče ubije, ker strašen razbojnik je.’’ Potnik pa je le silil, da bi smel ondi prenočiti in veli: „Saj mi ničesa ne učini.’’ Poslednjič se ji je pa vendar usmilil in sprejela ga je ter pod ničko skrila. Oče proti jutru všedši je mahoma začel prašati, kdo stransk pa je pri nama v hiši? Hči mu je rekla: „Nikdo.’’ Starec ga je vendar ovohal rekši: „Če mi takoj ne poveš, te na mestu zakoljem.’’ Tako prisiljena mu je deklica povedala. Razbojnik ga vgledaje pita, kaj bi tu rad? On pa mu je odgovoril: „Nocoj tu ostanem,zjutraj pa pojdem pred pekel.’’ To tolovaj uslišavši se je premislil ter mu počasu velel: „Če tje greš, poprašaj v peklu, kako trpljenje hudičevje meni pripravljajo, ker sem prekoreden hudobnik.’’ Balin mu je obečal. Potem ga razbojnik vede v neko klečanjo; ondi so bile ničke samih nožev, ter mu po resnici pove: „Toliko ljudi sem že ubil, kolikor je tu nožev.’’ Potnik ni besede ne čmrgnil.

Drugi dan zahvali se Balin za stanje, odpotuje in po dolgem ter težavnem hodu dospel je pred pekel, ondi potrka, in plantav vražič je prišel gledat, kdo bi bil; uzrev pa hudičevo znamenje na potnikovi pravači mu mahoma reče iti pred poglavarja. Balin drzno stopi pred njega in mu veli: „Ako mi te grdobe z roke ne snemeš, te hipoma s smolo oblijem ter užgem.’’ Vrag mu je trepete takoj znamenje snel. Balin pa je vesel odšel. Povračaje se domu je drugoč k tistemu razbojniku primahal, kder je v predpeklu grede prenočil. Razbojnikova hči se je že bila omožila.

Tolovaj je potem, dokler se Balin ni povrnil, premišljeval pretekle hudobnosti, se zelo kesal ter se sedaj Balinu natenko spovedal in potem poprašal, kaj bi moral storiti, da bo zveličan. Duhovnik mu veli: „Spozakleni svoj hramič ter ključ v vodo vrzi, da nikoli več ne bodeš do njega mogel in vzemi suho jablanovo palico, idi na visoko goro, ondi jo v pečino vtekni zdolbši jamo z rokama in dotle nosi vodo v oberočkoma, dokler palica ne ozeleni, ne počne rasti, cvesti in treh jabelk ne obrodi. Potem jaz pridem in te obredim. „Razbojnik je vse to lepo spolnil, Balin pa odšedši je napredoval v duhovskih dostojnostih ter vladika (škof) postal, pokornika pa iz misli pustil.

Po nekojih letih se primeri, da se je neka gospa mimo tiste gore peljala in zdaleč tista jabelka zagledala ter takoj ponje poslala. Hlapec tje dospevši je slokega, bledega in onemoglega serca poleg jabelk sedečega prosil, da bi mu vsaj eno dal; ta pa je odgovoril: „To ni moje. ampak Balinovo.’’ K gospe se povrnivši je povedal, kako je z jabelki in čegava so. Ona se naravnost k Balinu pelja, ker poznala ga je in vedela, kde vladikuje. Ta mu pove, kar v gori na-nj čaka. Vladika Balin je hipoma spomnil se pokornika, šel k njemu in dosti ljudi z njim. Balin dospe v goro in ugledav palico zeleno z vejicami in na njih tri rudeča ter lepo dišeča jabelka, poleg pa serega starca, ki je bil bolje tenji in zemlji, kakor človeku podoben, je ostrmel in se ni mogel načuditi tej božanskej prikazni, utrinale so se mu solze kakor jagode, čistejše kakor zlato. Starec več ni mogel spregovoriti, temuč milo in ljubeznjivo je samo na sad in Balina se oziral. Balin pa iznemši hostijo ga je obredil in se Bogu za toliko milost zahvalil. Potem pa se je starček spokornik razsipal v prah in lep bel golobček iz njega vzletel naravnost v nebo.

27. Pravljica o kurantu.

Stari Slovenci, dokler so še malikovali, so mislili. da je v začetku sveta presrečni vek bil, da je kruh na drevji rastel in da klasovje pšenično je bilo pol sežnja dolgo. Srečni ljudje so bili dobri; pa kmalu so se pokvarili in hudobni postali. Tedaj so sklenili bogovi svet pokončati. Silno je počelo deževati; cela zemlja je bila visoko z vodo pokrita. Vsi ljudje so poginili, samo štirje so se rešili, da niso v strašni povodnji pokončani bili.

O treh molči povest, kako se je pa četrti strašni povodnji otel, se ve. Bila je namreč na visokem hribu vinska trta, ki se je z vršičem neba dotikala. Prijel se je četrti te trte in začel je v višino plezati. Kurant pri starih Slovanih jako spoštovani bog, to videti, se razveseli, da mož na drevesu, njemu posvečenem, pomoči išče in se usmili revnega človeka. Brzo je jela voda odtekati in zemlja se sušiti. Rešeni človek mora Kurantu, svojemu rešitelju, obljubiti, da bo vedno dve njemu sveti zelišči ljubil in njemu v ljubo rad vžival. Ti zelišči ste bili vinska trta in pa ajda. — Rešeni človek vzame v eno roko trto, v drugo pa ajdino bilko, ter se poda po širokem svetu stanovanja iskat. Na bregovih jadranskega morja se ustanovi, od vinske trte, ki jo je v roki nesel, odseče šibo in vtakne jo z vso močjo v zemljo. Pri tej priči se strese vsa zemlja. In res je še dandanašnji v Proseku zelo dobro vino, in tudi ajdo je vsejal. Njegovi sinovi so se razširili po Kranjskem. In še zdaj se živijo Kranjci večidel od ajde. Ti štirji povodji oteti ljudje so se v štiri dele sveta razdelili in zemljo zopet napolnili.

28. Brat in ljubi.

En mož je imel dvoje otrok od svoje žene: sina in hčer. Žena mu umerje, otroka nista imeta matere več. Oče se v drugič oženi in dobila sta hudobno mačeho — pisano mater, katera ni mogla videti prejšnje žene otrok. Zato reče enkrat svojemu možu : »Odpravi mi svoje rajnke žene oba otroka od hiše, jaz ju ne morem videti.’’ Mož je bil žalosten, ali svoji ženi se ni upal ustavljati. Reče babi: „Napravi živeža, jutri pojdem s fantom in dekletom v hosto in tam ju pustim.’’ Pisana mati napravi v torbo živeža, kruha in sadja, mož drugo jutro torbo oprti in reče svojima otrokoma: „Pojdita z menoj, v hosto gremo rudeče jagode brat, ogenj kurit in drva sekat.’’ Fant in deklica se očeta primeta in sta prav vesela, da smeta iti jagode brat, ogenj kurit in drva sekat.

Šli so notri v hosto od jutra, dokler je solnce visoko stalo. Oče je nesel en čas enega, potlej druzega, ker sta bila že trudna, in je solze v rokav brisal. Ko so bili že daleč prišli, ustavijo se in ogenj zakurijo. Mož da otrokoma iz torbe jesti, suhih drv jima nanosi in reče: „Pri ognji ostanita, kurita, jaz pridem nazaj, kedar bodem za mater drv nasekal.’’ Potlej v goščavo odide in ne pride več nazaj.

Sedita dolgo in dolgo pri ognji. Ko se pa stori mrak in črna noč, začneta očeta klicati, ker je bilo obeh strah volkov, ki so okolu po hosti tulili. Ali očeta ni nazaj. Ogenj jima pogasne. Vstaneta in gresta očeta iskat. Nikoli nikjer ga ni bilo, ni oglasil se ni. „Volk jih je vzel’’, reče deklica in oba jokata. Fant pa reče: „ Jaz splezam na tole visoko drevo, in kjer ugledam luč, tam je naša hiša.’’ Spleza na visoko drevo in vidi na levi luč. Na levo vrže z drevesa vejo, in na tisto stran gresta potem oba, daleč, naprej in naprej.

Prideta do velike hiše, ki je na samoti v sredi gozda stala, a ni bila domača hiša. Vrata so bila na stežaj odprta in kar notri gresta. Nobenega človeka ni bilo nikjer videti, na mizi pa je bilo napravljeno gospodskih jedi za dva stara človeka. „To je nama Bog dal’’, rečeta, prisedeta in pojesta, kar je bilo. Ko sta se najela, pogleda fant po hiši in najde pri peči velik meč. Bralo se je pa na tem meči tako: „Kogar bodeš hotel posekati, tega posekaš.’’ To je dobro, pravi, ta bo za volkove in za razbojnike. Očeta nikoli več ne bode, zdaj bodem jaz gospodar, ti bodeš gospodinja.’’ Ko tako govorita, pride stara žena v hišo. Hudo se ustraši. „Kaj sta prišla, in kam, otroka božja?’’ zavpije. „Zgubila sva se in k vam vsa prišla; očeta je volk vzel in domu ne znava’’ rečeta babi. „Jaz pa vaju ne morem čez noč imeti’’, reče baba, „sem zahaja sedem ajdovskih razbojnikov — pesoglavcev.’’

„Skrite naji v kakšen kot, jutri pojdeva proti domu.’’

Tako dolgo sta prosila, da se ju je stara baba usmilila in ju skrila za peč pod desko. Fant je pa vzel tisti meč seboj, na katerem se je zapisano bralo : „Kogar bodeš hotel posekati, tistega posekaš.’’

Ura je enajst odbila in prišlo je v hišo sedem ajdovskih razbojnikov. Prinesli so veliko ubitih ljudi, veliko zlata, in so sedli okolu mize. Najstarejši, kateri je bil harambaša, pokliče staro babo in jej reče: „Baba, ti si v naši hiši skrila dva krščanska človeka; če ju ne daš in ne pokažeš, vzamemo ti tvoje življenje in tvojo glavo.’’ Baba je rekla: „Tam za pečjo, za desko sem ju skrila, smilita se mi, oba sta mlada.’’ Razbojniki babi glavo odsekajo.

Potem pa izvlečejo fanta in dekleta izza deske izpod peči in reko: „Vidva po krščeni krvi smrdita, obadva morata umreti.’’ Fant in dekle začneta prositi, a nič ne pomaga. Toliko da jima puste, da se na smrt pripravita. Zdaj pa fant skrivaj svoj meč izza deske potegne ter poseka harambašo in vse razbojnike. Kogar zadene, ne more se več geniti. — Ko so bili ajdovski razbojniki vsi pobiti, zavleče jih v temno kamro notri pod zemljo, kamor so razbojniki nosili glave in trupla tistih, katere so pobijali. Vrata trikrat zaklene in ključ spravi na svoje telo na golo, da bi ga živ človek v roke ne dobil.

Vsak dan hodi s svojim mečem po gozdu in nosi domu, kar dobi. On je bil gospodar, sestra pa gospodinja, in dobro se jima je godilo.

Eden onih razbojnikov, katere je bil v temno kamro zavlekel, pa ni bil dobro zadet. Zdrami se in enkrat, ko brata ni bilo doma, skozi lino s sestro govori, prosi je obezila za svojo rano, vode in jedi, in naj hudemu bratu nikar ne pove, da je še živ. Ta razbojnik je bil tako lep in mlad, da se je sestri smilil. Dala mu je obrisala, nosila mu je na lino jedi in pijače, in kadar brata ni bilo doma, hodila je govorit ž njim, tako da ga je začela rajši imeti, nego svojega brata. Mladi razbojnik je zmerom prosil, naj mu odpre, da bi iz svoje ječe prišel, njo seboj vzel, in da bode lepo na svetu zanj in zanjo. „Kako bi ti odprla, ker moj hudi brat ključ nosi na svojem telesu in mi ga nikoli v roke ne da?’’ Mladi razbojnik jej reče: „Lezi in reci svojemu bratu: „Bratec, jaz sem na smrt bolna in vem, da bodem zdrava, samo, ako mi kdo gorkega mleka prinese izpod divje volčice. V dolini so volčji brlogi, in volkovje ga raztrgajo, kedar pojde volčico mlest. Ti ga potlej poiščeš in mrtvemu ključ vzameš.’’ Dekle v posteljo leže in reče bratu, kakor jo je bil mladi razbojnik naučil. Brat opaše svoj meč in gre precej v dolino sestri zdravja iskat. Tam je imela volčica mladiče v brlogu. Mladiče poseka, starko samo z mečem pretepe, in nič mu ni mogla, lehko jo je pomolzel in domu peljal. Sestra mleka ni pila, ampak za posteljo ga je zlila in rekla, da je zdrava. Volčiča je pa pri hiši ostala, v kotu ležala in je .bratu privajena bila kakor pes.

Kedar brata zopet ni bilo doma, pove sestra mla demu razbojniku, da ni ključa dobila. „Moj brat je tak, da ga nobena divja zver ne prime. Ključa pa od sebe ne dene.’’ Razbojnik jej reče: „Lepa moja mlada! lezi v drugič v posteljo in reci: Bratec, jaz sem še bolj bolna, in vem da bodem samo zdrava, ako bi mi kdo prinesel prav gorkega medvedjega mleka. Tvoj brat pojde, medvedko domu prižene, in reci mu, da jo bode doma molzel. Tačas svoje oblačilo sleče in ključ od sebe dene; ti pa njegov meč skrij in ključ hitro vzemi in priteci meni odpret.’’ Sestra tako stori, kakor jo je razbojnik naučil, brat pripelje medvedko, oblačila od sebe ne dene, temuč medvedko oblečen pomolze. Medvedka se hiši privadi in leže v drugi kot.

