DOUGLAS ADAMS

SKRIVNOSTNI ZMENEK Z DAVNO POZABLJENIMI BOGOVI

Izvirni naslov:

THE LONG DARK TEA-TIME OF THE SOUL

Serious Productions Ltd., 1998

Prevedel dr. Iztok Fajfar

Založba Tuma, 1998

za Jane

1. POGLAVJE

Komaj je lahko naključje, da se v nobenem jeziku na svetu nikoli ni porodilo reklo »lep kot letališče«.

Letališča so grda. Nekatera so zelo grda. Nekatera dosegajo stopnjo grdote, ki je lahko le plod izjemnega truda. Tako grda so zato, ker so polna utrujenih in sitnih ljudi, ki so pravkar ugotovili, da je njihova prtljaga pristala v Murmansku (murmansko letališče je edina znana izjema tega sicer železnega pravila), in so arhitekti želeli to v celoti pokazati v svojem oblikovanju.

Prizadevali so si, da bi izrazili motive utrujenosti in sitnosti z okrutnimi oblikami in živce parajočimi barvami, da bi potnikom olajšali posel trajnega ločevanja od njihove prtljage ali najdražjih, da bi potnike zbegali s puščicami, za katere se zdi, da kažejo na okna, proti oddaljenim stojalom s kravatami ali na trenutni položaj Malega medveda na nočnem nebu, in da bi, kjer je le možno, razgalili vodovodno in plinsko instalacijo, češ da je funkcionalna, in prikrili položaje izhodov proti letalom, češ da to niso.

Ujeta sredi morja meglene svetlobe in morja meglenega hrupa je Kate Schechter stala in dvomila.

Vso pot od Londona proti Heathrowu jo je trpinčil dvom. Ni bila vraževeren človek, niti ni bila verna, bila je preprosto nekdo, ki sploh ni prepričan, ali naj leti na Norveško. Kljub temu je z naraščajočo lahkotnostjo pričenjala verjeti, da bog, če bog je, in če je vsaj približno mogoče, da bi kakršnokoli bogu podobno bitje, ki je lahko ob nastanku vesolja uredilo razporeditev delcev, zanimalo tudi usmerjanje prometa na M4, prav tako ne želi. da bi letela na Norveško. Vse sitnosti z vozovnico, z iskanjem sosede, ki bi ji pazila na mačko, potem z iskanjem mačke, tako da bo soseda lahko pazila nanjo, nenadna luknja v strehi, izgubljena denarnica, vreme, nepričakovana smrt sosede, brejost mačke - vse to je dajalo videz skrbno pripravljene zavlačevalne kampanje, ki je že začenjala privzemati božje razsežnosti.

Celo voznik taksija - ko je taksi končno našla - je rekel: »Norveška? Čemu pa bi radi šli tja?« In ko ni nemudoma odvrnila: »Aurora borealis!« ali »Fjordi!«, temveč je bila videti za trenutek negotova in se je ugriznila v ustnico, je dodal: »Že vem, stavim, da vas tja vleče kak fant. Veste kaj, recite mu, da ga nekaj gleda. Pojdite na Tenerife.«

To je bila ideja.

Na Tenerife.

Ali celo, si je za bežen trenutek drznila pomisliti, domov.

Nemo je strmela skozi okno taksija v grozečo prometno zmedo in premišljevala, da vreme tukaj, kakorkoli mrzlo in bedno, ni še nič v primeri s tistim, kakršno bo na Norveškem.

Ali seveda doma. Dom bo ob tem času približno tako zaledenel kot Norveška. Zaledenel in posejan z vročimi vrelci pare, ki bruha iz tal in se ujeta v ledeni zrak razkraja med strmimi ledeniškimi pečinami Šeste avenije.

Bežen pogled na potopis, ki se ga je Kate držala v teku svojih tridesetih let življenja, bi jo nedvomno izdal za Newyorčanko. Kajti dasi je živela v tem mestu zelo malo, je preživela večino življenja vztrajno oddaljena od njega. Los Angeles, San Francisco, Evropa in obdobje brezciljnega potikanja po Južni Ameriki pet let nazaj, takoj po izgubi svojega mladoporočenega moža Lukea, ki se je ponesrečil, ko je v New Yorku klical taksi.

Všeč ji je bila misel, da je New York njen dom in da ga pogreša, toda v resnici je bila edina reč, ki jo je zares pogrešala, pica. In to ne kar vsaka pica, ampak takšne sorte pica, ki vam jo dostavijo pred vrata, če jim telefonirate in tako želite. To je edina prava pica. Pica, za katero se morate odpraviti ven in se usesti za mizo, strmeč v rdeče papirnate prtiče, ni prava pica, pa naj dajo nanjo še toliko dodatnih feferonov in sardel.

London je bil kraj, kjer je najraje živela, če seveda zanemarimo težave s pico, ki so jo spravljale ob pamet. Zakaj noče nihče dostavljati pic? Zakaj nihče ne doume, da je v njihovi osnovni naravi, da prispejo do vaših vrat v vroči kartonasti škatli. Da jih izmotate iz pergamentnega papirja in jih v prepognjenih režnjih pojeste pred televizijo? Le kaj tiči v teh topoglavih, napihnjenih, lenih Angležih, da ne morejo dojeti tega preprostega načela? Iz nekega čudnega vzroka je bilo to edino razočaranje, ki ga ni mogla nikoli sprejeti in se naučiti preprosto živeti z njim, in približno enkrat mesečno ali kaj takega je postala zelo potrta, poklicala je picerijo, naročila največjo, najbogateje obloženo pico, ki si jo je lahko zamislila - pravzaprav pico z dodatno pico na njej - in nato prisrčno prosila, naj ji jo dostavijo.

»Naj jo kaj?«

»Dostavite. Naj vam dam naslov -«

»Ne razumem. Kaj ne boste prišli ponjo?«

»Ne. Kaj je ne boste dostavili? Moj naslov -«

»Ee, tega ne delamo, gospodična.«

»Ne delate česa?«

»Ee, ne dostavljamo ...«

»Ne dostavljate? Ali dobro slišim ...?«

Prepirček se je kmalu izrodil v nečedno besedno obkladanje, po katerem se je počutila slabotno in izčrpano, zato pa veliko veliko bolje prihodnje jutro. V vseh ostalih pogledih je bila Kate ena najbolj ljubeznivih oseb, za katere lahko upate, da jih boste kdaj srečali.

Toda današnji dan je skušal njeno potrpežljivost do skrajnosti.

Na avtomobilski cesti so bili strašni zastoji, in ko je bilo iz oddaljenega bliskanja modrih luči jasno, da je vzrok zanje nesreča nekje pred njima, je postala Kate bolj napeta, in ko sta se končno splazila mimo, se je nepremično zazrla skozi drugo okno.

Ko jo je končno odložil, je bil taksist slabe volje, ker je imela samo velike bankovce, in kar nekaj čemernega brskanja po tesnih hlačnih žepih je bilo potrebno, preden mu je končno uspelo najti drobiž zanjo. Ozračje je bilo težko in razdraženo, in sedaj, stoječ sredi glavne prijavne dvorane drugega terminala letališča Heathrow, ni mogla najti prijavnega pulta za svoj let v Oslo.

Za trenutek je obstala čisto pri miru. Dihala je umirjeno in globoko ter se trudila, da ne bi mislila na Jean-Philippea.

Jean-Philippe je bil, kot je bil že taksist pravilno uganil, vzrok njenega potovanja na Norveško, a hkrati je bil tudi vzrok, zaradi katerega je bila prepričana, da Norveška sploh ni primeren kraj zanjo. Misel nanj je zatorej povzročala kolebanje v njeni glavi in zdelo se je, da je najbolje, da sploh ne misli nanj, temveč se preprosto odpravi na Norveško, kot da pač tako ali tako potuje tja. Potlej bo strahovito presenečena, ko bo naletela nanj v kateremkoli že hotelu, ki ga je omenil na razglednici, ki je bila vtaknjena v stranski predal njene torbe.

Po pravici povedano, presenečena bo, če ga bo tam sploh našla. Stvar, ki jo bo veliko bolj verjetno našla, bo njegovo sporočilo, da so ga pozvali v Gvatemalo, Seul ali na Tenerife, ter da jo bo poklical od tam. Jean-Philippe je bil najbolj trajno odsotna oseba, kar jih je kdajkoli srečala. V tem pogledu je predstavljal vrhunec zaporedja. Odkar je izgubila Lukea pod velikim rumenim chevroletom, je bila čudno predana precej puhlim čustvom, ki jih je v njej zbudila vrsta vase zatopljenih moških.

Vse to je poskusila iztisniti iz svoje glave in za sekundo celo zatisniti oči. Zaželela si je, da bi, ko jih ponovno odpre, pred njo stal znak, na katerem bi pisalo Semkaj za Norveško, in ki bi mu lahko preprosto sledila, ne da bi ji bilo potrebno še kdaj misliti na znak ali na karkoli drugega. Tako, je pomislila kot dopolnitev svojega prejšnjega toka misli, se verjetno porajajo verstva in tu verjetno tiči razlog, zakaj se po letališčih potika toliko sekt, oprezajoč za spreobrnjenci. Vedo, da so ljudje tam kar se da ranljivi in zbegani ter pripravljeni sprejeti kakršnokoli vodništvo.

Kate je spet razprla oči in seveda je bila razočarana. Toda sekundo ali dve kasneje se je dolg val besnih Nemcev v nerazložljivo rumenih polo majicah za kratek trenutek razmaknil in skozenj je ujela bežen pogled na prijavni pult za Oslo. Zavihtela si je svojo platneno torbo na ramo in se odpravila proti njemu.

Pred njo je v vrsti pri pultu stala samo še ena oseba, za katero se je izkazalo, da ima težave, ali pa jih nemara povzroča.

Bil je ogromen mož, prepričljivo ogromen in dobro grajen - celo vešče grajen - a brez dvoma je bil tudi čudnega videza, na način, ki ga Kate ni ravno obvladovala. Niti ni mogla reči, kaj je na njem čudnega, le da je bila nemudoma odločena, da ga ne vključi na seznam stvari, na katere mora trenutno misliti. Spomnila se je, da je nekoč brala članek, ki je pojasnil, da ima osrednja procesna enota človeških možganov le sedem pomnilniških registrov, kar pomeni, da bo, če držite v glavi hkrati sedem reči in nato pomislite na nekaj drugega, ena od ostalih sedmih nemudoma izpadla.

V urnem zaporedju je razmišljala o tem, ali ima kakšno možnost, da ujame letalo ali ne, o tem, ali je zgolj plod njene domišljije, da je današnji dan še posebno preklet, o letališkem osebju, ki se očarljivo smehlja in je nedoumljivo nesramno, o brezcarinskih trgovinah, ki lahko prodajajo blago po znatno nižjih cenah kot običajne trgovine, vendar ga - začuda - ne, o tem, ali se ji zdi, da bi utegnil članek o letališčih pomagati poravnati stroške potovanja, o tem, ali bi jo njena platnena torba manj žulila na drugi rami, in končno, vsem njenim nasprotnim nameram navkljub, o Jean-Philippeu, ki je bil že sam zase nov niz vsaj sedmih podtem.

Mož, ki je pričkajoč se stal pred njo, je kar odfrčal iz njene glave.

Šele glas zadnjega poziva za let v Oslo, ki se je razlegel iz zvočnikov, je zopet usmeril njeno pozornost na razmere pred njo.

Ogromni mož je povzročal sitnosti okoli dejstva, da mu nočejo dati sedeža v prvem razredu. Pravkar je prišlo na dan, da tiči razlog za to v tem, da pravzaprav nima vozovnice za prvi razred.

Kateina morala se je spustila na samo dno njenega bitja in se pričela plaziti naokoli, proizvajajoč nizek godrnjav zvok.

Sedaj je prišlo na dan, da mož pravzaprav sploh nima vozovnice in prerekanje se je pričelo svobodno in vneto širiti na področja, kot so zunanji izgled dekleta za prijavnim pultom, njene osebne kvalitete, teorije o njenih prednikih, špekulacije o presenečenjih, ki bi jih prihodnost utegnila prinesti njej in letalski družbi, za katero dela, in končno doseglo svetlejšo točko ob razveseljivi priložnosti za razgovor o moževi kreditni kartici.

Slednje ni imel.

Sledile so nadaljnje razprave, ki so se sukale okoli čekov ter zakaj jih letalska družba ne sprejema.

Kate se je z dolgim, počasnim in morilskim pogledom ozrla na uro.

»Oprostite,« je rekla in prekinila pogajanja. »Bo to dolgo trajalo? Ujeli moram letalo za Oslo.«

»Pravkar se ukvarjam s tem gospodom,« je dejalo dekle, »samo še eno sekundo, potem postrežem vas.«

Kate je prikimala in vljudno pustila, da mine samo še ena sekunda.

»Letalo bo vsak čas vzletelo,« je nato rekla. »Imam eno torbo, imam vozovnico, imam rezervacijo. Trajalo bo kakšnih trideset sekund. Nerada motim, vendar bi še bolj nerada zamudila letalo zaradi tridesetih sekund. To je trideset dejanskih sekund, ne trideset samo še enih sekund, ki nas lahko zadržijo tu vso noč.«

Dekle za prijavnim pultom je usmerilo poln sij svojega ustničnega ličila proti Kate, a preden je lahko spregovorilo, se je ogromni svetlolasi mož ozrl nazaj in učinek njegovega obraza je bil nekoliko neprijeten.

»Tudi jaz,« je dejal s počasnim, jeznim nordijskim glasom, »želim leteti v Oslo.«

Kate se je zastrmela vanj. Zdelo se je, da nikakor ne sodi na letališče oziroma bolje, da letališče nikakor ne sodi okrog njega.

»No,« je rekla, »kakor stvari sedaj stoje, se zdi, da nobenemu od naju ne bo uspelo. Kaj, ko bi poskusila to razrešiti? V čem je problem?«

Dekle za prijavnim pultom je raztegnilo usta v očarljiv, mrtev nasmešek in reklo: »Naša letalska družba ne sprejema čekov, takšna so pravila njenega poslovanja.«

»No, jaz jih,« je rekla Kate in klofnila na pult svojo kreditno kartico. »Zaračunajte gospodovo vozovnico na tole, jaz pa bom vzela njegov ček.«

»V redu?« je pristavila ogromnemu možu, ki jo je motril z zadržano osuplostjo. Njegove oči so bile velike in modre. Vzbujale so vtis, da so svoj čas zrle v cel kup ledenikov. Bile so izjemno domišljave in tudi zbegane.

»V redu?« je urno ponovila. »Ime mi je Kate Schechter. Dva ceja, dva haja, dva cja in še s, t in r. Kakor hitro bodo vsi tam, banka ne bo sitnarila zaradi vrstnega reda, v katerem bodo napisani. Zdi se, da še sami nikoli ne vedo.«

Mož je v znak hvaležnosti čisto počasi nagnil svojo glavo za spoznanje proti njej v površen poklon. Zahvalil se ji je za njeno prijaznost in uslužnost z neko norveško besedo, ki je ni prav razumela, dejal je, da že dolgo ni doživel česa podobnega, da je ženska velikega duha in neke druge norveške besede ter da ji dolguje uslugo. Kot dodatno misel je pristavil še, da nima čekovne knjižice.

»Prav!« je rekla Kate, odločena, da se ne pusti speljati od svoje namere. Pobrskala je po svoji torbi za koščkom papirja, vzela pero s prijavnega pulta, na papir nekaj načečkala in mu ga pomolila pod nos.

»Tu je moj naslov,« je rekla, »pošljite mi denar. Zastavite svoj krznen plašč, če morate. Samo pošljite mi ga. V redu? Tvegala bom in vam zaupala.«

Veliki mož je vzel kos papirja, z brezmejno počasnostjo prebral nekaj besed na njem, ga z dovršeno pazljivostjo preganil in ga vtaknil v žep svojega plašča. Ponovno se ji je čisto rahlo priklonil.

Kate je nenadoma uvidela, da dekle za prijavnim pultom molče čaka, da bi dobila nazaj svoje pero, da bo lahko izpolnila obrazec za kreditno kartico. Zlovoljno ji ga je pomolila nazaj, ji predala svojo vozovnico in si nadela videz brezčutne hladnokrvnosti.

Zvočniki so objavili vzlet njunega letala.

»Prosim, lahko vidim vajina potna lista?« je lagodno reklo dekle.

Kate je podala svojega, a veliki mož ga ni imel.

»Nimate česa?« je vzkliknila Kate. Dekle za pultom se je preprosto prenehalo premikati in se tiho zazrlo v naključno točko na svoji mizi, čakajoč, da bo kdo drug ukrepal. To ni bil več njen problem.

Mož je osorno ponovil, da nima potnega lista. Zadri se je in treščil s pestjo po pultu tako silno, da ga je z močjo udarca rahlo poškodoval.

Kate je pobrala svojo vozovnico, potni list in kreditno kartico ter si zavihtela torbo nazaj na ramo.

»Tukaj izstopim,« je rekla in preprosto odšla: čutila je, da je dala od sebe vse, kar bi od človeka sploh še lahko pričakovali, da bo dal od sebe, da bi ujel letalo, a da ji to ni bilo usojeno. Poslala bo sporočilo Jean-Philippeu, da ne more priti, ki bo verjetno obležalo v omarici poleg njegovega sporočila, v katerem pojasnjuje, zakaj tudi on ni mogel priti. Bosta vsaj enkrat enakovredno odsotna.

Za sedaj bo šla in se pomirila. Odpravila se je, da bi si poiskala najprej časopis in nato kavico, a s pomočjo ustreznih smerokazov ji ni uspelo izslediti ne enega ne drugega. Nato ji ni uspelo najti delujočega telefona, prek katerega bi poslala sporočilo, in odločila se je, da v celoti obupa nad letališčem. Samo da pridem ven, si je govorila, najdem taksi in se odpravim nazaj domov.

Utirala si je pot skozi prijavno dvorano in že skoraj dosegla izhod, ko je naneslo, da se je ozrla proti prijavnemu pultu, ki jo je bil porazil, in ujela ravno pravi trenutek, da je videla, kako je švignil kvišku, ovit v kroglo oranžnega plamena.

Ko je ležala pod kupom ruševin, vsa v bolečinah, temi in dušečem prahu, otipavajoč si ude, je bila končno potolažena, kajti sedaj je vedela, da si ni samo domišljala, da je danes slab dan. Tako premišljujoč je omedlela.

2. POGLAVJE

Običajni ljudje so terjali odgovornost.

Najprej IRA, potem PLO in plinarniška uprava. Celo britanska jedrska energetika je pohitela z izjavo, da je položaj popolnoma pod nadzorom, da je ena proti milijon možnosti, da je tam komaj kaj radioaktivnega sevanja in da bi bilo lahko prizorišče eksplozije prijetna točka za izlet z otroki in piknik, preden so morali končno priznati, da z zadevo pravzaprav sploh nimajo ničesar opraviti.

Za eksplozijo ni bilo moč najti nobenega vzroka.

Videti je bilo, da se je stvar pripetila samohotno in po svoji lastni volji. Predlaganih je bilo nekaj tolmačenj, vendar so bila večinoma samo prazno besedičenje, ki so problem predstavila zgolj v drugih besedah, po podobnih načelih, kakršna so dala svetu utrujenost kovine. V resnici so iznašli zelo podoben izraz, s katerim naj bi razložili nenadno pretvorbo lesa, kovine, plastike in betona v eksplozivno snov, in sicer nelinearno katastrofično strukturalno poslabšanje, ali drugače povedano - kot je naslednji večer po televiziji to storil pomočnik ministra v izjavi, ki ga bo preganjala do konca njegove kariere - prijavni pult se je pač fundamentalno nasitil stati tam, kjer je pač stal.

Kot ob vseh takšnih nesrečah so se ocene števila žrtev med seboj divje razlikovale. Pričele so se s sedeminštiridesetimi mrtvimi in devetinosemdesetimi huje ranjenimi, se dvignile do triinšestdeset mrtvih in sto trideset ranjenih in se povzpele celo do sto sedemnajst mrtvih, dokler se niso začele številke po nekaj popravkih zopet spuščati. Končne številke so pokazale, da, ko so enkrat našli vse osebe, ki bi jih lahko našli, pravzaprav sploh nihče ni bil mrtev. Nekaj oseb so odpeljali v bolnišnico zaradi urezov in modric ter različnih stopenj travmatičnega šoka, in to, razen če ni imel kdo kakšnega podatka, da bi bil kdo v resnici pogrešan, je bilo to.

To je bil zgolj še en nepojasnljiv vidik celotne zadeve. Eksplozija je bila dovolj močna, da je spremenila večji del pročelja drugega terminala v grušč, in vendar so vsi znotraj stavbe iz nekega razloga bodisi zelo srečno padli bodisi jih je en del padajočega zidovja ubranil pred drugim ah pa je udar eksplozije prestregla njihova prtljaga. Navsezadnje je sploh zelo malo prtljage preživelo. O tem je bilo v parlamentu zastavljenih nekaj vprašanj, vendar ne preveč zanimivih.

Trajalo je nekaj dni, preden se je Kate Schechter zavedla vseh teh reči oziroma seveda sploh česarkoli v zunanjem svetu.

Ta čas je prebila v spokojnosti svojega lastnega sveta, v katerem je bila, kamor ji je oko seglo, obdana s starimi zabojniki, polnimi preteklih spominov, po katerih je grebla z veliko radovednostjo in včasih osuplostjo. Oziroma vsaj desetina zabojnikov je bila polna živih in često grenkih ter neprijetnih spominov na njeno preteklo življenje; ostalih devet desetin je bilo polnih pingvinov, kar jo je presenečalo. Kolikor se je sploh zavedala, da sanja, je spoznala, da gotovo preiskuje svojo podzavest. Nekoč je slišala, da lahko po nekaterih domnevah ljudje uporabljajo le desetino svojih možganov in da nihče ni prav prepričan, čemu služi preostalih devet desetin, vendar zagotovo še nikdar ni slišala, da bi jih kdo uporabljal za shranjevanje pingvinov.

Postopoma so se pričeli zabojniki, spomini in pingvini razblinjati, postajati vsi beli in migljavi, nato postajati stene, ki so bile vse bele in migljave, in končno postajati stene, ki so zgolj bele oziroma rumenkasto, zelenkasto oguljeno bele, in jo ograjevati v majhno sobico.

Soba je bila v poltemi. Stenska lučka je bila prižgana, vendar močno zasenčena, in skozi sive zavese si je pot utirala svetloba ulične svetilke in na nasprotno steno metala natrijeve vzorce. Kate se je začela medlo zavedati senčnih obrisov svojega telesa, ki je ležalo pod belo, zapognjeno rjuho in bledimi, ličnimi odejami. Vanj je zrla nekaj živčnih trenutkov, da bi preverila, ali je videti normalno, preden je poskusila, oklevaje, premakniti kakšen njegov del. Poskusila je z desno roko in s tem ni bilo videti težav. Bila je nekoliko trda in boleča, vendar prsti so se vsi odzvali in vsi so bili videti pravilnih dolžin in debelin in upogibali so se na pravih koncih in v pravih smereh.

Ko ni mogla takoj izslediti leve roke, jo je za hip zajela panika, vendar jo je nato našla, kako ji leži prek trebuha in jo muči na nek čuden način. Za sekundo ali dve se je morala zbrati, da je sestavila vrsto dokaj zaskrbljujočih občutkov in ugotovila, da ji pod prevezo na roki tiči igla. To jo je hudo pretreslo. Iz igle se je vila dolga tanka prozorna cevka, ki se je rumenkasto svetlikala v svetlobi ulične svetilke in visela v blagi spirali iz debele plastične vrečke, obešene na visokem kovinskem stojalu. Kar se tiče te priprave, jo je za trenutek zajel plaz groze, vendar je megleno poškilila na vrečko in uzrla besedo glukoza. Zopet se je pomirila in za nekaj trenutkov tiho obležala, preden je nadaljevala s svojim raziskovanjem.

Njen prsni koš je bil videti nepoškodovan. Obtolčen in boleč že, toda nikjer ni bilo čutiti nobene ostrejše bolečine, ki bi dajala slutiti, da je kaj zlomljeno. Boki in stegna so bila boleča in otrdela, a niso kazala znakov resnih poškodb. Pokrčila je mišice na desni in nato še na levi nogi. Bolj kot zares, si je le domišljala, da je levi gleženj izvinjen.

Z drugimi besedami, si je govorila, z njo je bilo vse v najlepšem redu. Kaj je potemtakem počela tu, za kar je lahko iz septičnih odtenkov barv ugotovila, da je nedvomno bolnišnica?

Nestrpno se je usedla in se takoj zatem za nekaj zabavnih minut ponovno pridružila pingvinom.

Ko je prišla naslednjič k zavesti, je s seboj ravnala za spoznanje previdneje, mirno ležala ter pri tem čutila nežno slabost.

Vneto je podrezala po spominu, da bi se spomnila, kaj se je bilo zgodilo. Dogodki so bili temni in zapackani. Do nje so prihajali v odvratnih oljnih valovih kot Severno morje. Iz spomina so ji vstajale grudaste reči in se počasi razvrstile v dvigajoče se letališče. Letališče je trpko in boleče leglo v njeno glavo in sredi njega je bil, utripajoč kot migrena, spomin na trenutek vrtinčastega razkošja svetlobe.

Nenadoma ji je postalo povsem jasno, da je glavno prijavno dvorano drugega terminala letališča Heathrow zadel meteorit. V plamenih je uzrla silhueto v krznen plašč odete podobe velikega moža, ki je gotovo prejel njegovo polno moč in se v trenutku spremenil v oblak atomov, ki so lahko odšli, kamor jih je bila volja. Ta misel je skoznjo pognala temeljit in strašljiv srh. Mož jo je spravljal v bes in bil je domišljav, vendar ji je bil na nek čuden način všeč. Nekaj nenavadno plemenitega je bilo v njegovi sprevrženi neotesanosti. Ali pa, je pomislila, ji je bila morda všeč misel, da je takšna sprevržena neotesanost plemenita, ker jo je to spominjalo nanjo, kako poskuša naročiti, naj ji dostavijo pico v tujem in sovražnem svetu, v katerem ne poznajo dostavljanja pic. Plemenitost je beseda za povzročanje praznega hrupa okrog vsakdanjih neizbežnosti življenja, vendar obstajajo še druge.

Začutila je, kako jo je oblil nenaden val strahu in osamljenosti, vendar je kmalu upadel in jo zapustil veliko bolj pomirjeno, sproščeno in z željo, da bi šla na stranišče.

Po njeni uri je bilo malo čez tri in glede na vse ostalo je bila noč. Verjetno bi morala poklicati sestro in oznaniti svetu, da je prišla k zavesti. V stranski steni sobe je bilo okno, skozi katerega je lahko videla mračen hodnik, na katerem sta stala visoka črna jeklenka s kisikom in transportni voziček, ki pa je bil sicer prazen. Zunaj je bilo vse zelo liho.

Razgledujoč se okoli sebe po majhni sobici, je videla belo pobarvano mizo iz vezanega lesa, par kovinskih in plastičnih cevnih stolov, potuhnjenih v temi, in belo pobarvano nočno omarico iz vezanega lesa, na kateri je stala majhna skleda z eno samo banano v njej. Na drugi strani postelje je stalo njeno infuzijsko stojalo. V steni ob tej strani postelje je bila nameščena kovinska plošča z nekaj črnimi gumbi in parom starih bakelitnih slušalk, ki so visele z nje. Okrog stranske cevaste prečke pri vzglavju je bila navita žica, na katero je bil pritrjen gumb za zvonec, ki ga je otipala in se nato odločila, da ga ne bo pritisnila.

Počutila se je dobro. Se bo že sama znašla.

Oprla se je na komolce in se počasi, nekoliko pijano, privzdignila ter povlekla noge izpod rjuhe in na tla, ki so bila pod stopali čutiti hladna. Skoraj nemudoma se je zavedela, da tega ne bi smela početi, kajti sleherni del njenih stopal je pošiljal nazaj tokove sporočil, ki so natanko govorila o občutkih ob dotiku z vsakim najmanjšim delcem tal, kot da bi bila to neka nepoznana in zaskrbljujoča stvar in da niso bila še nikdar prej naletela na kaj podobnega. Vseeno je obsedela na robu postelje in prisilila noge, da sprejmejo tla kot nekaj, na kar se bodo morale pač privaditi.

Vtaknili so jo v veliko vrečasto progasto reč. Ni bila zgolj vrečasta, je zaključila po natančnejšem pregledu, v resnici je bila vreča. Ohlapna vreča iz modro in belo progastega bombaža. Zadaj se je razprla in spustila notri hladne nočne sape. Rokavi so se ji malomarno spustili do polovice rok. Obračala je roke proti svetlobi in pregledovala kožo, jo drgnila in ščipala, še posebno okoli povojev, ki so učvrščevali infuzijsko iglo. Običajno so bile njene roke gibke, koža pa čvrsta in prožna. Toda nocoj so bile videti kot koščki piščancev. Na hitro si je pogladila obe podlakti in se ponovno ozrla kvišku, tokrat odločneje.

Iztegnila je roko, zgrabila infuzijsko stojalo in uspelo ji je, ker se je majalo za spoznanje manj kot ona, da se je z njegovo pomočjo počasi povlekla na noge. Njena visoka vitka postava je trepetaje obstala in po nekaj sekundah je držala stojalo na oddaljenosti pokrčene roke, kot ovčar, ki drži svojo pastirsko palico.

Ni ji uspelo priti na Norveško, a vsaj stala je.

Stojalo se je prevažalo na štirih neodvisno sprijenih koleščkih, ki so se vedli kot štirje kričavi otroci v veleblagovnici, vendar ga je Kate kljub temu uspelo potisniti pred seboj do vrat. S hojo ji je občutek pijanosti rastel, a hkrati je rasla njena odločenost, da se mu ne preda. Prišla je do vrat, jih odprla in potiskajoč stojalo pred seboj pogledala na hodnik. Na njeni levi se je hodnik zaključil s parom nihajnih vrat z okroglimi okni, za katera se je zdelo, da vodijo v večji prostor, morda odprti oddelek. Na njeni desni je bila vrsta manjših vrat, ki so se odpirala vzdolž hodnika, dokler ni le-ta kmalu pod ostrim kotom zavil vstran. Ena tistih vrat bodo verjetno stranišče. In ostala? No, bo že ugotovila, medtem ko bo iskala stranišče.