„Zopet nisem ključa dobila’’, pravi deklica mlademu razbojniku. On pa jej reče: „Še v tretje lezi, ves dan leži in reci bratu: „Bratec, jaz sem tako bolna, da ne morem ni sebi ni tebi skuhati. Skuhaj mi ti armanovega cveta, da me ozdravi. In kedar bode tvoj brat pred pečjo stal, tačas se sleče, in ti meč skrij in ključ mu vzemi, pa meni priteci odpret.’’

In zares bratu tako reče. Kedar je brat pred pečjo stal in za svojo sestro armanov cvet kuhal, bil se je zares slekel. Sestra je šla, meč skrila, ključ vzela in mlademu razbojniki vrata odprla. Ko je brat svoji sestri pijačo dajal, pal je mladi razbojnik nanj z velikim nožem, da bi ga zaklal. Tačas bi bil brat umorjen, ker je bil njega meč skrit, ali volčiča, katera je bila v enem kotu, skoči in vrže razbojnika na tla. Sestra se za svojega mladega razbojnika in za sebe zboji ter se z drugim nožem v brata zaleti. Ali medvedka plane iz druzega kota ter sestro na tla vrže.

Brat reče: „ Trgajte divje zveri! Mačeha me je zapodila, oče me je v hosti pustil in sestra ima razbojnika rajše kot lastnega brata.’’ Volčiča raztrga razbojnika, medvedka sestro, brat je pa po svetu šel s svojim mečem in se ni bal dvanajst junakov.

29. Vila.

Nekega toplega dne gre krepek in lep Veprinški mladeneč v goro Učko, ter najde pri stezi na trati zalo dekle, belo oblečeno, spečo na solnci, in zagledavši lepoto nežnega obraza se začudi. Nehoteč je buditi, odreže veliko vejo, in jo vtakne tiho v zemljo, da bi jej senco delala. Ona se na to prebudi, vidi postavljeno vejo, sebe v senci in pri sebi stoječega mladenča, ter ga popraša: „Ali si mi ti, mladeneč;, to senco naredil?’’ On odgovori: „Sem, ker si mi se smilila, da te solnce prepeka.’’ Ona mu govori dalje: „Kaj češ za to dobroto ?’’ Mladeneč veselo reče: „Daj se mi tvojega prelepega obraza nagledati in te za ženo vzeti.’’ — „Dobro, jaz sem zadovoljna se s teboj omožiti’’ — mu reče ona — „ali vedi, jaz sem Vila, ti nesmeš nikdar mojega imena izgovoriti; ako rečeš moje ime „Vila’’, te moram takoj zapustiti.’’ On obečavši da neče, jo pelje domu, pove svojim staršem vse, kar in kako se mu je zgodilo, samo ne pove, da mu je nevesta „Vila’’. Ona jim se dopade, radi privolijo v ženitev. Na to se poročita. Živela sta nekoliko let prav lepo in veselo, hišna sreča je v vsem in v vsakem prav dobro napredovala; porodi mu tudi eno hčerkico, lepo ko angeljček.

Nekoliko let za tem sliši mladi mož neko letno jutro prav zgodaj grmeti; vstane, gre na okno, vidi, da se strašno nevreme pripravlja, ter govori svoji ženi: „Žena! škoda in nesreča velika, da nismo pšenice poželi, vso bo nam toča pobila.’’ Ona mu reče: „Ne boj se ne, naše ne bo pobila.’’ To rekši vstane, gre pred duri, in ko pride nazaj, počne strašno toča padati. Mož zdihovaje govori: „Sem ti rekel, da bomo ob vso pšenico.’’ Smehljaje mu na to reče: „Pojdi v skedenj, boš videl, da nam je ni pobila. Ko toča neha, gre mož res v skedenj, in vidi ondi vso pšenico v snopji lepo zloženo, in vrnivši se zavpije ves začuden: „Ah, kar je Vila, Vila je!’’ Ali v tem hipu mu ona zgine, — mož ostane tužen in žalosten brez žene „Vile’’ s svojo malo hčerkico.

Mati Vila pa še zmirom dohaja nazaj, nobenemu kakor, sami hčerkici vidna; nastaja jo v vseh potrebah, kakor najskrbnejša mati, dokler je ni zgojila do ženitvenih let. Ko ta Vilina hči do te dobe pride, se omoži in je tako mati sedanje Polharske rodovine. — Tako pravljica.

30. Bela kača.

Nekdaj so se kače okoli Osojan tako silno pomnožile, da jih je vse gomezlalo. Hudo so kmete v tistej okolici nadlegovale. V izbe, hrame, mlečne shrambe in postelje so jim lezle. Še pri mizi niso pokoja imeli, ker so jim gladne kače v skledo silile. Največi strah jim je pa grozno velika bela kača narejala, ki so jo večkrat na Osoščici čredo napadati videli. Kmeti niso si vedeli pomagati; procesije so napravljali, in na božja pota hodili, da bi Bog to hudo kazen od njih odvrnoti blagovolil. Pa tudi to ni hotelo pomagati.

Ko so ubogi ljudje v takej velikej stiski bili, in niso vedeli, kaj bi počeli, da bi se te nadloge znebili, pride neki dan v tisti kraj neznan mož, ki jim vse kače do ene pokončati obljubi, če mu le za gotovo povedati morejo, da velike bele kače videli niso. — „Nismo je videli nikoli’’, mu odgovorijo nekateri iz množice, ki se je krog tega čudnega moža zbrala.

Zdaj je dal okrog visoke smreke veliko grmado napraviti, in ko je bil že na vrh smreke zlezel, vkaže celo gromado od vseh krajev zasmoditi, in potem hitro v stran bežati.

Že je od vseh krajev plamen proti visoki smereki švigal, kar vzame tisti neznani mož kosteno piščalko iz svojega žepa, in začne tako močno piškati, da je vsem po ušesih cvililo. Hitro primatlja in pridere od vseh strani strašna sila kač, gadov in modrasov h gromadi, in od neke čudne moči gnani vsi v ogenj poskačejo in tam poginejo. Na enkrat se pa zasliši še močnejši pisk iz Osoščice, da je vse pričujoče strah in groza spreletela. Mož na smereki to slišavši, groze obledi: „Joj meni,, ni mi več pomagati!’’ tako on zavpije, „belo kačo sem slišal zažvižgati, zakaj ste me tako zvodili? Bodite pa vsaj tako usmiljeni, in ne pozabite vsakega leta na ta dan za me siromakom ubogajme dajati.’’

Komaj je ubožček te besede izrekel, se strašna kača z velikim hrupom kakor dereč potok čez strmo pečovje privali, in se v jezero prekucne, da pena kvišku leti. Kmalu na ono stran jezera priplava, in vsa razljutena k goreči gromadi prilomasti, se kvišku na smereko spne in revčeka v ogenj potisne. Strašno se kača v ognju premetuje in žvižga, pa silni ogenj jo kmalu premaga.

Tako je srepa kača, ki je čredam toliko škode delala, s celim gadjim zarodom poginola. Spet so mogli kmetje brez straha svoj posel opravljati, in pastirji na Osoščici brez skrbi svoje črede pasti. Hvaležni svojemu dobrotniku še dandanašnji ne pozabijo obljube svojih pradedov, in vsako leto na tisti dan ubogim obilne darove delijo.

31. Nedolžna ljubezen.

Bile ste dve vasi, edna blizo druge. V edni vasi je bil lep mladeneč, da mu ni bilo para; v drugi pa je bila lepa deklica, lepša kakor vse pajdašice. Bila sta pa oba ne le samo lepa v obraz, temveč njuni srci ste bili še čisti in nepokvarjeni. Ta dušna in telesna enakost ju je zedinila tudi kmalu v čisti ljubezni. Razodevala sta eden drugemu svoje čute, in mislila sta, da sta tukaj na zemlji že v raju. Ali kakor vsako veselje, se je tudi njuno kmalu skalilo. Deklica je namreč tako zbolela, da so že vsi mislili, zdaj zdaj bode vgasnila. Mladenič jo je hodil pogosto obiskovat, in ko gre nekega dne že v mraku svoj pot, ga sreča v hosti belo oblečena žena. Ko vidi, da je tako žalosten, ga vpraša, kaj da mu je? On ji pove, da je njegova ljuba bolna, in da se zelo boji, da jo bode skoro zgubil. Žena ga tolaži ter mu veli, naj pogleda proti bregu, tam bode nekaj videl. Mladeneč se ozre na breg in vidi dve svetilnici, v edni je luč prav svitlo gorela, v drugi pa že hoče ugasniti. Razloži mu bela žena to tako : „Svetilnica s svetlo lučjo pomeni tvoje življenje. Živel boš, dokler bo ta luč gorela. Ona svetilnica pa pomeni življenje tvoje ljube, ki bode kmalu ugasnila. Zamoreš pa vendar jo smrti oteti, ako toliko olja iz svoje svetilnice v uno odliješ, da v njeni ne bode ne več ne manj kakor v tvoji. Potlej je pa tudi tebi življenje prikrajšano in umrla bosta oba v tisti uri. Reši tako življenje svoji ljubi, če te je volja, kakor praviš!’’ „Hvala Bogu!’’ vsklikne radostno mladeneč, ter hiti na breg k svetilnicam. Visele so v zraku, pa niso bile nikjer privezane. Stori, kakor mu je rekla žena, potem pa hiti v dol se zahvalit beli ženi, pa ni je našel več! Zaburjen v misli, kdo da more ta žena biti, ide dalje. Ko pride do vasi, vpraša deklo, ki je ravno po vode šla, kako se kaj bolnici godi: in ta mu pove, da jej zmirom boljše prihaja! Veselo hiti v hišico in se prepriča, da je to res. Deklica popolnoma ozdravi in ljubi jej pove. kako jo je ozdravil. Prepričana sta bila, da je bila ona bela žena „mati Božja’’. Obljubita si toraj ne da bi v zakon stopila, do smrti si zvesta v ljubezni ostati. Tako jima je prešlo v srečni ljubezni še sedem let. Čez sedem let pa oba na eden dan zbolita in v mraku v tisti uri umerjeta. Ljudje so pravili, da so na bregu dve svetilnici videli tisti večer, o katerem ste zaporedom ugasnili. Bila sta oba pokopana eden poleg drugega pred cerkvenimi vratmi in ljudje so hodili k božji službi po njunih grobih. Iz vsakega groba pa je prirastel bršljen in cerkvenih vrat se prijemši jih je obrastel okoli in okoli. — Čez leto in dan so izkopali groba. Trupli ste bile že čisto sprahnjeni, srci pa ste bile še celi in iz vsakega je bršlen rastel. Na nekih krajih pa pravijo, da je iz devičinega srca prirastla bela lilija, iz mladenčevega srca pa rudeča roža.

32. O tistem, ki se je pri kači ženil.

Rekla sta stara sinu: „midva sva opešala, pojdi se ženit!’‘ — Šel je, pa nobena ga ni hotla. — Šel je po poti, pa je rjula kača tam v robeh: „Kam pa greš?’’ — „Ženim se, pa me nobena noče.’’ — „Pa mene vzemi.’’ — „Da no, kaj bodo pa doma rekli?’’’ — »Kar hočejo, bo že vse prav. Vse pripravi za ženitovanje, godce, posteljo in vse. Kedar bo čas, da bova šla k poroki, bom že pripravljena. Ko prideva pred altar, se ti bom krog roke ovila. Potem bom pa šla z vami domu. Ko boste ženitvanje obhajali, bom pod mizo, pa od vsacega jedila mi daj žlico pod mizo.’’

Bale so se ga pa zato tako vse, ker sta bila stara tako huda. — No potlej je prišel domu in priletela mu je mati nasproti. „Ali si se oženil?’’ „Sem se.’’ — »Kje pa?’’ — „Pri kači.’’ — „Ta je pa že preč; bova pa mogla midva jenjati, če misliš kačo vzeti.’’

Potlej je pripravil vse, obleko, godce, svate in vse. Prišel je dan poroke in šli so k poroki v cerkev ali kam, ker ne vem, kake navade so bile takrat. No pridejo tje, svatje so jeli se shajati, so se vsedli h kosilu. „Kje je pa nevesta?’’ — „Bo že prišla, bo že sama skrbela, da pride.’’ — Potlej so pa šli. So prišli v cerkev, je pa prišla kača. So šli k poroki, pa se mu je ovila krog roke pa je bila poroka sklenjena. —

Zdaj gredo domu, potlej so pa ženitvanje obhajali; od vsake jedi je dal žlico pod mizo, kača je bila pa pod mizo. Ženitvanje je bilo končano. Potlej sta pa šla ležat. „To ti povem, vrata dobro zakleni. Stara bosta notri prišla in me ubila, ker se bosta bala, da bi te ne pičila.’’ In zjutraj je vstala ženska, da ji ni bilo para, ker se je bila omožila. — „Zdaj pa greva po doto’’, je djala drugo jutro. — „Kam bova pa šla?’’ — „Tje kjer sem te klicala.’’ — Pa sta šla v tiste robe. Pa sta prišla v tiste robe in sta prišla v lep grad in sta videla tri kadi denarja. „Glej, to je moje.’’ — Te denarje sta spravila domu, kako ne vem. Zdaj tudi stara nista bila več huda, da je kačo vzel.

33. Ož.

Ož je kača, dolga kot grabljišče, in stanuje pod hišnim zidom, pod ognjiščem ali vsaj blizo hiše. Domačim ne stori nič hudega, njih največi prijatelj je, varuje hišo nesreče in igra z otroci. — Opoldne je vzela gospodinja južino iz peči, pustila pak lonček jedi pri žrjavici. Ljudje so odšli na delo. Ož prileze izpod ognjišča v peč in poje, kar mu je pripravila gospodinja. Zvečer pride gospodinja kurit za večerjo, ož izleže iz peči in zgine počasi pod ognjiščem. Pri eni hiši so bili enkrat prilezli vsi oži na njivo k žanjicam. To ne more biti nič dobrega, si mislijo žanjice in gredo domu. Res, kar zagledajo, kako je švigal ogenj iz dimnika, katerega so po sreči še pogasiti zamogli!

Stala je hiša na samoti ne daleč od potoka, ki teče po dolinici. Ura hoda ni bilo hiše na nobeno stran. Na vrtu blizo hiše je stala posamna od grmovja obdana skala, ki se je gotovo nekdaj privalila bila z hriba. Imeli so pa tudi pri hiši edinega sinka, ki je prosil vsaki popoldan kruha in potem šel, da nobeden ni vedel kam. Materi se je jelo čudno dozdevati to, posebno ker brez kruha se ni ganil nikoli od vogla hiše. Mati povedo to očetu in oba skleneta, gledat iti, kam da sin hodi. Gresta za njim in prideta do velike skale, ki je stala na vrtu. Tu ga vidita, kako je sedel na tleh in drobil kos kruha, ga sam jedel in ga dajal tudi ožu v usta, ki mu je v roč zvit na kolenih ležal, glavo kvišku drže. Oče priskočijo in oža ubijejo; sinček pa začne jokati in tožiti očetu: „Zakaj ste mi ubili mojega tička!’’ — Ni se dal potolažiti, hirati je jel in kmalu je tudi' on umrl žalosti.

34. O povodnjem moži.

Deklica je hodila vode zajemat k studencu. Pa vsakikrat je bila rosa ometena krog vode. — „Ko bi pač to moje bilo, kar roso ometa!’’ ker je mislila, da je kaka zverina; bil je pa le povodni mož, ki je roso ometal. To je pa tolikrat si želela, da je tako moč dobil čez njo, da je enkrat po njo prišel in jo seboj vzel pod vodo. In tako je bila ona njegova žena. On je pa hodil vsak teden na ta svet po meso, pa nikoli ne brez rokavic. Ob letu ga ona poprosi, da bi jo spustil še enkrat na ta svet. On pa pravi: „Ali nisi več rada pri meni, kali? Ali mi hočeš uiti?’’ — „Kako bi ne bila rada pri tebi, saj mi ni sile! Tu mi ni treba skoraj nič delati, doma sem pa celi dan imela kaj opraviti. Stariše bi pa vendar rada obiskala.’’ — Ko je ni pustil, ga je prosila, da naj dobi tukaj kako žensko, ki bo pri nji za hišno, da ji dolgi čas ne bo, kedar bo on hodil po meso. In res je pripeljal drugi teden žensko seboj. Ona pa reče hišni: „Nič nikar ne terjaj plačila; kar bo sam dal konec leta, to pa vzemi. Ne boš se kesala.’’ Pri tem je ostalo. — Enkrat je vendar ona poprašala njega: „Kaj bi vendar morala storiti, da bi mogla še enkrat na ta svet.’’ On je pa djal: »Morala, bi vsa tvoja žlahta štiri kvatre vsaki dan pri maši biti, potem bi te pa izpustil.’’ Ona hišni vse to pove in ji pravi, da naj gre iz službe in da naj nič ne terja plačila: kar bo sam dal, pa vzemi, pa starišem povej, koga da morajo storiti, da bom rešena. — On pravi hišni: „Hišo pometi!’’ — Pa je pometla, „Kar si nametla, je tvoje plačilo.’’ — Pa je pobrala smeti v ruto, in ko je prišla na ta svet; so se vse smeti v samo čisto zlato spremenile. — Doma je pa povedala vse, da štiri kvatre mora cela žlahta vsaki dan pri maši biti, da bo ona rešena.

Čez leto in dan prosi ona njega, da naj jo pusti, da bo stariše obiskala. On pa pravi: »Pojdi, pa na verigi, ki je nobeden videl ne bode, boš privezana. Ko te bom prvikrat potegnil, jemaj že slavo, ko te bom v drugo, moraš že biti na sredi pota; ko te bom tretjikrat, že moraš pri meni biti. To ti pa povem, krog konopelj se le nikar ne plazi!’’

Ko pride ona k starišem, so bili ravno od zadnje maše prišli. Poslali so po gospoda, in gospod so jeli moliti nad njo in jo blagoslovljati, kar zagledajo verigo, ki je bila na nji privezana. Hitro so jo odvezali in tisto verigo za hrast privezali. Zdaj potegne povodni mož za verigo tako, da je hrast izruval. Ko je v drugo potegnil, ga je podrsal do srede pota, in tretjikrat celo notri do sebe pod vodo. Takrat je zavpil: „Nesrečna bodi, prokleta ženska!’’ Ona pa gre po mestu in poprašuje pri mesarjih, če pride tak in tak mož k vam po meso, ki ima vedno rokavice in palcom kaže, kodi da naj odrežete. Nobeden ni vedel; na zadnje vendar se je dobil mesar, ki je djal, da k njemu hodi tak mož. Ona pa pravi: „ Tisti je povodnji mož. Pripravite si trto na levico zvito, in kedar bo spet prišel, in vam s palcom kazal, kod da odrežite, pa mu palec odsekajte. Potlej ga pa s tisto trto povežite in od tal vzdignite; ko bi ga ne vzdignili in ko bi le ene kapljice vode se dotakniti mogel, bi pa zadobil tako moč, da bi vam ušel. Položite ga potem na voz.’’ — Pa si je pripravil mesar trte na levico zvite, in ko je drugi teden povodnji mož prišel v rokavicah in pokazal s palcom, kod da naj odreže mesar, pa mu je paleo odsekal, ga od tal vzdignil, zvezal s tisto trto in na voz naložil. Peljali so ga nekam daleč, na Dunaj ali kam, ne vem; samo to vem, da je v vsako žensko plunil, ki ga je pogledala.

35. Sin jež.

Bila je mati sinu zavdala, da je bil jež. Tisti jež je pa djal: „Zdaj bom pa šel po svetu.’’ Prišel je k nekemu kmetu in ga je prosil: „Dajte, da bom gnal prešiče past. Vsako leto enkrat bom prignal domu; sto mi jih boste dali, in sto jih bom več domu prignal.’’ — Ti ne moreš pasti, kaj bo neki jež!’’ — Ta pa tako dolgo pravi, da bo, da mu jih je le dal. Med letom je pa prišel mož v gozd, pa ni znal iz gozda, toraj je djal: „Svinje so, svinjarja pa ni, da bi mi pot pokazal.’’ Oglasi se jež za porobkom: „Tu sem, tu; le pojdite, vam bom že pokazal pot.’’ Pa mu jo je pokazal. — Drugo, leto je spet prišel tisti mož v gozd, in je djal: „O joj, svinje so, svinjarja pa ni, da bi mi pot pokazal.’’ In spet se je jež oglasil za porobkom: „Saj sem tukaj, le brž pojte, da vam bom pokazal pot.’’ — Vsako leto je gnal svinje domu; sto jih je bil gnal past, dve sto pa jih prignal nazaj.

Tretje leto pa spet pride tisti mož v gozd, pa je djal: „O joj, svinje so, svinjarja pa ni, da bi mi pot pokazal.’’ Spet se jež oglasi za porobkom: „Saj sem tu, le hitro pojdite, da vam pot pokažem!’’ — Potlej je rekel tisti mož: „Koliko boš pa hotel imeti, ker vsako leto zaidem, in mi vsako leto pot pokažeš.’’ Jež je pa djal: „Nič druzega, kakor eno vaših hčer, ker imate tri.’’ Mož mu je obljubil in je šel potlej domu. Doma je pa povedal, kaj je obljubil ježu in kako je bilo. Hčere so pa djale: „Zakaj bi ga pa ne jemale, če je le kaj grozen.’’ Mislile so namreč, da se le piše za ježa. Jež je gnal svinje domu, in tisti kmet mu je dal plačilo od vseh treh let. Jež pa je djal: »Zdaj pa pojdite z mano, bova šla ženit se.’’ Je pa djal gospodar: „Kdo bo neki tebe vzel?’’ — „Boste videli, da me bo!’’ — In sta šla. Jež je djal: „Jest bom sedel na petelinu, vi pa na konji.’’ Jela sta iti proti tisti hiši; konj je jel rezgetati, petelin pa peti. Uni so pa djali, kdo da gre, da je taka reč? Oče je pa djal: „Snubači gredo.’’ Hčere pa hude! — Sta prišla v hišo in sta vprašala. Stareja je rekla: „Nečem te; rajši si vrat prerežem.’’ Druga je pa djala: „Jaz te tudi nečem; rajši koj v vodo skočim.’’ Najmlajša je pa djala: „Jest ga bom pa vzela!’’ Šli so k poroki. Ko so prišli k zidu, je djal: „Le pojte, pridem kmalu, grem malo tje za pokopališče.’’ Potlej je pa šel tisti tje, je pa prišel po drugi strani tak fant, da ga ni bilo gorjega. Unima dvema je bilo tako žal, da si je stareja vrat prerezala, in srednja v vodo skočila. Ta je pa nevesto peljal na dom, kjer je bil pred. Bila sta bogata, dolgo sta živela, in njih otroci žive morebiti — še zdaj.

36. Pastirček.

Svoje dni je pasel mali deček v Istriji blizo morja nekoliko krav, katerim je bilo tudi nekaj ovac in koz pridruženih. Bilo je popoldan, in pekoče solnce je zemljo pripekalo. Kar zagleda deček tri lepe deklice , ki so na mehki trati spale. Bile so Vile. Neizrečeno so bile lepe. Pa bile so si zelo podobne; skoro enake so bile med seboj. Mirno so ležale in vsaj na videz sladko spale. Deček ni nič mislil, da bi to mogle biti Vile. Mislil je, da so navadne deklice, da so se pa po solncu hode utrudile, legle in zaspale. „Ali solnce je bo opeklo’’, misli sam pri sebi. „Škoda tako lepih obrazov! Jaz jim moram pomagati.’’ Šel je potem na bližnjo lipo, nalomil si je prav košatih vej ter je zasadil okoli dekličev tako, da jih solnce nič več ni moglo peči s svojimi žarki. Ni dolgo, kar se Vile zbude in vstanejo, ter se začno čuditi in spraševati druga drugo, kdo bi bil tako usmiljen, da jih je ubranil solnčni vročini? (Dobro so pa vedele vse, kar se je bilo zgodilo; kajti Vile nikdar ne spe, le store se, kakor bi spale. Uprašale so se le, da bi vidile, se bo li deček oglasil ali ne?) Pastirček se pa ni nič oglasil, marveč poskušal je ubežati, ker v Vile ni mogel gledati; lasje so se jim preveč bliščali. Svetili so se, kakor suho, čisto zlato. Ali v trenutku so bile vse tri pri njem. Ni jim mogel uiti. Poprašale so ga, kaj hoče za dar, ker jih je pred solncem obvaroval. On si ni upal ničesar prositi. Ponujale so mu čudno mošnjo denarjev, ki ni v njej nikdar zmanjkalo rumenih cekinov; pa pastirček za vse to nič maral ni, ker denarjev še ni poznal. Da bi se pa z denarjem samo igral ogledovaje ga, tega ni hotel, pa saj je bil tudi denar mrtev, on je imel pa živo govedo in ovce, katere so mu bile čez vse. Videvši to vele mu Vile: „Ko boš zvečer domu gnal, slišal boš za seboj od morja rompljanje vsakovrstnik zvoncev, pa nikar se nazaj ne oziraj, dokler domu ne prideš,’’ To rekši, so zginile. Zdaj je še le deček spoznal, da to niso bile deklice, kakor druge, ampak brž ko ne Vile. — Počasi se je solnce vse bolj in bolj nagibalo v morje in pastirček žene domu svojo čredico. Čim bolj se je bližal domu, tim veče zvonenje in bingljanje je slišal za hrbtom; ali pozabil je bil, kar so mu bile Vile naročile. Ko je bil že na polu pota, obrne se radoveden, da vidi, kdo toliko blaga za njim žene? Pa zagledal je veliko trumo krav, ovac in koz, ki so šle iz morja za njegovim blagom. V trenutku pa, ko se je nazaj ozrl, je vse nehalo iz morja na suho hoditi. Samo tista truma ga je do doma spremila, ki je že zunaj bila. Da ni pastirček nazaj pogledal, imel bi bil neizrečeno veliko blaga; pa saj mu je bilo tudi to dosti, ker je tudi revne sosede bogato obdaril z blagom, katero so mu bile Vile prav čudno podarile.