Prvi dve sla bili omari. Tretja je bila nekoliko večja in v njej je bil stol, zaradi česar je verjetno štela kol soba, kajti večina ljudi ne mara sedeti v omarah, niti medicinske sestre, ki morajo početi celo vrsto reči, ki jih drugi ljudje ne bi hoteli. Vsebovala je tudi kup stiropornih skodelic, veliko na pol strjene smetane za kavo in starejšo džezvo. Vse skupaj je ležalo na majhni mizici in čemerno curljalo na izvod Večernega standarda.

Kate je pobrala žalostno moker časnik in skušala iz njega obnoviti nekaj svojih manjkajočih dni. Vendar ji glede na njeno majavo stanje, ki ji je otežkočalo branje, in na povešeno ter zlepljeno stanje časopisa ni uspelo zvedeti dosti več od dejstva, da nihče ne more zagotovo reči, kaj se je pripetilo. Videti je bilo, da nihče ni bil resno ranjen, vendar da so uslužbenko ene od letalskih družb še vedno pogrešali. Dogodek je bil sedaj uradno označen kot dejanje božje volje.

»Lepa reč«, je pomislila Kate. Odložila je ostanke časopisa in za seboj zaprla vrata.

Naslednja vrata, ki jih je poskusila, so bila še ena majhna pomožna soba, kakršna je bila njena. Tam je bila nočna omarica in na njej ena sama banana v skledi za sadje.

Postelja je bila očitno zasedena. Hitro je potegnila vrata k sebi, vendar jih ni potegnila dovolj hitro. Na nesrečo je nekaj čudnega pritegnilo njeno pozornost, toda čeprav je stvar opazila, ni mogla takoj reči, kaj je to bilo. Stala je tam z na pol priprtimi vrati, strmeč v tla, vedoč, da ne bi smela ponovno pogledati, in vedoč, da bo.

Previdno je spet odprla vrata.

Soba je bila temno zasenčena in hladna. Hlad ji ni vzbujal dobrih občutkov glede lastnika postelje. Prisluhnila je. Tudi tišina ni zvenela nič kaj prijazno. To ni bila tišina zdravega trdnega spanca, bila je zgolj tišina nekoliko oddaljenega hrupa z ulice.

Njena senca v okviru vrat je dolgo časa oklevala, opazovala in poslušala. Čudila jo je gola masa lastnika postelje in vpraševala se je, kako ga mora zebsti, pokritega z eno samo tenko odejo. Ob postelji je stal majhen plastičen stol s cevnimi nogami, ki je bil skoraj popolnoma pokopan pod težkim krznenim plaščem, pogrnjenim čezenj, in Kate je pomislila, da bi bilo primerneje, če bi bil plašč pogrnjen čez posteljo in njenega premraženega lastnika.

Nazadnje se je, tiho in previdno, kot je le mogla, splazila v notranjost sobe in naprej do postelje. Obstala je in se zazrla navzdol v obraz ogromnega nordijskega moža. Čeprav se ji je ta trenutek zazdel mrtev in čeprav je imel oči zaprte, se mu je obraz za spoznanje mrščil, kot da bi ga še vedno nekaj vznemirjalo. Kate se je to nenadoma zazdelo skoraj neizmerno žalostno. V življenju je imel mož pridih nekoga, ki je ves čas obdan z orjaškimi, čeravno nekoliko begajočimi težavami, in spoznanje, da je skoraj takoj našel reči onstran življenja, ki mu prav tako povzročajo sitnosti, je bilo zares ubogo skustvo.

Presenečena je bila, da je bil videti tako nepoškodovan. Njegova koža je bila popolnoma brez praske. Bila je groba in zdrava - oziroma bila je zdrava do prav pred kratkim. Natančnejši pregled je razkril mrežo tenkih črt, ki so namigovale, da je mož starejši od srednjih trideset, kot je domnevala na začetku. Bil bi lahko celo izredno čil in zdrav moški pri svojih poznih štiridesetih.

Ob steni pri vratih je stalo nekaj nepričakovanega. Bil je velik avtomat za coca-colo. Ni bilo videti, da bi služil svojemu namenu: ni bil priključen v vtičnico in na njem je bila majhna lična nalepka, ki je pojasnjevala, da je aparat trenutno v okvari. Videti je bilo, kot da ga je tam po nemarnem pozabil nekdo, ki morda celo ta trenutek tava naokoli in se sprašuje, v kateri sobi ga je bil pustil. Njegova velika rdeče belo valovita armaturna plošča je srepo zrla v sobo in ni pojasnila ničesar. Edino, kar je naprava sporočala zunanjemu svetu, je bilo to, da je tam reža, v katero je moč vstaviti kovance različnih vrednosti, in odprtina, skozi katero bi padle različne vrste pločevink, če bi naprava delovala, pa ni. Obnjo je bilo prislonjeno tudi staro kovaško kladivo, ki je bilo čudno na povsem samosvoj način.

Kate se je pričela lotevati vrtoglavica, soba se je pognala v lahen vrtež in v zabojnikih v njeni glavi je nemirno zašuštelo.

Nato se je zavedela, da šuštenje ni bilo zgolj plod njene domišljije. V sobi je bilo slišati razločen šum - bobneč, udarjajoč, praskajoč šum, pridušeno prhutanje. Šum je naraščal in upadal kot veter, toda Kate v svojem osuplem in omamljenem stanju sprva ni mogla reči, od kod prihaja. Končno ji je pogled obstal na zavesah. Strmela je vanje in se zaskrbljeno mrščila, kot pijanec, ki poskuša ugotoviti, čemu vrata poplesujejo. Zvok je prihajal izza zaves. Negotovo je stopila proti njim in jih razgrnila. Orjaški orel s krili, tetoviranimi s krogi, je žvenketal in udarjal ob okno, strmeč skozenj z velikimi rumenimi očmi in divje kljuvajoč po steklu.

Kate se je opotekla nazaj, se obrnila in se skušala odvleči iz sobe. Na koncu hodnika se je dvoje nihajnih vrat sunkoma odprlo in skoznje sta vstopili dve postavi. Roke so se pognale proti njej, medtem ko se je brezupno zapletla v infuzijsko stojalo in se pričela počasi vrteti proti tlem.

Bila je v nezavesti, ko sta jo previdno položili nazaj v njeno posteljo. V nezavesti je bila tudi pol ure kasneje, ko je prispela moteče majhna postava v zaskrbljujoče dolgi beli zdravniški halji, na transportnem vozičku odpeljala velikega moža in se po nekaj minutah vrnila po avtomat za coca-colo.

Nekaj ur kasneje jo je prebudilo zimsko sonce, ki se je razlivalo skozi okno. Dan je bil videti povsem miren in običajen, toda Kate se je še vedno tresla.

3. POGLAVJE

Isto sonce je pozneje prodrlo skozi gornja okna hiše v severnem Londonu in zadelo ob spokojno speč lik moškega.

Soba, v kateri je spal, je bila velika in zanikrna in nenaden vdor svetlobe ji ni preveč koristil. Sonce se je počasi splazilo prek ležišča, kot da se boji, kaj bo odkrilo med posteljnino, ob stranici postelje skrivoma zdrsnilo na tla, se precej zaprepadeno podalo prek različnih predmetov, na katere je naletelo na tleh, se živčno poigralo z nekaj kosmi prahu, za trenutek posijalo na nagačenega netopirja, ki je visel v kotu, in pobegnilo.

To je trajalo kakšno uro. To je bilo približno toliko, kolikor se je sonce tukaj kdajkoli pomudilo, in med tem časom se je speča postava komaj kdaj premaknila.

Ob enajstih je zazvonil telefon in postava se še vedno ni odzvala nič bolj, kot se je odzvala, ko je telefon zazvonil ob petindvajset do sedmih zjutraj, ponovno ob dvajset do sedmih, ponovno ob deset do sedmih in ponovno deset minut neprekinjeno s pričet kom ob pet do sedmih, po čemer se je umiril v dolgotrajno in pomenljivo tišino, ki jo je zmotilo le trobljenje policijskih siren v bližnji ulici ob približno deveti uri, dostava velikega dvomanualnega čembala iz osemnajstega stoletja ob približno četrt na deseto in oskrbnikov prevzem istega malo po deseti. To ni bil nič kaj nenavaden pripetljaj - vpletene osebe so bile navajene, da najdejo ključ pod predpražnikom in mož v postelji je bil navajen, da vse skupaj prespi. Verjetno ne bi rekli, da je spal spanje pravičnega, a brez dvoma je bilo to spanje nekoga, ki se ne šali, kadar ponoči smukne v posteljo in ugasne luč.

Soba ni bila soba, ki bi oplemenitila duha. Ludviku XIV., če ime izberemo na slepo, ne bi ugajala, zdela bi se mu premalo sončna in pomanjkljivo napolnjena z ogledali. Želel bi, da nekdo pobere nogavice, pospravi gramofonske plošče in morda ves prostor zažge. Michelangelo bi bil nesrečen zaradi njenih razmerij, ki niso bila niti vzvišena niti zasnovana s kakršnokoli omembe vredno notranjo harmonijo ali simetrijo, razen da so bili vsi deli sobe precej izenačeno polni starih kavnih skodelic, čevljev in do roba napolnjenih pepelnikov, katerih večina je svojo nalogo sedaj delila drug z drugim. Stene so bile prebarvane s skoraj natanko takšnim odtenkom zelene, za katerega bi si Raffaello Sanzio raje odgriznil lastno desnico v zapestju, kot pa ga uporabil, in Herkul bi se, ko bi ugledal sobo, verjetno vrnil čez pol ure, oborožen s plovno reko.

Z eno besedo, bila je smetišče in zelo verjetno je bilo, da bo to tudi ostala tako dolgo, kot bo pod skrbništvom g. Svlada oziroma Dirka Gentlyja, rojenega Cjelli.

Končno se je Gently zganil.

Rjuhe in odeje so bile zgoščeno navlečene okrog njegove glave, toda nekje na polovici dolžine postelje se je iz posteljnine počasi pokazala roka in njeni prsti so si tipaje, v lahnih tapkajočih pomikih utirali pot po tleh. Iz izkušenj so vedeli, kako spretno ugnati čašo nečesa zelo gnusnega, ki je tam ležala že od Mihelovega, in na koncu zadeli ob pol prazen zavojček Gauloises brez filtra ter škatlico vžigalic. Prsti so z nekaj tresljaji osvobodili pomečkano belo cevko iz zavojčka, jo zgrabili skupaj s škatlico vžigalic in potem začeli sunkoma brskati po rjuhah, zamotanih pri vrhu postelje, kot čarovnik, ki beza v robec, iz katerega namerava spustiti jato grlic.

Cigareta je bila končno vstavljena v luknjo. Cigareta je bila prižgana. Nekaj časa se je zdelo, da cigareto v dolgih sopihajočih potegih kadi kar postelja. Dolgo, glasno in drgetaje je zakašljala in potem končno pričela dihati v bolj pravilnem ritmu. Tako je Dirk Gently prišel k zavesti.

Nekaj časa je samo ležal s strašnim občutkom težkega bremena skrbi in krivde. Želel si je, da bi lahko pozabil in nemudoma je pozabil. Dvignil se je iz postelje in nekaj minut kasneje odšlapal navzdol po stopnicah.

Pošta na predpražniku je vsebovala običajne reči: brezsramno pismo z grožnjo, da mu bodo odvzeli njegovo kartico American Express, povabilo, naj zaprosi za kartico American Express, in nekaj računov bolj histerične in nestvarne narave. Ni mogel razumeti, čemu so mu jih tako vztrajno pošiljali. Poštnina, ki so jo tako zapravili, je bila zgolj proč metanje denarja. Začudeno je zmajal z glavo nad zlonamerno nesposobnostjo ljudi, vrgel pošto proč, šel v kuhinjo in se pazljivo približal hladilniku.

Stal je v kotu.

Kuhinja je bila prostrana in odeta v otožno sivino, ki je vklop luči ni razvedril, temveč zgolj obarval rumeno. Dirk je počepnil pred hladilnikom in pazljivo preiskal rob vrat. Našel je, kar je iskal. Pravzaprav je našel več, kot je iskal.

Blizu dna vrat, prek ozke reže, ki je ločevala vrata od glavnega dela hladilnika in v kateri je bil nameščen trak izolirne gume, je ležal en sam samcat človeški las. Tja je bil prilepljen s posušeno slino. To je pričakoval. Sam ga je bil prilepil tja tri dni nazaj in od takrat ga je ob različnih priložnostih večkrat preveril. Kar ni pričakoval, da bo našel, je bil še en las.

Zaskrbljeno se je namrščil. Še en las?

Prilepljen je bil čez režo, na podoben način kot prvi, le da je bil ta las blizu vrha hladilnikovih vrat, in on ga že ni dal tja. Pobližje si ga je ogledal in šel pri tem celo tako daleč, da je odprl stare kuhinjske oknice, da bi na prizor spustil nekaj dodatne svetlobe.

Dnevna svetloba se je prerinila noter kakor policijska patrulja in se pričela zmrdovati naokrog po kuhinji, ki bi, tako kot spalnica, spravila kogarkoli z estetskim čutom v zadrego. Kot večina prostorov v Dirkovi hiši je bila velika, grozeča in obupno zanemarjena. Naravnost rogala se je komurkoli, ki bi jo poskušal osnažiti; rogala se mu je in ga odrinila vstran, na vrh kupa starih škatel za pico, kot katero izmed mrtvih in obupanih muh, ki so v majhnih kupčkih ležale pod oknom.

Svetloba je razkrila drugi las, tak, kakršen je bil - pri korenini siv, pobarvan v živo kovinsko oranžno. Dirk je stisnil ustnice in se globoko zamislil. Ni mu bilo treba močno razmišljati, da bi ugotovil, komu las pripada - samo ena oseba je bila, ki je redno zahajala v kuhinjo in ki je bila videti, kot da njeno glavo uporabljajo za odstranjevanje kovinskih oksidov iz industrijskih odplak - vendar moral je skrbno pretehtati globlji pomen odkritja, da je ta oseba lepila svoj las na vrata njegovega hladilnika.

To je pomenilo, da se je tihi spor med njim in njegovo čistilko povzpel na novo in bolj strašljivo ravan. Zdaj, je ocenil Dirk, so minili že polni trije meseci, odkar so bila vrata tega hladilnika nazadnje odprta, in vsak od njiju je bil trdo odločen, da ne bo tisti, ki bi jih prvi odprl. Hladilnik nič več ni zgolj stal v kotu kuhinje, v resnici je prežal. Dirk se je prav jasno spominjal dne, ko je stvar pričela prežati. Bilo je kak teden nazaj, ko je Dirk poskusil drobno zvijačo, da bi preslepil Silko - stari vešči je bilo ime Silka, ime, ki se rima na čistilka, kar je bila ironija, v kateri Dirk ni nič več užival - da bi odprla vrata hladilnika. Zvijače se je bila spret no ubranila in malo je manjkalo, da se z njo ni grdo osmolil sam Dirk.

Strategija, ki jo je privzel, je bila, da je šel v bližnjo samopostrežnico, kjer je kupil nekaj običajnih živil. Ničesar spornega - malo mleka, nekaj jajc, nekaj šunke, zavojček ali dva čokolade v prahu in običajen četrtkilogramski zavitek masla. Stvari je nedolžno odložil na hladilnik, kot bi hotel reči: »Oh, ko boš imela trenutek, nemara bi lahko spravila še tole ...«

Ko se je tistega večera vrnil, mu je, ko je videl, da stvari ni več na hladilniku, od veselja poskočilo srce. Izginile so! Niso bile zgolj umaknjene na stran ali postavljene na polico, nikjer jih ni bilo videti. Gotovo se je končno predala in jih pospravila. V hladilnik. In zagotovo ga je tudi očistila, ko je bil enkrat v resnici odprt. Prvikrat in edinkrat je bilo njegovo srce polno topline in hvaležnosti do nje in že je hotel olajšano in zmagoslavno z velikim zamahom odpreti vrata, ko ga je osmi čut (ob zadnjem štetju je Dirk ocenil, da jih ima enajst) opozoril, naj bo zelo zelo pazljiv in naj najprej premisli, kam bi Silka utegnila dati vsebino očiščenega hladilnika.

Nepopisljiv dvom mu je trgal dušo, ko se je neslišno približeval zaboju za smeti pod pomivalnim koritom. Zadrževaje sapo je dvignil pokrov in pogledal.

Tam so, ugnezdeni med pregibi sveže črne vrečke za smeti, ležali njegova šunka, jajca, njegova čokolada v prahu in njegov običajen četrtkilogramski zavitek masla. Dve steklenici za mleko sta stali izplaknjeni in lično postrojeni poleg pomivalnega korita, v katerem je verjetno končala njuna vsebina.

Vse je vrgla proč.

Rajši kot da bi odprla vrata hladilnika, je vrgla njegovo hrano proč. Počasi se je ozrl proti umazanemu, čokatemu, belemu monolitu in natanko to je bil trenutek, ob katerem se je brez najmanjšega dvoma zavedel, da je pričel njegov hladilnik resno prežati.

Pripravil si je skodelico močne črne kave in se rahlo drhteč usedel. Sploh ni pogledal naravnost proti pomivalnemu koritu, vendar je vedel, da je moral tam podzavestno opaziti dve čisti steklenici za mleko, ki sta razburili nek aktivni del njegovega duha.

Naslednji dan se je skušal potolažiti. Postajal je nepotrebno paranoičen. Vse skupaj je bila gotovo nedolžna ali nepremišljena Silkina napaka. Verjetno je odsotno tuhtala o sinovem napadu astme, sitnobe ali homoseksualnosti ali česarkoli, kar jo je redno oviralo, da bi se bodisi prikazala bodisi da bi bila opazno koristna, kadar se je. Bila je na pol Italijanka in v svoji raztresenosti je verjetno zamenjala hrano za smeti.

Toda zadeva z lasom je vse to spremenila. Povsem neovrgljivo je dokazala, da Silka natanko ve, kaj počne. Pod nobenim pogojem ne bo odprla vrat hladilnika, dokler jih najprej ne odpre on, in on pod nobenim pogojem ne bo odprl hladilnika, dokler ga ne odpre ona.

Očitno ni bila opazila njegovega lasu, sicer bi bilo zanjo najučinkoviteje, da bi ga potegnila dol in ga tako zapeljala v zmotno mišljenje, tla je odprla hladilnik. Verjetno bi moral sedaj on sam odstraniti njen las, v upanju, da jo ukani z istim trikom, vendar je že sedaj vedel, da se to nekako ne bo posrečilo in da sta oba vklenjena v zožujočo se spiralo neodpiranja hladilnika, ki ju bo pripeljala v blaznost ali pogubo.

Razmišljal je, če bi lahko najel koga, da bi prišel odpret hladilnik.

Ne. Ta trenutek ni bil sposoben nikogar za karkoli najeti. Sposoben ni bil niti plačati Silki za zadnje tri tedne. En sam razlog je bil, da ji še ni rekel, naj odide. Če daste namreč nekoga na čevelj, to hkrati pomeni, da ga morate obvezno izplačati, česar pa ni bil sposoben storili. Njegova tajnica ga je na koncu zapustila na lastno pobudo in odšla v potovalništvo, da bi se tam ukvarjala z nekakšnimi malopridnostmi. Dirk si je prizadeval, da bi jo preziral, ker ji je več pomenilo enolično plačilo kot –

»Redno plačilo,« ga je mirno popravila.

- kot zadovoljstvo pri delu.

Skoraj je že rekla: »Kot kaj!«, vendar se je še isti trenutek zavedla, da bi morala, če bi to rekla, poslušati njegov odgovor, ki bi jo gotovo tako razkačil, da bi se spričkala. Prvikrat se ji je posvetilo, da je edini način, s katerim se lahko reši, ta, da se ne pusti zaplesti v ta pričkanja. Če se tokrat enostavno ugrizne v jezik, potem bo lahko odšla. Poskusila je. Začutila je nepričakovano svobodo. Odšla je. Teden kasneje se je, v precej podobnem razpoloženju, omožila z letalskim strežajem, imenovanim Smith.

Dirk je brcnil v njeno mizo, da se je prevrnila, in jo je moral kasneje, ko tajnice ni bilo nazaj, sam pobrati.

V detektivskih poslih je bilo trenutno živahno kot v grobu. Zdelo se je, kot da si nihče ne želi, da bi zanj kdo kaj odkril. Pred kratkim se je, da bi se prebil skozi mesec, pričel ukvarjati z vedeževanjem. Ob četrtkih popoldne je preoblečen v vedeževalko prerokoval z dlani, vendar se pri tem delu ni najbolje počutil. Lahko bi se mu bil zoperstavil - odvratno, hlapčevsko ponižanje vsega tega je bilo nekaj, čemur se je sedaj, na različne načine, že privadil in v svojem majhnem šotoru na vrtu za gostilno je bil precej anonimen - povsem bi se mu bil lahko zoperstavil, če ne bi bil pri tem tako strahovito, bolestno dober. Zaradi tega ga je oblival pot samozaničevanja. Na vsak način je poskušal goljufati, varati, biti namerno in brezobzirno slab, a kakršnekoli sleparije se je skušal poslužiti, vedno mu je spodletelo in vsakokrat je imel na koncu prav.

Njegov najtežji trenutek je prišel, ko ga je enega od večerov obiskala neka uboga ženska iz Oxfordshirea. Bil je nekoliko navihanega razpoloženja, pa ji je svetoval, naj malce popazi na svojega moža, ki se je zdel, sodeč po njeni poročni črti, po malem frfotav tip. Na dan je prišlo, da je njen mož v resnici pilot lovca, in da se je njegovo letalo izgubilo med vajami nad Severnim morjem komaj štirinajst dni nazaj.

Dirka je to zbegalo in žensko je pričel plehko tolažiti. Prepričan je, je rekel, da se ji bo mož spet vrnil, ko bo čas dozorel, da bo še vse dobro in da se bo vse dobro izteklo in tako naprej. Ženska je povedala, da to ni preveč verjetno, kajti svetovni rekord v preživetju v Severnem morju je malo manj kot uro, in ker o njenem možu že dva tedna ni nikakršnega sledu, bi si bilo noro domišljati, da bi bil kaj drugega kot povsem mrtev, in ona se poskuša na to privaditi, najlepša hvala. To je povedala precej ujedljivo.

V tem trenutku je Dirk izgubil vso oblast in pričel blebetati.

Dejal je, da je iz njenih dlani zelo jasno razbral, da velika vsota denarja, ki jo bo prejela, ne bo nikakršna tolažba za izgubo njenega dragega dragega moža, a da jo bo mogoče potolažila vsaj misel, da je odšel tja gor v nebo, k temu ali onemu stvarniku, in da pluje na najbolj puhasti med belimi ovčicami, pri tem pa je videti prav čeden s svojim novim parom kril in da mu je strašansko žal, da je bil čenčal takšne obupne neumnosti, toda dobila ga je precej nepripravljenega. Bi hotela malo čaja ali malo vodke ali malo juhe?

Ženska je oklevala. Povedala je, da je zašla v šotor zgolj po nesreči, ko je iskala stranišče, in kaj je bilo tisto o denarju?

»Prazne marnje,« je pojasnil Dirk. Imel je velike težave z visokim falzetom, ki ga je moral vzdrževati. »Stvari sem si sproti izmišljeval,« je rekel. »Prosim, dopustite, da vam izrazim svoje najiskrenejše opravičilo za takšno brezobzirno skrunjenje vaše osebne bolečine in da vas po spremim do, ee, oziroma napotim k, torej, čemur lahko samo v trenutnih okoliščinah rečem stranišče, ki je ven iz šotora in na levo.«

Dirka je to srečanje potrlo, toda potem se je nekaj dni kasneje neznansko prestrašil, ko je odkril, da je ta nesrečna ženska že naslednjega dne izvedela, da je na državni loteriji zadela 250.000 funtov. Tiste noči je stoje prebil nekaj ur na strehi svoje hiše, žugajoč s pestjo proti temnemu nebu in vpijoč: »Nehaj!«, dokler se sosed ni pritožil policiji, da ne more spati. Policija se je oglasila v zavijajočem patruljnem avtu in prebudila še preostanek soseske.

Danes, to jutro, je Dirk sedel v svoji kuhinji in potrto zrl v svoj hladilnik. Njegov sprevrženi zagon, na katerega se je bil običajno zanesel, da ga bo popeljal skozi dan, je že v njegovih uvodnih trenutkih pobila zadeva s hladilnikom. Njegova volja je tičala zaprta v njem, zaklenjena z enim samim lasom.

Sedajle, je pomislil, bi potreboval stranko. Prosim te, bog, je pomislil, če bog obstaja, kakršenkoli bog, priskrbi mi stranko. Čisto navadno stranko, čim navadnejšo, tem bolje. Lahkoverno in bogato. Nekoga kot listi možak včeraj. S prsti je potapkal po mizi.

Težava je bila v tem, da bolj lahkoverna ko je bila stranka, bolj podlega se je počutil Dirk na koncu svoje boljše čudi, ki se je neprestano vzdigovala in ga spravljala v zadrego v najbolj neprikladnih trenutkih. Dirk je pogosto pretil, da bo svojo boljšo čud zalučal na tla in pokleknil na njen sapnik, vendar ji je ponavadi uspelo, da je pridobila njegovo boljšo stran, tako da se je preoblekla v občutek krivde in samozaničevanja, in s takšno krinko ga je lahko brez težav vrgla iz ringa.

Lahkoverno in bogato. Toliko, da bo lahko plačal nekaj, morda celo samo enega od opaznejših in razburljivejših računov. Prižgal je cigareto. Dim se je v drobnih kodrcih dvignil skozi jutranjo svetlobo in se zalepil na strop.

Kot tisti možak včeraj ...

Pomislil je.

Možak včeraj ...

Svet je pridržal dih.

Tiho in nežno je nanj leglo spoznanje, da je nekje nekaj strašnega. Nekaj je bilo obupno narobe.

V zraku okoli njega je molče viselo razdejanje, čakajoč, da ga bo opazil. Kolena so se mu zašibila.

Sedajle, je premišljeval, bi potreboval stranko. To je premišljeval iz navade. Ob tej jutranji uri je vedno mislil na to. Pozabil pa je, da eno ima.

Besno se je zazrl v svojo uro. Skoraj pol dvanajstih. Zmajal je z glavo, da bi poskusil utišati pritajeno zvonjenje med ušesi in nato histerično planil po svojem klobuku in velikem usnjenem plašču, ki sta visela za vrati.

Petnajst sekund kasneje je zapustil hišo, pet ur prepozno, vendar urnih korakov.

4. POGLAVJE

Minuto ali dve kasneje je Dirk postal, da bi ocenil, kakšna taktika bi bila zanj najprimernejša.

Namesto da prispe pet ur prepozno in ves iz sebe, bi bilo na splošno bolje, če prispe pet ur in nekaj dodatnih minut prepozno, vendar s pridihom zmagoslavne gospodovalnosti.

»Moj bog, upam, da nisem prezgodaj!« bi bil dober uvodni stavek, ko bo pribrzel noter, vendar bo potreboval še dobro nadaljevanje, za katerega pa ni bil prepričan, kaj naj bi bilo.

Morda bi si prihranil čas, če bi se vrnil po avto, a po drugi strani ni bilo daleč in bil je strašansko nagnjen k temu, da se izgubi, kadar vozi. V veliki meri je bila to posledica njegove metode »zen« navigacije, po kateri je enostavno poiskal kakršenkoli avto, ki je bil videti, kot da ve, kam je namenjen, in mu sledil. Učinek je bil pogosteje presenetljiv kot uspešen, vendar se je Dirku zdelo, da je vredno poskušati zavoljo tistih nekaj primerov, ko je bil oboje.

Vrhu tega sploh ni bil prepričan, če njegov avto deluje.

Bil je starejši jaguar, narejen v tistem zelo posebnem zgodovinskem obdobju te tvrdke, ko so izdelovali avtomobile, ki so se morali večkrat ustaviti zaradi okvare kot zaradi točenja goriva in ki so med posameznimi izleti pogosto potrebovali nekajmesečne počitke. Kakorkoli, sedaj, ko je že razmišljal o tem, se je spomnil, da je rezervoar gotovo prazen, in vrhu tega ni imel niti gotovine niti veljavne kreditne kartice, ki bi mu omogočila, da bi ga napolnil.

Opustil je takšno razmišljanje kot docela brezplodno.

Medtem ko je tehtal reči, se je ustavil, da bi kupil časopis. Ura pri prodajalcu časopisov je kazala enajst in petintrideset. Presneto, presneto, presneto. Poigral se je z mislijo, da bi primer preprosto opustil. Da bi enostavno odšel in pozabil nanj. Da bi si privoščil kosilo. Vsa zadeva je bila v vsakem primeru polna težav. Oziroma bila je polna neke prav določene težave, in sicer, kako ostati resen. Vse skupaj je bila popolna in skrajna neumnost. Stranka je bila očitno prismojena in Dirk ne bi bil razmišljal o tem, da bi prevzel primer, če ne bi bilo ene zelo pomembne stvari.

Tristo funtov na dan plus stroški.

Stranka je meni nič, tebi nič pristala na to. In ko je pričel Dirk s svojim običajnim govorom o tem, da njegove metode, vključujoč predpostavko o temeljni povezanosti vseh reči, pogosto vodijo do stroškov, ki se utegnejo zdeti nešolanemu očesu nekoliko oddaljene od obravnavane zadeve, je stranka preprosto zamahnila z roko, češ, da so to malenkosti. Dirku je bilo to pri stranki všeč.

Edino, pri čemer je stranka sredi tega skoraj nadčloveškega izbruha razumnosti vztrajala, je bilo to, da mora biti Dirk tam, absolutno mora mora mora biti tam pripravljen, buden in na preži, čisto gotovo, brez sleherne trohice namigovanja na kakšno izgovarjanje, ob šestih in trideset zjutraj. Absolutno.

No, v kratkem bo moral odkriti razlog tudi za to. Pol sedmih je bila brez dvoma nemogoča ura in stranka tega očitno ni mislila resno. Kulturnih pol sedmih do poldneva je bilo skoraj gotovo listo, kar je imela v mislih, in če bi se hotela zaradi tega pričkati. Dirk ne bi imel druge izbire, kot da prične odmerjati nekaj resne statistike. Nikogar ne umorijo pred kosilom. Ampak nikogar. Ljudem ni do tega. Za vzpodbujanje krvotoka in krvoločnosti potrebujete dobro kosilo. Dirk je lahko to dokazal s številkami.