37. O beli kači.

Bila je kmetica in imela je majhne otroke. Hodila je v polje delat in puščala otroke doma ter jim dajala v skledo mleka, da med tem niso bili lačni. Vsak pot so vse pojedli, zato jih je mati hvalila, da so pridni. Otroci pa pravijo: „Saj ne jemo sami, k nam hodi tudi lep tiček jest.’’ Mati si misli, da bodi kaka mačka in je z otroci. Vendar se ji čudno zdi, ker otroci pripovedujejo o lepem belem tičku. Prepričati se hoče, kaj da je. Skrije se tedaj mati v hišo in postavi otrokom mleko v vežo, kakor po navadi. Kmalu se privije bela kača z lepo krono izpod mize ter se najmlajšemu zvije v naročje. Bila je mati vsa trda. Otroci pa so božali in gladili lepega tička. Ko se kača naje, strese lepo kronico z glave ter se zopet v luknjo zgubi. Brž ko je kača odšla, je mati skočila in otroke in krono v kraj spravila. Krono je dela v skrinjo, kjer so imeli prejo. Ded je po zimi prejo vil. Vso zimo je vil, pa je ni mogel poviti. Misli si žena, kaj mora biti, morda ima krona tako moč. Dene krono proč in kmalu je bila preja povita. Denejo krono v žito, merili in merili so žito, pa ni nikdar pošlo, in tako so devali kronico tudi k drugim rečem, in ob kratkem si je hiša tako opo mogla, da je bila najpremožniša. Imeli so kronico tako dolgo, dokler je bil tisti rod pri hiši, ki je z belo kačo tako prijazno in lepo ravnal.

38. Putica in petelinčič.

Bila sta putica in petelinčič, še sta šla lesenčike brat. Petelinčič je poskočil gori na leskov grm. Putica je dela: „Vrzi mi dolka eno kubarico.’’ On je vrgel, in ji je razlil očice. Puta je dela: „Le čakaj, petelinčič, kovrsinčič! kaj si mi razlil očice?’’ Petelinčič je del: „Kaj mi je koza grm objedla? Koza je dela: »Kaj me ni pastir varoval?’’ Pastir je del: „Kaj mi ni mlinar moke zmlel?’’ Mlinar je del: „Kaj mi je volk vso vodo popil?’’ Volk je del: „Kaj mi je solnce zmirom kožo grelo?’’ Solnce je delo: „Kaj mi je Bog ukazal!’’

39. Mačeha in pasterka.

Živela sta svoje dni mož in žena. Imela sta edino, prav ljubeznjivo hčer. Zdravo in milostno kakor rožica je cvela, dokler je bila roditeljema pod krilom, Ko jej pa mati umre, mine jej vse veselje, vse dobro. Namesto umrle matere je dobila mačeho in polisestro. Pa polisestra jo je hudo sovražila. Zato je tudi mačeha ni mogla ne žive videti. Hotela jo je od hiše spraviti; za tega delj jej je dajala pičlo hrane, dela pa čez glavo. Ali ker je bila deklica neumorna v poslu, in ker je vse mačehino kljubovanje ni preplašilo ter prisililo, da bi bila zapustila očetov dom, nakladala jej je pisana mati še več dela, — celo tacega, ki ga ne bi bila opravljala brez posebne pomoči. Poslala jo je po jagod o Božiči, ko je najhuje pritiskal mraz, ko je bila zemlja vsa pod snegom. „Če jih ne prineseš, še danes mi pojdeš od hiše’’, zagrozila se jej je nemilosrčnica. Reva vzame košarico, pa gre milo jokaje proti griču, po katerem je živino pasla po leti in časi dobila največ in najlepših jagod. Sreča jo na poti neznan berač, raztrgan in slab. — Bil je Kristus. Ogovori jo in vpraša, zakaj je tako žalostna, in kam gre. Pove mu vse od kraja do konca, kako se jej godi. Starček jo tolaži: „Le voljno trpi, Bog ti bo že pomagal, va-nj zaupaj, pa bo vse dobro. Idi k studencu, kjer si po leti napajala živino; tam dobiš dovolj jagod.’’ Tako jo potolaži in poduči, potlej pa zgine. Besede beračeve so jo jako osrčile. Moreča skrb in žalost zapusti njeno srce in sladka radost jej ga objame. Rahločutno gre, kamor jej je berač svetoval. K studencu prišedši ugleda vse rudeče jagod, ki so molele izpod snega. Nabere jih in nese domu vesela, ker je mislila , da vstreže ž njimi mačehi, toda se je goljufala. Mačeha je bila jagod bolj žalostna kot vesela, ker je videla, da so zastonj vse nakane.

Zopet je spomlad. Živina hodi na pašo in pasterka jo pase. Mačehi se ni še ohladilo srce. Zmirom je srpo gledala revo in mislila, kako bi se je znebila; — in kaj si zopet izmisli. Vzame moke, pa jo zmeša s pepelom, ter da pasterki, naj ves prah spravi iz nje na paši. Pasterka jo sicer prosi — milo prosi, naj se je usmili, ker tega ne more, pa vse zastonj. „Ali slušaj, ali pa od hiše!’’ — Tako se je zadrla nad njo in spodila jo za živino na pašo.

Na pašniku dene pasterka moko poleg sebe in bridko se joče, malo da si oči ne izjoče. Spomni se beračevih besedi in zaprosi Boga pomoči. Pa čudo! Veter potegne, pepel se zakadi, in moka je čista, kakor ne bi bila nikoli zmešana bila. Ko donese pasterka moko čisto domu, prevzame to mačeho, katera skoro sama sebi ni verjela. Pa če tudi jo je dirnilo to čudo, vendar še neče mirovati. Še enkrat poskusim’’, je djala sama pri sebi, „in ako... potlej pa. ..!’’ Da jej drobno, kot prah, stolčene soli, zmešane s soli enačim sipom in veli: „Še to! sčisti mi to sol, da ne bo nič sipa v njej, če ne, že veš, kaj te čaka!’’ Pasterka prosi in se brani, da ne more, pa mačeha se še ne zmeni zato. Vzame tedaj mešanico sabo in odžene živino. Zopet zdihuje tožno globoko iz srca k Bogu, da jo reši, in — — glej! Čudo! Krava se približa, zakašlja, puhne v sol in sip se zakadi iz nje. Ko pasterka prižene živino domu in prinese sol čisto, razsrdi se mačeha neznano. Ker vidi, da so brezuspešne vse poskušnje, spodi jo meni nič tebi nič od hiše. Pasterka zopet prosi, za božjo voljo prosi, ali prošnja in vse je le bob v steno. Ker nič ne sprosi, pobere slaba svoja oblačila, zveže jih v culico in gre žalostna in tožna nevede kam. Na poti jej primijavka naproti mačica. Dobrika se jej in oteplje jo z repom. Imela je pasterka nekoliko suhih kruhovih skorij v žepu in te jej da. Pa zopet čudo! Mačica spregovori in pravi: „Idi v le-oni stari izdani grad čez noč. Pride pa ob enajstih izdanec k tebi, pa se ga nič ne boj. Hotel bo, da bi ti plesala ž njim, toda izgovarjaj se. Reci mu, da nemaš šolnov in pojde. Prinesel jih bo in zopet hotel, da plešeš ž njim. Pa ti se zopet obotavljaj. Le reci, da nemaš zlate avbe, in zopet pojde in ti jo prinese. Tako se izgovarjaj do polnoči, potlej pa idi domu in nič se ne boj mačehe. Obleci se pa vsa v obleko, katero ti bo dal izdanec.’’ Mačica pove in zgine, pasterka pa se poda v izdani grad. V gradu gre v najlepšo sobo, in pričakuje mrtvaške ure. Ob enajstih se jej prikaže človek, črn od vrha do tal. Sili jo, naj pleše ž njim, pa ona se izgovarja, kakor jo je bila mačica naučila. Prinesel jej je, kar je poželela, in nosil noter do polnoči, o polnoči pa zgine. Pasterka težko čaka jutra, in ko napoči, poda se domu vsa v zlatu. Ko domu prišedši stopi pred mačeho, čudi se ta, zve, kako je dobila pasterka zlato obleko. Huda zavist se jej zbudi v srcu, toda ni je več gonila pasterke od hiše, čeravno jej je bila še zmirom trn v peti. „Ker je ta avša kaj tacega dobila, kaj dobiš še le ti’’, djala je svoji hčeri in jo precej prvo noč poslala v izdani grad. Hči gre. Prišla je tudi njej mačica naproti, mijavkala je okoli nje in otepala z repom, ali ona jo sune z nogo in gre dalje ošabno. Ko dojde v grad, vsede se in čaka enajste ure. Ob enajstih stopi črn mož k njej, prime jo in začne plesati ž njo. Plesala sta in plesala, pa črni mož jo je vrtel in sukal, da je razpotegnil vse na drobne kosce.

Težko je mačeha pričakovala jutra, in ko začne se svitati, hodi v enomer gledat in čakat hčere, pa je ne učaka. Gre tedaj v grad. Ali ker jo najde vso raztrgano, zgrudi se in umrje. In tako bila je rešena pasterka.

40. Ubožni mladenič in modra kraljičina.

Star kralj je imel hčer, lepo in mlado, a tudi razumno in modro, da take ni bilo z lepa. Nje razboritost je zaslula v deveto deželo. Oče je želel, da se omoži in jej tudi često prigovarjal. A ona se je branila in branila, ter se izgovarjale: „Saj mi ni še sile, niti me ne veseli.’’ Nego oča jo sili in sili, ter naposled se lepa kraljičina uda očevi želji. „Bodi si po vašej volji’’, reče, „ali to vam povedam, udam se samo onemu, kateri mi zastavi tako uganjko, da je ne bodem znala uganiti. A tega prosim od vas, da umrje vsak, kateremu uganem zastavico.’’ Kralj si misli: „kaj bi se ustila! Ženska glava si, bodi si najbistroumnejša. Na konci se vendar najde mož, ki te nadmodri.’’ In jej dovoli, česar je prosila.

Zdaj so prihajali snuboki od vseli stranij, iz daljnih, in bližnjih krajev. Bilo jih je vsake bire, plemenitih in neplemenitih, bogatih in ubogih; ali nobeden ni znal zastaviti uganalice, da ne bi je kraljičina bila uganila. Vsacemu je rabelj odrodil glavo.

V nekej vasici je uboga ženica živela se sinom. Druzega nista imela, nego nekaj kokošij in golobov. Nje sin je tekel v dvajseto leto, a bil je čvrst mladenič. Za tega delj reče materi: „Tudi jaz pojdem uganek zastavljat kraljičini.’’ Mati mu brani, kakor ve in zna, prosi ga in zaklinja, da ne bi hodil nikamor po neumnosti izgubljat mlade glave. Ali sin se ne da preprositi. Kadar vidi mati, da ne more preveriti sina, pride jej misel, da bi bilo bolje, ako ga umori sama. Rajša je, da umrje od nje roke, nego li od rabljeve. Zato se mu na oči uda in speče sinovi dva goloba na pot. A goloba je bila otrovala. S sinom je šel tudi domač pes, kodrasti Grivec. Kadar uže delj časa hodita, vidi mladenič, da je Grivec lačen. Vrže mu oba goloba. Ta hip crkne zajetni pes. Mladenič ga ostavi tam in odide. Hodečemu tako začne se pot izgubljati, da naposled ni od njega bilo nikder sledu. Zatorej se povrne, ter kadar pride na mesto, kder je ležal pes, ni ga uže bilo, a namesto njega je ležalo dvanajst mrtvih vranov. Pobere jih in gre dalje. Na poti ga ulovi mrak, da mu je bilo prenočiti v gozdu. A po noči pride mimo njega četa razbojnikov, bilo jih je štiri in dvajset, in odvedo ga seboj v skrivališče. Mladenič je imel še pri sebi one gavrane. Oskubel jih je, porezal jim glave ter noge in jih dal razbojnikom, da si jih napravijo za večerjo. In jeli so res ter vsi poginili.

Drugi dan se mladenič napoti dalje. Skoraj pride iz gozda na plano ter od daleč ugleda mesto, a na hribci kraljev grad. Zdaj začne premišljevati, katero uganjko bi zastavil kraljičini. Misli in misli ter naposled se domisli, da bode najbolje, ako jej zastavi to, kar je na poti do nje iskusil in videl sam. Zatoraj se oglasi v gradu, in hitro ga odvedo pred kraljičino, katera ga je čakala, sredi svojih devic na kraljevem stolu.

Mladenič stopi neplašno pred njo, ter kadar mu ukaže, izpregovori in reče: „Dva mrtveca sta ubila živca; a ta, ki je bil zdaj mrtev, ubil je drugih dvanajst, in teh dvanajst mrtvih ubilo je drugih štiri in dvajseti; ali on, katerega bi bila imela prva dva ubiti, še živi. Kaj je to?’’ Kraljičina premišlja in pregleduje vse knjige, v katerih so bile uganalice zapisane. Zunaj je bil uže rabelj pri pravil klado, na katero bi mladenič položil glavo, da bi mu jo odsekal, a notri si je kraljičina trla glavo, ter na konci se udala in priznala, da te zastavice ne more uganiti, in velela mladeniču, da jo raztolmači. On reče: „Kadar sem se bil namenil k vam, branila mi je mati, in da bi me vi ne umorili, hotela me je otrovati s tem, da mi je spekla dva goloba; katera sem na poti dal svojemu lačnemu psu, kateri je poginil mahoma. Tega psa je prišlo jest dvanajst gavranov, a gavrane je pojedlo zopet štiri in dvajset razbojnikov. To je dogodba, ki se je meni pripetila na poti do vas.’’

Kraljičina se je udala in še tisti večer sta se poročila. Kralj je ukazal napraviti veliko večerjo; a kadar so se najedli in napili, udaril je ob mizo in rekel, da še nikoli ni bil tako vesel. Naposled je še plesal s kuhinjsko deklo, da mu je na glavi odskakovala krona.

41. O Rojenicah.

A.