Mar je, Anstey (stranki je bilo ime Anstey, čudaški, napet možak pri svojih srednjih tridesetih, izbuljenih oči, z ozko rumeno kravato in eno izmed velikih hiš na Luptonski cesti; Dirku pravzaprav ni bil preveč všeč in menil je, da izgleda, kot da bi hotel pogoltniti ribo), mar je vedel, da ima 67 odstotkov vseh znanih morilcev za kosilo jetrca in slanino? In da jih naslednjih 22 odstotkov omahuje med majonezo s škampi in omleto? To na mah opravi z 89 odstotki nevarnosti, in ko nadalje odbijete solatne jedce ter žvečilce puranjih sendvičev in žemljic s šunko ter upoštevate število ljudi, ki bi premišljevali o takšnem dejanju brez kakršnegakoli kosila, potem ste že globoko v področju zanemarljivosti in na meji fantazije.

Po drugi, toda bliže tretji uri, je čas, ko morate postati oprezni. Resno. Celo ob lepih dneh. Celo kadar ne prejemate smrtnih groženj čudaškega gigantskega zelenookega moža, morate po kosilu opazovati ljudi napeto kot sokol. Resnično nevaren čas je okrog štirih, ko se prično ulice polniti z roparskimi krdeli založnikov in zastopnikov, ki so obsedeni s testeninami in cherryem ter renčijo na taksije. To so časi, ki skušajo človeškega duha. Pol sedmih zjutraj? Pozabite. Dirk je.

Tako trdno odločen je Dirk stopil iz trafike nazaj v oster mestni zrak in odkorakal proč.

»Oh, pričakoval sem, da boste časopis tudi plačali, torej, kaj ga ne boste, g. Dirk?« je rekel prodajalec časopisov, obzirno hiteč za njim.

»Ah, Bates,« je naduto odvrnil Dirk, »vi in vaša pričakovanja. Vedno pričakujete to in pričakujete ono. Vam smem svetovati, da se pomirite? Življenje, ki je obremenjeno s pričakovanji, je težko življenje. Njegova sadova sta bridkost in razočaranje. Naučite se uživati radosti trenutkov.«

»Mislim, da je tale dvajset penijev, gospod,« je mirno rekel Bates.

»Takole bova naredila, Bates, ker ste to ravno vi. Ali imate pri sebi sploh kakšno pisalo? Navaden kemični svinčnik bo zadostoval.«

Bates je potegnil enega iz notranjega žepa in ga podal Dirku, ki je odtrgal vogal časopisa, na katerem je bila natiskana cena, in nad njo načečkal »dolgujem vam«. Košček papirja je podal prodajalcu časopisov.

»Naj ga dam torej k ostalim, gospod?«

»Dajte ga kamorkoli, kjer vam bo v največje veselje, dragi Bates, ne bi si želel, da ga daste kam drugam. Za sedaj, dragi mož, zbogom.«

»Pričakujem tudi, da mi boste vrnili moj svinčnik, g. Dirk.«

»Ko bo čas bolj naklonjen takšnim poslom, dragi moj Bates,« je rekel Dirk, »se lahko zanesete na to. Trenutno kličejo po njem višji cilji. Srečno, Bates, vso srečo. Bates, prosim, spustite ga.«

Še zadnjič je ravnodušno potegnil, potem pa je mali mož skomignil in odbrzel nazaj proti svoji trgovini.

»Pričakujem torej, da se kasneje še vidiva, g. Dirk,« je brez posebnega zanosa zaklical prek rame.

Dirk je moževemu oddaljujočemu se hrbtu namenil prijazen poklon, nato pa pohitel naprej in spotoma odprl časopis na strani s horoskopom.

»Praktično vse, kar boste danes storili, bo narobe,« je brezobzirno povedal horoskop.

Dirk je godrnjaje zaprl časopis. Niti za sekundo ni odobraval stališča, da orjaške skalne gmote, ki se svetlobna leta daleč vrtinčijo po vesolju, vedo o vašem dnevu nekaj, česar sami ne veste. Naneslo je pač, da je bil »Veliki Zaganza« njegov stari prijatelj, ki je vedel, kdaj ima Dirk rojstni dan, in njegov stolpec je vedno pisal namenoma, da bi ga ujezil. Odkar je prevzel pisanje horoskopa, se je časopisu znižala naklada skoraj za dvanajstino, in samo Dirk ter Veliki Zaganza sta vedela, zakaj.

Hitel je naprej, prhutaje listajoč po preostanku časopisa. Kot ponavadi v njem ni bilo ničesar zanimivega. Cel kup pisanja o iskanju Janice Smith, pogrešane letališke uslužbenke s Heathrowa, in kako je sploh mogoče, da je kar tako izginila. Objavili so njeno zadnjo fotografijo, na kateri je bila na gugalnici s kitami, stara šest let. Citirali so njenega očeta, g. Jima Pearcea, ki je dejal, da je podobnost še kar velika, vendar, da je medtem že zelo odrasla in da je ponavadi ostrejša. Dirk je nejevoljno vtaknil časopis pod pazduho in odkorakal naprej, z mislimi pri mnogo zanimivejši temi.

Tristo funtov na dan. Plus stroški.

Vpraševal se je, kako dolgo lahko še razumno pričakuje, da mu bo pri g. Ansteyju uspelo ohraniti njegove čudne privide, da ga namerava umorili sedem čevljev visoko bitje razmršenih las, z orjaškimi zelenimi očmi in rogovi, ki mu običajno žuga z nekakšno pogodbo, spisano v nekem nerazumljivem jeziku in podpisano z brizgljajem krvi, včasih pa mu grozi tudi s koso. Druga opazna lastnost tega bitja je bila, da ga nihče drug razen njegove stranke ni mogel videti, kar je g. Ansley pripisal igri svetlobe.

Tri dni? Štiri? Dirk je menil, da ne bo mogel ostali resen ves leden, toda za svoj trud je že videl kakšnega tisočaka. In na seznam obrobnih stroškov, o katerih se ni moč pogajati, bo podtaknil nov hladilnik. To bo kar v redu. Odstranitev starega hladilnika je nedvomno del temeljne povezanosti vseh reči.

Ob misli, da bi enostavno dobil nekoga, ki bi prišel naokoli in stvar odpeljal, je pričel žvižgati. Zavil je na Luptonsko cesto in presenetili so ga vsi policijski avtomobili, ki so bili tam. In rešilec. Ni mu bilo všeč, da so bili tam. Nekaj ni bilo v redu. Nadvse neudobno so mu legli v misli poleg njegovih videnj o novem hladilniku.

5. POGLAVJE

Dirk je poznal Luptonsko cesto. To je bila široka štiripasovna zadeva z velikimi poznoviktorijanskimi vrstnimi hišami, ki so se dvigale visoko in odločno in se zgražale nad policijskimi avtomobili. To se pravi, nad njimi so se zgražale, če so se pojavili v velikem številu in če so njihove luči utripale. Prebivalci Luptonske ceste so radi videli en sam prijazen, lepo zloščen policijski avto, kako čilega in vedrega razpoloženja patruljira gor in dol po ulici - čile in vedre je ohranjal tudi premoženjske vrednote. Toda še isti trenutek, ko so pričele luči utripati v tisti slepeče modri barvi, niso metale svoje bledice zgolj na lično fugirane opečne stene, prek katerih so švigale, temveč tudi na same vrednote, ki so jih te stene predstavljale.

Izza šip sosednjih oken so kukali zaskrbljeni obrazi, ki so jih vznemirile bliskajoče se modre luči.

Bili so trije, štirje policijski avtomobili, postavljeni poševno prek ceste, na način, ki je presegal običajno parkiranje. V svet so pošiljali mogočno sporočilo, da je tukaj sedaj stvari v svoje roke vzel zakon, in da lahko kdorkoli, ki ima na Luptonski cesti zgolj običajne, koristne in vedre opravke, kar odjebe.

Dirk je pohitel navzgor po cesti in pot ga je ščemel pod njegovim težkim usnjenim plaščem. Pred njim se je dvignil visok lik policijskega stražnika z razširjenimi rokami, ki se je igral cestno zaporo, toda Dirk ga je pometel vstran s ploho besed, na katere stražnik ni mogel stresti iz rokava ustreznega odgovora. Dirk je zdrvel naprej proti hiši.

Na vratih ga je ustavil še en policaj in Dirk mu je ravno hotel pomigljati z zapadlo kreditno kartico trgovske hiše Marks in Spencer s spretnim drobnim krčem zapestja, ki ga je bil v tistih dolgih večerih, ko ni bilo kaj dosti drugega početi, ure in ure vadil pred ogledalom, ko je policaj nenadoma rekel: »Hej, ste vi Gently?«

Dirk je oprezno pomežiknil. Oddal je pritajen krulež, ki bi lahko pomenil bodisi »ja« bodisi »ne«, odvisno od okoliščin.

»Kajti šef vas je iskal.«

»Kaj res?« je rekel Dirk.

»Prepoznal sem vas po njegovem opisu,« je pojasnil policaj in ga muzajoč se meril od nog do glave.

»Pravzaprav,« je nadaljeval policaj, »je uporabljal vaše ime na način, ki bi se utegnil nekaterim zdeti skrajno žaljiv. Celo Velikega Boba Najditelja je poslal z avtom, da bi vas našel. Iz dejstva, da izgledate še kar v redu, sklepam, da vas ni našel. Veliki Bob Najditelj najde veliko ljudi in vsi prispejo v nekoliko majavem stanju. Ravno toliko, da nam še lahko pomagajo pri naših preiskavah, a to je nekako vse. Bolje da vstopite. Rajši vi kot jaz,« je tiho dodal.

Dirk se je ozrl proti hiši. Lesene polknice na vseh oknih so bile zaprte. Čeprav je bila hiša v vseh ostalih pogledih videti dobro negovana, vzdrževana v stanju brezhibnega, dobro izraženega obilja, so dajale zaprte polknice pridih nepričakovanega opustošenja.

Čudno, zdelo se je, kot da iz kleti prihaja glasba oziroma zgolj en sam nepovezan stavek razbijajoče glasbe, ki se je ponavljal znova in znova. Slišati je bilo, kot da bi se bila igla zataknila v brazdi plošče, in Dirk se je vpraševal, čemu ni tega nihče ugasnil ali vsaj dregnil igle, tako da bi se plošča lahko nadaljevala. Glasba se je zdela zelo medlo znana in Dirk je domneval, da jo je bil pred nedavnim slišal po radiu, čeprav ni vedel, kam bi jo dal. Košček besedila se je slišal nekako kot:

»Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-

Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-

Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-« in tako naprej.

»Morali boste dol v klet,« je ravnodušno povedal policaj, kot bi bila to zadnja stvar na svetu, ki bi jo kdorkoli pri zdravi pameti želel storiti.

Dirk mu je zadirčno prikimal in odhitel navzgor do prednjih vrat, ki so bila priprta. Zmajal je z glavo in stisnil ramena, da bi tako umiril možgane.

Vstopil je.

Veža je pričala o blaginji, vsiljeni okusu, ki ga je prvotno oblikovalo študentsko življenje. Tla so bila iz debelo lakiranih lesenih desk, stene pa so bile bele in ovešene z grškimi preprogami, ampak dragimi grškimi preprogami. Dirk bi bil pripravljen staviti (čeprav verjetno ne tudi plačati), da bi temeljita preiskava hiše razkrila, med kdo ve kakšnimi drugimi mračnimi skrivnostmi, petsto delnic Britanskega Telecoma in kompletno zbirko vseh Dylanovih albumov do vključno Blood on the Tracks.

V veži je stal še en policaj. Videti je bil strahovito mlad in komaj za spoznanje je bil nagnjen nazaj proti steni, strmeč v tla in držeč čelado na svojem trebuhu. Njegov obraz je bil bled in jasen. Topo je pogledal Dirka in plašno pokimal v smeri stopnic, ki so vodile navzdol.

Navzgor po stopnicah je prihajal ponavljajoč se zvok:

»Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-

Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-«

Dirk se je tresel od besa, ki se je prerival po njegovi notranjosti in iskal nekaj, kar bi lahko udaril ali zadavil. Želel si je, da bi lahko ostro zanikal, da je karkoli tega njegova krivda, toda dokler ni nihče trdil, da je, tega ni mogel.

»Kako dolgo si že tukaj?« je zadirčno vprašal.

Mladi policaj se je moral zbrati, da je lahko odgovoril.

»Prispeli smo pred kakšne pol ure,« je odvrnil s hripavim glasom. »Vražje jutro. Norija.«

»Ne govori mi o noriji,« je čisto brez pomena rekel Dirk. Izstrelil se je navzdol po stopnicah.

»Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-

Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-«

Na dnu je bil ozek hodnik. Največja vrata, ki so vodila iz njega, so bila povsem razbita in sneta s tečajev. Vodila so v veliko dvoposteljno sobo. Dirk je ravno hotel vstopiti, ko se je skoznje prikazala postava in mu zaprla pot.

»Sovražim dejstvo, da si v ta primer vmešan tudi ti,« je rekla postava, »zelo ga sovražim. Povej mi, kaj imaš z njim, tako da bom vedel, kaj je tisto, kar sovražim.«

Dirk je osuplo strmel v urejen, suhljat obraz.

»Gilks?« je rekel.

»Ne stoj tukaj kot prepaden kakomujeime, kaj so tiste reči, ki niso tjulnji? Veliko hujše od tjulnjev. Velike, nabrekle reči. Morska krava. Ne stoj tukaj kot prepadena morska krava. Čemu ima ta ...« Gilks je pokazal v sobo za njim, »čemu ima ta ... mož tam notri zapisano tvoje ime in telefonsko številko na ovojnici, polni denarja?«

»Kako t...« je planil Dirk. »Kako to, če smem vprašati, da si tukaj, Gilks? Kaj počneš tako daleč od Močvirja? Preseneča me, da je tu zate dovolj vlažno.«

»Tristo funtov,« je rekel Gilks. »Zakaj?«

»Morda mi boš dovolil, da se pogovorim s svojo stranko,« je rekel Dirk.

»Tvoja stranka, a?« je čemerno rekel Gilks. »Ja. V redu. Zakaj se ne pogovoriš z njim? Me prav zanima, kaj imaš povedati.« Strogo se je odmaknil nazaj in pomignil Dirku, naj vstopi.

Dirk je zbral misli in stopil v sobo z dostojanstveno hladnokrvnostjo, ki je zdržala komaj kaj več kot sekundo.

Večina njegove stranke je spokojno sedela v udobnem naslanjaču pred glasbenim stolpom. Naslanjač je bil nameščen v najugodnejšem poslušalnem položaju - od zvočnikov oddaljen približno dvakrat toliko, kolikor je bilo razdalje med njima, kar na splošno velja kot idealno za stereofonsko reprodukcijo.

V glavnem je bil videti ravnodušen in sproščen, s prekrižanimi nogami in na pol popilo skodelico kave na majhni mizici poleg sebe. Zaskrbljujoče pa je bilo, da je bila njegova glava brezhibno posajena na sredino gramofonske plošče, ki se je vrtela na gramofonu, medtem ko se je tonska ročica udobno naslanjala ob vrat, ki jo je neprestano odklanjal nazaj, venomer v isto brazdo. Ko se je glava vrtela, se je zdelo, kot da vsake 1,8 sekunde ali kaj izstreli proti Dirku očitajoč pogled, kot bi hotel reči: »Vidiš, kaj se zgodi, če se ne prikažeš pravočasno, kot sem te prosil,« nato je pogled švignil naokrog proti steni, naokrog, naokrog in spet nazaj v ospredje z novim očitkom.

»Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-

Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-«

Soba se je rahlo zazibala krog Dirka in z iztegnjeno roko je podprl steno, da bi jo umiril.

»Je bila posredi kakšna posebna usluga, ki si jo nudil svoji stranki?« je za njim zelo tiho rekel Gilks.

»Ah, ee, zgolj drobnarija,« je bil neprepričljiv Dirk. »Nič v zvezi z vsem tem. Ne, sploh, ee, ničesar podobnega ni omenil. Torej, poslušaj, vidim, da imaš delo, mislim, da bo najbolje, če kar vzamem svoj honorar in grem. Omenil si, da ga je nekje pustil zame?«

Ko je to povedal, se je okorno sesedel na majhen stol iz ukrivljenega lesa, ki je stal za njim, in ga zlomil.

Gilks ga je potegnil nazaj na noge in ga prislonil ob steno. Za trenutek je zapustil sobo in se vrnil z majhnim vrčem vode in kozarcem na pladnju. Nekaj vode je natočil v kozarec, jo ponesel do Dirka in jo pljusknil vanj.

»Bolje?«

»Ne,« je zabrbotal Dirk, »kaj ne moreš izklopiti vsaj plošče?«

»To je delo sodnega izvedenca. Ničesar se ne smemo pritakniti, dokler tega ne storijo ta pametni detektivi. Morda so to sedaj oni. Pojdi gor na dvorišče in zajemi malo zraka. Prikleni se na ograjo in se malo prebutaj, jaz sem preveč na tesnem s časom. In poskusi izgledati manj zeleno, boš? To ni tvoja barva.«

»Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-

Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-«

Gilks se je okrenil ter se utrujen in slabe volje ravno hotel odpraviti ven in navzgor po stopnišču, da bi sprejel prišleke, katerih glasove je bilo slišati zgoraj v pritličju, ko je postal in se za nekaj sekund zazrl v glavo, ki se je potrpežljivo vrtela na njegovi gramofonski plošči.

»Veš,« je končno rekel, »do grla sem že sit takšnileh važičev in njihovih pametnjakarskih samomorov. To počno iz gole hudobije.«

»Samomor?« je rekel Dirk.

Gilks se je ozrl nazaj proti njemu.

»Okna so zavarovana s pol in če debelimi železnimi rešetkami,« je pojasnil.

»Vrata so zaklenjena od znotraj, s ključem, ki je še vedno v ključavnici. Pohištvo je nagrmadeno ob notranji strani vrat. Francoska okna na dvorišče so zaklenjena z drsnim zapahom. Nobenega sledu ni o kakšnem podzemskem hodniku. Če bi bil to umor, potem se je moral morilec na poti ven pomuditi s presneto dobro opravljenim steklarskim delom. Samo da je ves kit star in prebarvan.

Ne. Sobe ni zapustil nihče in nihče razen nas ni vlomil vanjo in močno sem prepričan, da mi nismo storili tega.

Nimam časa, da bi ga zapravljal tukaj. Očiten samomor, napravljen tako, da bi bil videti zapleten. Ima me, da bi dal pokojnika pod ključ zaradi tratenja policijskega časa. Veš kaj,« je rekel in pogledal na uro, »imaš deset minut. Če se domisliš logičnega pojasnila, kako je to naredil, ki ga bom lahko vtaknil v poročilo, ti bom dovolil obdržati dokazno gradivo v kuverti minus 20 odstotkov odškodnine zame za duševno trpljenje, ker te ne bom mogel udariti po nosu.«

Dirk se je nekaj trenutkov vpraševal, ali naj omeni obiske, za katere je njegova stranka trdila, da ji jih je namenjal čuden in nasilen, v krzno odet zelenook velikan, ki se je kar naprej pojavljal iz niča in tulil o pogodbah in obveznostih, žugajoč s koso s tri čevlje dolgim lesketajočim se rezilom, vendar se je po tehtnem premisleku odločil, da ne.

»Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-

Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-«

Na koncu se je hudoval sam nad seboj. Ni se mogel dostojno hudovati nad seboj zaradi smrti svoje stranke, ker je bila preveč orjaško in strahovito breme, da bi ga lahko nosil. Toda sedaj ga je Gilks ponižal, on pa se je znašel v preveč mlahavem in zbeganem stanju, da bi se boril, tako da se je lahko hudoval nad seboj zaradi tega.

Sunkovito se je okrenil proč od svojega mučitelja in odšel ven na dvorišče, da bi bil sam s svojimi hudovanji.

Dvorišče je bilo majhen, tlakovan, proti zahodu obrnjen prostor za hišo, ki je bil večinoma prikrajšan za svetlobo, tako rekoč odrezan z visoko zadnjo steno hiše in z visoko steno neke industrijske stavbe, ki je gledala proti hiši. Na sredi je stala, iz kdo ve kakšnega možnega vzroka, kamnita sončna ura. Če je nanjo padlo sploh kaj svetlobe, ste lahko vedeli, da je precej blizu poldneva po greenwiškem času. Razen lega so na njej posedali ptiči. V cvetličnih lončkih se je kujalo nekaj rastlin.

Dirk si je v usta zapičil cigareto in jo na drugem koncu jezno zažgal.

»Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-

Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-« je še vedno sitnarilo iz notranjosti hiše.

Dvorišče je bilo ločeno od vrtov sosednjih hiš z ličnima vrtnima zidovoma. Vrt na levi je bil približno iste velikosti kot ta, tisti na desni se je raztezal nekoliko dlje, izkoriščajoč dejstvo, da se je industrijsko poslopje končalo poravnano z vmesnim vrtnim zidom. Vse skupaj je nosilo pridih skrbnega vzdrževanja. Ničesar imenitnega, ničesar blestečega, zgolj občutek, da je vse v redu in da vzdrževanje hiš ni nikakršen problem. Še posebno hiša na desni je bila videti, kot da bi bile fuge med njenimi opekami prav pred kratkim obnovljene in njena okna prebarvana.

Dirk je globoko zajel zrak in za sekundo obstal strmeč navzgor proti tistemu, kar je bilo moč videti od neba, ki je bilo sivo in megleno. Samo ena temna pikica se je vozila po spodnji strani oblakov. Dirk jo je nekaj časa opazoval, vesel, da lahko usmeri svoje misli na karkoli drugega, kot so bile strahote sobe, ki jo je bil pravkar zapustil. Le medlo se je zavedal vseh ljudi, ki so vstopali in izstopali iz sobe, določene količine merjenj z merilnimi trakovi, občutka, da je bilo posnetih nekaj fotografij, ter da so se pričele dejavnosti okrog odstranjevanja oddrobljene glave.

»Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-

Ne poberi ga, poberi ga, poberi g-«

Ne pob-«

Nekdo je končno odstavil iglo, mučno ponavljanje je končno utihnilo in sedaj je skozi opoldanski zrak mirno plaval samo še nežen zvok oddaljene televizije.

Vendar je imel Dirk z dojemanjem vsega tega precejšnje težave. Veliko bolj se je zavedal zaporedja močnih omotičnih udarcev po glavi, ki so bili napadi krivde. To ni bila običajna krivda obrobne sorte, ki je posledica tega, da je človek sploh še živ tako globoko v dvajsetem stoletju, in katero je Dirk običajno nadvse vešče obvladoval. To je bil dejanski in strašen občutek, ki pravi: »Ta čisto določena strašna stvar je čisto določeno in strašno moja krivda.« Nobena običajna umstvena poteza ga ni mogla spraviti s poti orjaškega nihala. Bam, je spet priletelo, zviz, bam, spet in spet, bam, bam, bam.

Skušal se je domisliti kakršnekoli podrobnosti o tem, kar mu je bila njegova pokojna stranka (bam, bam) povedala (bam), vendar (bam) je bilo to (bam) ob vseh teh bamih (bam) praktično nemogoče (bam). Možje rekel (bam), da ga je (Dirk je globoko zajel sapo) (bam) preganjala (bam) orjaška, kosmata, zelenooka pošast, oborožena s koso.

Bam!

Dirk se temu sam pri sebi skrivoma nasmejal.

Bim, bam, bim, bam, bim, bam!

In pomislil je: »Kako neumen mož.«

Bim, bim, bim, bim, bam!

Kosa (bam) in pogodba (bam).

Ni vedel, niti se mu ni niti približno sanjalo, o čem je bila pogodba.

»Seveda,« je pomislil Dirk (bam).

Vendar je imel le bežen občutek, da bi utegnila opraviti nekaj z jabolkom. S tem je bil povezan del zapletene zgodbe (bim, bim, bim).

Tukaj je Dirk resno prikimal (bam) in napravil pomirjujočo kljukico (bam) v beležnico, ki jo je na svoji mizi hranil s posebnim namenom, da bi vanjo vpisoval pomirjujoče kljukice (bam, bam, bam). Ponosen je bil, da mu je isti hip uspelo ustvariti občutek, da je napravil kljukico v majhen kvadratek, poleg katerega je pisalo jabolko.

Bam, bam, bam, bam!

G. Ansteyje dejal, da bo, ko bo Dirk prispel in se lotil svoje naloge, slišal dodatna pojasnila o jabolku.

In Dirk je obljubil (bam), lahkomiselno (bam), ravnodušno (bam), s površnim zamahom roke (bam, bam, bam), da bo tam ob šestih in trideset zjutraj (bam), kajti pogodba poteče ob sedmih.

Dirk se je spomnil, da je napravil še eno kljukico v okence, ob katerem je pisalo, pogodba o jabolku poteče ob 7. uri zjutraj. (Ba ...)

Ni se mogel več ukvarjati z vsemi temi bami. Za to, kar se je zgodilo, ni mogel krivili sebe. No ja, lahko se je. Seveda se je lahko. In se tudi je. Pravzaprav je bila vse njegova krivda (bam). Stvar je bila v tem, da se ni mogel še naprej kriviti za to, kar se je zgodilo, in o tem hkrati jasno razmišljati, kar pa bo moral storiti. To strašno stvar (bam) bo moral izruvati pri koreninah, in če bo hotel biti sposoben to storiti, se bo moral nekako znebiti (bam) teh bamov.

Ko je premišljeval o godlji, v kateri se je znašel in o brezupni bedi svojega življenja, ga je preplavil gromozanski val jeze. Ni prenesel tega ličnega dvorišča. Ni prenesel vse te neumnosti s sončno uro, niti vseh teh lično pobarvanih oken, ali vseh teh gnusno lepih streh. Želel si je, da bi lahko namesto sebe krivil pleskarijo, ogabno snažne vrtne tlakovce, odvratno priskutnost ličnih opečnih fug.

»Oprostite ...«

»Kaj?« Zavrtel se je naokrog, presenečen zaradi nenadnega vdora tega mirnega in vljudnega glasu v njegov notranji gnev.

»Ali ste v kakšni zvezi z ...?« Ženska je z drobnim plavajočim migljajem v zapestju naznačila vso neprijetnost in podpritličnost in grozno policijskost reči, ki se je dogajala pri njenem sosedu. Njeno zapestje je nosilo rdečo zapestnico, ki se je lepo podajala k okviru njenih naočnikov. Gledala je prek vrtne ograje izpred hiše na desni, s pridihom rahle zaskrbljenosti in gnusa.

Dirk se je brez besed zastrmel vanjo. Videti je bila malo čez štirideset in čedna. Na njej je bilo nekaj, kar je takoj in jasno izžarevalo razpoznavno reklamno kvaliteto.

Nejevoljno je vzdihnila.

»Vem, da je verjetno vse zelo strašno in vse to,« je rekla, »toda mislite, da bo dolgo trajalo? Policijo smo klicali samo zato, ker nam je šla na jetra tista pošastna plošča. Vse skupaj je malce ...«

Roteče ga je pogledala in Dirk se je odločil, da bi bila lahko vse njena krivda. Dokler ne razreši problema, bi lahko, vsaj kar se njega tiče, vso krivdo prevzela ona. To si zasluži, pa čeprav samo zato, ker nosi takšnole zapestnico.

Brez besed ji je obrnil hrbet in odnesel svoj bes nazaj v hišo, kjer se je pričel naglo strjevati v nekaj trdnega in učinkovitega.

»Gilks!« je rekel. »Tvoja teorija o pametnjakarskih samomorih, mi je všeč in se mi zdi. Meni se zdi smiselna. In zdi se mi celo, da vem, kako ga je tale premetena baraba izvedla. Prinesi mi svinčnik. Prinesi mi papir.«

Zagnano je sedel za kmečko mizo iz češnjevega lesa, ki je zasedala središče zadnjega dela sobe, in ročno skiciral načrt dogodkov, ki so vključevali vrsto gospodinjskih ali kuhinjskih naprav, gugalo, obteženo svetlobno armaturo, nekaj izjemno precizne sinhronizacije, in se opirali na ključno dejstvo, da je bil gramofon japonske izdelave.

»S tem bi morali biti tvoji izvedenski fantje zadovoljni,« je Dirk živahno pojasnil Gilksu. Izvedenski fantje so si ga ogledali, izluščili poglavitna dejstva in bili zadovoljni z njimi. Bila so preprosta, neizvedljiva in natanko takšne narave, da bodo prav gotovo v veselje mrliškemu ogledniku, ki so mu bile všeč enake vrste počitnic v Marbelli kot njim.

»Razen,« je ravnodušno pripomnil Dirk, »če vas ne bi bolj zanimalo stališče, da je pokojnik sklenil nekakšno satansko pogodbo z neko nadnaravno posredovalnico, ki je sedaj terjala plačilo?«

Izvedenski fantje so se spogledali in zmajali z glavami. Dajali so močan občutek, da se dopoldne že preveč vleče in da vpeljuje takšen pogovor zgolj nepotrebne zaplete v primer, ki bi ga lahko sicer do kosila že davno končali.

Dirk je zadovoljno skomignil z rameni, izluščil svoj delež dokaznega gradiva in še zadnjič pokimal policijskemu inšpektorju, preden se je odpravil navzgor po stopnicah.

Ko je prispel do veže, mu je nenadoma postalo jasno, da so bili prej nežni zvoki dnevne televizije, ki jih je bil slišal ven na vrt, znotraj prikriti z vsiljivim zvokom zataknjene plošče.

Presenečen je bil, ko je sedaj spoznal, da pravzaprav prihajajo nekje od zgoraj v hiši. Z urnim pogledom naokrog, da bi se prepričal, če ga kdo ne opazuje, se je postavil na spodnjo stopnico stopnišča, ki je vodilo v zgornja nadstropja hiše, in se presenečeno zazrl navzgor.

6. POGLAVJE

Stopnišče je bilo okusno prekrito s preprosto preprogasto snovjo. Dirk se je tiho povzpel navzgor po njem, mimo nekaj okusno posušenih velikih reči v loncu, ki so stale na prvem podestu, in pogledal po sobah v prvem nadstropju. Tudi te so bile okusno opremljene, vendar suhoparne.

Večja od obeh spalnic je bila edina, ki je kazala kakršnekoli znake trenutne uporabe. Nedvomno je bila načrtovana tako, da je omogočala jutranji svetlobi, da se poigra na nežno urejenih cvetlicah in pernicah, napolnjenih z nečim senu podobnim, toda zdelo se je, da so pričele sobo v svoj prijem grabiti nogavice in uporabljeni nastavki za brivnik. V sobi je vladala izrazita odsotnost česarkoli ženskega - enaka vrsta odsotnosti, ki jo za seboj na steni pusti manjkajoča slika. Čutiti je bilo pridih napetosti in klavrnosti in stvari, ki bi jih bilo potrebno počistiti izpod postelje.

V kopalnici, ki je bila naprej od nje, je nad straniščno školjko visela zlata plošča za petsto tisoč prodanih izvodov Kislega jabolka skupine z imenom Boks in tretja avtistična kukavica. Dirk se je bežno spominjal, tla je nekoč v nedeljskem časopisu bral del pogovora z vodjo skupine (bila sta samo dva člana in eden je bil vodja). Vprašali so ga o njunem imenu in povedal je, da obstaja v zvezi z njim zgodba, ki naj bi bila zanimiva, čeprav se je kasneje izkazalo, da ni. »Pomeni lahko, karkoli si ljudje zaželijo,« je še dodal in skomignil z rameni z zofe v pisarni svojega managerja nekje blizu Oxfordske ulice.

Dirk se je spominjal, da si je predstavljal novinarja, kako je vljudno pokimal in si to zapisal. Dirku se je v grlu stvoril odvraten cmok, ki ga je na koncu ublažil z ginom.

»Kislo jabolko ...« je pomislil Dirk. Ko je zrl v zlato ploščo, obešeno v njenem rdečem okviru, se mu je nenadoma posvetilo, da je bila plošča, na kateri je čepela glava pokojnega g. Ansteyja, očitno tale. Kislo jabolko. Ne poberi ga.

Kaj naj bi to pomenilo?

Karkoli si ljudje zaželijo, je nejevoljno pomislil Dirk.

Še ena stvar, ki se je je sedaj spomnil v zvezi z intervjujem, je bila ta, da je Kišta (vodjo Boksa in tretje avtistične kukavice so klicali Kišta) trdil, da je zapisal besedilo pesmi več ali manj dobesedno po pogovoru, ki ga je bil on ali nekdo drug slučajno ujel v kavarni ali savni ali na letalu ali nekaj takšnega. Dirk se je vpraševal, kako bi se počutili tvorci pogovora, če bi slišali svoje besede ponovljene v okoliščinah, v kakršnih jih je bil pravkar slišal on.

Podrobneje si je ogledal napis na sredini zlate plošče. Na vrhu je pisalo preprosto PSST!, medtem ko so bila pod dejanskim naslovom zapisana imena avtorjev - Kistoff, Mulville, Anstey.

Mulville je bil verjetno tisti član Boksa in tretje avtistične kukavice, ki ni bil vodja. In navedba Geoffa Ansteyja kot soavtorja ene bolje prodajanih malih plošč je bila verjetno tisto, s čimer je bila kupljena tale hiša. Ko je Anstey govoril o pogodbi, ki naj bi imela opraviti nekaj z jabolkom, je privzel, da Dirk ve, kaj ima v mislih. In on, Dirk, je prav tako mirno privzel, da Anstey blebeče. Izredno preprosto je bilo privzeti, da nekdo, ki govori o zelenookih pošastih s koso, prav tako blebeče, kadar govori o jabolkih.

Dirk je globoko in zaskrbljeno zavzdihnil. Uprl se mu je brezhibni način, kako je na steni viselo priznanje, in ga namestil za spoznanje tako, da je viselo pod bolj človeškim in neurejenim kotom. To početje je povzročilo, da je izza okvira padla ovojnica in zaprhutala proti tlem. Dirk jo je neuspešno poskušal ujeti. Nejevoljno in godrnjaje se je priklonil in stvar pobral.

Bila je precej zajetna krem ovojnica iz močnega, težkega papirja, na enem koncu grobo prerezana in ponovno zalepljena z lepilnim trakom. Pravzaprav je bilo videti, kot da je bila velikokrat odprta in potem spet zalepljena s svežimi plastmi lepilnega traku, vtis, ki ga je dajala množica imen, na katera je bila ovojnica svoj čas naslovljena - eno za drugim prečrtano in nadomeščeno z novim.

Zadnje ime na njej je pripadalo Geoffu Ansteyju. Vsaj Dirk je predpostavljal, da je ime zadnje, kajti bilo je edino, ki ni bilo prečrtano, in to debelo prečrtano. Dirk si je pobližje ogledal še nekatera druga imena, poskušajoč ugotoviti, kdo vse naj bi to bili.

Par imen, ki jih je lahko vsaj približno razločil, mu je spodbudilo ne kaj spominov, a ovojnico je moral še mnogo podrobneje preiskati. Že odkar je postal detektiv, si je nameraval kupiti povečevalno steklo, vendar tega še nikoli ni utegnil. Pri sebi ni imel niti žepnega noža, tako da se je, čeprav nerad, odločil, da bi bilo najbolj modro, če za sedaj shrani ovojnico v enega skritejših kotičkov svojega plašča in jo preišče kasneje, ko bo sam.

Urno je pokukal za okvir zlate plošče, da bi videl, če se utegne prikazati še kakšna zanimiva reč, vendar je bil razočaran in tako zapustil kopalnico ter se spet lotil svojega raziskovanja hiše.

Druga spalnica je bila urejena in brez duše. Neuporabljena. Postelja iz borovega lesa, pernica in star oguljen predalnik, ki je bil obnovljen s pomakanjem v sod kisline, so bile njene glavne značilnosti. Dirk je za seboj zaprl vrata in se pričel vzpenjati po majhnem, majavem, belo pobarvanem stopnišču, ki je vodilo na podstrešje, odkoder je bilo slišali zvoke Zajčka Dolgouhca.

Na vrhu stopnic je bi majhen podest, ki se je na eni strani odpiral v kopalnico, tako tesno, da bi jo bilo najbolje uporabljati tako, da stojite zunaj in vanjo pomolite katerokoli končino, ki si jo želite umiti. Vrata vanjo so bila priprta za debelino zelene cevi, ki se je vlekla s pipe nad umivalnikom, ven iz kopalnice, prek podesta in v edini drugi prostor tu, na vrhu hiše.

To je bila podstrešnica z ostro nagnjeno streho, ki je nudila le malo mest, na katerih bi lahko oseba blizu povprečne telesne višine stala pokončno.

Dirk je stal pripognjen med vrati in premerjal njeno vsebino v živčnem pričakovanju, kaj bo našel. V sobi je vladala vsesplošna nastlanost. Zavese so bile zastrte in le malo svetlobe se je prerinilo mimo njih v sobo, ki je bila sicer osvetljena samo z migotavim sijem animiranega zajca. Nepostlana postelja z vlažnimi, zamršenimi rjuhami je bila potisnjena pod posebno nizek del stropa. Del sten in večina skoraj navpičnih površin stropa so bili prekrit s slikami, površno izrezanimi iz revij.

Ni bilo videti, da bi se za izrezki skrivala kakšna skupna tema ali namen. Poleg nekaj slik bleščečih nemških avtomobilov in nenavadne reklame za nedrček so bili tam tudi hudo potrgana slika sadne torte, del oglasa za življenjsko zavarovanje in drugi naključni izrezki, ki so bili zbrani in razporejeni z dolgočasnim, topoglavo mlačnim odnosom do kakršnegakoli pomena, ki bi ga katerikoli od njih utegnil imeti, ali učinka, ki naj bi ga dosegli.

Cev se je vila po tleh in peljala mimo starejšega fotelja, pomaknjenega pred televizor.

Zajec je divjal sem in tja. Sij njegovega divjanja se je poigraval na oguljenih robovih naslanjača. Dolgouhec se je boril s krmiljeni letala, ki se je strmo spuščalo proti tlem. Nenadoma je ugledal gumb z napisom avtopilot in ga pritisnil. Odprla se je omara in iz nje je splezal robotski pilot, z enim samim pogledom ocenil položaj in izskočil. Letalo je še naprej drvelo proti tlem, vendar mu je na srečo, tik preden jih je zadel, pošlo gorivo, in tako je bil zajec rešen.

Dirk je lahko videl tudi vrhnji del glave.

Lasje na tej glavi so bili temni, razkuštrani in zamaščeni. Dirk jo je opazoval nekaj dolgih in neprijetnih trenutkov, preden se je počasi podal v sobo, da bi videl na kaj, če sploh na kaj, je pritrjena. Olajšanje, s katerim je, ko je zaobšel naslanjač, odkril, da je glava navsezadnje le pritrjena na živo telo, je nekoliko pokvaril izgled živega telesa, na katero je bila pritrjena.

V naslanjaču je zgrbljeno sedel deček.

Najbrž jih je imel trinajst ali štirinajst in dasi ni bil videti kaj posebej telesno bolan, nedvomno ni bil zdrava osebnost. Lasje so se mu povešali na glavo, glava se mu je povešala na ramena in v naslanjaču je ležal nekako mlahavo in zgubano, kot da bi ga tja zalučali iz mimoidočega vlaka. Odet je bil zgolj v ceneno usnjeno jakno ter spalno vrečo.

Dirk se je zastrmel vanj.

Kdo je to? Le kaj počne tukaj deček, gledajoč televizijo v hiši, v kateri je bil pravkar nekdo obglavljen? Mar ve, kaj se je bilo zgodilo? Je Gilks vedel zanj? Se je Gilksu sploh zdelo vredno priti sem gor? Konec koncev je bilo to kar nekaj stopniščnih odsekov za zaposlenega policaja z zapletenim samomorom na grbi.

Potem, ko je Dirk stal tam kakšnih dvajset sekund, se je dečkov pogled dvignil proti njemu in se nato, ne da bi se kakorkoli zavedel njegove navzočnosti, spet spustil in se zalepil nazaj v zajca.

Dirk ni bil vajen, da naredi na kogarkoli tako neznaten vtis. Da bi se prepričal, je preveril, če nosi svoj velikanski usnjeni plašč in svoj neumni rdeči klobuk in če svetloba, ki prihaja skozi vrata, pravilno in dramatično očrtava njegov obris.

V trenutku se je čutil ponižanega in rekel je: »Ee ...« kot neke vrste uvod, vendar ni pritegnil dečkove pozornosti. To mu ni bilo všeč. Mulec mu je namerno in zlohotno gledal televizijo. Namrščil se je. Dirku se je zdelo, da se je v sobi začela nabirati nekakšna električna napetost, nekakšen težaven, sikajoč prilastek celotnega vzdušja v sobi, na katerega se ni znal odzvati. Napetost se je še stopnjevala, nato pa jo je nepričakovano prekinil osoren klik, ki je Dirka osupnil.

Deček se je odmotal kot počasna, debela kača, se nagnil na drugo stran prek roba fotelja in se lotil nekih zamotanih nevidnih priprav, ki so, kot je Dirk sedaj ugotovil, nedvomno vključevale električni čajnik. Zopet je zavzel svojo prejšnjo skrivljeno držo, vendar z dodatkom plastične posode, ki jo je držal v svoji desni roki in iz nje z vilicami zajemal nekakšno kadečo se štrenasto brozgo in si jo tlačil v usta.

Zajec je zaključil s svojimi vragolijami in prepustil besedo posmehljivemu burkežu, ki je želel, da bi gledalci kupili določeno znamko piva na podlagi ničesar drugega kot njegovega komajda nepristranskega zatrjevanja.

Dirk je začutil, da je že čas, da napravi na dogodke za spoznanje močnejši vtis, kot mu ga je bilo uspelo doslej. Stopil je naprej, neposredno v dečkovo vidno polje.

»Fantič,« je rekel Dirk z glasom, za katerega je upal, da bo zvenel odločno, toda nežno in nikakor ne pokroviteljsko ali izumetničeno ali okorno, »rad bi vedel, kdo -«

V tem trenutku ga je zbegal prizor, ki ga je uzrl z novega položaja, na katerem je stal. Na drugem koncu naslanjača je bila velika, napol polna odpremna škatla Potovih rezancev, velika, napol polna odpremna škatla Marsovih čokolad, napol porušena piramida pločevink brezalkoholne pijače in konec cevi. Cev se je zaključila s plastično pipo in očitno je bila namenjena polnjenju čajnika.

Dirk je nameraval dečka vprašati samo, kdo je, vendar je bila s tega zornega kota družinska podobnost očitna. Nedvomno je bil to sin nedavno obglavljenega Geoffreyja Ansteyja. Morda je bilo takšno vedenje zgolj njegov način obvladovanja šoka. Ali pa morda v resnici ni vedel, kaj se je zgodilo. Ali pa je morda on ...

Dirk si je komaj upal pomisliti.

Pravzaprav je ugotovil, da težko jasno razmišlja, dokler ga poskuša televizor poleg njega v imenu proizvajalca zobne paste prestrašiti glede nekaterih reči, ki se utegnejo odvijati v njegovih ustih.

»Prav,« je rekel, »ne bi te rad vznemirjal, ker vem, da gotovo preživljaš globoko žalost in bolečino, vendar moram predvsem vedeti, če se v resnici zavedaš, da preživljaš globoko žalost in bolečino.«

Nič.

V redu, je pomislil Dirk, čas je za malce razsodne trmoglavosti. Naslonil se je nazaj na steno, vtaknil roke v žepe, češ prav, če bi se tako rad šel, se za nekaj sekund muhasto zazrl v tla, nato sunkovito dvignil glavo in privoščil dečku strog pogled naravnost v oči.

»Moram ti povedati, fantič,« je rekel kratko in jedrnato, »tvoj oče je mrtev.«

To bi utegnilo učinkovati, če ne bi bilo zelo priljubljene in že mnogokrat predvajane reklame, ki se je pričela ta trenutek. Dirku se je zdela se posebej presenetljiv primerek žanra.

Uvodni prizor je pokazal, kako je Bog vrgel angela Luciferja iz nebes v pekel, kjer je potem ležal na gorečem jezeru, dokler ni prišel mimo demon in mu ponudi pločevinko peneče brezalkoholne pijače z imenom Hlad. Lucifer jo je vzel in poskusil. Hlastno je polokal vso vsebino pločevinke in se obrnil proti kameri, si nadel nekakšna porschejevsko oblikovana sončna očala, rekoč: »Sedaj se resnično cvremo!« in se ulegel, da bi se posončil v žaru žarečega oglja, ki so ga nametavali okoli njega.

V tem trenutku je neznosno globok in renčav ameriški glas, ki je zvenel, kot da bi prilezel iz samega pekla ali vsaj iz kakšnega kletnega pivskega kluba v Sohu, v katerega bi se rad v najkrajšem možnem času vrnil, da bi se mariniral za naslednji televizijski komentar, povedal: »Hlad. Pijača iz pekla ...«in pločevinka se je za spoznanje pomečkala, tako da je izginil srednji »l« in ostalo je napisano »Had«.

Tukaj je bajeslovje nekoliko zmedeno, je pomislil Dirk, toda kaj bi še ena drobna kapljica napačne informacije v takšnem besnečem nalivu?

Lucifer se je nato še enkrat spačil v kamero in rekel: »Res bi se lahko vrgel na to pijačo ...« in za vsak primer, če bi vsa ta dogajanja pustila gledalca brezbrižnega, se je še enkrat na hitro ponovil uvodni prizor, v katerem vržejo Luciferja iz nebes, z namenom, da bi poudaril besedo vreči.

To je popolnoma pritegnilo dečkovo pozornost.

Dirk je počenil med dečkom in ekranom.

»Poslušaj me,« je pričel.

Deček je stegnil vrat v stran, da bi videl mimo Dirka na ekran. Da je to lahko storil in hkrati še naprej metal vase Potove rezance, je moral v fotelju prerazporediti svoje ude.

»Poslušaj,« je spet vztrajal Dirk.

Dirk je začutil, da se je znašel v resni nevarnosti, da izgubi nadzor nad položajem. Ni bilo samo to, da je bila dečkova pozornost usmerjena v televizor, zdelo se je, da zanj sploh nič več ni imelo nikakršnega pomena ali neodvisnega obstoja. Dirk je bil zgolj brezobličen predmet na poti pred televizorjem. Ni bilo videti, da bi mu hotel deček kaj hudega, samo mimo njega je hotel videti.

»Poslušaj, lahko tole za trenutek ugasneva?« je rekel Dirk in trudil se je, da ne bi bil slišati siten.

Deček se ni odzval. Morda so se mu ramena za spoznanje pokrčila, morda je bil to skomig. Dirk se je okrenil in se znašel v zadregi, kateri gumb naj pritisne, da bi izključil televizor. Videti je bilo, kot da so vsi gumbi posvečeni enemu samemu namenu, da ohranjajo televizor prižgan - niti enega samega stikala ni bilo, ki bi bil označen z vklop ali izklop. Na koncu je Dirk enostavno iztaknil televizor iz vtičnice na steni in se obrnil nazaj k dečku, ki mu je razbil nos.

Dirk je čutil, kako njegov nosni pretin škrta od silnega udarca dečkovega čela, medtem ko sta se oba sunkoma prevrnila nazaj na televizor, vendar je bil zvok lomljenja kosti ter zvok njegovega krika bolečine, ko so se lomile, popolnoma zadušen z rjovečimi kriki besa, ki so izbruhnili iz dečkovega grla. Dirk je nemočno mlatil okrog sebe, da bi se zavaroval pred pobesnelim napadom, vendar je bil deček že na njem s komolcem v njegovem očesu, njegova kolena pa so tolkla najprej v Dirkov prsni koš, potem v njegovo čeljust in potem v Dirkov že tako poškodovani nos, medtem ko je plezal prek njega, da bi spet priključil televizor. Nato se je udobno namestil nazaj v naslanjač ter čemerno in živčno opazoval, kako se je slika ponovno sestavila.

»Lahko bi vsaj počakal na poročila,« je rekel z mrkim glasom.

Dirk je z odprtimi usti strmel vanj. Zgrbljen je sedel na tleh, si z. rokami crkljal svoj krvaveči nos in z odprtimi usti strmel v pošastno ravnodušno bitje.

»Vffff... fffmmrn ... nnggh!« je ugovarjal in nato za nekaj časa obupal, medtem ko si je otipaval nos, da bi ocenil poškodbo.

Razločno je čutil, kako se nekaj maje in grdo škrta med njegovimi prsti, in nenadoma se je zdelo, da ima cela stvar strahovito neobičajno obliko. Iz žepa je izbrskal robec in si ga pritisnil na obraz. Kri se je brez težav razlila skozenj. Opotekel se je na noge, ne meneč se za neponujeno pomoč, in odlomastil iz sobe v tesno kopalnico. Tam je besno potegnil cev s pipe, poiskal brisačo, jo namočil v mrzlo vodo in si jo za minuto ali dve podržal na obrazu, dokler ni tok krvi postopoma prešel v kapljanje in se ustavil. Zastrmel se je v svojo podobo v zrcalu. Njegov nos je bil povsem očitno nagnjen pod nekoliko razvratnim kotom. Pogumno ga je poskušal premakniti, vendar ne dovolj pogumno. Grozno ga je bolelo, tako da se je zadovoljil s tem, da ga je še malo opljuskal z mokro brisačo in tiho preklinjal.

Potem je še sekundo ali dve postal, nagibajoč se čez umivalnik in težko dihajoč, ter v ogledalu vadil kruto reči »Prav!«. Izpadlo je kot »Bvlav!« in ni imelo prave avtoritete. Ko je začutil, da si je opomogel oziroma vsaj toliko opomogel, kolikor se bo verjetno lahko v bližnji prihodnosti, se je okrenil ter ponosno in strogo odkorakal nazaj v zverski brlog.

Zver je tiho sedela in vsrkavala vesti o eni izmed razburljivih in spodbudnih zabavnih oddaj, ki jih je večer pripravljal neomajnemu gledalcu, in ni dvignila pogleda, ko je Dirk ponovno vstopil.

Dirk je urno stopil k oknu in sunkovito razgrnil zavese, napol upajoč, da se bo zver morda v krikih posušila, če jo bo izpostavil dnevni svetlobi, vendar se razen tega, da je privihala nos, ni odzvala. Temna senca je za trenutek zaprhutala prek okna, vendar pod takšnim kotom, da Dirk ni mogel videti, kaj jo je povzročilo.

Okrenil se je in se soočil z dečkom zverjo. Na televiziji se je pričel opoldanski dnevnik in deček se je na nek način zdel za spoznanje dostopnejši, za spoznanje dovzetnejši za svet zunaj migotavega obarvanega pravokotnika. Dirka je ošinil s čemernim, utrujenim pogledom.

»Kapasplohočeš?« je rekel.

»Bod de bidel, gaj godzem,« je razjarjeno, a brezupno rekel Dirk, »godzem ... tagaj malo ... ta obzaz pa pobnam!«

Dirkova pozornost se je nenadoma preusmerila na televizijski zaslon, kjer so prikazovali nekoliko novejšo sliko pogrešane letališke uslužbenke.

»Kapadelaštle?« je rekel deček.

»Bsssst!« je rekel Dirk in se usedel na naslonjalo fotelja, napeto si ogledujoč obraz na zaslonu. Posnetek je bil narejen pred kakšnim letom, preden je punca slišala za korporacijsko ustnično rdečilo. Imela je nasvedrane lase in siten, opeharjen pogled.

»Kdositi? Kasedogaja?« je vztrajal deček.

»Hej, tidina,« ga je prekinil Dirk, »podludam!«

Napovedovalec je povedal, da je policija priznala, da je zbegana, ker na mestu dogodka ni nobenega sledu za Janice Smith. Pojasnila je, da ne more v nedogled preiskovati ene in iste stavbe, in pozvala vse, ki bi vedeli karkoli o njej, naj se javijo.

»Do je boja dajnida! Do je gotpoditna Pearth!« je osuplo vzkliknil Dirk.

Dečka Dirkova nekdanja tajnica ni zanimala in ni se več trudil, da bi pritegnil Dirkovo pozornost. Izmotal se je iz spalne vreče in jo popihal v kopalnico.

Dirk je obsedel strmeč v televizor, ves iz sebe, ker ni že prej ugotovil, kdo je pogrešano dekle. In vendar ni nikakršnega razloga, zakaj bi bil moral, si je mislil. S poroko se ji je spremenil priimek in tokrat je bilo prvikrat, da so pokazali posnetek, na katerem si je bila v resnici podobna. Doslej ga nenavadni pripetljaj na letališču ni prav nič zanimal, sedaj pa je terjal njegovo pozornost.

Eksplozija je bila po novem uradno označena kot dejanje božje volje.

Toda, je pomislil Dirk, kateri bog bi storil kaj takšnega? In čemu?

Kakšen bog bi postopal po drugem terminalu letališča Heathrow in poskušal ujeti let 15.37 za Oslo?

Po čemerni zaspanosti zadnjih nekaj tednov je imel nenadoma veliko zadevo, ki je zahtevala njegovo neposredno pozornost. Od napetega razmišljanja je nekaj trenutkov mrščil čelo in komaj opazil, da je deček zver privršel nazaj in se spet udobno namestil v svojo spalno vrečo, v ravno pravem času za reklame. Prva je pokazala, kako lahko predstavlja povsem običajna jušna kocka naravno jedro normalnega, srečnega družinskega življenja.

Dirk je skočil na noge, vendar je, brž ko se je namenil dečku ponovno zastaviti nekaj vprašanj, ob pogledu nanj obupal. Zver je bila nekje daleč proč, pogreznjena nazaj v svoj mračni, migotavi brlog, in Dirk v tem trenutku ni bil razpoložen, da bi jo ponovno motil.

Zadovoljil se je s tem, da je oblajal nedovzetnega otroka, da se bo vrnil, in se okorno zapodil navzdol po stopnicah, tako da je njegov veliki usnjeni plašč besno prhutal za njim.

V veži je še enkrat naletel na osovraženega Gilksa.

»Kaj se ti je pa zgodilo?« je strogo vprašal policaj in se zazrl v Dirkov otolčeni in zatekli nos.

»Tsamo gar di mi darodzil,« je nedolžno pojasnil Dirk. »Bzebutal dem se.«

Gilksa je zanimalo, kaj je bil počel, in Dirk je velikodušno pojasnil, da je zgoraj priča, ki bo izdala nekaj zanimivih informacij. Predlagal je, naj stopi Gilks gor in se pomeni z njo, vendar da bo najbolje, če najprej ugasne televizor.

Gilks je osorno pokimal. Začel se je vzpenjati po stopnicah, vendar ga je Dirk ustavil.

»Tse di zdi ta hisa na gagrdengoli datin dedabadda?« je rekel.

»Kaj praviš?« je razdraženo rekel Gilks.

»Degaj dedabaddega,« je rekel Dirk.

»Nekaj kaj!«

»Dedabaddega!« je vztrajal Dirk.

»Nenavadnega?«

»Ja, dedabaddega.«

Gilks je skomignil z rameni. »Na primer?« je rekel.

»Bideti je popoldoba bzezdutsna.«

»Popolnoma kaj?«

»Bzezdutsna!« je še enkrat poskusil. »Bzez-duts-na! Midlib, da je to dzelo dadibivo!«

Pri tem je vljudno privzdignil klobuk ter odbrzel iz hiše in navzgor po ulici, kjer se je z neba nadenj spustil orel, in za dlako je manjkalo, da ni zaradi tega padel pod avtobus številka 73 na njegovi poti proti jugu.

Naslednjih dvajset minut se je iz vrhnjega nadstropja hiše na Luptonski cesti razlegalo pošastno tuljenje in kričanje, ki je med sosedi povzročilo precej nestrpnosti. Rešilni avtomobil je odpeljal zgornje in spodnje ostanke g. Ansteyja in še policaja s krvavečim obrazom. Zatem je za nekaj kratkih trenutkov zavladala tišina.

Nato se je pred hišo pripeljal še en policijski avto. Iz hiše je priplavalo cel kup opazk vrste Bob je tukaj, medtem ko se je iz avta potegnil izjemno velik in močan policaj in se zapodil navzgor po stopnicah. Čez nekaj minut in po precejšni meri kričanja in tuljenja se je spet pojavil, prav tako z roko čez obraz, in se globoko užaljen odpeljal, divje in čisto po nepotrebnem škripajoč z gumami.

Po dvajsetih minutah je prispel kombi, iz katerega se je prikazal še en policaj, ki je nosil droben žepni televizor. Vstopil je v hišo in se kmalu ponovno pojavil, vodeč pohlevnega trinajstletnega dečka, ki je bil zadovoljen s svojo novo igračko.

Ko so enkrat vsi policaji odšli, izvzemši patruljni avto, ki je ostal parkiran zunaj, da bi stražil hišo, se je iz svojega skrivališča izza ene od molekul v veliki kletni sobi prikazala orjaška, kosmata, zelenooka postava.

Prislonila je svojo koso ob enega od zvočnikov, pomočila dolg, grčav prst v skoraj strjeno mlako krvi, ki se je nabrala na krožniku gramofona, potegnila s prstom prek dna lista debelega, rumenečega papirja in nato izginila v temačno in skrito onstranstvo, žvižgajoč si nenavadno in zlobno melodijo, pri čemer se je vrnila samo za trenutek, da bi pobrala svojo koso.

7. POGLAVJE

Nekoliko bolj zgodaj istega jutra je v primerni razdalji od vseh teh dogodkov, nameščen v primerni razdalji od nadvse skladnega okna, skozi katerega se je zlivala hladna jutranja svetloba, v beli postelji ležal starejši enook mož. Na tleh je kot napol zrušen šotor ležal časopis, ki ga je tja nekdo zalučal pred dvema minutama, malo čez deseto po uri na mizici ob postelji.

Soba ni bila velika, vendar je bila opremljena s pretirano umirjenim in svežim okusom, kot da bi bila to soba v kakšni dragi zasebni bolnišnici ali kliniki, kar je tudi bila - Woodsheadska klinika, postavljena na svojem lastnem majhnem, vendar lično urejenem zemljišču na robu majhne, vendar lično urejene vasice v Cotswoldskem pogorju.

Mož je bil buden, vendar bi raje videl, da ne bi bil.

Njegova koža je bila zelo prefinjeno stara, kot nežno razpet, prefinjeno opikljan, prosojen pergament. Njegove očarljivo krhke roke so rahlo upognjene ležale na snežno belih lanenih rjuhah in komaj opazno drgetale.

Njegovo ime je bilo večkrat omenjano kot g. Odwin ali Wodin ali Odin. Bil je - in še vedno je - bog, in vrhu tega je bil od vseh bogov listi, poleg katerega bi si človek najmanj želel biti, bil je slabovoljen bog. Njegovo edino oko se je zaiskrilo.

Slabovoljen je bil zaradi nečesa, kar je bil prebral v časopisu, in sicer, da so nekemu drugemu bogu popustile zavore in je delal zgago. Tako časopisi seveda niso pisali. Niso pisali: »Bogu popustile zavore, na letališču delal zgago,« opisali so zgolj opustošenje, ki je bilo posledica tega, in bili v zadregi glede kakršnihkoli pomembnih zaključkov.

Zgodba ni peljala nikamor in tudi zaradi svoje zbegane neprepričljivosti in svoje moteče (z gledišča časopisov) odsotnosti kakršnekoli zdrave, pristne morije je bila v vseh pogledih skrajno nezadovoljiva. Ta odsotnost morije je bila sicer nadvse skrivnostna, vendar imajo časopisi vse dni v tednu raje dobršno mero morije kot pa zgolj skrivnosti.

Toda Odin je brez kakršnihkoli takšnih težav vedel, kaj se dogaja. Čez novice je podolgem in počez pisalo Tor, s črkami, mnogo prevelikimi, da bi jih lahko videl kdorkoli drug kot le še en bog. Zlovoljno je vrgel jutranji časopis vstran in se skušal osredotočiti na svoje sprostitvene vaje, da se zaradi vsega tega ne bi preveč razburil. Te so vključevale določen način vdihavanja in določen, drugačen način izdihavanja, med drugim so bile dobre za njegov krvni tlak in tako dalje. Ni bilo to, da bi umiral ali kaj takega - ha! - toda nobenega dvoma ni bilo, da je za časa svojega življenja - ha! - stvari rad jemal na lahko in dobro poskrbel zase.

Najrajši je spal.

Spanje je bila zanj zelo pomembna dejavnost. Rad je prespal precej dolga obdobja, cela morja časa. Zgolj spanje prek noči je pomenilo neresen odnos do posla. Užival je v poštenem nočnem spancu, ki ga za nič na svetu ne bi zamudil, vendar ga ni niti približno štel za zadostnega. Če je bilo mogoče, je rad zaspal pred pol dvanajsto dopoldan, in če je bilo to lahko neposredno za prijetnim lagodnim poležavanjem, še toliko bolje. Kakšen lahek zajtrk in hiter izlet v kopalnico, medtem ko so na njegovo posteljo položili nove rjuhe, je bilo resnično vse, s čimer se je želel ukvarjati, in pazil je, da to ni vznemirilo zaspanosti v njem, in s tem zmotilo njegovega popoldanskega počitka. Včasih je bil zmožen prespati ves teden, in to je štel za pošten dremež. Prespal je bil tudi celo leto 1986 in ni ga pogrešal.