Rojenica, ki je stanovala vrh Mladega vrha, je hodila s srebernim žehtarom mlest Groseljnove krave, ki so se pasle ondot. Noben pastir si ni upal, ji tega braniti, ker kdo ve — — —! Zato pa, ker ji niso rekli pastirji nikoli žali besede, prinesla je enkrat k Grroseljnu preje in je rekla: „To imate v plačilo svoje gostoljubnosti; vijte jo, in nikoli vam ne bo potekla, ako ne boste nikoli rekli: „Konec je potekel’’ ali „konec sem našel’’. Raji recite: „Nitka je potekla’’, in „nitko sem našel’’. Če ne rečete tako, bo koj preje konec. — Storili so po Rojeničinem svetu in obogateli so. Zmiraj so vili in vili, pa preje je bilo vedno še toliko kot z začetka. Pastir, ki je krave zvečer domu prignal, je moral vsakikrat prejo viti do trde noči. Ker so pastirji navadno leni, se je tudi temu stožilo nekega večera in ves nejevoljen reče: „Da bi bilo že saj enkrat te preje konec!’’

In res še tisti večer jo je izvil.

B.

Bilo je še zgodaj pomladi meseca sušca. Snega je bilo še na debelo povsod po naših gorah. Pa vendar je klicala vsako jutro Rojenica z vrha Vancovca k nam: „Kmet, bob sej! kmet bob sej!’’ — „Zakaj, vraga, mi že veleva bob sejati, ko je še toliko snega!’’ se čudi kmet, pa Rojenica je vedno le še klicala, naj kmet bob seje. — Kmetu se je to čudno zdelo in misli si: ona še ni nikoli kaj slabega svetovala, moram jo vendar ubogati. Gre tedaj in obseje njivo ravno čez sredo z bobom. Ko je obsejal bil, pride domu in pravi: „Če tudi nič ne bo, ni veliko škode; pol mernika boba gori in doli, mi saj ne bo mogla klubovati, da je nisem ubogal.’’ Ko je skopnil sneg, obseje še ostali kos njive za vrhom in za dnom z bobom. — Glejte čudo! kar boba je sejal pozneje, ni kar nič mogel rasti, in še to, kar ga je zrastlo, so snedle mušice; kar ga je pa bil vsejal v sneg, je rastel, da nikoli tega; le stročja ni botel nič delati. Ko je kmet videl, da ne bo nič pridelal, si misli: „Zdaj so stebla še mlada, krave bom tedaj zapodil v bob, da ga bodo popasle; če čakam zorila, ne bo tu in tam nič.’’ Kakor je sklenil, tako je storil. Pa joj, ko so jele krave stebla odgrizavati, so videli, da ima na Rojenično povelje sejani bob zrnje v sredi' stebla. kakor da bi bilo celo steblo le en strok. — Hitro tedaj krave z njive! Ko je bob dozorel, so poželi kravje ostanke in vendar so še toliko namlatili, da še nikoli popred ne toliko s tega prostora.

C.

Tak je bil jeden bogec, pak dojde k jedni hiši, in pri oni hiši je baš žena rodila. On sedi na klopi pri peči, pak k stolu gledi. Na jen put dojdejo tri žene. Bile so čisto bele oblečene, imele so na glavi bele velike robce a okol vrata grole samih demantov, zlata in srebra, lica bile so okroglega, velekrasne žene kakti Vile. Išle so k stolu in sela je saka na jeden vogel, a bogec takajše stane od peči in sede k četrtemu voglu in posluša, kaj bodo se one tri žene spominjale. Vezda veli jena soditi ovomu detetu, s kakovom smrtjom bode iz onega sveta prešlo. Prva reče: „Bode po veliki zimi drva cepal, pak bode došla zvir vok, pa bode ga pojel, gda bode osemnajst let star.’’ Druga reče: „Ne bode tak, neg bode soldat, pak naj tam vu zimi vumre.’’ Tretja reče: „Ne bode tak, neg do dvanajstega leta naj živi i onda se naj utopi.’’ Onda vele se tri: „Ovo dete naj bode jako dober deček, da bodo ga jako radi imeli roditelji i drugi ljudi i naj vu dvanajstem letu vumre.’’ Onda se stanejo one tri žene i odido. Vezda pak bogec veli oni ženi, koja je rodila: „Ja sem videl, došle so Sojenice pak so tak tomu detetu odsodile, da, gda bode dvanajst let preteklo, onda se naj utopi, i to se bode dogodilo.’’ I istina, ovi stareši so navek pazili na njega, da kam do vode ne dojde, da se ne utopi. Vezda, gda so tak jako pazili i gda je dvanajsto leto došlo, navek je vodo iskal, da se utopi, a ne je našel. A ov deček išel je v školo i sako jutro miništruvat v cirkvo. Ve baš gda je miništruval dojde ova njegova vura, da se ima vtopiti, pak gda je miništruval, stane se i ide doli, gde je bila blagoslovljena voda, pak porine noter glavo i tak vumre ovo isto vuro, koja mu je od Sojenic odsojena bila.

D.

Jedenkral je došel jeden bogec k jedni hiži spat. Onde se je baš jedno dete narodilo. Taj bogec je spal na klupi i došle su Sujenice, pak su mu odsudile da, gda bu dvajsti let star, onda se bude oženil i da ga bude onda vuk pojel. I tak se je dogodilo. Za dvajsti let došel je bogec drugi put k oni hiži i baš su gosti bile. Onda je počel pripovedati, kaj se bude ž njimi dogodilo, da ga bude vuk još on dan pojel. Onda su se ljudi splašili in navek su za njim išli, kam god je on išel. Na večer pak, da su išli spat, dojde v zadnju nizu; postal je iz sveče vuk i ga je zagutil.

42. Pripovedka o Sunci i Nasti.

Jen put je bila jedna jako lepa devojka, kakve skorom na celem svetu ne bilo, ta se je puca zvala Nasta. Samo Sunce, kad je nju vidlo, jako se je vu nju zaljubilo tak, da je jen put na onom mestu, gde je ta puca bila, pol drugi den stalo. Kad je sunce dimo došlo, pitala ga je mati: „Drago moje dete, gde si tak dugo?’’ Sunce joj reče, kak je vidlo jenu jako lepu pucu i da se je vu nju jako zaljubilo. Mati ga zešpota, kak bi ono moglo se vu zemnu pucu zaljubiti, da je to velik greh. Sunce joj zopet reče, da ono prez ove puce nemre živeti. Kad je mati vidla, da sunce to namerava, reče mu: „Znaš ti, drago moje dete, kak buš naj ležeše tu pucu dobil? ti spusti jenu zlatu nihalku doli v njejno selo; kad se ona sedne gori i bu se štela nihati, ti samo povleceš nihalku gori.’’ Sunce je tak načinilo, kak je mati njemu rekla i spusti zlatu nihalku v njejno selo. Vu tom selu ludi, kad su opazili to, si su se probali nihati, ali ta puca stopram pod večer dojde s svojemi snehami i počmu se nihati. Kad se je puca gore sela, sunce povleče nihalku gori i tak je imelo pucu. Kad se puca na jen put gori opazi, jako se rasrdi na sunce, zakaj ju je tak vkanilo. Zato se pusti, da je nema i da nikaj govoriti ne zna, nu posle je se obavlala, kaj su ji goder rekli. Sunce ji se na sake fele smililo, ali ona nikak pregovoriti ni štela; za to se sunce na nju rasrdilo i reklo materi, da naj ju pošle teci Mori, naj ju ona zatoče. Mati ga posluhne, pak ji reče: „hodi, drago moje dete,hodi teci Mori pak mi donesi od nje sito, kajti mi jako treba.’’ Puca odide i zaprosi tecu, naj da njoj sito. Teca odide v jenu komoru, da si zobe nabrusi, kaj bi ju sfundala. Ali to ni puca znala pak je čekala, nu dojde jen mali mišek pak ji pove, da naj taki beži, da je teca Mora odišla zobe brusit, ali naj predi zeme njejin češel i vupletnik, pa kad bu bežala teca Mora za njom, naj najpredi hiti pred nju češel pak se šuma stvorila, pa kad ju čez šumu potira, onda naj hiti vupletnik pred nju pak se bu voda stvorila. Puca se mišu zahvali pak počne bežati, ali kad se obrne, vidi da teca Mora za njom beži, zato hiti pred nju njejin češel i stvori se šuma, pak ju je teca skorom vlovila. Hiti puca pred nju njejin vupletnik i stvorila se je voda i tak teca ni mogla za njom dale. Kad je puca došla dimo k suncu, opazi jenu drugu pucu več vu sunčevom dvoru, gde popevle pak ji reče: oh, ti si, puca, preveč zaran počela popevati. Kad je sunce čulo, da je ta puca pregovorila, jako se je razveselilo i počne ji se militi. Nu ona pobegne i skrije se v jen kot. Sunce se pak na nju rasrdi i zaklelo ju je i reklo: od vezda več nisi Nasta, nego lasta. Itak je postala lastavica.

43. Nebeska kola Dobroradova.

Jeden Adamov mnok (vnuk) bil je jako dober i pošten človek. On je Vile poštoval i nje 'se posluhnol, kaj goder su mu rekle, i baš je onak delal, kak su mu one povedale. Onda je hodil Bog išče med ljudi na zemlju, nu on se ne pokazal da je Bog, neg se je držal kak kakov stranski pak im je počel pripovedati, kak moraju živeti. Nu baš ov Adamov mnok imenom Dobrorad bil je mam pri njem, gda je samo čul, da je med ljudi došel ov stranski človek i dal mu je 'se prav, kaj god je ljudem govoril i sam ga je više put zapital, je li to dobro, kaj je on počel delati; pak gda ga je pital ov stranski človek, da gdo mu je to povedal, da je on Bog, onda je on rekel, da so mu Vile povedle. I dok ne ov stranski odišel, nigdar ne od njega odišel i vu vek ga je prevadjal i ž njim se lepo spominal, a to se je baš jako lepo dopadalo Bogu, kaj je baš tak mislil kak i govoril. Ov je Vilam tak bil poslušen, da onda išče nisu imele na celem svetu bolšega človeka i gda je god Vile Bog k sebi pozval na račun, vuvek su falile njega, pak i onda suga falile, gda je Bog k njim na zemlju došel, i on im je bil veselje na ovem svetu. Jem put su odredile Vile, da budu svoju skupščinu držale, da kak bi ljudem bole mogle pomagati dobrem i kak bi zločeste mogle poplašiti i kak bi im naj prvo bilo moguče se na dober put napelati. To je ov Dobrorad zeznal, povedla mu je bila jena Vila, i on je znal gde imaju skupščinu. Bil je onda baš na paši i mam je nabral lepoga cvetja pa je donesel tam i sakoj je splel jeden lepi venec pak je 'se tam del prvo neg su one došle. Gda su tam došle, vidle su, da je samo jeden cvet 'se i da 'saka ima jeden venec tako lepi. Začudile su se i obraduvale, da imaju ipak takvoga človeka, koj je pobožen i njim poslušen i pitale su se med sabom jedna drugu, da gdo bi to mogel biti tak pobožen i pošten človek. Nu dok su se tak spitavale na jen pat im je rekla živa Vila: „Am znate, gdo nam je to tak pošteno napravil? to nam je napravil Dobrorad, koj mirom nam je 'se delal, kaj god nam je potrebno, pak vište, da nas poštuje, pak mu burno morale za to dobro nekaj napraviti i njemu to naplatiti.’’ I dogovorile su se, da ga budu tak naplatile, da se budu ž njega vuvek ljudi spominali. Mam so mu poslale, da mu zafaluju za njegov dar, pak samo naj bo pošten človek kak je bil i prvo i za plaču pokazale su mu, kak se kola delajo. Živa mu je sama napravila jarem kam i celo prateš i pokazala mu je, kak se mora orati i marha goniti.