Toda na njegovo veliko nezadovoljstvo je vedel, da bo moral v kratkem vstati in se lotiti posvečene in nadležne dolžnosti. Posvečene zato, ker je bila božja, oziroma se je vsaj tikala bogov, in nadležne zaradi čisto določenega boga, ki se ga je tikala.

Potuhnjeno je potegnil zavese na daljavo, uporabljajoč nič drugega kot svojo božansko voljo. Globoko je zavzdihnil. Moral je razmišljati, in še več, bil je čas za njegov jutranji obisk kopalnice.

Pozvonil je bolničarju.

Bolničar je nemudoma prispel v svoji lepo polikani ohlapni zeleni jopi, veselo voščil dobro jutro in tekal sem ter tja, da bi poiskal copate in domačo haljo. Odinu je pomagal iz postelje, kar je izgledalo nekako tako, kot bi iz škatle izkotalil nagačeno vrano, in ga počasi pospremil do kopalnice. Odin je hodil togo, kot glava, pripeta na dve težki hodulji, drapirani v progasto platno in bel frotir. Bolničar je poznal Odina kot g. Odwina in se ni zavedal, da je bog, kar je bilo nekaj, o čemer se je Odin trudil molčati, in upal je, da bo molčal tudi Tor.

Tor je bil bog groma in, odkrito povedano, tako se je tudi vedel. To je bilo neprimerno. Menda je bil uporen ali nezmožen ali morda zgolj preveč butast, da bi razumel ali se sprijaznil ... Odin se je zaustavil. Začutil je, da je začel v mislih brbljati. Moral bo trezno razmisliti, kaj naj sedaj stori glede Tora, in bil je na poti k pravemu mestu za tehten razmislek.

Kakor hitro je Odin dovršil svoje dostojanstveno krevsanje proti vratom kopalnice, sta prihiteli dve sestri ter z neverjetno pedantnostjo slekli in na novo postlali posteljo, z dlanmi gladeč svežo rjuho, napenjajoč, spodvijajoč in tlačeč jo. Ena od sester, nedvomno višja, je bila zalita ženska srednjih let, druga pa mlajša, temnejša in na splošno bolj ptičje zunanjosti. Urno sta pobrali časopis s tal in ga lično zganili, bliskovito posesali tla, spet zastrli zavese, zamenjali rože in nedotaknjeno sadje s svežimi rožami in svežim sadjem, ki bo, tako kot katerokoli sadje pred njim, ostalo nedotaknjeno.

Ko je bilo jutranje pranje starega boga kmalu pri kraju in so se vrata kopalnice spet odprla, je bila soba predrugačena. Dejanske spremembe so bile seveda drobne, toda njihov učinek je bil skrivnostna in čarobna preobrazba v nekaj umirjenega in svežega. Odin je ob tem od tihega zadovoljstva pokimal. Uprizoril je drobno predstavo pregledovanja postelje, kot vladar, ki pregleduje postroj vojakov.

»Je dobro zatlačeno?« je vprašal s svojim starim in šepetavim glasom.

»Zelo dobro je zatlačeno, g Odwin,« je s pokornim nasmeškom rekla višja sestra.

»Je lično spodvito?« Gotovo je bilo. To je bil zgolj obred.

»Prav zares zelo lično spodvito, g. Odwin,« je rekla sestra, »sama sem nadzirala spodvijanje rjuhe.«

»To me veseli, sestra Bailey, zelo veseli,« je rekel Odin. »Ostro oko imate za lično zganjen pregib. Strah me je, ko pomislim, kaj bom brez vas.«

»No, nikamor ne nameravam oditi, g. Odwin,« je dejala sestra Bailey, izžarevajoč razveseljivo pomirljivost.

»Toda večno ne boste trajali, sestra Bailey,« je rekel Odin. To je bila opazka, ki je sestro Bailey, zaradi očitne in skrajne brezčutnosti, zbegala, kadar koli jo je slišala.

»Seveda, in nihče od nas ne traja večno, g. Odwin,« je nežno rekla, medtem ko ji je skupaj z drugo sestro, ki je stala med njima, uspelo opraviti težko nalogo dvigniti Odina nazaj v posteljo, ne da bi pri tem trpelo njegovo dostojanstvo.

»Vi ste Irka, kajneda, sestra Bailey?« je vprašal, ko je bil enkrat primerno nameščen.

»Prav zares sem, g. Odwin.«

»Poznal sem nekega Irca. Finn nekaj. Pripovedoval mi je veliko neumnosti, ki mi jih ni bilo treba vedeti. Nikoli mi ni pripovedoval o rjuhah. Vseeno sedaj vem.«

Ob teh spominih je osorno pokimal z glavo in jo odločno naslonil nazaj na čvrsto nameščeno blazino ter z gornjo stranjo svoje prefinjeno pegave dlani potegnil prek spodvite lanene rjuhe. Bil je čisto preprosto zaljubljen v rjuhe. Čiste, rahlo oškrobljene, bele rjuhe iz irskega lanu, polikane, spodvite, zatlačene - že besede same so bile zanj litanije poželenja. Že cela stoletja ga nobena stvar ni tako obsedla ali ganila, kot so ga sedaj rjuhe. Pri svoji najboljši volji ni mogel razumeti, kako je lahko kdajkoli maral za kaj drugega.

Rjuhe.

In spanje. Spanje in rjuhe. Spanje med rjuhami. Spanje.

Sestra Bailey ga je motrila z nekakšno lastniško ljubečnostjo. Ni vedela, da je bog kot takšen, pravzaprav je mislila, da je verjetno kakšen star filmski producent ali nacistični vojni zločinec. Nedvomno je imel naglas, za katerega ni povsem vedela, kam bi ga dela, in njegova razposajena olika, njegova pristna sebičnost in njegova obsedenost z osebno higieno so govorile o preteklosti, bogati grozot.

Če bi se lahko odpravila tja, kjer bi lahko videla svojega molčečnega bolnika sedeti na prestolu, očeta bojevnika bogov bojevnikov Asgarda, ne bi bila presenečena. To pravzaprav ni čisto res. Od osuplosti bi jo kar pobralo. Toda vsaj spoznala bi, da se to sklada z lastnostmi, ki jih je bila pri njem opazila, potem ko bi se enkrat opomogla od šoka ob ugotovitvi, da so praktično vse stvari, ki si jih je človeštvo kdajkoli izbralo, da bi verovalo vanje, resnične. Oziroma, da ostajajo resnične še dolgo zatem, ko človeštvu pravzaprav ni več dosti mar za njihovo resničnost.

Odin je s kretnjo odslovil svoji zdravniški skrbnici, prej pa še naročil, naj poiščejo njegovega osebnega pomočnika in mu ga še enkrat pošljejo.

To je povzročilo, da je sestra Bailey samo za spoznanje stisnila ustnice. Osebni pomočnik g. Odwina, njegova desna roka, sluga ali kakorkoli že želite, ji ni bil pri srcu. Njegove oči so bile zlobne, strašil jo je in močno ga je sumila nezaslišanih namigovanj njenim sestram med njihovimi odmori za čaj.

Imel je nekaj, kar je sestra Bailey predpostavljala, da ljudje razumejo pod olivno poltjo, kajti njena barva je bila izjemno blizu zeleni. Sestra Bailey je bila prepričana, da to sploh ni dobro.

Bila je seveda zadnja oseba, ki bi lahko sodila koga po barvi kože - oziroma če že ne čisto zadnja, je bila to vsaj nazadnje storila nič prej kot včeraj popoldne, ko so pripeljali nekega afriškega diplomata, da bi mu odstranili žolčne kamne, in ona je v trenutku začutila odpor do njega. Ni ji bil všeč. Ni mogla natanko reči, kaj je bilo tisto, kar ji na njem ni bilo všeč, kajti bila je medicinska sestra in ne voznik taksija, in niti za trenutek ni dopustila, da bi jo izdala njena osebna čustva. Bila je daleč prevelika profesionalka, daleč predobra v svojem poklicu in s slehernim bolnikom je ravnala z bolj ali manj enako izurjeno in vedro spoštljivostjo, celo, je pomislila - in misel ji je ledenila srce - celo z g. Ragom.

»G. Rag« je bilo ime osebnemu pomočniku g. Odwina. Glede tega ni mogla storiti ničesar. Ni bila pristojna za presojanje osebnih zadev g. Odwina. Vendar če bi bila to njena dolžnost, kar ni bila, bi ji bilo nadvse pogodu, in ne samo zavoljo nje, vendar tudi zavoljo lastne dobrobiti g. Odwina, kar je bila pomembna stvar, če bi lahko zaposlil nekoga, zaradi katerega je ne bi spreletavali strašni mravljinci, samo to.

Nič več ni razmišljala o tem, samo šla ga je poiskat. Ko je prišla davi v službo, je z olajšanjem ugotovila, da je g. Rag sinoči zapustil poslopje, vendar ga je kasneje, z močnim občutkom razočaranja, opazila, kako se je pred kakšno uro vrnil.

Našla ga je natanko tam, kjer ne bi smel biti. Čepel je na enem od sedežev v čakalnici za obiskovalce, odet v nekaj, kar je bilo videti grozno podobno umazani in zavrženi zdravniški halji, ki mu je bila mnogo prevelika. In ne samo to, poleg tega je igral nek piskajoče nemelodičen napev, in to na nekakšno piščal, ki jo je bil očitno izrezljal iz velike vbrizgalke za enkratno uporabo, ki je nikakor ne bi smel imeti.

Ošinil jo je s svojimi živimi, plešočimi očmi, se zarežal in nadaljeval z dudlanjem in cviljenjem, le da znatno glasneje.

Sestra Bailey je v glavi premlela vse stvari, ki bi jih bilo v zvezi s haljo oziroma vbrizgalko ali v zvezi z njegovo navzočnostjo v sobi za obiskovalce, kjer je samo strašil ljudi, popolnoma brezsmiselno omenjati. Vedela je, da ne bi prenesla pridiha užaljene nedolžnosti, s katero bi ji odgovoril, niti pretirane absurdnosti njegovih odgovorov. Edino, kar je lahko storila, je bilo to, da o tem ni več razmišljala, temveč ga je skušala čim hitreje spraviti iz sobe in proč s poti.

»G. Odwin vas želi videti,« je rekla. V svoj glas je poskušala stisniti kanec običajnega veselega prizvoka, vendar enostavno ni šlo. Želela si je, da bi njegove oči prenehale takole poplesavati. Poleg tega, da se ji je to zdelo skrajno moteče tako iz medicinskega kot tudi estetičnega gledišča, si tudi ni mogla kaj, da ne bi bila užaljena zaradi občutka, ki so ga dajale, da je v sobi vsaj sedemintrideset reči zanimivejših od nje.

Nekaj sekund je na takšen neprijeten način zijal vanjo, potem pa se godrnjajoč, da grešne duše nikoli ne najdejo pokoja, niti izjemno grešne duše, prerinil mimo sestre Bailey in jo popihal gor po hodniku, da bi sprejel navodila svoje močnejše polovice, hitro, preden njegova močnejša polovica zaspi.

8. POGLAVJE

Do konca dopoldneva se je Kate odpustila iz bolnišnice. Pri tem je naletela na nekatere začetne težave, kajti tako glavna sestra kot tudi zdravnik, zadolžen za Katein primer, sta bila odločna, da še ni dovolj pri sebi, da bi odšla. Komaj se je prebudila iz manjše kome in potrebna je bila nege, potrebna je bila –

»Pice -« je vztrajala Kate.

- počitka, potrebna je bila –

»- svojega doma in svežega zraka. Zrak tukaj je obupen. Zaudarja kot pazduha sesalnika za prah.«

- nadaljnje zdravniške nege in vsekakor mora ostati za kakšen dan ali dva na opazovanju, dokler ne bosta prepričana, da je popolnoma okrevala.

Bila sta vsaj dokaj odločna. V teku dopoldneva je Kate zahtevala in dobila telefon ter poskušala naročiti, naj ji v njeno sobo dostavijo pico. Potelefonirala je po vseh najmanj uslužnih picerijah, ki jih je poznala v Londonu, jih zasula s ploho besed, si nato nekaj časa hrupno prizadevala, da bi dobila motociklista, ki bi se sprehodil po West Endu in poskusil zanjo najti pravo ameriško, začinjeno pico, s celo vrsto dodatnih feferonov, gob in sirov, ki si jih kurir ni hotel niti poskusiti zapomniti, in po kakšni uri takšnega vedenja so začeli pomisleki glede Kateine odpustitve iz bolnišnice postopoma veneti kot cvetni listi jesenske vrtnice.

In tako je malo po času kosila stala na pusti ulici v West Endu in se počutila slabotno in omotično, vendar sama svoj gospod. Pri sebi je imela prazne, razpadle ostanke platnene torbe, ki se ji ni želela odreči, in v denarnici še majhen košček papirja, na katerem je bilo načečkano eno samo ime.

Poklicala je taksi in sedla na zadnji sedež ter večino poti do svojega doma na Griču trobentic držala zaprte oči. Povzpela se je po stopnicah in stopila v svoje stanovanje v vrhnjem nadstropju. Na njeni elektronski tajnici je bilo deset sporočil, ki jih je preprosto zbrisala, ne da bi jih bila prej poslušala.

Na stežaj je odprla okno v svoji spalnici in se za trenutek ali dva nagnila skozenj pod precej nevarnim in nerodnim kotom, ki ji je omogočal. da je videla zaplato parka. Bila je majhna robna zaplata, na kateri je stalo samo par platan. Okoli nje so zadnje stene vmesnih hiš tvorile okvir oziroma le malo je manjkalo, da je niso popolnoma zakrile, s čimer so ustvarile za Kate zelo skriven in oseben kotiček, kar širen in prostran razgled na park ne bi bil.

Nekoč se je odpravila v ta kotiček parka, se sprehodila po nevidni črti, ki je označevala meje tega, kar je lahko videla, in se prepustila občutku, da je to njen lastni vrt. Celo platane je nekako po lastniško potrepljala in nato sedla podnje, opazujoč, kako nad Londonom zahaja sonce - nad njegovo grdo pokvarjeno obzornico in njegovimi picerijami, ki ne dostavljajo pic - in potem odšla z globokim občutkom tega ali onega, dasi ni bila povsem prepričana česa. Vendar, si je dopovedovala, da mora biti te dni hvaležna za globok občutek česarkoli, pa naj bo to še tako nedoločeno.

Potegnila se je z okna nazaj v sobo, ga kljub mrzlemu zraku, ki je bil zunaj, pustila na stežaj odprtega, odcapljala do majhne kopalnice in odvila pipo nad banjo. Imela je razsežno edvardijansko banjo, ki je zavzemala čudovito nesorazmerno veliko razpoložljivega prostora, večino preostalega prostora pa so obdajale njene bledo rumenkaste cevi. Pipa je besnela. Kakor hitro je bil prostor dovolj napolnjen s paro, da je bil topel, se je Kate slekla in nato odprla veliko kopalniško omarico.

Zaradi pravcatega obilja reči za v banjo, ki jih je imela, je bila nekoliko v zadregi, toda iz nekakšnega razloga ni mogla mimo nobene lekarne ali trgovine z zelišči, ne da bi vstopila in se pustila zapeljati kakšni s steklenim zamaškom začepljeni steklenici nečesa modrega ali zelenega ali oranžnega in oljnatega, ki naj bi obnovilo naravno ravnotežje kakšne nedoločene snovi, za katero niti ni vedela, da bi jo morala imeti v svojih porah.

Obstala je in poskušala izbrati.

Nekaj rožnatega? Nekaj z dodatkom vitamina B? Vitamin B12? B13? Že sama množica reči z različnimi vrstami vitamina B v sebi je predstavljala svojevrstno zadrego. Tu so bili praški, potem olja, posodice želatine, celo zavojčki nekakšnih semen ostrega vonja, ki naj bi bila na nek skrivnosten način dobra za nek nepojasnjen del vašega telesa.

Kaj pa kateri od zelenih kristalčkov? Nekega dne, si je bila včasih dopovedovala, se ne bo niti trudila izbirati, ampak bo vrgla noter enostavno vsakega po malo. Kadar bo resnično začutila potrebo po tem. Močno se ji je zdelo, da je danes ta dan, in z nenadnim osvežujočim izbruhom veselja je pričela kapljati po kapljico ali dve vsega iz omarice v besnečo banjo, dokler se ni kopel sprevrgla v mešanico motno zlivajočih se barv, ki je ob dotiku že mejila na lepek.

Zaprla je pipo, šla za trenutek do svoje torbice, se nato vrnila in se spustila v banjo, kjer je za polne tri minute ležala z zaprtimi očmi in umirjeno dihala, preden je končno posvetila pozornost koščku papirja, ki ga je bila prinesla iz bolnišnice.

Na njem je bila ena sama beseda, in sicer beseda, ki ji jo je uspelo izvleči iz nenavadno zadržane mlade sestre, ki ji je zjutraj merila temperaturo.

Kate jo je povpraševala o velikem možu. O velikem možu, na katerega je bila naletela na letališču, in čigar truplo je zgodaj sinoči videla na bližnjem oddelku.

»Ah ne,« je rekla sestra, »saj ni bil mrtev. Samo v nekakšni komi je bil.«

»Bi ga lahko videla?« je vprašala Kate. »Kako mu je ime?«

Poskusila je, da bi vprašanje zvenelo neobvezno, zastavljeno tako rekoč mimogrede, kar je bila zvijača, ki jo je bilo s termometrom v ustih težko izpeljati, in sploh ni bila prepričana, da ji je uspelo. Sestra je rekla, da tega pač ne more povedati, da pač ni poklicana, da bi govorila o drugih bolnikih. Sploh pa moža ni bilo več tam, odpeljali so ga nekam drugam. Poslali so rešilni avto, da ga pobere in odpelje nekam drugam.

To je bilo za Kate precejšnje presenečenje.

Kam so ga odpeljali? Kaj je bil ta nenavaden kraj? Toda sestra ni želela povedati ničesar več in kakšno sekundo ali dve kasneje jo je k sebi poklicala glavna sestra. Edina beseda, ki jo je bila sestra povedala, je bila tista, ki jo je bila Kate kasneje v naglici napisala na košček papirja, ki ga je sedaj motrila.

Beseda je bila Woodshead.

Sedaj, ko je bila bolj sproščena, je imela občutek, da ji je ime na nek način poznano, dasi se ni mogla domisliti, kje ga je bila slišala.

Tisti trenutek, ko se je domislila, ni mogla več ostati v banji, temveč je vstala in se odpravila naravnost do telefona ter pri tem postala samo za trenutek, da bi izprala s sebe vso brozgo.

9. POGLAVJE

Veliki mož se je prebudil in se skušal ozreti kvišku, vendar je komaj zmogel dvigniti glavo. Poskušal je sesti, vendar mu tudi to ni uspelo. Počutil se je, kot da bi bil prilepljen na tla s superlepilom in po nekaj sekundah je odkril skrajno osupljiv vzrok za to.

Z divjim sunkom je privzdignil glavo, pri čemer si je izpulil cele šope zlatih las, ki so ostali boleče prilepljeni na tla, in se ozrl okoli sebe. Videti je bilo, da leži v zapuščenem skladišču, verjetno v zgornjem nadstropju, sodeč po mračnem nebu, ki ga je lahko videl, kako se plazi mimo zaprašenih, razbitih oken.

Strop je bil visok in ovešen s pajčevinami, ki so jih spredli pajki, ki jim je bilo menda vseeno, če so ujeli večinoma le odpadajoč omet in prah. Podprt je bil z oporniki iz pokončnih jeklenih tramov, katerih bledo rumena barva se je mehurila in luščila, ti pa so stali na tleh iz oguljene stare hrastovine, na katera je bil mož brez dvoma prilepljen. Razprostirajoč se za kakšen čevelj ali dva okrog in okrog njegovega golega telesa, so se tla mračno in skrivnostno svetlikala. Iz njih so se dvigali redki, v nos bodeči hlapi. Ni mogel verjeti, da je to res. Zarjovel je od jeze, poskušajoč se izviti in osvoboditi, vendar mu je uspelo samo to, da si je na mestih, kjer je bil trdno prilepljen na hrastove deske, v velikih bolečinah raztegoval kožo.

To mu je gotovo zakuhal stari.

Silovito je vrgel glavo nazaj ob tla in z udarcem razbil deske, da mu je zazvonilo v ušesih. Spet je zarjovel in si privoščil nekaj besnega zadoščenja, tako da je izpustil toliko brezupnih in bedastih zvokov, kolikor jim je mogel. Rjovel je, dokler niso pričeli jekleni oporniki zvoniti in se razbiti ostanki oken niso raztreščili v drobnejše črepinje. Potem je, ko je besno zalučal glavo z ene strani na drugo, opazil svoje kladivo, ki je bilo nekaj čevljev proč od njega prislonjeno ob zid, ga z besedo potegnil v zrak in ga zalučal po razsežnem prostoru, da je udarjalo in pozvanjalo ob sleherni opornik, dokler ni celo poslopje odmevalo kot pobesnel gong.

Še ena beseda in kladivo je poletelo nazaj k njemu, zgrešilo glavo za širino dlani in se pognalo naravnost skozi tla, drobeč pod sabo les in omel.

V temnejšem prostoru pod njim se je kladivo zasukalo in se zavihtelo v počasni in mogočni paraboli, medtem ko so mimo njega padali kosi ometa in se spodaj razletavali na betonskih tleh. Nato se je s silovitim zagonom zalučalo nazaj gor skozi strop in pri tem raztreščilo kopico prestrašenih trsk, ko je prebilo še eno hrastovo desko za širino dlani proč od podplatov velikega moža.

Švignilo je v zrak, tam za trenutek obviselo, kakor da bi njegova teža izpuhtela, in potem spretno prekopicnilo svoje kratko držalo nad svojo glavo in se spel divje zapodilo nazaj dol skozi tla - pa spet gor, pa spet dol, prebijajoč luknje v trskastem obroču okoli svojega gospodarja, dokler se ni s počasnim in gromkim ječanjem celoten jajčasti izrez preluknjanih tal vdal in vrteč se po zraku padel v globino. Spodaj na tleh se je raztreščilo sredi dežja razbitega ometa, iz katerega se je nato prikazal lik velikega moža, opotekajoč se, kašljajoč in krileč po zaprašenem zraku. Njegov hrbet ter njegove roke in noge so bili še vedno prekriti z velikimi trskastimi kosi hrastovega poda, toda sedaj se je lahko vsaj premikal. Z dlanmi se je naslonil na steno in surovo izkašljal nekaj prahu iz pljuč.

Ko se je okrenil nazaj, se je proti njemu po zraku pozibavalo kladivo, se mu nato nenadoma izmuznilo iz prijema in radostno zdrselo proč po tleh, s svojo veliko glavo krešoč iskre iz betona, poskočilo in se pod živahnim kotom odložilo ob bližnji opornik.

Pred njim se je iz polegajočega se oblaka prahu pojavil obris ogromnega avtomata za coca-colo. Motril ga je s smrtno resno zaskrbljenostjo in nezaupanjem. Avtomat je stal tam z nekakšnim srepim in brezizraznim pogledom. Na prednji plošči je imel prilepljeno sporočilo njegovega očeta, ki ga je svarilo, da naj, karkoli že počne, takoj neha. Spodaj je bil podpis saj-veš-kdo, vendar je bilo to prečrtano, in namesto tega je pisalo najprej Odin in potem z večjimi črkami tvoj oče. Odin ni nikdar zamudil priložnosti, da bi povsem jasno izrazil svoj pogled na umstvene sposobnosti svojega sina. Veliki mož je strgal sporočilo z avtomata in besno strmel vanj. Pripis je zlobno dodal: »Spomni se Walesa. Saj ne bi rad, da bi se vse še enkrat ponovilo.« Zmečkal je sporočilo in ga zalučal skozi najbližje okno, kjer ga je zajel veter in ga odnesel. Za trenutek se mu je zazdelo, da je slišal čuden vreščeč glas, a verjetno je bilo le bučanje vetra, ki je vršel med bližnjimi zapuščenimi poslopji.

Obrnil se je in stopil k oknu ter se s sovražnim kuježem zastrmel skozenj. Zalepljen na tla. Pri njegovih letih. Kaj za vraga naj bi to pomenilo? »Skloni glavo,« je ugibal. »Če je ne skloniš, ti jo bom moral jaz skloniti.« To je bilo tisto, kar je pomenilo: »Drži se pri tleh.«

Sedaj se je spomnil, kako mu je bil stari po vseh nevšečnostih s tistim lovskim letalom govoril natanko to. »Kaj, ko bi se raje držal pri tleh?« je rekel. Lahko si je mislil, da se staremu v njegovi zabiti in neškodljivi zlonamernosti zdi zelo smešno, da mu je dal takšno nazorno lekcijo.

V njem je začel preteče grmeti bes, vendar ga je neusmiljeno poteptal. Kadar se je ujezil, so se zadnje čase pričele dogajati zelo zaskrbljujoče reči, in zelo slab občutek je imel, pogledujoč nazaj proti avtomatu za coca-colo, da se je pravkar pripetila še ena tistih zelo zaskrbljujočih reči. Gledal ga je in se žrl.

Počutil se je bolnega.

Zadnje čase se je dostikrat počutil bolnega in bilo je nemogoče, da bi lahko opravljal svoje božje dolžnosti, ki so mu še preostale, če je čutil, da ga neprestano muči nekakšna blaga oblika gripe. Prestajal je glavobole, napade vrtoglavice, občutke krivde in vseh vrst težav, ki so se tako pogosto pojavljale v televizijskih reklamah. Trpel je celo za strašnimi motnjami v zavesti, kadarkoli ga je obsedel veliki bes.

Svoje dni se je bil vedno, kadar se je razhudil, tako lepo zabaval. Veliki izbruhi čudovite jeze so ga gnali skozi življenje. Čutil se je silnega. Čutil je, kako v njem kipijo moč, žar in volja. Vedno je imel na razpolago toliko sijajnih reči, zaradi katerih se je lahko jezil - brezmejno nesramna izzivanja ali izdajstva, ljudi, ki so v njegovi čeladi skrivali Atlantski ocean, nanj metali celine ali se napili in se pretvarjali, da so drevesa. Stvari, zaradi katerih ste se lahko resnično in temeljito razhudili. Skratka, dobro mu je delo, da je bog groma. Sedaj pa so na vsem lepem prišli glavoboli, živčna napetost, neopisljiva zaskrbljenost in občutek krivde. Za boga so bile to nove izkušnje, in nikakor ne prijetne.

»Prav smešen si videti!«

Glas je bil cvileč in na Tora je učinkoval kot nohti, ki praskajo po tabli, nameščeni v zadnjem delu njegovih možganov. Bil je zlohoten glas, potuhnjen, posmehljiv glas, glas cenene bele viskozne srajce, glas svetlečih hlač in gizdalinskih brkov, skratka glas, ki Toru ni bil všeč. Že tako ali tako se je nanj odzival zelo sovražno, še bolj pa ga je razdražilo, če ga je moral poslušati, medtem ko je gol stal sredi razmajanega skladišča, z velikimi kosi hrastovega poda še vedno prilepljenimi na svojem hrbtu.

Besno se je zasukal naokrog. Želel si je, da bi se lahko okrenil umirjeno in z uničujočim dostojanstvom, vendar pri tem stvoru nobena takšna strategija nikoli ni vžgala, in ker bi se, Tor, ne glede na nastop, ki bi ga privzel, čutil na koncu tako ali tako samo ponižanega in osmešenega, je tudi prav, če je ukrepal, kot mu je najbolj pri srcu.

»Toe Rag!« je zagrmel, z naglim potegom zavihtel kladivo v zrak in ga z gromozansko, osupljivo močjo zalučal v majhno bitje, ki je samozadovoljno čepelo v mraku na vrhu majhnega kupa ruševin, nagibajoč se za spoznanje naprej.

Toe Rag je ujel kladivo in ga skrbno položil na skladovnico Torovih oblek, ki je stala poleg njega. Zarežal se je in pustil, da se je na enem njegovih zob zasvetlikal zablodel žarek sončne svetlobe. Te reči se ne dogodijo slučajno. Toe Rag je medtem, ko je bil Tor v nezavesti, porabil nekaj časa, da je ocenil, kako dolgo bo trajalo, da pride k zavesti, potem marljivo prestavil kup ruševin točno na to mesto, preveril višino in nato izračunal natančen kot, pod katerim se mora na-gibati. Kot izzivač se je imel za profesionalca.

»Si mi ti to storil?« je zarjovel Tor. »Si me ti -«

Tor je skušal najti kakršenkoli način, s katerim bi rekel prilepil na tla, ki ne bi zvenel kot prilepil na tla, vendar je postal na koncu premolk predolg in moral se je vdati.

»- prilepil na tla?« je končno vprašal. Želel si je, da ne bi bil izrekel tako bedastega vprašanja.

»Odgovor lahko obdržiš kar zase!« je jezno dodal in si zaželel, da tudi tega ne bi rekel. Udaril je z nogo ob tla in nekoliko zatresel temelje poslopja, samo toliko, da poudari poanto. Ni bil prepričan, v čem je poanta, a čutil je, da jo mora poudariti. Okoli njega je lahkotno leglo nekaj prahu.

Toe Rag ga je opazoval s svojimi plešočimi, iskrečimi se očmi.

»Ravnal sem samo po navodilih tvojega očeta,« je rekel s pridihom groteskne parodije hlapčevstva.

»Zdi se mi,« je rekel Tor, »da so navodila, ki jih daje moj oče, odkar si pri njem v službi, zelo nenavadna. Zdi se mi, da imaš nad njim nekakšno škodljivo oblast. Ne vem, kakšne vrste škodljiva oblast je to, vendar je brez dvoma oblast in brez dvoma je -« sopomenke so ga pustile na cedilu »- škodljiva,« je zaključil.

Toe Rag se je odzval kot legvan, kateremu se je nekdo ravno pritožil zaradi vina.