Nu na skorem su se bili ljudi posvadili dobri z zločestemi tak jako, da su se jeden cel dan tukli. Dobre Vilepomagale su dobrem, ali je 'i' (-jih) bilo ipak puno potučeno i dobri' i zločesti'. Nu zločesti nisu šteli svoje mrtvece zakapati pak su rekli da ne smeju niti dobri svoje zakapati. Mam su se skupile Vile pak su išle med ljudi i rekle su im, da si moraju svojo braču pokapati i da ju ne smeju pustiti tak vani se razpuzavati kakti nemo živinče. Ov dobri človek mam je rekel: „Ja idem mam jam kopat i bumo našu braču pokopali.’’ Mam je išel dimov pak je konje napregel pod kola pak je došel tam i vozil mrtvece vu grob i tak 'se z dalekoga i z bliža je dopelal k grobu i gda je bil gotov, prosil je Vile, da je li bi mu dopustile i neprijatele pokopati. Na to su mu Vile odgovorile: „Mi smo se vre same spominale, da bi vas prosile, kaj bi i neprijatele pokopali. Ali su oni drugi rekli, kaj su pomagali tam jame kopati: kaj bumo nje pokapali, a 'morili so mi brata i sina? naj se tu raspuzneju kak nema zver, so mi sina 'morili. Nu Vile su im počele pripovedati, da su ipak i oni ljudi na božji kip stvorjeni pak da im moramo oprostiti. Dobrorad mam je išel kopat na drugu stran pak je nagovarjal i one, koji su mu prvo pomagali i tak su se naj poklem i ovi dali nagovoriti, da su i oni kopali jame za svoje neprijatele. Gda su bili gotovi s kopanjem, onda su rekli drugi: „Nu gdo bo nosil vezda v jamu tuliko ljudi, pak ako išče nas bo kdo videl, budu nas nazad šteli biti.’’ Ali Dobrorad im je rekel: „Samo čkomete, am nas ne bo nigdo videl, ja bom i nje vozil sim.’’ I mam je išel svojemi koli tam po mrtvece i vozil je tak dugo, dok je 'se do jednega zvozil i tak se je siromak jako zmučil. Gda su bili gotovi s pokapanjem, onda su im Vile lepo zafalile i rekle su, da se ne budu zabile za njih, gda dojde Bog na zemlju. Tak su se razišli. Nu i poklem je ov Adamov mnok vuvek pomagal 'sem na zemlji, koji su ga kaj god prosili, i sakega siromaka je dopelal dimov, ako ga je gde našel. Za jeden mesec došel je riftek sam gospodin Bog 'sevideči 'semoguči i 'sevišnji na zemlju. On je bil povedal Vilam, da bo došel ov i ov den, ali da bo samo malo zlamenje dal,, da se budu znale ravnati, ali ljudem naj ne povedaju. I gda je došel na svet, on se ne ljudem pokazal kakti Bog; nego kakti kakov človek stranski i gda je došel blizu sela, gde je bil ov Dobrorad, sel si je bil pod jednu lipu lepu. Na skorem je baš mimo išel ov Dobrorad pak je spazil tega stranskega človeka. Mam je išel k njemu pak ga je pital, od kud je i kam bi rad išel. Ov stranski mu se je počel tužiti, da je betežen, šepav, pak da ne more iti, a bi moral iti tam na ovu goru, gde imaju Vile svoju skupščinu, da su ga pozvale k sebi, a ne more iti k njim, ar je šepav jako, a da pri njem drugač dobro je. Na to mu reče Dobrorad, da naj ga malo počaka, da on taki sam dojde. Odišel je dimov, mam je napregel svoju jednu kobilu žrebetom pod kola i mam je išel k tomu bogcu. Gda je tam došel, mam je stal pak je rekel: „Hote na kola, jaz vas odpelam tam.’’ I pomogel ga je na kola i 'se njegove stvari del je gori pak gaje odpelal k Vilam. Kak ga je dopelal, mam su Vile znale, gdo je, pak su se počele klanjati i dičiti ga. Onda se je pokazal da je Bog i Vile su mam počele pripovedati, kaj je Dobrorad 'se dobra načinil i kak je pokapal one mrtvece. Nu Bog im je rekel: „Am ja znam 'se to i videl sem i vidim, da je poslušen i vreden človek, i se je k njemu obrnol pak mu je počel govoriti: „Ja sem to vidil, kaj si dobra napravil na ovem svetu i meni vezda, zato te pošilam v nebo, i ti s tvojimi koli boš vuvek za navek na nebu, dok bude sveta i veka. Vezda idi v nebo i s koli i ze 'sem iz ovoga mesta.’’ Pak je došel svetli oblak i mam ga je odnesel vu nebo a na nebu postalo je tuliko zvezd, kuliko je bilo njih, kola i kobila žrebetom i vidi se dandenešnji na nebu i zovu se kola nebeška Dobroradova. A to su morale Vile povedati 'sem ljudem, a takaj bilo je puno ljudi i naj više pastirov, ki su 'se to vidli pak su povedli doma i riftek su vidli mam on večer na nebu kola i rudo, kobilo žrebetom, i tak se je razglasilo po svetu od jedni' do drugi'.

44. Kosci.

Vu staro vreme je Bog sam ali z angeli hodil po svetu gledat, kaj ljudi delaju i kak se med sobum ljubiju. Ali je Bog vu staro vreme takaj prepustil, kaj goder su stareši želeli mlajšemu, i ako je mati svoje dete zaklela, mam mu je to Bog prepustil, i kaj mu je rekla, mam je to iž njega postalo. Bilo je vu staro vreme vu jednom selu jeden par ljudi, ov su bili jako dobri i pobožni, tak da su sakomu bogcu dali tuliko, kuliko su bili moguči i gdo goder je k njim došel, dobil je saki piti i jesti i kaj goder je prosil, samo ako su imeli. Oni su imeli tri sine, išče male. Ali muž ne tak dugo živel, kak njegova žena i da bi si bil decu na noge postavil, neg je mrl onda, gda je najmlajši dečec bil star jedno leto. Težko i mučno je živela dovica i hranila decu, ar je bila sama pri hiži i nijedno joj dete ne bilo išče na hasen, neg se je sama morala skrbeti za hranu, obuču i odeču svojej deci. Decu je vučila moliti i pošteno se vladati, tak da su skorem vu čelom selu bila najboljša i znala su pošteno. Vučila ih je, ako jim gda dojde kakov bogec k njim, naj ga ne pustiju, da mu ne bi kaj goder dali i kaj budu premoguči; i navek se je za nje molila, da im Bog daj svoj blagoslov i sreču. Jen put si je odlučila, da si bo dones cel den decu vučila. Zezove ju k sebi i reče im: „Vezda idemo v hižo, bom vas vučila Boga moliti i še kaj goder vam je treba. „Kak im tak pripoveda od Boga, na jen put dojde v hižu jeden starec. On je bil lepo oblečen i ona je mislila, da je kakov premožni gospon. Kak je v hižo došel, mam mu je rekla, naj si sede, i mam ga je pitala, jeli bude štel v svojoj hižu spati. On je rekel, da bude i da ju prosi, da mu da spati. I pitala ga je, jeli bi štel kaj jesti. On joj je odgovoril, da hoče i da ju prosi, kaj je premoguča, da plati vse kaj goder bo koštalo. Ona je brže bolje išla v kunju, zakurila je ogenj i dela je kuhat i vode topit za noge, i gda mu je noge oprala, podvorila ga je, kuliko je bila moguča i deci si je rekla, da se naj s stranskim spominaju i deca su se spominala tak pametno, kak kakvi stari ljudi. Gda su se najeli, zapital ju je taj stranski človek, kak ona živi s tom decom, da je sama, i jeli je more obskrbeti. Na to mu je žena rekla: „Ah, dragi gospodin, ja sem za vezda, fala Bogu, zadovoljna i nikaj drugo si ne želim, nego da bi mi Bog poslunal molitvu moju, da bi si mogla decu na nogo postaviti i ž njih postaviti dobre ljudi i poštene; i onda bi je ljudi rado imeli i bi mogli med ljudmi živeti; drugo si nigdar nikaj ne želim, samo to.’’ Na to joj je starec rekel: „Ne boj se nikaj, ja sem ti bogat i dober človek, ja ti dam sega dosta, ja sem vre puno i prepuno put čul, kak si ti sirota i kak s tom decom težko živiš. Samo bi tudi tak pobožna pak ti onda sega da dobri Bog i dobri ljudi, vuči si decu tak pošteno, kak si ju do vezda, i daruj bogca sakoga, kuliko boš premoguča a naj nijednoga onak od hiže pustiti. A vam pak, deca, velim, budete pošteni ljudi i se si dobro zapamtite, kaj goder vam bo mati vaša pripovedala, onda vas bo dobri Bog rad imel; tak, moja deca tak.’’ Kak je to zgovoril, znikel je pred oči. Vezda su se začudili si na jenput, kaj to mora biti za človeka. Na jen put je rekel naj mlajši, kojemu je bilo ime Videk: „Moji mama i brati! to je bil ali koj angelj, ali pak sam Bog, za to nas je tak pametno vučil; bumo dobri i pošteni.’’ Gda su ova deca bila vekša i za sako delo dosta jaka, nisu se nigdar za nigdar svadili, niti je pak koj kojemu žalnu reč rekel, da su im se si čudili, kak su to pošteni dečki. Ovoj ženski dal je bil jenput jeden bogati plementaš jednu veliku sinokošu, nekuliko ovec i jeno dve krave. Jenput su baš kosili na oni sinokoši pak im je mati donesla ruček. Tam je bilo puno i prepuno sinokoš i sinokoše su bile pune koscov, tak, da je eden drugoga mogel razmeti, kaj su se spominali. Gda so bili ova tri brati pri ručku, išel je onih seh sinokoš mimo jeden bogec stari i sakemu se je poklonil. Na jenput je opal na kel, si kosci so ga gledali i mislili su, da si je sam legel pod vrbu i ne nijeden ga išel glet; a ovi tri, koji su bili išče malo dale od njega, brže bolje drčali su tam, zdigli su ga i donesli tam, gde su oni ručkali. Mam su mu dali jesti i piti i jeden je sfrkal trave pak si je sel ov starec i malo pil i jel. Gda su to vidli drugi kosci, išli su tam malo na spomenek i tak je se više koscov tam dohajalo, 'se jeden drugomu je rekel: „Idemo i mi gledet, kaj tam imaju i kaj delaju.’’ Tak su skorem si tam došli i z bogcem se spominali. Ali se je na jenput počel svetiti kakti angel i na jenput se že tak razsvetil, da ga nisu mogli niti gledeti. Počeli su se čuditi i strašiti i počel im je on govoriti: „Ne bojte se, moji ljudi, ja sem vam dobri Bog vaš, koj sem vas stvoril i koj se navek za vas skrbim; za to vam velim, budite dobri i pošteni, ja vam bom na vek dal, kaj goder me budete prosili, a ovi vaši susedi jesu meni jako povoljni ljudi i više put su me nahranili i napojili kakti bogca, i vezda su me donesli s puta k sebi, a ja nje vuzimljem vezda sebom vu nebo i njihove pelde budu se vek za navek vidle na nebu, i vi to razglasite po celem svetu.’’ Mam je došel svetli oblak i donesel je nje 'se tri gori i njihovu mater. 'Si kosci su vidli to na svoje oči i sami su rekli: „Vište, susedi, kaj pobožen človek napravi i kak je srečen!’’ I mam on večer vidli su one tri zvezde, koje su se bliskale, a za njimi jednu manjšo, a za njom opet tri, koje se nisu tak bliskale i treptele. Vezda su se začudili pak su rekli: „Vište, oni tri kak se lepo bliskaju i mati za njimi, a kose njihove ležiju.’’ Vezda so 'si skupa pokleknuli i zafalili su gosponu Bogu nad 'sem darem i rekli su, da budo to pripovedali, dok bude veka i sveta. No ovi kosci počeli su drugi den sajati (=vshajati), odkud i sunce saja, i zahajati, kde sunce zahaja; vu letu sajaju v jutro okolo tretje ali četrte vure, a v zimi mam večer.[3])

45. Nebeska ovca.

Od početka sveta bilo je jako zločesti' ljudi i gda i (= jih) je vre puno bilo na zemlji, onda su se počeli med sobom jako strašno svaditi i tuči. Vile su je opominale, da naj budu dobri, ali nikak i nikak nisu šteli posluhnati i tak so se bili pokvarili, da nisu niti Boga dobrega spoznavali, neg su ga kleli, špotali. Vile su je opominale, ali se je bilo za obstunj i gda su vidle, da one nisu moguče ljudi na dober put dopelati, držale su skupščinu pak su rekle, da budu išle Boga prosit, da bi kakov stra' (= strah) dal ljudem. I zbila odišle su tri k Bogu pak su povedle, kaj bi rade. Bog im je rekel: „Am ja to 'se vidim i čujem, kaj moje zločesto ljucto dela i kaj vam veli. Ja sem vre nje štel kaštiguvati, ali ste se vi za nje prosile i molile, a vezda je bom moral ipak, ar nema vu celem svetu neg samo jeno dva pošteni ljudi i to Nojvid z ocom i decom, pak na njega pazite, da i on ne bo zagrešil, i druge ljudi opominajte, ja bom išče počakal jeno sto let, a ako nedu bolši, onda je bom 'se do jenega skončal, da i ne bo više na zemlji. Vezda ite, pazite na ljudi i obračajte je na pravi put.’’ Nu ljudi se nisu nikaj pobolšali, neg su se tak spačili, da su živeli, kak na sem svetu nema živina. Grda su to vidle Vile, odišle so jeno tri nazaj k Bogu i povedle mu, da samo jena hiža je poštena i to Nojvid svojom dečicom. Bog im je rekel iti na zemlju i povedati Nojvidu, da naj delaj enu barku i naj vunju dene sake zveri jeden par; ja bom celi svet potopom kaštigal. Nojvid je delal barku i 'sakomu je povedal, kaj dela i zakaj;. ali sn se ž njega smejali. Gda je bil svojom barkom gotov, onda su došle Vile 'se i Vila pastirica pak so mu pomogle nagnati nuter od sake zveri jeden par. Gda su one to nagnale i njemu rekle, naj ide vnuter, mam je počelo grmeti i dešč cureti i oblak se je razdrapil tak, da je na jenput samo voda postala, da je bila vekša od najvekšega brega. Gda se je bilo 'se vre potopilo, onda se je nazaj voda 'se malo po malo posušila i nazaj je lepo vreme nastalo i onda su mu Vile nazaj vrata odprle i gda su 'se stvari pustile na pasu, nisu nikaj pazile na nje, a vuk je bil prvo jako krotek kakti ovca, ali je zaklal ovna i pojel ga je. Gda su Vile išle glet ali su vidle, da ne oven med zvermi a niti vuka i gda su se ogledale, vidle su, gde hrda vuk ovna a vre ga je bil pol pojel. Ali pasti rica se je tak strašno razsrdila, da je rekla, da bo vuka i njegvu dlaku (= pleme) 'morila. Nu došel je Bog bas onda, gda su bile Vile skup i gda su se spominale, da kaj budu napravile vezda, ar je bil Bog išče pred potopom rekel, da ne bo nijenu stvar stvoril, neg da moraju one jako paziti na one stvari, da ostane saki par živi. Gda je došel Bog dole pred barku k Vilam, na jen put se je samo rasvetilo, Vile su počele lepo popevati i njega dičiti i gda se je počel spominati ž njimi, mam mu se je Vila pastirica potužila, da joj je vuk ovna zaklal i da vezda ne bo mogla se zapomoči za ovce. Ali joj je rekel Bog! „Ti si kaštiguj vuka kak hočeš, ja ti 'se prepuščam’’. Onda ga je ona pretvorila vu nečemurno zver i zločestvu, koju bo štel saki človek skončati in koja ne bo smela nikdar van na svetlo dojti, i rekla je: „Da se pak budu znali ljadi iz toga spominati, pretvarjam tebe, vuk zločesti i siromašnu ovcu v zvezde. I dendenešnji zovu se ove zvezde nebeška ovčica, i ne bi imeli mi dendenešnji ovec, da ne bila ovčica breja na tu božu sreču, i polegla je enu ovčicu i ovneka i onda su se spet započele ovce i Vila pastirica sama je višeput pasla ovce a vuke je dala preganjati i dendenešnji vuk beži pred pastirem i zvoncem i bude na vek za na vek.