»Jaz?« je ugovarjal. »Kako naj bi le imel oblast nad tvojim očetom? Odin je vendar najvišji bog Asgarda in jaz sem v vsem njegov vdani služabnik. Odin pravi: >Naredi to,< in naredim to. Odin pravi: >Pojdi tja,< in grem tja. Odin pravi: >Pojdi in spravi mojega velikega neumnega sina iz bolnišnice, preden povzroči še več težav, potem pa ga, kaj vem, prilepi na tla ali kaj,< in naredim natanko tako, kot zahteva. Sem zgolj najponižnejši med služabniki. Naj bo naloga še tako nepomembna in hlapčevska, tu sem zato, da izpolnim Odinova pričakovanja.«

Tor ni bil dovolj vešč poznavalec človeške narave oziroma v tem primeru božje oziroma škratovske narave, da bi se lahko pričkal, da je to pravzaprav zelo mogočen način, s katerim lahko dobite oblast nad komerkoli, še posebno nad zmotljivim in razvajenim starim bogom. Vedel pa je, da je vse skupaj hudo narobe.

»No prav,« se je zadri, »ponesi mojemu očetu Odinu tole sporočilo. Povej mu, da zahtevam jaz, Tor, bog groma, sestanek z njim. In ne v njegovi prekleti kliniki! Ne mislim spet v nedogled brati revij in gledati sadja, medtem ko mu preoblačijo posteljo! Povej mu, da se bo Tor, bog groma, sestal z Odinom, očetom bogov Asgarda, nocoj ob uri izzivov v dvoranah Asgarda!«

»Spet?« je rekel Toe Rag in od strani bežno ošinil avtomat za coca-colo.

»Ee, ja,« je rekel Tor. »Ja!« je razarjeno ponovil. »Spet!«

Toe Rag je drobno zavzdihnil, tako kot nekdo, ki se je pač sprijaznil s tem, da mora izpolnjevati ukaze kapricastega bedaka, in rekel: »No ja, mu bom povedal. Ne vem, če bo preveč zadovoljen.«

»Tebe se nič ne tiče, če bo zadovoljen ali ne!« je zavpil Tor in še enkrat vznemiril temelje poslopja. »To je med nama z očetom! Lahko se imaš za zelo pametnega, Toe Rag, in lahko misliš, da jaz nisem -«

Toe Rag je usločil obrv. Na ta trenutek se je bil pripravil. Ostal je tiho in zgolj pustil, da se je v njegovih plešočih očeh zasvetlikal zablodel žarek sončne svetlobe. To je bila nenavadno zgovorna tišina.

»Morda ne vem, kaj naklepaš, Toe Rag, morda ne vem mnogih reči, vendar eno stvar vem. Vem, da sem Tor, bog groma, in da ne bom pustil škratu, da me ima za norca!«

»No ja,« je rekel Toe Rag in se prhko zarežal, »če veš dve stvari, potem domnevam, da si dvakrat pametnejši. Da se ne boš pozabil obleči, preden greš ven.« Malomarno je pomignil proti skladovnici poleg sebe in se odpravil.

10. POGLAVJE

Težava s takšnimi vrstami trgovin, ki prodajajo stvari, kot so povečevalna stekla in žepni noži, je v tem, da ponavadi prodajajo tudi vse sorte drugih očarljivih reči, kot na primer čisto posebno napravo, s katero se je Dirk končno prikazal, potem ko je brezupno kolebal med nožem z vgrajenim križnim izvijačem, zobotrebcem in kemičnim svinčnikom ter takim s trinajstzobo žago za meso in galanterijskimi zakovicami.

Kratek čas so ga držala v oblasti povečevalna stekla, še posebno diamantno brušeni stekleni model s petindvajsetkratno povečavo, vakuumsko napršenim zlatim premazom, integriranim držalom in okvirom s polirano zaščitno glazuro, vendar je naneslo tako, da je Dirk nato uzrl majhen elektronski kalkulator Ji king, in bil je izgubljen.

Nikoli še niti pomislil ni, da bi takšna stvar obstajala. In to, da je lahko prešel od popolne nevednosti do strastnega poželenja in nato stvar v resnici imel, vse v razmaku približno štiridesetih sekund, je, kar se Dirka tiče, že mejilo na epifanijo.

Elektronski kalkulator Ji king je bil slabo narejen. Verjetno so ga sestavili v kateri od tistih jugovzhodnih azijskih držav, ki so zaposlene s tem, da za Južno Korejo izdelujejo stvari, ki jih Južna Koreja izdeluje za Japonsko. Lepilna tehnologija v tej državi očitno še ni napredovala do te stopnje, da bi bilo moč z njo stvari uspešno držati skupaj. Spodnja stran je že napol odpadla in morala je biti zalepljena z lepilnim trakom.

Bil je močno podoben navadnemu žepnemu kalkulatorju, le da je bil zaslon nekoliko večji od običajnega, da bi lahko prikazal izvlečke sodb cesarja Wena o vsakem od štiriinšestdesetih heksagramov in še pojasnila njegovega sina, princa Čuja, o vsaki vrstici vsakega heksagrama. Nenavadno je bilo videti takšna besedila, kako korakajo prek zaslona žepnega kalkulatorja, še zlasti, ker so bila prevedena iz kitajščine prek japonščine in videti je bilo, da so na tej poti doživela prenekatero pustolovščino.

Priprava je delovala tudi kot običajen kalkulator, vendar samo do neke mere. Obvladala je katerikoli račun, ki je vrnil kakršenkoli odgovor, ki ni bil večji od 4. 1 + 1 je zmogla (2) in 1+2 (3) in 2+2 (4) ali tan 74 (3,4874145), toda karkoli več kot 4 je predstavila zgolj kot poplavo rumenine. Dirk ni bil prepričan, ali je to napaka v programiranju ali bistrovidnost onkraj meja njegovih sposobnosti dojemanja, vendar je bil kljub temu dovolj nor nanjo, da je za stvar prispeval 20 funtov čiste gotovine.

»Hvala vam, gospod,« je rekel prodajalec. »Simpatična igračka, tole. Mislim, da boste zadovoljni z njo.«

»Saj seb,« je rekel Dirk.

»Me veseli, gospod,« je odvrnil prodajalec. »Ali veste, da ste si polomili nos?«

Dirk se je nehal dobrikati svoji novi lastnini in pogledal kvišku.

»Ja,« je rekel razdraženo, »seveda veb.«

Mož je zadovoljno prikimal.

»Samo da veliko mojih strank tega včasih ne ve,« je pojasnil.

Dirk se mu je na hitro zahvalil in s svojim novim nakupom odhitel ven. Nekaj minut kasneje se je utaboril za majhno vogalno mizico v kavarni Islington, naročil majhno, vendar neverjetno močno skodelico kave in poskušal pretehtati današnji dan. Kratek premislek mu je izdal, da bo skoraj zagotovo potreboval tudi malo, vendar neverjetno močno pivo, ki ga je poskušal dodati svojemu prejšnjemu naročilu.

»A?« je rekel natakar. Njegovi lasje so bili zelo črni in napolnjeni z briljantino. Bil je visok, neverjetno pri sebi in preveč hladnokrven, da bi poslušal goste ali izgovarjal soglasnike.

Dirk je ponovil svoje naročilo, a kaj, ko so se proti njemu obrnili kavarniško ozvočenje, polomljeni nos in natakarjeva neprekosljiva hladnokrvnost, tako da se mu je na koncu zdelo enostavneje, da s koščkom svinčnika napiše naročilo na prtiček. Natakar si ga je užaljeno ogledal in odšel.

Dirk je prijazno pokimal punci, ki je napol beroč neko knjigo sedela pri sosednji mizi, in ki je razumevajoče opazovala njegov prepirček. Nato je pričel po mizi pred seboj razvrščati svoje dopoldanske pridobitve - časopis, elektronski kalkulator Ji king in ovojnico, ki jo je bil potegnil izza zlate plošče na steni kopalnice Geoffreyja Ansteyja. Potem je porabil minutko ali dve, da si je z robcem pikljal nos in ga nežno tipal, da bi videl, kako močno ga boli, in pokazalo se je, da kar močno. Zavzdihnil je in si stlačil robec nazaj v žep.

Nekaj sekund kasneje se je vrnil natakar in prinesel zeliščno omleto in en sam kos kruha. Dirk je pojasnil, da to ni tisto, kar je naročil. Natakar je skomignil z rameni in rekel, da ni on kriv.

Dirk ni imel pojma, kaj naj reče na to, in je to tudi povedal. Še vedno je imel precejšnje težave z govorjenjem. Natakar je vprašal Dirka, če ve, da si je polomil nos, in Dirk je rekel da ja, dajlebša kvala. Natakar je rekel, da si je njegov prijatelj Neil nekoč polomil nos, in Dirk je rekel, da uba, da je bolelo god sab brag, s čimer se je pogovor menda zaključil. Natakar je vzel omleto in odšel, zagotavljajoč, da se nikoli več ne vrne.

Ko je punca pri sosednji mizi za trenutek pogledala proč, se je Dirk iztegnil in vzel njeno kavo. Vedel je, da je pri tem popolnoma varen, kajti dekle enostavno ne bo moglo verjeti, da se je to res zgodilo. Sedel je, srkajoč mlačno kavo, in se z mislimi vrnil k poprejšnjim dogodkom dneva.

Vedel je, da mora, preden pobrska po Ji kingu, sploh pa po elektronskem, poskusiti zbrati misli in jim dopustiti, da se umirijo.

To je bilo strašno težko.

Naj se je še tako trudil zbistriti glavo ter umirjeno in zbrano razmišljati, glave Geoffreyja Ansteyja, ki se je neprestano vrtela v njegovi zavesti, ni mogel zaustaviti. Vrtela se je grajajoče, kot da bi Dirku žugala z obtožilnim prstom. Dejstvo, da ni imela obtožilnega prsta, s katerim bi žugala, je poskrbelo samo še za to, da so bile obtožbe, ki jih je hotela izreči, še ostrejše.

Dirk je priprl oči in se skušal namesto tega osredotočiti na problem skrivnostno izginule gdč. Pearce, a mu stvar ni bila preveč jasna. Ko je še delala zanj, je pogosto izginila za dva ali tri dni skupaj, vendar takrat časopisi zaradi tega nikoli niso povzročali toliko hrupa. Res pa je, da ni takrat v njeni bližini nikdar nič eksplodiralo, vsaj ne, da bi on vedel. Nikoli ni posebej omenjala, da bi kaj eksplodiralo.

In vrhu tega so mu, kadarkoli je pomislil na njen obraz, ki ga je bil zadnjikrat videl na televiziji v hiši Geoffreyja Ansteyja, misli neprestano uhajale h glavi, ki je bila zaposlena s tem, da se je tri nadstropja niže vsako minuto zasukala za triintrideset in eno tretjino obrata. To ni dobro vplivalo na umirjeno in razmišljujoče razpoloženje, h kateremu je težil. Kakor tudi ne zelo glasna glasba iz kavarniškega ozvočenja.

Zavzdihnil je in se zastrmel v elektronski kalkulator Ji king.

Če je hotel spraviti svoje misli v nekakšen red, potem morda kronološki red ni bil nič slabši kot katerikoli drug. Odločil se je, da usmeri misli na začetek dneva, v čas, preden se je pripetila katerakoli teh strašnih reči ali vsaj preden se je pripetila njemu.

Najprej je bil tu hladilnik.

Zdelo se mu je, tla se je problem, kaj naj stori s svojim hladilnikom, v primeri z vsem ostalim sedaj skrčil v precej obvladljive razsežnosti. Še vedno je povzročal opazen občutek zaskrbljenosti in krivde, vendar je to, je pomislil, problem, s katerim se lahko sooči z ustrezno mero hladnokrvnosti.

Drobna knjižica z navodili mu je predlagala, naj se zgolj »čustveno« osredotoči na vprašanje, ki ga »oblega«, si ga zapiše na papir, razmisli o njem, se naužije tišine, in ko enkrat doseže notranjo ubranost in pokoj, naj pritisne rdeči gumb.

Rdečega gumba ni bilo, bil pa je moder, na katerem je pisalo rdeče, in Dirk je predpostavil, da bo to ta gumb.

Za nekaj časa se je osredotočil na vprašanje, nato pa pobrskal po žepu za koščkom papirja, vendar ga ni mogel najti. Na koncu je svoje vprašanje Ali naj kupim nov hladilnik? napisal na rob svojega prtiča. Potem je bil mnenja, da lahko, če bo čakal, dokler ne doseže notranje ubranosti in pokoja, sedi tukaj vso noč, zato je vseeno kar takoj pritisnil modri gumb označen z rdeče. V zgornjem vogalu zaslona se je zasvetilo znamenje, heksagram, ki je izgledal takole:

3:ČUNG

Kalkulator Ji king je prek drobnega zaslona s tekočimi kristali zavrtel tole besedilo:

SODBA CESARJA WENA:

Čung označuje začetne težave, kakršne ima

travna bilka, ki vzklije pod kamnom. Čas je poln

nepravilnosti in nejasnosti: učen mož bo

modro ukrepal, kakor pri razvrščanju niti votka

in osnove. Skrbna natančnost bo na koncu

prinesla uspeh. Prvi koraki naj bodo previdni.

V imenovanju fevdalnih vladarjev bo nekaj prednosti.

ŠESTA VRSTICA:

POJASNILO PRINCA ČUJA:

Konji in bojni voz so se primorani umakniti.

Krvave solze bodo tekle v potokih.

Dirk je to nekaj trenutkov tehtal, potem pa glede na vsa razpoložljiva dejstva ocenil, da je stvar videti kot glas v prid novemu hladilniku, kar je bila rešitev, ki ji je bil po neverjetnem naključju tudi sam naklonjen.

Kavarna je imela telefon na žetone, ki je stal v enem temnih kotov, kjer so natakarji čemerno mlahali drug ob drugem. Dirk se je prerinil mimo njih, sprašujoč se, na koga ga spominjajo, in nato zaključil, da so podobni majhni gruči nagcev, ki stojijo naokrog za sveto družino na Michelangelovi sliki z istim imenom, iz nič bolj prepričljivega razloga, kot da so bili Michelangelu precej všeč.

Telefoniral je znancu, imenovanemu Nobby Paxton, ali vsaj tako je trdil, ki se je ukvarjal z mračnejšo stranjo poslov preskrbe z gospodinjskimi aparati. Dirk je takoj prešel k bistvu.

»Dobby, potrebujeb hladildik.«

»Dirk, enega sem hranil za dan, ko ga boš potreboval.«

Dirku se je zdelo to zelo malo verjetno.

»Bendar potrebujeb dober hladildik, ved, Dobby.«

»Ta je najboljši, Dirk. Japonski. Mikroprocesorsko krmiljen.«

»Kaj daj bi pa delal bikroprodedor v hladildiku, Dobby?«

»Se hladil. Dirk. Naročil bom fantom, naj ti ga kar takoj prinesejo. Precej na hitro ga moram spraviti iz garaže, iz razlogov, s katerimi te sedaj ne bom obremenjeval.«

»Delo cedib dvoj drud, Dobby,« je rekel Dirk. »Tedava je, da be tredutdo di doba.«

»Urejanje pristopa do hiš v času odsotnosti njihovih lastnikov je le ena od palete veščin, s katerimi so moji fantje obdarjeni. Mimogrede, sporoči mi, če boš potem opazil, da karkoli manjka.«

»D vedeljeb, Dobby. Id če do dvoji fadtje razbolodeni za odvadadje dtvari, bi bil pravdaprav vedel, de bi odbeljali boj sdari hladildik. Dujdo bi ga bilo dreba vredi broč.«

»Bom že poskrbel za to, Dirk. Te dni v tvoji ulici običajno stoji kak kontejner za smeti. Misliš torej, da boš stvar lahko plačal, ali naj ti dam kar takoj prestrelili kolena in vsem naokrog prihranim čas in slabo voljo?«

Dirku nikoli ni bilo stoodstotno jasno, kdaj natanko se Nobby šali, in ni se preveč navduševal, da bi to preizkusil. Zagotovil mu je, da bo plačal takoj, ko se prvič srečata.

»Torej se vidiva zelo kmalu, Dirk,« je rekel Nobby. »Mimogrede, ali veš, da govoriš natanko tako, kot da bi ti nekdo razbil nos?«

Nastopil je premolk.

»Si še tam, Dirk,« je rekel Nobby.

»Še,« je rekel Dirk. »Sabo bloddo seb podludal.«

»Kislo jabolko!« je vreščalo iz kavarniškega ozvočenja.

»Ne poberi ga, poberi ga, poberi ga, brž ga podaj naprej, podaj naprej, podaj naprej.«

»Vprašal sem, če veš, da govoriš natanko tako, kot da bi ti nekdo razbil nos,« je ponovil Nobby.

Dirk je rekel, da ve, se zahvalil Nobbyju, da ga je opozoril na to, se poslovil, za trenutek zamišljeno obstal, opravil še par kratkih telefonskih klicev in se nato prerinil nazaj mimo skupine pozirajočih natakarjev do svoje mize, pri kateri je sedelo dekle, katere kavo si je bil prilastil.

»Živijo,« ga je pomenljivo pozdravila.

Dirk je bil tako prijazen, kot je le znal.

Zelo vljudno se ji je priklonil, se odkril, kajti tako je dobil sekundo ali kaj, da je prišel k sebi, in jo prosil za dovoljenje, da prisede.

»Kar,« je rekla, »saj je tvoja miza.« Velikodušno mu je pomignila.

Bila je majhna, njeni lasje so bili urejeni in temni, bila je sredi svojih dvajsetih let in porogljivo je zrla v napol prazno skodelico kave na sredi mize.

Dirk se je usedel nasproti nje in se zarotniško nagnil naprej. »Slutib,« je dejal z globokim glasom, »da poidvedujed da dvojo kavo.«

»Normalno,« je reklo dekle.

»Zelo di škodi, ved.«

»Da mi?«

»Di di. Kofeid. Holesderog v blegu.«

»Razumem, torej si mislil zgolj na moje zdravje.«

»Midlil seb na mdogo dvari,« je veselo rekel Dirk.

»Videl si me sedeti za sosednjo mizo in si mislil: >Tam je čedna punca z uničenim zdravjem. Naj jo rešim pred samo seboj<.«

»Na gratko.«

»Veš, da si si razbil nos?«

»Ja, jasdo, da veb,« se je razjezil Dirk. »Vsi bi gar dabrej -«

»Kako dolgo nazaj si si ga razbil?« je vprašalo dekle.

»Drugi do ga radbili dabe,« je pojasnil Dirk, »pribliddo dvajdet bidud nadaj.«

»Se mi je zdelo,« je reklo dekle. »Zamiži za trenutek.«

Dirk jo je sumničavo pogledal.

»Dakaj?«

»Je že dobro,« je rekla z nasmeškom, »nič hudega ne bo. Zamiži že.«

Dirk se je zbegano namrščil in samo za trenutek zaprl oči. Isti trenutek se je punca stegnila in ga trdno zgrabila za nos ter ga sunkovito zasukala. Dirka je skoraj razgnalo od bolečine in tako glasno je zarjovel, da je skoraj pritegnil natakarjevo pozornost.

»Di bradida!« je zakričal, opotekajoč se nazaj in držeč se za obraz. »Di laddiva bradida!«

»Oh, bodi že tiho in se usedi,« je rekla. »Dobro, lagala sem, da te ne bo bolelo, vendar bo sedaj vsaj zravnan, kar ti bo kasneje prihranilo mnogo hujše muke. Sedaj moraš naravnost v bolnišnico, da ti vstavijo deščice in vato. Jaz sem medicinska sestra, vem, kaj delam. Oziroma vsaj mislim, da vem. Naj te pogledam.«

Sopihajoč in razburjeno brbljajoč se je Dirk še enkrat usedel in si pri tem z dlanmi pokrival nos. Po nekaj dolgih sekundah ga je pričel spet nežno otipavati, potem pa dovolil dekletu, da ga pregleda.

Rekla je: »Mimogrede, ime mi je Sally Mills. Običajno se skušam primerno predstaviti, preden pride do telesnega stika, vendar včasih,« je zavzdihnila, »enostavno ni časa.«

Dirk se je s prsti spet rahlo podrgnil po obeh straneh nosu.

»Bidlib, da di ga dravdala,« je končno rekel Dirk.

»Zravnala,« je rekla Sally. »Poskušaj reči >zravnala<. Pomagalo ti bo, da se boš bolje počutil.«

»Zravnala,« je rekel Dirk. »Ja, de radubeb, kaj midlid.«

»Kaj?«

»Že razumem, kaj midliš.«

»Dobro,« je olajšano zavzdihnila, »me veseli, da je pomagalo. Moj današnji horoskop pravi, da bo praktično vse, kar bom danes storila, narobe.«

»Ja. No, menda ne boš verjela vsem tem neumnostim,« je strogo rekel Dirk.

»Saj ne verjamem,« je rekla Sally.

»Sploh pa ne Velikemu Zaganzi.«

»O, tudi ti si ga bral, kaj?«

»Ne. Se pravi, torej, ne iz istega razloga.«

»Moj razlog je bil, da me je nek bolnik danes zjutraj, tik preden je umrl, prosil, naj mu preberem njegov horoskop. In kateri je bil tvoj?«

»Ee, zelo zapleten.«

»Razumem,« je dvomljivo rekla Sally. »Kaj pa je to?«

»To je kalkulator,« je pojasnil Dirk. »Torej, poslušaj, ne smem te zadrževati. Hvaležen sem ti, draga moja dama, za tvojo ljubeznivo pomoč in kavo, ki si mi jo posodila, toda glej!, čas teče dalje in prepričan sem, da imaš zelo natrpan urnik oskrbovanja bridkih telesnih poškodb.«

»Sploh ne. Danes ob devetih zjutraj sem zaključila nočno dežurstvo, in ves dan mi ni treba početi drugega, kot da ostanem budna, tako da bom lahko nocoj normalno spala. Nič boljšega nimam početi kot posedati po kavarnah in se pogovarjati s tujci. Za razliko od tebe, ki se moraš čimprej spraviti na nezgodni oddelek. To se pravi, čim boš plačal moj račun.«

Stegnila se je k mizi, za katero je bila sedela na začetku, in z nje pobrala listek, ki je ležal ob njenem krožničku. Pogledala ga je in nezadovoljno zmajala z glavo.

»Pet skodelic kave, žal. Noč na oddelku je bila dolga. Sredi nje smo imeli vseh vrst prihodov in odhodov. In bolnika v komi, ki ga je bilo treba v zgodnjih urah premestiti v zasebno kliniko. Bog ve, zakaj je bilo treba to storiti ob takem času ponoči. Takšne reči povzročajo samo nepotrebne težave. Drugega rogljiča na tvojem mestu ne bi plačala. Naročila sem ga, vendar ni nikdar prispel.«

Potisnila je račun k Dirku, ki ga je z nejevoljnim vzdihljajem pobral.

»Tatvina,« je rekel, »nezaslišana tatvina. In v takšnih okoliščinah je 15 odstotkov za postrežnino isto, kot bi se ti rogali v brk. Stavim, da mi niti noža ne bodo prinesli«.

Okrenil se je in brez kakšnega resnejšega upanja na uspeh poskušal priklicati katerega od krdela natakarjev, ki so postopali zadaj med skledicami za sladkor.

Sally Mills je vzela svoj in Dirkov račun in ju skušala sešteti na Dirkovem kalkulatorju.

»Izgleda, da pride vsota do poplave rumenine,« je rekla.

»Hvala, tole bom vzel,« je rekel Dirk ter se jezno obrnil nazaj in jo osvobodil elektronske Ji king naprave, ki si jo je spravil v žep. Nadaljeval je s svojim nesrečnim mahanjem garnituri natakarjev.

»Kaj pa ti bo nož?« je vprašala Sally.

»Da odprem tole,« je rekel Dirk in ji pomahal z veliko ovojnico, na debelo zalepljeno z lepilnim trakom.

»Ti bom jaz priskrbela enega,« je rekla. Mlad mož, ki je sedel sam za neko drugo bližnjo mizo, je ta trenutek gledal proč, tako da se je Sally urno stegnila čez in mu izmaknila nož.

»Zelo sem ti hvaležen,« je rekel Dirk in iztegnil roko, da bi vzel nož.

Odmaknila ga je proč.

»Kaj je v ovojnici?« je rekla.

»Kako izjemno radovedna in predrzna mlada dama,« je zarobantil Dirk.

»In ti,« je rekla Sally Mills, »si zelo čuden.«

»Samo,« je rekel Dirk, »toliko čuden, kolikor je treba.«

»Ha!« je rekla Sally. »Kaj je v ovojnici?« Še vedno mu ni hotela dati noža.

»Ovojnica ni tvoja,« je oznanil Dirk, »in njena vsebina se te nič ne tiče.«

»Vendar je videti zelo zanimiva. Kaj je v njej?«

»No, tega ne bom vedel, dokler je ne odprem!«

Nezaupljivo ga je pogledala, potem pa mu iztrgala ovojnico.

»Zahtevam, da mi takoj -« je nedokončano ugovarjal Dirk.

»Kako ti je ime?« je vprašala Sally.

»Pišem se Gently. G. Dirk Gently.«

»In ne Geoffrey Anstey, niti katero od ostalih imen, ki so prečrtana?« Medtem ko jih je gledala, se je za trenutek namrščila.

»Ne,« je rekel Dirk. »Seveda ne.«

»Hočeš reči, da ovojnica sploh ni tvoja?«

»Jaz - to se pravi -«

»Aha! Torej si tudi ti izjemno ... kaj že?«

»Radoveden in predrzen. Tega ne zanikam. Toda jaz sem zasebni detektiv. Mene plačajo, da sem radoveden in predrzen. Ne tako pogosto in bogato, kot bi si želel, vendar sem kljub temu radoveden in predrzen iz profesionalnih nagibov.«

»Kako klavrno. Mislim, da je mnogo zabavneje, če sta človeku radovednost in predrznost konjiček. Torej si ti profesionalec, sama pa sem zgolj ljubitelj olimpijskega kalibra. Sploh pa ne izgledaš kot zasebni detektiv.«

»Noben zasebni detektiv ne izgleda kot zasebni detektiv. To je eno osnovnih pravil zasebnega detektivstva.«

»Toda, če noben zasebni detektiv ne izgleda kot zasebni detektiv, kako potem zasebni detektiv ve, kako naj ne izgleda? Zdi se mi, da je v tem težava.«

»Ja, vendar ne takšna, zaradi katere ponoči ne bi spal,« se je razburil Dirk. »Kakorkoli že, jaz nisem kot drugi zasebni detektivi. Moje metode so holistične in, v čisto pravem smislu besede, kaotične. Delujem tako, da raziskujem medsebojno povezanost vseh reči.«

Sally Mills je samo pomežiknila.

»Sleherni delec vesolja,« je nadaljeval Dirk, ki se je že ogrel za svojo temo in pričel nekoliko buljiti, »vpliva na vse ostale delce, pa četudi posredno in komaj opazno. Sleherna stvar je na nek način povezana z vsemi ostalimi. Utripanje metuljevih kril na Kitajskem lahko vpliva na smer hurikana nad Atlantikom. Če bi lahko izprašal nogo tele mize na način, ki bi bil zame ali za mizno nogo smiseln, potem bi lahko prišel do odgovora na katerokoli vprašanje o vesolju. Vprašal bi lahko kogarkoli bi želel, izbranega popolnoma naključno, katerokoli slučajno vprašanje, ki bi mi padlo na pamet, in odgovor, ki bi ga dobil, ali ki ga ne bi dobil, bi bil na nek način povezan s problemom, ki bi ga rad razrešil. Vse je samo vprašanje pravilnega tolmačenja odgovorov. Celo ti, ki sem te srečal popolnoma po naključju, verjetno veš za stvari, ki so ključne za mojo preiskavo, če bi le vedel, kaj naj te vprašam, česar ne vem, in če bi se mi le zdelo vredno truda, kar se mi ne.«

Premolknil je in nato rekel: »Bi mi, prosim, dala ovojnico in nož?«

»Govoriš tako, kot da je od nje odvisno človeško življenje.«

Dirk je za trenutek povesil pogled.

»Prej bi rekel, da je bilo odvisno od nje človeško življenje,« je rekel. To je rekel na tak način, da se je za trenutek zdelo, da ju je prešel oblak.

Sally Mills se je omehčala in podala Dirku ovojnico ter nož. Zdelo se je, kot da je z nje skočila iskra.

Nož je bil preveč top in lepilni trak preveč na debelo naplasten. Nekaj sekund se je Dirk mučil z njim, vendar ga ni mogel prerezati. Utrujen in razdražen se je naslonil nazaj.

Rekel je: »Šel bom in jih vprašal, če imajo karkoli ostrejšega,« ter vstal in pograbil ovojnico.

»Moral bi iti in si dati popraviti nos,« je tiho rekla Sally Mills.

»Hvala,« je rekel Dirk in se ji zelo rahlo poklonil.

Pobral je račune in se odpravil, da bi obiskal razstavo natakarjev, postavljeno v zadnjem delu kavarne. Ko je izrazil nenaklonjenost, da bi pristavil obveznih 15 odstotkov postrežnine s kakršnimkoli dodatnim prostovoljnim znamenjem osebne zahvalnosti, je naletel na določeno mero hladnokrvnosti, in povedali so mu še, da ne, da imajo samo takšne nože, in to je bilo vse.

Dirk se jim je zahvalil in odkorakal nazaj skozi kavarno.

Na njegovem stolu je sedel mladi mož, ki mu je bila Sally Mills ukradla nož, in se pogovarjal z njo. Pokimal ji je, vendar je bila globoko zatopljena v pogovor s svojim novim prijateljem in ni opazila.

»... v komi, ki ga je bilo potrebno v zgodnjih urah premestiti v zasebno kliniko. Bog ve, zakaj je bilo treba to storiti ob takem času ponoči. Takšne reči povzročajo samo nepotrebne težave. Oprosti, ker toliko regijam, vendar je imel bolnik s seboj svoj lastni osebni avtomat za coca-colo in kovaško kladivo, in vse takšne reči so v zasebnih bolnišnicah čisto v redu, na državnem oddelku, kjer primanjkuje osebja, pa me to samo utruja, in kadar sem utrujena, preveč govorim. Če nenadoma padem nezavestna po tleh, mi boš povedal?«

Dirk je šel naprej, in nato opazil, da je Sally Mills na svoji mizi pustila knjigo, ki jo je bila brala, in nekaj na njej je pritegnilo njegovo pozornost.

Bila je velika knjiga z naslovom Teci kot za življenje. Pravzaprav je bila izjemno velika. Imela je ušesa in bila videti bolj kot kakšna pečina iz krhkega testa kot knjiga. Spodnja polovica ovitka je prikazovala običajno žensko v večerni obleki, uokvirjeno z daljnogledom ostrostrelske puške, medtem ko je celotno zgornjo polovico zasedalo avtorjevo ime, Howard Bell, izpisano v izbočenih srebrnih črkah.

Dirk ni mogel takoj reči, kaj na knjigi mu je padlo v oči, vendar je vedel, da je neka podrobnost z ovitka zabrenkala na občutljive strune nekje v njegovi notranjosti. Previdno je ošinil dekle, ki ji je bil izmaknil kavo, in katere pel kav in dva rogljiča, enega od njiju nedospelega in nepojedenega, je kasneje plačal. Ni gledala, tako da ji je izmaknil še knjigo in jo spustil v žep svojega usnjenega plašča.

Stopil je ven, na ulico, kjer je nanj z neba pikiral mimoleteč orel, in ga skoraj pahnil pod kolesarja, ki ga je opsoval in preklel s pretanjenim čutom za moralo, ki ga menda premorejo samo kolesarji.

11. POGLAVJE

Na lično urejeno zemljišče, ki je ležalo prav na robu lično urejene vasice na obrobju lično urejenega Cotswoldskega pogorja, je zavil ne tako lično urejen avto.

Bil je izmučen rumen spaček, ki je imel svojčas skrbnega lastnika, vendar so ga imeli v lasti tudi trije samomorilski vratolomneži. Navzgor po dovozu je napredoval s pridihom nasprotovanja, kot da bi bilo vse, kar si želi v življenju, to, da ga prekucnejo v kakšen miren jarek na eni od bližnjih livad in ga pustijo, da se tam preda blaženi osamljenosti. Namesto tega pa so tu od njega zahtevali, da sopiha čisto do vrha te dolge peščene poti, po kateri bo moral brez dvoma kmalu sopihati spet nazaj dol, iz razlogov, ki so bili onstran meja njegovih sposobnosti umovanja.

Ustavil se je pred elegantnim kamnitim vhodom v glavno stavbo in se pričel nato spet počasi peljati nazaj, dokler ni njegova lastnica potegnila ročne zavore, kar je iz avta iztisnilo nekakšen zadušen iik.

Vrata so se sunkoma odprla in nevarno zakolebala na svojem edinem preostalem zgibu, in iz avta se je pokazal par takšnih nog, kakršnih tonski mojstri ne morejo videti, ne da bi začutili potrebo, da prek njih lopnejo kakšen zadimljen saksofonski solo, iz razlogov, ki jih nihče razen tonskih mojstrov nikdar ne bo razumel. Vendar bi v tem posebnem primeru saksofon utišala bližina brenčala, ki bi ga isti tonski mojster skoraj gotovo lopnil prek prizora napredovanja vozila.

Lastnica nog jim je sledila na običajen način, nežno zaprla vrata avtomobila in se odpravila proti stavbi.

Avto je ostal parkiran zunaj.

Čez nekaj minut je prišel ven vratar in ga pregledal, zavzel odklonilen odnos, in potem, ker ni imel kaj bolj pametnega početi, odšel nazaj noter.

Malo kasneje so Kate pospremili v pisarno g. Ralpha Standisha, glavnega psihologa in enega od upravnikov Woodsheadske klinike, ki je ravnokar zaključeval telefonski pogovor.

»Ja, drži,« je govoril, »da včasih izjemno bistri in občutljivi otroci izgledajo neumni. Vendar, ga. Benson, tudi neumni otroci včasih izgledajo neumni. Mislim, da je to nekaj, kar boste morali morda upoštevati. Vem, da to zelo boli, ja. Na svidenje, ga. Benson.«

Spravil je telefon v predal pisalne mize in porabil nekaj sekund, da je zbral misli, preden je dvignil pogled.

»Zelo pozno ste sporočili, da prihajate, gdč., ee, Schechter,« je končno rekel.

Pravzaprav je rekel: »Zelo pozno ste sporočili, da prihajate, gdč., ee -« potem pa je premolknil in pogledal še v enega svojih predalov, preden je rekel: »Schechter.«

Kate se je zdelo zelo nenavadno, da nekdo hrani imena svojih obiskovalcev v predalu, vendar očitno ni maral, da se mu stvari valjajo po njegovi elegantni, vendar strogo oblikovani črni mizi iz jesenovine, kajti na njej ni bilo sploh ničesar. Bila je popolnoma prazna, kot je bila prazna tudi katerakoli druga površina v njegovi pisarni. Ničesar ni bilo na majhni lični kovinski in stekleni kavni mizici, ki je bila zelo pravokotno postavljena med dva oblazinjena stola. Ničesar ni bilo na vrhu dveh dragih kartotečnih predalnikov, ki sta stala v zadnjem delu sobe.

V pisarni ni bilo nobenih knjižnih polic - če je bilo v njej sploh kaj knjig, so bile verjetno skrite za belimi vrati velikih brezizraznih vgrajenih kredenc - in četudi je na steni visel navaden črn okvir za sliko, je bila to verjetno le trenutna muha, kajti v njem ni bilo slike.

Kate je zbegano pogledala okoli sebe.

»Kaj nimate v pisarni sploh nobenih okraskov, g. Standish?« je vprašala.

Sprva ga je presenetila njena čezatlantska neposrednost, vendar ji je nato odgovoril.

»Seveda imam okraske,« je rekel in odprl še en predal. Iz njega je potegnil majhen porcelanast kipec majhnega muca, ki se igra s klobčičem volne, in ga odločno postavil predse na mizo.

»Kot psiholog se zavedam pomembne vloge, ki jo igra okrasje pri oblikovanju človeškega duha,« je izjavil.

Porcelanastega muca je spravil nazaj v predal in ga z mehkim klikom spet zaprl.

»Torej.«

Sklenil je roke na mizi pred seboj in se z zanimanjem zazrl vanjo. »Zelo lepo od vas, da ste me tako hitro sprejeli, g. Standish -« »Ja, ja, to sva že uredila.«

»- vendar sem prepričana, da veste, kakšni so roki v časnikarstvu.«

»Vem vsaj toliko, kolikor bi kdajkoli maral vedeti o časnikarstvu, gdč., ee -«

Spet je odprl predal. »Gdč. Schechter, toda -«

»No, to je eden izmed vzrokov, da sem vas obiskala,« je očarljivo lagala Kate.

»Vem, da ste bili deležni nekaj, no ja, nesrečne publicitete, pa sem mislila, da bi se morda razveselili priložnosti, da bi govorili o nekaterih svetlejših vidikih dela na Woodsheadski kliniki.« Zelo sladko se je nasmehnila.

»Če ne bi prišli k meni z najvišjim priporočilom mojega zelo dobrega prijatelja in sodelavca, g., ee -«

»Franklina, Alana Franklina,« je suflirala Kate, da psihologu ne bi bilo treba ponovno odpirati njegovega predala. Alan Franklin je bil terapevt, ki ga je obiskovala nekaj časa po izgubi svojega moža Lukea. Opozoril jo je, da je Standish, čeprav blesteč psiholog, tudi čudaški, celo po strogih merilih, ki jih postavlja njegov poklic.

»Franklina,« je nadaljeval Standish, »vas niti ne bi bil pripravljen sprejeti. Naj vas takoj posvarim, da se bom, če bom videl, da so se v časopisih kot posledica tega intervjuja spet pojavile tiste neresnice o >Nečem gnusnem v Woodsheadu<, da se bom -«

»>- maščeval,

da bo ves svet - da, delal bom stvari –

kaj, še ne vem, vem pa, da bo šel srh

ljudem po kosteh<,« je bistro pripomnila Kate.

Standish je zožil pogled.

»Lear, drugo dejanje, četrti prizor,« je rekel. »In mislim, da je >človeštvu< in ne >ljudem<.«

»Veste kaj, mislim, da imate prav,« je odvrnila Kate.

Hvala ti, Alan, je pomislila. Smehljala se je Standishu, ki se je z zadovoljno vzvišenostjo naslonil nazaj. Čudno, je pomislila Kate, da je z ljudmi, ki bi te morali strahovati, najlaže pometati.

»Torej, kaj natanko vas zanima, gdč. Schechter?«

»Predpostavljava,« je rekla Kate, »da ne vem ničesar.«

Standish se je nasmehnil, kot da bi hotel reči, da je ni predpostavke, ki bi mu mogla nuditi večje zadovoljstvo.

»No prav,« je rekel. »Woodsheadska klinika je raziskovalna ustanova. Specializirali smo se za nego in proučevanje bolnikov z nenavadnimi ali prej neznanimi bolezenskimi stanji, večinoma na področjih psihologije in psihiatrije. Sredstva pridobivamo na različne načine. Ena naših glavnih metod je čisto preprosto ta, da sprejemamo zasebne bolnike in jim zaračunavamo pretirano visoke stroške zdravljenja, ki jih radi plačujejo oziroma se nad njimi vsaj radi pritožujejo. V resnici pa se ni nad čim pritoževati, kajti bolnike, ki pridejo k nam zasebno, natančno poučimo, zakaj so stroški našega zdravljenja tako visoki. Za denar, ki ga plačujejo, so se seveda popolnoma upravičeni pritoževati - pravica do pritoževanja je ena izmed posebnih pravic, za katere plačujejo. V nekaterih primerih sklenemo sporazum, po katerem se zavežemo, da bomo skrbeli za bolnika ali bolnico do konca njegovega ali njenega življenja, v povračilo pa postanemo izključni dediči bolnikovega premoženja.«

»Torej se v bistvu ukvarjate s podeljevanjem štipendij osebam s posebno nadarjenimi boleznimi?«

»Točno. Zelo dobro povedano. Ukvarjamo se s podeljevanjem štipendij osebam s posebno nadarjenimi boleznimi. To si moram pribeležiti. Gdč. Mayhew!«

Odprl je predal, ki je očitno vseboval njegov pisarniški interfon. Kot odgovor na njegov poziv se je odprla ena izmed kredenc, in izkazalo se je, da so to vrata v stransko pisarno - posebnost, ki je bila gotovo pogodu kakemu arhitektu, ki je razvil ideološki odpor do vrat. Iz te pisarne se je ubogljivo prikazala suhljata in precej brezizrazna ženska pri svojih srednjih štiridesetih.

»Gdč. Mayhew,« je dejal g. Standish, »ukvarjamo se s podeljevanjem štipendij osebam s posebno nadarjenimi boleznimi.«

»Zelo dobro, g. Standish,« je rekla gdč. Mayhew ter se vrnila nazaj v svojo pisarno in za seboj zaprla vrata. Kate se je vpraševala, če konec koncev to le ni kredenca.

»In v resnici imamo trenutno nekaj bolnikov z resnično zelo izrazitimi boleznimi,« se je navdušil psiholog. »Morda bi želeli, da greste in si ogledate eno ali dve naših trenutnih zvezd?«

»Zares bi si želela. To bi bilo nadvse zanimivo, g. Standish. zelo ste prijazni,« je rekla Kate.

»V tem poklicu moraš biti prijazen,« je odvrnil Standish in jo ošvrknil s hudomušnim nasmeškom.

Kate se je trudila, da bi skrila del nestrpnosti, ki se je je polotevala. G. Standish ji ni bil všeč in začel jo je obhajati občutek, da je na njem nekaj marsovskega. Vrhu tega pa je bilo edino, kar jo je v resnici zanimalo, to, da odkrije, če so ali niso na kliniki zgodaj zjutraj sprejeli novega bolnika, in če so ga, kje je, in če ga lahko vidi.

Sprva je poskusila z neposrednim pristopom, a jo je odpravil že navaden telefonist, češ da bi morala vedeti ime. Videti je bilo, da je s tem, ko je enostavno izpraševala, če imajo v stavbi kakšnega visokega, dobro grajenega svetlolasega moškega, ustvarila popolnoma napačen vtis. Vsaj sama sebi si je dopovedovala, da je naredila popolnoma napačen vtis. Kratek telefonski razgovor z Alanom Franklinom ji je omogočil ta povsem bolj prekanjen pristop.

»Dobro!« Obraz g. Standisha je preletela bežna senca dvoma in ponovno je poklical gdč. Mayhew, ki se je takoj prikazala iz svoje kredence.

»Gdč. Mayhew, to zadnje, kar sem vam povedal -«

»Ja, g. Standish?«

»Domnevam, da se vam je posvetilo, da želim od vas, da mi stvar pribeležite?«

»Ne, g. Standish, vendar bom to z veseljem storila.«

»Hvala,« je nekoliko zategnjeno dejal g. Standish.

»In prosim, da mi počistite pisarno. Izgleda kot -«

Hotel je reči, da izgleda kot svinjak, vendar ga je zmotila klinična sterilnost prostora.

»Počistite pač na splošno,« je zaključil.

»Ja, g. Standish.«

Psiholog je kleno prikimal, odfrcnil neobstoječ drobec prahu z vrha svoje mize, še enkrat s hudomušnim nasmeškom ošvrknil Kate in jo nato pospremil iz svoje pisarne na hodnik, ki je bil brezhibno obložen z nekakšnim krem tapisonom, ki je vsakega, ki je hodil po njem, tresel z elektriko.

»Tukaj, vidite,« je rekel Standish in z odsotnim zamahom roke pokazal na del stene, mimo katere sta hodila, vendar ni na noben način pojasnil, kaj naj bi bilo tisto, kar ji hoče pokazati oziroma kaj naj si pod tem predstavlja.

»In tole,« je rekel in zdelo se je, da kaže na vratno kljuko.

»Ah,« je dodal, ko so se vrata nenadoma odprla proti njima. Kate se je vznemirila, ko je opazila, da se vsakokrat, ko se kjerkoli v tej stavbi odpro kakšna vrata, pričakujoče zdrzne. To ni bilo vedenje, ki bi ga pričakovala od izkušene novinarke New Yorkerja, četudi ni zares živela v New Yorku in je pisala zgolj potopisne članke za revije. Vendar ji kljub temu ni pristajalo, da vsakokrat, ko se odpro vrata, opreza za velikimi svetlolasimi moškimi.

Za temi vrati ni bilo nobenega velikega svetlolasega moškega. Namesto njega se je prikazala majhna rdečelasa deklica približno desetih let v invalidskem vozičku. Videti je bila močno bleda, bolna in odmaknjena in komaj slišno si je nekaj mrmrala. Karkoli že, si je mrmrala, jo je na videz zelo razburilo in preplašilo, in v svojem vozičku se je premetavala zdaj na to, zdaj na ono stran, kot bi hotela pobegniti pred besedami, ki so ji prihajale iz ust. Pogled nanjo je Kate v trenutku ganil in nagonsko je prosila sestro, ki je potiskala voziček, naj ustavi.

Počenila je in prijazno pogledala deklico v obraz, kar je sestri menda pomalem ugajalo, g. Standishu pa ne toliko.

Kate ni poskušala vzbuditi dekličine pozornosti, zgolj odkritosrčno in prijazno se ji je nasmehnila, da bi videla, če se bo morda odzvala, vendar se je zdelo, da deklica tega noče ali ne more. Njena usta so bila brez konca zaposlena in videti so bila skoraj tako, kot da bi živela samostojno življenje, neodvisno od preostalega obraza.

Sedaj, ko si jo je Kate pobližje ogledala, se je zdelo, da ne izgleda toliko bolna in odmaknjena kakor izčrpana, izmučena in nepopisno naveličana. Potrebna je bila malo počitka, potrebna je bila miru, toda njena usta so še kar mlinčila.

Za bežen trenutek so se njene oči srečale s Kateinimi in sporočilo, ki ga je Kate sprejela, se je glasilo nekako kot >Žal mi je, toda dokler vse to traja, mi boš morala pač oprostiti<. Deklica je globoko zajela sapo, v slovo napol priprla oči in nadaljevala s svojim neusmiljenim tihim mrmranjem.

Kate se je nagnila za spoznanje naprej in poskušala ujeti kakšno otipljivo besedo, vendar ni mogla razločiti ničesar. Z vprašujočim pogledom je ošinila Standisha.

Rekel je samo: »Borzni tečaji.«

Na Katein obraz se je prikradel izraz začudenja.

Standish je z nakremženim skomigom dodal: »Žal včerajšnji.«

Kate se je zdrznila, ker je tako silovito napak razumela njen odziv, in naglo se je spet ozrla proti deklici, da bi skrila svojo zadrego.

»Hočete reči,« je precej po nepotrebnem rekla, »da samo sedi tukaj in deklamira včerajšnje borzne tečaje?« Deklica je zakotalila svoje oči mimo Kateinih.

»Ja,« je rekel Standish. »Potrebovali smo nekoga, ki zna brati z ust, da smo lahko ugotovili, kaj se dogaja. Seveda smo bili vsi zelo vznemirjeni, potem pa je natančnejši pregled razkril, da so samo včerajšnji, kar je bilo manjše razočaranje. V resnici primer ni tako pomemben. Vedenjska motenost. Zanimivo bi bilo vedeti, čemu to počne, vendar -«

»Počakajte trenutek,« je rekla Kate in se namesto skrajne zgroženosti trudila pokazati veliko zanimanje, »pravite, da deklamira - kaj? - znova in znova zaključne vrednosti delnic, ali -«

»Ne. To je seveda zanimiva plat. Kar dobro gre v korak z borznimi gibanji prek celega dne. Samo da s štiriindvajseturnim zamikom.«

»Ampak to je izjemno, mar ni?«

»O ja. Kar dober trik.«

»Trik?«

»No, kot znanstvenik moram zagovarjati stališče, da pridobiva podatke, ker so ti pač prosto dostopni, po običajnih poteh. V tem primeru ni nikakršne potrebe, da bi si izmišljevali kakršnekoli nadnaravne ali paranormalne razsežnosti. William Ockham. Problemov ne smemo po nepotrebnem napihovati.«

»Toda, mar jo je kdo videl, da bi brala časopise ali si stvari zapisovala prek telefona?«

Ozrla se je kvišku proti sestri, ki je molče odkimala.

»Ne, pravzaprav je nikoli nismo zalotili pri čem takšnem,« je rekel Standish. »Kot sem dejal, kar dober trik. Prepričan sem, da bi lahko kak čarodej ali hipnotizer pojasnil, kako to naredi.«

»Pa ste katerega vprašali?«

»Ne. Ne odobravam takšnih ljudi.«

»Toda zares mislite, da bi lahko to počela namenoma?« je vztrajala Kate.

»Verjemite mi, če bi o ljudeh vedeli toliko, kot vem jaz, gdč., ee - bi verjeli karkoli,« je v svojem nadvse profesionalno pomirjevalnem tonu dejal Standish.

Kate se je zazrla v utrujen, nesrečen obraz mlade deklice in ni rekla ničesar.

»Razumeti morate,« je rekel Standish, »da moramo na to gledati stvarno. Če bi šlo za jutrišnje borzne tečaje, bi bila to druga zgodba. To bi bil pojav povsem drugačnega značaja, ki bi zaslužil in zahteval skrajno natančne raziskave. In prepričan sem, da ne bi imeli nikakršnih težav glede raziskovalnih sredstev. S tem ne bi bilo niti najmanjših težav.«

»Razumem,« je rekla Kate in resno je mislila.

Nekoliko togo je vstala in si stepla krilo.

»Tako,« je rekla in se same sebe sramovala, »kdo je vaš najnovejši bolnik? Torej, koga ste nazadnje sprejeli?« Ta non sequitur je bil tako neroden, da jo je spreletel srh, vendar se je spomnila, da je tu kot novinarka, tako da se stvar ne bo zdela čudna.

Standish je pomignil sestri, da lahko odpelje invalidski voziček z njegovim žalostnim tovorom naprej. Kate se je še enkrat ozrla za deklico, in nato sledila Standishu skozi nihajna vrata in v naslednji odsek hodnika, ki je bil čisto enak prejšnjemu.

»Tukaj, vidite,« je spet rekel Standish, to pot očitno v zvezi z okenskim okvirom.

»In tole,« je rekel, kazaje proti luči.

Očitno bodisi ni slišal njenega vprašanja bodisi ga je namenoma ignoriral. Morda, je pomislila Kate, enostavno gleda nanj s prezirom, ki si ga zasluži.

Nenadoma se ji je posvetilo, čemu vsi ti Tukaj, vidite in In tole. Želel je, da občuduje imenitnost okrasja. Okna so bila drsna s skrbno izdelanimi in lično pobarvanimi krogličasto izrezljanimi okrasnimi letvicami; luči so imele senčnike iz masivne motne kovine, verjetno ponikljane - in tako naprej.

»Zelo fino,« je ustrežljivo rekla in nato opazila, da je bilo to z njenim ameriškim naglasom slišati zelo čudno.

»Lepo imate tukaj,« je dodala, sodeč, da mu bo tako ustregla.

In mu tudi je. Privoščil si je pritajen in zadovoljen nasmešek.

»O vsem skupaj radi govorimo kot o prvorazrednem negovalnem okolju,« je rekel.

»Morate imeti pa veliko ljudi, ki si želijo priti sem,« je nadaljevala Kate, vztrajajoč pri svoji temi. »Kako pogosto sprejemate nove bolnike? Kdaj ste nazadnje -?«

Z levico si je premišljeno zaustavila desnico, ki jo je hotela v tem trenutku zadaviti.

Vrata, mimo katerih sta šla, so bila samo priprta, in nevsiljivo je poskusila pokukati noter.

»No prav, pa poglejva sem noter,« je nemudoma dejal Standish in na stežaj odprl vrata, za katera se je izkazalo, da vodijo v precej majhen prostor.

»Ah ja,« je rekel Standish, ko je spoznal, kdo je v sobi. Spustil je Kate noter.

V sobi je bila še ena nevelika, nesvetlolasa oseba. Kate je začenjala na ves obisk gledati kot na nekakšno izčrpavajočo duševno preskušnjo in imela je občutek, da se v tem pogledu stvari ne bodo umirile.

Mož, ki je sedel na stolu zraven postelje, ki mu jo je medtem postiljal bolničar, je bil eden najbolj temeljito in moteče razmršenih ljudi, kar ji je Kate kdajkoli videla. Pravzaprav so bili razmršeni samo njegovi lasje, vendar so bili razmršeni do takšne skrajne mere, da se je zdelo, da je njihov zaskrbljujoči nered povlekel vase tudi ves možev dolgi obraz.

Videti je bil povsem zadovoljen, da sedi tam, kjer je, vendar je bilo v njegovem zadovoljstvu nekaj strahovito odsotnega - videti je bil dobesedno zadovoljen z ničem. V zraku pred njim, kakšnih osemnajst inč od njegovega obraza, je lebdel popolnoma prazen prostor, in njegovo zadovoljstvo je, če sploh iz česa, izviralo iz strmenja vanj.

Dajal je tudi občutek, da na nekaj čaka. Ali je bilo to nekaj, kar naj bi se pripetilo vsak trenutek, ali nekaj, kar se bo pripetilo bolj proti koncu tedna, ali celo nekaj, kar se bo pripetilo malo zatem, ko bo pekel prekril led in ko bo britanski telekom popravil telefone, ni bilo jasno na noben način, kajti videti je bilo, da mu je čisto vseeno. Če se pripeti zdaj, je pripravljen, in če se ne - je zadovoljen.

Kate se je zdelo takšno zadovoljstvo skoraj neznosno zaskrbljujoče. »Kaj pa je narobe z njim?« je tiho rekla, in se nemudoma zavedla, da govori, kot da ga ne bi bilo tam, medtem ko ji lahko verjetno tudi sam čisto dobro odgovori. Zares je v tem trenutku nenadoma spregovoril.

»O, ee, zdravo,« je rekel. »V redu, ja, hvala.«

»Ee, živijo,« mu je odvrnila, čeprav se to ni zdelo preveč umestno. Oziroma, kar je rekel on, se ni zdelo preveč umestno. Standish ji je pomignil, da bi jo odvrnil od nadaljnjega govorjenja.

»Ee, ja, rogljič bo v redu,« je povedal zadovoljni mož. To je rekel s pustim, enoličnim glasom, kot da bi zgolj ponavljal, kar so mu naročili, naj pove.

»Ja, in morda malo soka,« je dodal. »V redu, hvala.« Potem se je umirjeno poglobil v svoje stanje odsotne opreznosti.

»Zelo nenavaden primer,« je rekel Standish, »hočem reči, samo upamo lahko, da je zares edinstven. Zanesljivo še nikdar nisem slišal za kaj niti približno podobnega. Hkrati se je pokazalo domala nemogoče, da bi brez dvoma potrdili, da je to to, kar se zdi, da je, tako da lahko z zadovoljstvom povem, da smo si s tem prihranili zadrego, da bi morali bolezen poimenovati.«

»Želite, da spravim g. Elwesa nazaj v posteljo?« je bolničar vprašal Standisha. Standish je prikimal. Bilo mu je odveč, da bi zapravljal besede za svoje podrejene.

Bolničar se je priklonil, da bi se pogovoril z bolnikom.

»G. Elwes?« je tiho rekel.

Videti je bilo, kot da se je g. Elwes predramil iz sanjarjenja.

»Mmmm?« je rekel in nenadoma pogledal naokrog. Videti je bil zbegan.

»O! O? Kaj?« je plašno rekel.

»Želite, da vam pomagam nazaj v posteljo?«

»O. O, hvala, ja. Ja, to bi bilo lepo.«

Čeprav očitno zbegan in ves iz sebe, se je znal g. Elwes kar spretno spraviti nazaj v posteljo, in vse, kar je potreboval od bolničarja, je bilo zgolj nekaj pomirjajočih in spodbudnih besed. Ko je bil g. Elwes enkrat skrbno nameščen, je bolničar vljudno pokimal Standishu in Kate ter zapustil sobo.

G. Elwes se je, ležeč naslonjen na grmado blazin, brž pogreznil nazaj v svoje zamaknjeno stanje. Glava mu je omahnila za spoznanje naprej in zastrmel se je v eno svojih kolen, ki je koščeno štrlelo izpod rjuh.

»New York, prosim,« je rekel.

Kate je zbegano ošinila Standisha, upajoč na kakršnokoli pojasnilo, vendar ga ni dobila.

»Aha, prav,« je rekel g. Elwes, »541 in še nekaj. Čakajte.« S svojim mrtvim, enoličnim glasom je povedal še štiri cifre v številki.

»Kaj se tu dogaja?« je končno vprašala Kate.

»Kar precej časa nam je vzelo, da smo to ugotovili. Nekdo je to odkril zgolj po golem naključju. Tistile televizor je bil vključen...«

Pokazal je na majhen prenosen aparat, postavljen ob strani postelje.

»... in nastavljen na eno tistih kontaktnih oddaj, ki pač oddajajo v živo. Pripetilo se je nekaj skrajno izjemnega. G. Elwes je takole sedel, mrmrjajoč, kako zelo sovraži BBC - ne vem, če je bil ravno BBC, morda je bila ena tistih drugih postaj, ki jih imajo sedaj - in izražal svoje mišljenje o voditelju oddaje, nekaj v smislu, da je po njegovem mnenju voditelj nekakšna danka, vrhu tega pa je govoril, da si želi, da bi bilo že vsega konec, in ja, prav, da že prihaja, potem pa se je na nek nenavaden način nenadoma začelo njegovo govorjenje skoraj popolnoma ujemati s tistim na televiziji.«

»Ne razumem, kaj hočete reči,« je rekla Kate.

»Bil bi presenečen, če bi,« je rekel Standish. »Vse, kar je Elwes povedal, je samo trenutek kasneje na televiziji povedal tudi nek gospod z imenom Dustin Hoffman. Zdi se, kot da g. Elwes tukaj ve vse, kar bo ta g. Hoffman povedal, in to samo sekundo ali kaj preden on to res pove. Moram reči, da to ni nekaj, česar bi bil g. Hoffman zelo vesel, če bi vedel. Gospoda smo poskušali seznaniti s problemom, vendar se je izkazalo, da je do njega nekako težko priti.«

»Le kakšno sranje je zdaj to?« je spokojno vprašal g. Elwes.

»Domnevamo, da g. Hoffman trenutno snema film nekje na zahodni obali Amerike.«

Pogledal je na uro.

»Mislim, da je pravkar vstal in se lotil svojih jutranjih telefonskih klicev iz hotelske sobe,« je dodal.

Kate je osuplo strmela zdaj v Standisha, zdaj v izjemnega g. Elwesa.

»Koliko časa pa je ta ubogi človek že takole?«

»Oh, kakšnih pet let, se mi zdi. Začelo se je popolnoma kot strela z jasnega. Nekega dne je kot običajno z družino sedel pri večerji, ko se je nenadoma začel pritoževati čez svojo počitniško prikolico. In potem malo kasneje, kako so ga ustrelili. Nato je vso noč govoril v spanju, spet in spet ponavljajoč ene in iste na videz nesmiselne stavke, in povedal je še, da so po njegovem mnenju zelo slabo napisani. Kot si lahko mislite, so bili to za njegovo družino zelo težki časi, živeti s takšnim perfekcionističnim igralcem in se tega sploh ne zavedati. Sedaj se zdi zelo presenetljivo, koliko časa je bilo potrebno, da so ugotovili, kaj se dogaja. Še posebno, ko jih je enkrat zjutraj vse prebudil, da bi sem jim ter producentu in režiserju zahvalil za oskarja.«

Kate, ki se ni zavedala, da jo dan še vedno samo mehča za tisto, kar še prihaja, je naredila napako, ko je mislila, da je ravnokar doživela vrhunec šoka.

»Ubogi mož,« je rekla s tihim glasom. »Kako pomilovanja vreden položaj. Živi zgolj kot senca nekoga drugega.«

»Ne bi rekel, da prestaja kakršnekoli bolečine.«

Videti je bilo, da je g. Elwes spokojno vpleten v ogorčen prepir, ki se je očitno tikal definicij besed »dejstva«, »bruto«, »dohodek« in »limuzina«.

»Vendar so posledice tega izjemne, kaj?« je rekla Kate. »Te stvari govori pravzaprav nekaj trenutkov pred Dustinom Hoffmanom?«

»No ja, seveda so to samo ugibanja. Naleteli smo samo na par jasnih primerov popolnega sovpadanja, in žal še nismo imeli priložnosti, da bi opravili temeljitejše raziskave. Treba se je zavedati, da nimamo nobenih natančnih zapisov o tistih nekaj primerih neposrednega sovpadanja, tako da lahko stvar verjetno pripišemo naključju. Ostalo bi bil lahko zgolj plod bujne domišljije.«

»Vendar, če bi to vzporedili s primerom deklice, ki sva jo pravkar videla ...«

»A, no ja, veste, tega ne moremo storiti. Sleherni primer moramo soditi izključno na podlagi njegovih lastnih dejstev.«

»Toda, saj sta oba v istem svetu ...«

»Že, vendar sta to dve ločeni vprašanji. Jasno, če bi lahko g. Elwes tukaj prikazal dobršno mero predhodnega vedenja o na primer predsedniku Sovjetske zveze oziroma še bolje Združenih držav, potem bi bila v primer očitno vpletena pomembna obrambna vprašanja, in človek bi bil glede vprašanja, kaj je in kaj ni naključje ter plod domišljije, pripravljen morda celo prekoračiti pooblastila, toda v primeru navadnega filmskega igralca - to se pravi filmskega igralca brez kakršnihkoli jasno opredeljenih političnih ciljev - mislim, da ne, da se moramo držati strogih znanstvenih načel.«

»No,« je dodal in se obrnil, da bi odšel, pri čemer je s seboj potegnil tudi Kate, »menim, da v primeru obeh, tako g. Elwesa kot ee, kakojijeime, očarljivo dekletce v vozičku, morda jima ne moremo več kaj dosti pomagati in morda potrebujemo prostor in zmogljivosti za bolj zaslužene primere.«

Kate se ni mogla domisliti ničesar, kar bi na to rekla, in mu je kuhajoč jezo molče sledila.