46. Vila in trije bratje.

Jeden princez imel je čer, pak je dal glas, da, koj bu njegve svinje pasel tak, da mu nijedna ne bu falila, njemu bu ju dal za ženu. A jeden človek imel je tri sine pa taj najstareši je rekel svoji materi: „Mama izpeč'te mi vi kruh, da idem svinje past, pak bom imel onda princezovu čer.’’ Ona mu speče i on je onda odišel, pak je došel v jednu šumu. Onda je počel kruh jesti. Došla je jedna ženska, bela kak sneg, k njemu, to je bila Vila, pa ga je zaprosila, da ji naj da kruha malo, a on ji je rekel: „Ti tepica, čakaj ti mene, kaj ti misliš, da semja tebi donesel, da buš ti jela? samo ako očeš dam ti s palicum po pleči', samo ako ne odideš.’’ Onda je ona odišla i on je odišel dalje, pak je došel k temu princezu. Onda je išel svinje past i pasel je celi dan. Na večer je došel dimu svinjami, a princez je išel brojit svinje. Jedna mu je falila. Onda mu je rekel princez: „A, tebi ju ne dam, kajti nisi 'se svinje dotiral s paše’’. Onda je tak išel i drugi brat, i on je akorat tak došel v šumu i jel je, pak je došla k njemu takaj Vila i prosila ga za jesti, nu on ji ni dal, i baš tak je 'se se ž njim dogodilo, kak i s prvim: svinje je pasel, jedna mu je falila i njemu ni dal onda princez svoje čeri. Onda je išel najmlajši brat, pak je rekel materi: „Mama, izpeč'te meni kruh, idem ja vezda svinje past, morebiti bu meni dal čer.’’ Onda mu je rekla mati: „A hodi, tepce nekakovo, ti bi ju dobil! ovi ju nisu dobili, ne da bi ju ti’’. Onda je pak rekel materi: „Ej, dajte mi, dajte izpečti’’. Mati mu je rekla: „Ja nemam mele, da bi ti izpekla, nego ako hočeš iz posej i iz tropin.’’ Rekel ji je: „Slobodno’’. Ona mu je onda izpekla i odišel je. I on je došel vu šumu, pak je sel i kruh je počel gledati, pak si je mislil: a bože, gdo bi ga jel? Onda je na to došla Vila, pak mu je rekla: „Čuješ ti, daj ti meni malo kruha.’’ On ji je rekel: „Ah moja draga, kak bi ti ga dal, vidiš, ja ga sam ne morem jesti, ne da bi ga ti mogla.’’ Onda pak mu je ona rekla: „Daj mi daj.’’ Onda ji je dal. Ona je jela. Gda se je najela, onda mu je rekla t „ Ja znam, kam ti ideš, ti ideš k princezu svinje past, i znaš kaj ? Da tam dojdeš, ti se pogodi ovak: saki dan hleb kruha i tri sire i devet poženci rakije’’. On se je tak pogodil i išel je svinjami na pašu. Gda je pasel, došel je k njemu pozoj z dvemi glavami, pak mu je rekel: „Ja te bum pojel.’’ Dečko mu je onda rekel: „A ne buš me ne, ja imam dosta sira, kruha i rakije.’’ Pozoj pak mu je rekel: „A to ti je to dobro za me, tega ti ja več dugo nisem jel’’. Onda mu on da jesti i piti. Onda se on tak napil, da je pijan bil i zaspal je. Onda si je ov dečko mislil: ah, bog moj, kaj bi ja ve napravil? bum ga zaklal. On si je kosturu nabrusil, čerevo mu razporil, pak je našel vu njem kufren kluč. Tak je i drugi dan došel k njemu drugi pozoj s tremi glavami, i ž njim je tak napravil kak i s prvim, a vu njem je našel srebrni kluč. I tak je došel tretji dan k njemu pozoj šestimi glavami i on se je napil pak zaspal. Onda je i njemu čerevo razdrapal s kosturicum i vu njem je našel zlati kluč. Onda je išel tretji dan dimu. Princ je išel svinje brojit in bile su 'se. Onda je išel dečko četvrti dan na pašu pak je na paši okolo jedne pečine nekaj iskal, pak je našel vrata kufrena. Onda je ona kufrenom klučom odprl, pak je videl srebrna, onda je ona odprl; pak je videl zlata, onda je i ona odprl. Ondi je pak bila jedna hiša, vu hiši stol, na stolu palica. Onda je z ovam palicum vudril po stolu i kak je vudril, taki su došli dva, pak su ga pitali : „Kaj zapovedate gospone?’’ Onda on ni znal, kaj drugo reči, neg je rekel: „Na vrt bi rad išel.’’ Onda je odišel na vrt, pak si je vtrgel dve rožice zlatu i srebrnu. Onda je odišel dimu. Pred njega je došla princezova či; pak mu je rekla: „čuješ, dragi, daj mi ove dve rožice’’. Onda ji je on dal, ona mu je pak rekla: „Znaš ti kaj? zutra ti budu došli gosponi sakojaki k nam, onda koj bu skočil prek našega grada s konjem, on bu moj muž’’. Onda ji je on rekel: „A naj skačeju, ja nečem skakati.’’ Drugi dan je on pak išel past svinje, pak je išel vu pečinu v onu hišicu pak je po stolu vudril. Onda su došli ova, pak so ga pitali: „Kaj zapovedate?’’ On je rekel: jednoga konja srebrnega mi zrihtajte i dopeljajte. Oni su mu zrihtali, on je zajahal i odišel je gradu pak je samo skočil prek njega i prsten je zel ji z ruke. Onda je pak odišel nazad k svinjam, pak je odpeljal nazaj konja. Onda na večer išel je dimu, pak je rekel doma: „ Vidiš, kak me prst boli, kajti si je zvezal s canjkum prsten na prstu.’’ Onda mu ona rekla: „Čekaj ti, idem ja, naj ti doktora dopeljaju. „Onda on pak je išel gosponu pak je rekel: „Vidište, to su prsteni, koje sem ja nji zel.’’ Onda mu je moral princez čer dati, pak je bil srdit pak je rekel: ite ve v koteč spat. Oni pak su onda došli vu onu pečinu. Onda je vudril s palicum po stolu, pak su došli dva i pitali su ga: „Kaj zapovedate?’’ Onda je rekel: „Kočiju i četiri konje’’. To su mu napravili i dopeljal se je k princezu. Princez je to videl, da se voziju oni dva, pak je dal gosti napraviti i to takove gosti, da ni bilo kam vilic zabosti.

47. Lisica i kozika.

Ednok je v eno lisičjo lukjo ena kozika prišla, te pa je lisica ne znala, kak bi jo vun spravila; pa je šla po enem germji, pa je srečala enoga vuka, a on jo pita: „Kaj se vi, teca, tak žalostno držite?’’ Lisica reče: „Kaj se ne bi žalostno deržala, kaj'ti v mojoj lukji je ena huda stvar.’’ I vuk jo pita: „Kaj za ena?’’ Ona pa reče: „kozika.’’ „Hodi, jaz ti jo vun spravim,’’ Pa ideta i jo vuk pita: „Što si notri?’’ — „Ja sem kozika s kratkim repičom, dugimi rogli, ja vun grem, pa tvoje reberca vse vkup zdrobim.’’ Pak se je vuk ne vupo notri iti. Lisica gre drugokrat v germje, pa je srečala enoga zavca i on jo je pita: „Kaj se vi, teca, tak hudo deržite? I ona reče: „kaj se ja ne bi hudo deržala; kajti v mojoj lukji je huda stvar, kozika.’’ I on gre pa jo pita: „Što si notri?’’ „Ja sem kozika s kratkim repičom, dugimi rogli, ja idem vun, pa tvoje rebrca vse vkup zdrobim.’’ Pak se je i on ne vupo notri iti. Lisica je pa šla po germji, pa je srečala eno mravlo, i ona jo pita: „Kaj ste vi tak žalostni?’’ — „Kaj bi žalostna ne bila, kajti je v mojoj lukji ena huda stvar kozika.’’ I ona je rekla: „Hodi, jaz ti jo vun spravim.’’ Mravla je sla pa je pitala: „Što si notri?’’ „Ja sem kozika s kratkim repičom, dugmi rogli, ja idem vun pa tvoje rebra vse skup zdrobim!’’ I mravla je šla notri, pa jo stirala vun.

48. Pomrčanje solnca.

Bili su dva slugi pri jednoj hiži, jeden je bil debeli a jeden strašno suhi i to su bili sunce i mesec. Gospodar je pital: „kak je to, ti si tak jako suhi, a on je tak debeli, ti ješ pri jednom stolu kak i ondrugi?’’ Nu on neje nika rekel i gda se je spunilo sedam let, sluga veli gospodaru: „Japica, zemete svoju sablu pak idete zjutraj ob oni vuri na ono križanje pak bute vidli, gda se budu dva psi trgali. Ako bude debeli pes suhoga preobladal, onda zemete sablu pa ga tučete tak dugo, da je restirate; ako bode suhi ikak jakši, onda pustete mir.’’ Gda je došla ta vura, odišel je gospodar a slugov je ne stalo. Sunce je potamnelo a tak je 'se žalostno bilo. Videl je, kak su se dva psi trgali jako strašno i skoro je vre debeli pes suhoga preobladal, mu itak je na zajdne suhi debeloga preobladal, skočil je na njega i tak ga je zgrizel, da je komaj živ ostal, onda je odbejžal debeli a ov suhi pak dimu. Došel je gospodar dimu pak ga sluga pita: „Nu gazda, kaj ste vidli?’’ Gozda mu veli: „Joj meni, bog mi više ne daj tega videti, tak su se grizli dva psi, da sem komaj živ ostal.’’ Sluga veli: „Ovo sem bil ja i on drugi sluga, nu japica, najte se više bojati, vezda bude na ovi strani 'se plodno, a na oni strani, od kud je ov, neplodno, on je mene onda preobladal.’’

49. Čudotvorna torbica.

Tak je bila jedna mati, koja je imela ednoga sina. Ovoga sina je jako rada imela. Ov je dečec svinje pasel, a mati mu je pomagala, gda je išel na pasu, svinje tirat tam in nazad. Vre je znala, gda bu došel dimo; išla je pred njega, kaj mu je pomogla tirati dimo svinje. Tak jeden put je tiral svinje na pašu in mati mu je pomagala, in dotiral je na pašu svinje, a mati mu je samo falaček pomagala. Onda vre k večeru jede sira a dojde kača zelena. Gda ju dečec spazi, da ji sira rekuč: „Čučica, hodi sim, čučica, hodi sim.’’ I ona je 'zela sira i jede ž njim. Gda se je on i kača najela, onda mu veli: „Ali bi ti, dečec, štel mene nesti kuči moji ? Ja ti vre dobro platim.’’ Onda on veli: „očem.’’ Nu dobro, tak pusti me v torbu, pa me nosi; ali tvoja mama bude tebe špotala, kaj ti mene nosiš i biti te bu štela, ali ti samo bejži. I tak je bilo. Mati je vre po navadi došla pred njega, ali kak ju je dečec opazil, kriči k mami: „Mama, mama, vište, je imam čučicu, ja imam čučico.’’ Onda ona ga pita: „Gde je? On pokaže kaču, ona se prestraši i reče mu: „Hiti to biti.’’ Ali ju je ni štel niti ni mogel, ar je kača tak načinila i rekla mu je: „Samo hodi, kud ti budem ja kazala.’’ I to je dečec včinil, i nesel ju je nesel podzemeljskim putem dugo, doklam je na zadnje došel do jedne gore. Ova gora je bila jako visoka i strmna. Onda počne iti v goru ali nije mogel iti s kačum, i kača mu veli: „Pusti me doli, ja budem išla sama.’’ Teško su išli vu to goru, doklam su došli gori. Onda su išli i došli su do jednoga velikoga pozoja. Pozoj ga je štel požreti, ali gda je bila kača ž njim, ni ga je štel niti ni je ga smel, neg moral se je jošče vugnuti z mesta svojega, a ovi su odišli dalje. Ve ju je moral 'zeti v torbu, i tak su odišli i došli do jedne senokoše, a tam je bilo tuliko kač, da je jedna drugo jahala. I onda gda je ona bacila svoju glavu iz torbe, morale su oditi od njega. Tak išli su dalje, dok su došli do jednoga velikoga pozoja, koj je iz zub otrova puščal i štel ga je požreti, ali gda je nju videl, moral se je i on vugnuti z mesta, i išli su dalje. Onda mu veli kača: „Ti dečec, tebe budo pitali: Kaj očeš, da ti damo? a ti naj nikaj 'zeti drugo, neg samo onu torbicu, koja visi za devetemi vrati, kajti ti ju bude treba jako, drugač ne dojdeš dimo; i ti, gda mi dojdemo nuter vu moje stanje i budemo išli kroz dvanajst vrati gda dojdemo v dvanajstu hižu, onda ti mene nesi k stolu, da poljubim svoje stareše, onda nesi me k obloku, da poljubim svoju sestru, i onda ti budu dali jesti i ječ i idi spat. Drugi den te budu pitali za plaču, i to prosi, kaj sem ti rekla.’’ I tak spominajuč došli su do jedni vrat, i ova vrata su bila 'sa zlata. Onda mu veli: „Poruži po vrati, kaj se odpreju, ali su se ne štela odpreti, dok je ni ona pružila glavu iz torbe. Ve su se odprla. I tak pri drugih i pri 'seh drugib, dok su se' dvanajst vrat prešli. Došli su na dvanajsto mesto, i onak je nesel k stolu k starešem, a potle k sestri. I tak se je izpunilo, kak je ova rekla: da su mu rekli, da naj jede i ide spat. I dali su mu posteljicu same pavulice, da, gda si je legel, taki je prepal gliboko nuter. Onda drugi den pitali su ga, da kaj mu daju za to, kaj je njibovo dete donesel. On odgovori, da oče onu torbicu, kaj za devetimi vrati visi. A ovi su mu odgovorili: „A ti bedak, kaj budeš z onum torbicum? mi ti damo tuliko penez, kaj budeš mogel nesti.’’ Ali on je ni štel drugo neg onu torbicu i još onda falaček kruba, i puščali su ga nad vrata vun. Ali gda je došel do drugih od zad, a prvo kak je došel na jedenajsta vrata, su mu se ni štela nikak odpreti. On ruži plače kriči, ali nikak; ar bi si mogel pomoči, pa ne je znal, kajti mu je bila koča jalna povedati, kaj mora činiti. Onda on ide nazad na ova ista vrata, kroz koja je moral vun iti, pak ruži, ali nisu se štela odpreti. Onda veli nekak, kaj mu je gospodin bog pomogel, da je rekel: „V torbu.’’ I kak je to rekel, taki su mu se vrata otprla. I šel je dalje i pri 'sakih moral je jeden put više reči: „v torbu,’’ tak da je 'sa prešel i došel van. Išel je, dok je došel do onoga pozoja, koj je otrova iz sebe puščal i štel ga je požreti; ali se je on zmislil i rekel pozoju: „V torbu, v torbu.’’ I štel se je pozoj v torbu rivati, ali on ne je dal, neg samo je dalje išel i došel do senokoše, gde su bile one vnožine kač, koje su ga štele gristi, ali on je taki rekel njim: „V torbu, v torbu’’, i dne so 'se štele vu torbu iti, ali je torbu stisnul i ne je dal, samo je išel dalje i došel do onoga pozoja, i on ga je štel požreti, i njemu je rekel: „V torbu, v torbu,’’ i on se je štel v torbu rivati, ali je ni pustil, neg je samo išel dalje. Došel je v jednu šumu, a gda je bil gladen, pojel je onoga kruha, kojega je bil dobil. Onda je išel dalje po šumi. Ide, ide, doklam bil je gladen, ali ne je najti ne dobiti jesti. Na jeden put se je nameril na jedne lepe jabuke i veselil se je i nabral si je jabuke i štel da je bude jel, i gda je zagrizel, taki mu su vusta zrasla tak velika, da ne je mogel govoriti. Onda kaj če siromaček ? ve nemre govoriti, nejma kaj jesti niti ne bi mogel. Ali je imel pomoč, pa ne je znal, torbicu. Onda on se plakal i dojde k njemu jeden bogec in veli mu: „Ti, čuješ ti, idi tam na stran dalje i tam su ti hruške, i koja ti bude se v kraj obrnula, onu vtrgni, a ni onu, koja se bude k tebi obrnula.’’ I on je tak napravil i vtrgnul je onu hrušku, koja se je v kraj obrnula i taki ju je zagrizel i oplahlo mu je lice i bil je vesel ali je bil jošče gladen. I šel je dalje i došel je do jedne oštarije i išel je misleči noter: Ja idem nuter i budem si zval jesti, nejmam penez, pa pojem pa si naj plati, a nikaj mi nejma 'zeti. I 'zeme si jednu porciju guljaša i holbu vina. To mu je bilo doneseno, i ovo je pojel, i onda se mu je jošče videlo jesti i zove si jošče jednu porciju i holbu vina, i to je pojel i popil. A onda je oštarijašica mu rekla: „Plati vezda, kaj si pojel.’’ A siromak ne je imel v nijednem žepu penez, i išče po torbi novce i ne je nikaj bilo, pa reče: „Sem imel, pa sem morti zgubil.’’ I pričel je torbicu stepati, a onda su pričeli sami cekini vun cureti. Onda on vesel taki, da da, jeden cekin za jesti, ošterijašica je štela mu dati van ali on ne je štel, dal si je jošče boljši jesti napraviti i tam je ostal čez noč i nekaj duže časa. Posle neki den došel je k ošterijašu jeden štacunar i prosil ga je, da bi mu posudil penez, ako ima. Oštrjaš veli: „Ja ti nejmam penez, neg ov, koj ti je pri meni; daj se njemu v ruke, on ti pomore.’’ Ov mu je dal za to, kajti mu se lepo videlo, da ga je prosil, i stepel mu je iz torbice tuliko, kuliko je mogel nesti. Posle je opet došelneki drugi trgovec i prosil je, da bi mu posudil nekaj penez. A ov ga pita, da li ima koju čer, da bi mu dal za ljubav, da mu da, penez, kuliko oče. Onda je trgovec svoje tri čere pozval, da naj ga koja zeme, ali ne je ga nijedna štela, ar je bil jako kosmat, kajti ne je bil več dečarec, neg je bil veliki človek, i veliku bradu je imel, ar je dugo časa i više let tam hodil. I zato da su ga ni čere štele 'zejti, zato mu ne je dal penez. Onda je bilo na glas dano, da koj bude mogel kraljevu čer v kartanju s penezi premagati, da on bude njeni muž. Onda je ov nju pozval, da naj dojde do njega, da se bude on tam kartal, gde je doma v ošteriji. I kraljeva či došla je ž njim kartat. Onda je on svoju torbicu stepel, pak je za lebet postavil, i 'se je ona dobila i tuliko je dobila, da ni mogel nišče odnesti, neg na koli' su odpelali. I ova si je mislila: Ja ga budem 'žela, 'pak mu torbu 'zemem pa njega stiram, samo da torbu dobim. I tak je včinila. Ova ga je 'žela i ž njim se zdala. Onda posle neki den vzeme mu torbu a njega stira. Onda on siromak misleči, kaj bude vezda, zmislil se je na one jabuke i hruške, pa je išel po nje. On natrga jabuke, pa je išel ž njimi vu varaš. Drugi den je bila nedelja. On nese na pijac, pa se obleče v siromašnu opravicu, koju si je posudil za mali časek. A ove jabuke su tak dišale na pijacu, da su se 'si ogledavali i gledeli, gde su te jabuke, da tak dišiju. Ali on ni je nje dal vun, neg onda, gda je kraljeva či išla v cirkvu. I postavi se na vugel, kud je išla mim gda je došla blizu, dene doli jabuke i reskrije je. A ona dojde i popita ga, kaj koštaju one jabuke. On veli: „Pet groši.’’ Ona mu je to rada dala makar i više, kajti su se ji dopale. Onda posle meše išla je mam dimo, kajti se je znala predi šetati, ali vezda je išla dimo predi zato, kajti je jabuke imela, da su nji jako dišale a na vulici ju je bilo sram, kaj bi jela. Neg 'da je došla na štenge svoje kuče, mam je zagrizla jednu, i kak je zagrizla, taki ji je zraslo veliko lice i vustnice i jošče jezik otekel, da ne je mogla govoriti nikaj. Taki kak je v 'ižu došla, nije mogla ocu povedati, samo je pokazala, da je jabuku zagrizla, pa ji je tak oteklo. Onda on se otec prestraši i pozve doktore, da bi nju zvračili, ali ni jeden ni je mogel nju zvračiti. Onda ov veli kralju, da ju bude on zvračil. Ali ga je ni kralj poznal, da je to njeni muž, pa veli, da mu da, kaj oče samo, ako ju zvrači. On je rekel, da bude, samo da drugač on nemre zvračiti, ako ne budu 'si od dvora odišli trivure dalko. Nu kajti je videl kralj, da drugač ni je, da nemre drugi ni jeden doktor zvračiti, moral je tak načiniti, kak mu je ov rekel. Ali je ipak postavil straža okol varoša i 'si stražarji su ga predi videli da, ako bude bejžel iz varoša, da ga moreju prijeti. Ali on je bil spameten i oblekel si je dvoju opravu, svoju lepu odspod, a drugo zdrapanu odzgor. I gda su 'si odišli sluge i gospoda iz dvora, stupi on k nji i reče: „Čuješ ti, poznaš ti mene?’’ Ona miga z glavum, da ne. Onda on veli: „Ti si moja žena, ti daj meni torbu moju, onda ja tebe zvračim taki, da budeš taki mogla govoriti.’’ Ona vidi, da ne bode drugač, da. mu torbu. Onda ji on da, hruško i veli, da ju naj zagrizne. I ona ju je zagriznila i bila je zdrava. Onda on samo s torbum bejži bejži, pa je hitil odzgornju opravu, da je odbejžal iz grada, i stražari ga nisu poznali, pak je dobro živel, kajti je imel dosti penez, kaj mu jih je torba dajala.

50. Prokšeni sluga.

Jenkrat bil je en otec, pak je imel jednoga sina. Ov sin je več star bil, pak je išel služit. Kak ga je otec v službu peljal, došel je jen gospon, a ov gospon je bil vrag, pak je rekel, da ga naj da k njemu vu službo, pak k letu naj dojde na ovo isto mesto po njega. Kad ga je vrag odpeljal, rekel mu je: „Či buš mene dobro poslušal i delal ono, kaj ti ja zapovem, onda te jaz čuda navčim.’’ Za jedno leto došel je otec po sina, a sin je več znal, kaj bu vrag naredil, pak hitro odišel na ono mesto, gde je rekel, da dojde po njega, pak je rekel ocu: „Vrag bu ve došel z nami, mi bomo vsi gavrani, on vas bu pital: „Koj je vaš sin? Onda vi samo enega recite, koj bu naj bole s krili tokel i kričal, on vam bum ja.’’ A onda je sin nazad odbežal. Kad je vrag došel z gavrani, pital je oca: „Koj je tvoj sin? či ga zgodiš, koj je, onda si ga slobodno dim' odpelaš, ako pak ne, onda mora još jedno leto pri meni služiti.’’ Otec je znal, kajti mu je predi sin povedal, kak bude pak je taki rekel: „On tam, koj naj bole kriči. Onda rekel je vrag: „Dobro, ti si ga zgodil, odpeljaj si ga dimo, ali či očeš, ja ti ga nazaj vzemem v služu.’’ Otec je dopustil i sin ostal je još jedno leto. Kad je i ovo leto prešlo, došel je otec, pak je dobežal sin, pak je rekel: „Ve bumo došli za konje, a ja bum on, koj bu najbole hrzal.’’ Kad je došel vrag, pital je oca: „Koj je tvoj sin?’’ Onda je rekel otec: „On, koj naj bole riče pak hrže.’’ Onda mu je dal vrag konja in peneze, samo kaj je ne mogel više sin dečko postati, neg je bil konj. Onda rekel je sin ocu; „Japica, vrag bi mene rad kupil, ali kad me bute prodali, samo pazite, kaj taki vuzdu z mene zmeknete, drugač me več ne dobite.’’ Dobro. Kad je otec dopelal tega konja na sejem, taki se je vrag za njega došel pogajat. Kad su se več pogodili, štel je otec vuzdu ž njega zmekneti, ali vrag je bil hitreši, pak je predi prijel za vuzdu, neg je ov mogel dol zeti, i tak odjahal je tega konja. Kad je več dalko jahal, došel je do jedne oštarije, pak je išel nutri pit a konja je vuni za plot privezal. Dok je vrag nutri pil, došla je jedna baba, pak je štela ovoga konja ‘’otpeljati. Ali kak ga je ofnala, je ž njega vuzda oparla a on je znal nekaj coprati, kaj se je od vraga navčil, pak se hitro vu vtiča napravil, pak je odletel. Kad je vrag to videl, napravil se je hitro vu jastreba, pak je letel za njim i več ga je skoro vlovil, kad so došli k jednemu gradu, a vu onemu gradu bila je princeza. Kad je više ov vtič pred vragom ne mogel vujti, odletel je ovi princezi za nadra. Onda mu je nemogel več nikaj vrag. Ova princeza je jako rada imela ovega vtiča a ov vrag je navek došel k ocu od ove princeze, ka je štel tega vtiča. A ova princeza ga je ne štela dati. Enkrat rekel je ov tič ovi princezi, da ga naj slobodno da, samo gda ga bu dala, da naj ide sama lovit, pak ga naj onda pod rukom v hižu pusti. Ona je tak napravila, a kad ga je pustila, tak se je napravil vrag za mačku a ov vtič za vuka. Onda se je vrag hitro napravil za proseno zrno a vtič za kokoš, pak je vraga pozobal. A onda so se ovi dva princeza pak ov prokšeni sluga zeli pak su včinili gosti. I ja sem bil na gosti, pak sem dobro jel in pil.

[1] Ne daleč od Varaždina.

[2] Žuna, žolna, detalj, Specht,

[3] Pazi: Neki vele, da su abc kosci i kose s kupa, d je majka, koja sine gledi, kak kosiju, efg su sušiči; drugi vele, da su abc kose def su kosci a g je majka koscev. d** b c * * g*