»Aha, no, tukaj pa imamo povsem zanimivejši in obetavnejši primer,« je rekel Standish, utirajoč si pot skozi naslednji par nihajnih vrat.

Kate se je trudila brzdati svoja čustva, a tudi tako brezčuten in marsovski človek, kot je bil g. Standish, si ni mogel kaj, da ne bi opazil, da se njegovo poslušalstvo z njim ne strinja popolnoma. V njegov nastop se je prikradel kanček dodatne zadirčnosti in nestrpnosti, ki je združil moči z ogromnimi količinami zadirčnosti in nestrpnosti, ki so že bile tam.

Nekaj sekund sta molče stopala navzdol po hodniku. Kate je iskala še druge načine, kako bi neprisiljeno vpeljala temo o sprejemanju novih bolnikov, vendar si je morala priznati, da človek ne more poskušati trikrat zaporedoma vpeljati ene in iste teme, ne da bi pričel izgubljati tisti nujno potrebni pridih neprisiljenosti. Skrivoma, kot je le mogla, je ošinila vsaka vrata, mimo katerih sta šla, vendar jih je bila večina trdno zaprta, ostala, ki niso bila, pa niso razkrila ničesar zanimivega.

Ko sta šla mimo okna, se je ozrla skozenj in opazila kombi, ki je zavil na stransko dvorišče. Njeno pozornost je v tem bežnem trenutku, ko ga je lahko videla, pritegnil zato, ker zelo očitno ni pripadal niti pekarni niti pralnici. Pekarski in pralniški kombiji reklamirajo svojo dejavnost in na njih so naslikane besede, kot so pekarna ali pralnica, medtem ko je bil ta kombi popolnoma nepopisan. Nikomur ni imel prav ničesar povedati in to je povedal jasno in glasno.

Bil je velik, težak kombi resnega videza, ki je bil pravzaprav tik pred tem, da postane tovornjak, in bil je enolično pobarvan s temno, kovinsko sivo barvo. Kate je spominjal na orjaške, topovsko sive tovornjake s priklopnikom, ki so na svoji poti iz Albanije rohneli prek Bolgarije in Jugoslavije, z ničemer drugim kot besedo Albanija natiskano na svojih stranicah. Spomnila se je, da se je nekoč vpraševala, kaj le izvažajo Albanci na tak skrivnosten način, toda ko je ob neki priložnosti pogledala v leksikon, je odkrila, da je edina stvar, ki jo izvažajo, elektrika - ki bi jo, če se je pravilno spominjala svoje srednješolske fizike, malo verjetno prevažali v tovornjakih.

Velik kombi resnega videza se je obrnil in zapeljal vzvratno proti stranskemu vhodu v kliniko. Karkoli že ta kombi običajno prevaža, je pomislila Kate, bo to v kratkem prevzel ali pa dostavil. Šla je naprej.

Nekaj trenutkov kasneje je Standish prispel do Vrat, nežno potrkal nanje in zvedavo pokukal v sobo. Nato je namignil Kate, naj vstopi za njim.

To je bila povsem drugačne sorte soba. Takoj za vrati je bil predprostor z zelo velikim oknom, skozi katerega je bilo moč videti glavno sobo. Oba prostora sta bila med seboj očitno zvočno izolirana, kajti predprostor je bil okrašen z nadzornimi napravami in računalniki, med katerimi ni bilo niti enega, ki ne bi sam pri sebi glasno brundal, glavna soba pa je vsebovala žensko, ki je leže v postelji spala.

»Ga. Elspeth May,« je rekel Standish in imel očitno občutek, da napoveduje vrhunec predstave. Njena soba je bila očitno zelo v redu - prostorna ter drago in razkošno opremljena. Povsod so stale sveže rože, in mizica, na kateri je ležalo pletenje ge. May, je bila iz mahagonija.

Sama je bila lepo grajena sivolasa dama poznih srednjih let in spala je napol podprta s kupom blazin in ogrnjena v rožnato pleteno jopico. Kate je brž postalo jasno, da čeprav spi, nikakor ni nedejavna. Glava ji je bila naslonjena nazaj in oči zaprte, vendar je njena desna roka stiskala svinčnik, ki je divje čečkal po veliki poli papirja, ki je ležala poleg nje. Zdelo se je, da roka živi, podobno kot usta deklice v invalidskem vozičku, neodvisno in mrzlično dejavno življenje. Na čelo ge. May so bile tik pod lasiščem prilepljene nekakšne majhne rdečkaste elektrode in Kate je predpostavljala, da te oskrbujejo nekatere podatke, ki poplesujejo prek računalniških zaslonov v predprostoru, v katerem je stala s Standishem. Za računalniki so sedeli dva moška in ženska v belih haljah, poleg njih pa je stala sestra in gledala skozi okno. Standish je z njimi izmenjal nekaj kratkih besed v zvezi s trenutnim stanjem bolnice, o katerem so se na splošno vsi strinjali, da je izvrstno.

Kate se ni mogla znebiti vtisa, da bi morala vedeti, kdo je ta ga. May, vendar ni in je bila prisiljena vprašati.

»Ona je medij,« je nekoliko jezno rekel Standish, »kot sem domneval, da že veste. Medij ogromnih sposobnosti. Trenutno je pod hipnozo in zaposlena z avtomatičnim pisanjem. Piše po nareku. Malodane sleherni košček nareka, ki ga sprejme, je neprecenljive vrednosti. Še niste slišali zanjo?«

Kate je priznala, da še ni.

»No, gotovo vam je znana dama, ki je trdila, da ji Mozart, Beethoven in Schubert narekujejo glasbo?«

»Ja, zanjo sem že slišala. Nekaj let nazaj so o njej na dolgo in široko pisali v barvnih prilogah.«

»Njene trditve so bile, no ja, zanimive, če vas takšne reči zanimajo. Glasba se je vsekakor bolj skladala z nečim, kar bi utegnil vsak izmed teh gospodov spisati v naglici in pred zajtrkom, kot pa z nečim, kar bi pričakovali od glasbeno neizobražene gospodinje srednjih let.«

Kate ni mogla kar tako mimo takšne domišljavosti.

»To je precej šovinistično gledano,« je rekla, »George Eliot je bila gospodinja srednjih let.«

»Ja, ja,« je razdraženo rekel Standish, »vendar njej ni pokojni Wolfgang Amadeus narekoval glasbe. To je tisto, kar bi rad poudaril. Prosim, poskusite slediti temi pogovora in ne načenjajte nebistvenih vprašanj. Če bi samo za trenutek začutil, da lahko primer George Eliot kakorkoli osvetli naš sedanji problem, se lahko zanesete, da bi ga navedel sam.

Kje sem ostal?«

»Ne vem.«

»Mabel. Doris? Ji je bilo tako ime? Recimo ji Mabel. Dejstvo je, da se je bilo problema Doris najlaže lotiti tako, da se zanj nismo menili. Od njega ni bila odvisna prav nobena zares pomembna stvar. Par koncertov. Drugorazredno gradivo. Toda tukaj, tukaj imamo nekaj povsem drugačne narave.«

To zadnje je rekel s pritajenim glasom in se okrenil, da bi preučil televizijski ekran, ki je stal med kopico računalniških zaslonov. Prikazoval je bližnji posnetek roke ge. May, kako bega po svoji poli papirja. Roka je večinoma zakrivala, kar je bila napisala, a videti je bilo, da gre za nekakšne matematične enačbe.

»Ga. May sprejema, oziroma tako vsaj trdi, nareke nekaterih največjih fizikov. Einsteina in Heisenberga in Plancka. In zelo težko je oporekati njenim trditvam, kajti podatki, ki jih tu zbiramo s pomočjo avtomatičnega pisanja te ... nešolane dame, v resnici predstavljajo zelo visoko teoretično fiziko.

Od pokojnega Einsteina dobivamo nova in nova pojasnila k naši predstavi o tem, kako delujeta čas in prostor na makroskopičnem nivoju, in pokojna Heisenberg in Planck nam poglabljata razumevanje osnovne zgradbe snovi na nivoju delcev. In popolnoma nobenega dvoma ni, da nas ti podatki vodijo bliže in bliže k izmikajočemu se cilju celovite, poenotene teorije vsega.

Vendar spravlja to znanstvenike v zelo zanimiv, da ne rečem nekoliko neprijeten položaj, kajti način, s katerim podatki prihajajo do nas, se zdi v popolnem nasprotju z njihovim pomenom.«

»To je podobno kot striček Henry,« je nenadoma rekla Kate.

Standish jo je zabodeno pogledal.

»Striček Henry misli, da je kura,« je pojasnila Kate.

Standish jo je spet zabodeno pogledal.

»Tega ste gotovo že slišali,« je rekla Kate. »>Strašno smo zaskrbljeni zaradi strička Henrya. Misli, da je kura.< >Zakaj ga pa potem ne peljete k zdravniku?< >Ja, saj bi ga, samo kaj, ko potrebujemo jajca.«<

Standish je strmel vanjo, kot da bi ji iz vrha nosu meni nič, tebi nič pognal majhen, vendar brezhibno oblikovan bezeg.

»Ponovite to,« je rekel s tihim, osuplim glasom.

»Kaj, vse?«

»Vse.«

Kate si je zalepila pesti ob bok in vse ponovila, tokrat spuščajoč glasove z malo bolj zanesenim in južnjaškim naglasom.

»Enkratno,« je dahnil Standish, ko je končala.

»Gotovo ste ga že kdaj slišali,« je rekla, nekoliko presenečena nad takšnim odzivom. »To je star vic.«

»Ne,« je rekel, »nisem. Potrebujemo jajca. Potrebujemo jajca. Potrebujemo jajca. >Ne moremo ga poslati k zdravniku, ker potrebujemo jajca.< Osupljiv vpogled v poglavitne paradokse stanj človeške zavesti in naših neumornih sposobnosti izmišljati si prilagodljiva osnovna načela, s katerimi si te paradokse tolmačimo. Ljubi Bog.«

Kate je skomignila z rameni.

»In vi pravite, da je to vic?« ni mogel verjeti Standish.

»Ja. Dejansko je zelo star.«

»In so vsi takšni? O tem še nikoli nisem razmišljal.«

»No ja -«

»Kaj takšnega,« je rekel Standish. »Ves sem iz sebe. Mislil sem, da so vici stvari, ki jih na televiziji govorijo debeli ljudje, in nikoli jih nisem poslušal. Občutek imam, da so mi ljudje ves čas nekaj prikrivali. Sestra!«

Sestra, ki je skozi okno motrila go. May, je kar poskočila, ko jo je na vsem lepem tako oblajal.

»Ee, ja, g. Standish?« je rekla. Očitno jo je napravil živčno.

»Zakaj mi nikoli ne poveste nobenega vica?«

Sestra je strmela vanj in se vsa tresla od nezmožnosti, da bi samo pomislila, kako naj si predstavlja odgovor na takšno vprašanje.

»Ee, torej ...«

»Pribeležite si to, boste? V prihodnje bom od vas in vsega ostalega osebja te klinike zahteval, da mi poveste vse vice, ki jih imate na razpolago, jasno?«

»Ee, jasno, g. Standish -«

Standish jo je dvomeče in sumničavo pogledal.

»Saj poznate kakšen vic, kaj?« jo je izzival.

»Ee, ja, g. Standish, mislim, da poznam.«

»Povejte mi enega.«

»Kaj, ee, zdaj, g. Standish?«

»Ta trenutek.«

»Ee, torej, eni - eden je, ko se pacient zbudi, potem ko so mu, torej, bil je na, ee, operaciji in potem se zbudi, ta ni tako dober, a vseeno, bil je na operaciji, in ko se zbudi, reče zdravniku: >Doktor, doktor, kaj je narobe z mano, sploh ne čutim nog.< In zdravnik reče: >Ja, žal smo vam morali odrezati obe roki.< In to je to. Ee, zato ni čutil svojih nog, razumete?«

G. Standish jo je za trenutek ali dva predirno gledal.

»Zjutraj se mi javite na raport, sestra,« je rekel.

»Ja, g. Standish.«

Obrnil se je proti Kate.

»Kaj ni eden o kuri, ki prečka cesto, ali nekaj takega?«

»Ee, je,« je nezaupljivo rekla Kate. Začutila je, da je zašla v nekoliko neprijeten položaj.

»In kako gre?«

»No,« je rekla Kate, »takole gre: >Zakaj kura prečka cesto?<«

»Ja? In?«

»In odgovor je: >Da pride na drugo stran.«<

»Razumem.« Standish je malo razmislil. »In kaj počne ta kura, ko pride na drugo stran ceste?«

»O tem zgodba molči,« je odrezavo odvrnila Kate. »Mislim, da to presega okvire tega vica, ki se dejansko ukvarja zgolj s potovanjem kure prek ceste in njenimi razlogi za takšno dejanje. V tem pogledu nekoliko spominja na japonski haiku.«

Kate je nenadoma opazila, da se je pričela zabavati. Uspelo ji je skrivoma pomežikniti sestri, ki se ji še sanjalo ni, kaj naj si o vsem tem misli.

»Razumem,« je še enkrat rekel Standish in se namrščil. »In ali ti, ee, vici zahtevajo predhodno uporabo kakršnegakoli umetnega stimulanta?«

»Odvisno od vica in od tega, komu ga poveste.«

»Hmm, moram reči, da ste mi vsekakor pomagali zaorati trdo in bogato ledino, gdč., ee. Zdi se mi, da bi skrbna in takojšnja raziskava koristila celotnemu področju humorja. Brez dvoma pa moramo najprej razločiti vice, ki v sebi skrivajo kakršnokoli pristno psihološko vrednost, od tistih, ki zgolj spodbujajo k uživanju mamil in jih je treba zaustaviti. Dobro.«

Obrnil se je, da bi ogovoril raziskovalca v beli halji, ki je preučeval televizijski ekran, na katerem so se kazale čečkarije gospe May.

»Kakšna nova pomembnost od g. Einsteina?« je vprašal.

Raziskovalec ni odmaknil pogleda z ekrana. Odgovoril je: »Pravi: >Kako ti pripravim jajca? Mehko ali trdo kuhana?«<

Standish je spet pomišljal.

»Zanimivo,« je rekel, »zelo zanimivo. Nadaljujte s skrbnim beleženjem vsega, kar napiše. Pridite.« To zadnje je rekel Kate in se odpravil iz sobe.

»Zelo čudni ljudje, ti fiziki,« je rekel takoj, ko sta bila spet zunaj. »Po mojih izkušnjah so tisti, ki niso zares mrtvi, na nek način zelo bolni. No, popoldne kar hiti in prepričan sem, da že komaj čakate, da greste in se lotite svojega članka, gdč., ee. Jaz imam seveda še stvari, ki vneto pričakujejo mojo pozornost in bolnike, ki pričakujejo mojo nego. Če torej nimate več vprašanj -«

»Samo še nekaj, g. Standish.« K vragu vse skupaj, se je odločila Kate. »Pomembno je, da lahko poudarimo, da so novice povsem sveže. Če bi morda lahko žrtvovali še par minut, bi šla lahko pogledat kogarkoliže ste nazadnje sprejeli.«

»Mislim, da bi bilo to malce težko. Nazadnje smo sprejeli neko bolnico približno mesec dni nazaj, in dva tedna po sprejemu je umrla za pljučnico.«

»O, ah. No, morda to niti ni tako razburljivo. Prav. Nobenih novih bolnikov v zadnjih par dnevih? Niste sprejeli nikogar posebno velikega ali svetlolasega ali nordijskega s krznenim plaščem ali morda kovaškim kladivom. Hočem reči, samo na primer.« Prešinil jo je nenaden navdih. »Morda ponoven sprejem?«

Standish jo je opazoval z naraščajočim sumom.

»Gdč., ee -«

»Schechter.«

»Gdč. Schechter, začenjam dobivati vtis, da se za našo kliniko ne zanimate zaradi -«

V tem trenutku so ga prekinila nihajna vrata, ki so se odprla iz hodnika lik za njima. Ozrl se je, da bi videl, kdo je, in ko je to naredil, se je njegovo vedenje spremenilo.

Strogo je pomignil Kate, naj stopi vstran, medtem ko je bolničar skozi vrata potiskal veliko posteljo na kolescih. Zadaj sta ga spremljali še dve sestri in dajali vtis, kot da sta v spremstvu sprevoda in ne zgolj medicinski sestri s svojimi običajnimi opravki.

Na postelji je ležal prefinjeno krhek star mož s kožo kot nežno marmoriran pergament.

Vzglavje postelje je bilo samo za spoznanje privzdignjeno, tako da je lahko starec pregledoval svet, ki je drsel mimo njega, in pregledoval ga je z nekakšno umirjeno, dobrohotno grozo. Usta so mu visela nežno odprta in glava mu je bila zelo rahlo sklonjena, tako da jo je vsak najmanjši sunek premikajoče se postelje zazibal zdaj na to, zdaj na ono stran. In vendar je kljub svoji krhki ravnodušnosti izžareval zelo blag, zelo nežen občutek, da je vse njegovo.

Ta občutek je dajalo njegovo oko. Sleherna stvar, na kateri se je ustavilo, naj je bil to pogled skozi okno ali sestra, ki je pridržala vrata, tako da je šla lahko postelja neovirano skozi, ali pa g. Standish, ki sta ga bili nenadoma ena sama ponižna milina in spoštljivost, vse je bilo videti, kot da se je v trenutku združilo v kraljestvo, ki mu vlada to oko.

Kate se je za trenutek začudila, kako lahko oči izdajajo takšno ogromno količino podatkov o njihovem lastniku. Konec koncev so to zgolj kroglice bele zrklovine. S starostjo se komaj kaj spreminjajo, razen da postanejo nekoliko bolj rdeče in solzne. Zenica se je za spoznanje razširila in zožila, a to je bilo vse. Le od kod je prihajala vsa ta poplava podatkov? Sploh pa v primeru moža z enim samim očesom in z mlahavo krpo kože na mestu drugega.

To njeno razmišljanje je prekinilo dejstvo, da se je dotično oko v tem trenutku premaknilo s Standisha in se ustavilo na njej. Njegov primež je bil tako osupljiv, da je skoraj zavreščala.

Z najšibkejšo med komaj zaznavnimi kretnjami je starec namignil bolničarju, ki je potiskal posteljo, naj ustavi. Postelja se je ustavila, in ko je zvok njenih vrtečih se kolesc utihnil, ni bilo za trenutek slišati ničesar drugega kot oddaljeno brenčanje dvigala.

Nato se je dvigalo ustavilo.

Kate mu je vrnila pogled in se prijazno namrščila, kot bi hotela reči: »Oprostite, mar vas poznam?« in se nato sama pri sebi vpraševala, če ga morda res ne. Na njegovem obrazu je bilo nekaj bežno znanega, vendar nekako ni mogla ugotoviti, kaj. Prevzeta je bila, ko je opazila, da, čeprav je to samo transportna postelja, so rjuhe, na katerih počivajo njegove roke, prave lanene rjuhe, sveže oprane in zlikane.

G. Standish je rahlo zakašljal in rekel: »Gdč., ee, to je eden naših najvrednejših in, ee, najbolj cenjenih pacientov, g. -«

»Vam je dovolj udobno, g. Odwin?« ga je uslužno prekinila sestra. Vendar to ne bi bilo potrebno. To je bil bolnik, katerega ime je g. Standish prav gotovo poznal.

Odin jo je utišal z najrahlejšim med gibi.

»G. Odwin,« je rekel Standish, »to je gdč., ee -«

Kate se je ravno hotela še enkrat predstaviti, ko je nenadoma popolnoma osupnila od presenečenja.

»Natanko vem, kdo je,« je s tihim, vendar razločnim glasom rekel Odin in v njegovem očesu je bilo za trenutek zaznati občutek pipsa, ki pomenljivo zre v oso.

Poskušala je delovati zelo uradno in angleško.

»Bojim se,« je strogo rekla, »da vas ne poznam.«

»Ja,« je rekel Odin.

Pomignil je bolničarju in skupaj sta nadaljevala svojo lagodno pot navzdol po hodniku. Standish in sestra sta si izmenjala pogleda, potem pa je Kate osuplo ugotovila, da sloji poleg njih na hodniku še nekdo.

Verjetno se tu ni pojavil s čarovnijo. Samo pri miru je stal, medtem ko se je postelja odpeljala naprej, in njegova višina oziroma pomanjkanje nje je bilo takšno, da je bil doslej preprosto skrit za njo.

Veliko bolje je bilo, ko je bil skrit.

So ljudje, ki so vam všeč že na prvi pogled, potem takšni, za katere menite, da se jih boste privadili, ko bo čas dozorel, in so takšni, ki si jih želite enostavno odriniti od sebe z ostro palico. Kate je bilo v trenutku jasno, v katero skupino sodi pojava Toea Raga. Režal se je in zijal vanjo oziroma zdelo se je, da zija v neko nevidno muho, ki se podi okrog njene glave.

Pognal se je proti njej, in še preden ji ga je uspelo zaustaviti, je zgrabil njeno desnico in jo začel divje stresati gor in dol.

»Tudi mene ne poznate, gdč. Schechter,« je rekel in veselo odskakljal navzgor po hodniku.

12. POGLAVJE

Veliki sivi kombi resnega videza se je tiho spustil po dovozu, zapeljal skozi kamnita vrata in umirjeno pocenil, ko je zavil s peščene poti na asfalt glavne ceste. To je bila zračna podeželska cesta, ob kateri je tekel drevored zimskih obrisov brezlistnih hrastov in posušenih brestov. Na nebu so se kot pernice kopičili visoki sivi oblaki. Kombi se je dostojanstveno oddaljeval navzdol po cesti in se kmalu izgubil med njenimi oddaljenimi zavoji in ovinki.

Manj dostojanstveno se je nekaj minut kasneje med vrati pojavil rumeni citroen. Obrnil je svoja poševna kolesa na cestno hrbtišče in se počasi, vendar mukoma podal v isto smer.

Kate je bila vznemirjena.

Zadnjih nekaj minut je bilo precej neprijetnih. Že sicer je bil Standish nedvomno mož čudaškega značaja, toda po njunem srečanju z bolnikom po imenu Odwin je postal odkrito sovražen. To je bila zastrašujoča sovražnost nekoga, ki se tudi sam boji - česa, Kate ni vedela.

Kdo je ona? je hotel vedeti. Kako ji je uspelo pretentati Alana Franklina, uglednega psihologa, da ji je napisal priporočilo? Kaj ima za bregom? Kaj - in zdelo se je, da je bil to vrhunec - je storila, da je izzvala neodobravanje g. Odwina?

Čemerno je držala avto na cesti, medtem ko se je ta z velikimi težavami spopadal z ovinki in le z za spoznanje manjšimi ravnimi odseki. Nekoč jo je ta avto že spravil na sodišče, ko je eno njegovih sprednjih koles odfrčalo na čisto lasten majhen izlet in skoraj povzročilo nezgodo. Policijska priča na sodišču je omenjala njen ljubljeni citroen kot »domnevni avto« in to ime se je potem obdržalo. Ta domnevni avto je imela še posebno rada iz mnogo razlogov. Če so mu na primer odpadla katera od vrat, jih je lahko dala sama nazaj, kar je več. kot bi lahko rekli za BMW.

Vpraševala se je, če je tudi videti tako bleda in izmučena, kot se počuti, vendar je vzvratno ogledalo klopotalo naokrog pod sedežem, tako da ji je bilo to spoznanje prihranjeno.

Še Standish je postal močno bled in že ob sami misli, da bi kdo ujezil g. Odwina, je začel drgetati in sploh ni hotel slišati, ko je Kate poskušala zanikati, da bi o njem karkoli vedela. Če to drži, je hotel vedeti Standish, zakaj je dal potem g. Odwin jasno vedeti, da jo pozna? Mar trdi, da je g. Odwin lažnivec? Če ja, potem naj se le pazi.

Kate je bila zbegana. Srečanja z g. Odwinom si nikakor ni mogla pojasniti. Vendar ni mogla zanikati, da je mož posedoval nekakšno moč. Ko vas je pogledal, je njegov pogled še dolgo časa visel na vas. Vendar so se pod tem njegovim motečim srepim pogledom skrivali še bolj moteči potuhnjeni tokovi. Bolj moteči so bili zato, ker so bili to potuhnjeni tokovi omahljivosti in strahu.

In kar se tiče tistega drugega stvora ...

Nedvomno je bil on kriv za zgodbe o »Nečem gnusnem v Woodsheadu«, ki so se zadnje čase pojavljale v tistih bolj skrajno priskutnih rubrikah bulvarskega tiska. Zgodbe so bile seveda žaljive in neverjetno brezčutne in nihče v deželi, razen tistih zelo malo milijonov, ki so udarjeni na žaljive in neverjetno brezčutne stvari, se ni menil zanje.

Zgodbe so trdile, da ljudi s tamkajšnjega območja »strahuje« nekakšen odvratno iznakažen »škratast« stvor, ki redno beži z Woodsheadske klinike in vsakokrat zagreši občudovanja vredno paleto nezaslišanih dejanj.

Tako kot večina ljudi je tudi Kate privzela, kolikor je o tem sploh razmišljala, da je bila resnica ta, da je kak ubog zmeden duševni bolnik zataval proč s posesti in malce prestrašil par mimoidočih starejših dam, in da so za ostalo poskrbeli Wappingovi lizunski pisuni. Sedaj je bila nekoliko bolj negotova in nekoliko manj prepričana.

Poznal - poznalo - je njeno ime.

Kaj naj bi to pomenilo?

To je pomenilo, da je napačno zavila. V svoji zamišljenosti je zgrešila odcep, ki bi jo pripeljal nazaj na glavno cesto proti Londonu, in potem je morala premisliti, kaj sedaj. Lahko bi enostavno obrnila avto in šla nazaj, vendar je bilo že dolgo tega, kar je zadnjič prestavila v vzvratno, in odkrito povedano, bilo jo je malce strah, kako bi avto to prenesel.

Pri naslednjih dveh odcepih je poskusila zaviti desno, da bi videla, če jo bo to pripeljalo v pravo smer, vendar ni imela nobenega resnejšega upanja, da bi to v resnici delovalo, in prav je bila storila, da ni zavila. Peljala se je še dve ali tri milje naprej, vedoč, da je sicer na napačni cesti, vendar vsaj, sodeč po legi svetlejšega sivega madeža na sivem nebu, namenjena v pravo smer.

Čez nekaj časa se je pomirila s to novo potjo. Iz nekaj smerokazov, mimo katerih se je peljala, je jasno razbrala, da se zdaj pelje zgolj po cesti B nazaj v London, s čimer je bila popolnoma zadovoljna. Če bi že prej pomislila na to, bi bila verjetno tudi raje izbrala to možnost kot pa zelo prometno glavno cesto.

Izlet je bil popolna polomija in mnogo bolje bi bila storila, če bi ostala doma in se celo popoldne namakala v banji. Doživljaj je bil v celoti skrajno mučen, malodane grozljiv, in kar se njenega dejanskega cilja tiče, je ostala popolnoma praznih rok. Dovolj hudo je bilo že to, da je imela cilj, na katerega je komaj lahko pomislila, ne da bi pri tem hkrati slutila, kako ji bo vse skupaj padlo v vodo. Postopoma jo je zajel občutek postane ničevosti, ki se je pridružil splošni sivini neba.

Vpraševala se je, če se ji ni čisto rahlo zmešalo. Zdelo se je, da se ji je življenje v zadnjih nekaj dneh popolnoma izmuznilo izpod nadzora in prav žalostno je bilo spoznanje, kako šibka je njena oblast, če jo lahko omaja sorazmerno majhen meteorit ali strela ali karkoli je že to bilo.

Zdelo se je, da je beseda strela priletela v sredo tega razmišljanja brez vnaprejšnjega opozorila, in ni vedela, kaj naj z njo, tako da jo je kar pustila ležati na dnu svojih misli kot brisačo na tleh svoje kopalnice, ki se ji je ni ljubilo pobrati.

Želela si je, da bi se skozi oblake prikazal žarek sonca. Njena kolesa so tlačila milje, oblaki so jo tlačili k tlom, in zavedela se je, da vse močneje misli na pingvine. Končno je začutila, da ne zdrži več, in da ji bo nekajminutni sprehod pomagal, da se izkoplje iz tega razpoloženja.

Zapeljala je ob rob ceste in starejši jaguar, ki ji je bil sledil zadnjih sedemnajst milj, se ji je zaletel naravnost v zadek, kar je prav tako pomagalo.

13. POGLAVJE

V sijajnem navalu besa je Kate kot prerojena skočila iz avta, da bi nahrulila voznika drugega avta, ki je tudi ravno skakal iz njega, da bi nahrulil njo.

»Zakaj ne gledate, kje vozite?« se je drla nanj. Bil je precej zalit moški, ki je vozil v dolgem usnjenem plašču in nadvse ogabnem rdečem klobuku, kljub očitnim mukam, ki jih je to vključevalo. Zaradi tega se je Kate ogrela zanj.

»Zakaj ne gledam, kje vozim?« je razdraženo odvrnil. »Kaj ne gledate v vzvratno ogledalo?«

»Ne,« je rekla Kate in uprla pesti v boke.

»O,« je rekel njen nasprotnik. »In zakaj ne?«

»Ker je pod sedežem.«

»Že razumem,« je čemerno odvrnil. »Hvala, ker ste tako odkriti z mano. Imate odvetnika?«

»Ja, pravzaprav ga imam,« je rekla Kate. To je rekla ošabno in s poletom.

»Je kaj prida?« je rekel mož s klobukom. »Tudi jaz bom potreboval enega. Mojega so za nekaj časa vtaknili v ječo.«

»No, mojega prav gotovo ne morete dobiti.«

»Zakaj ne?«

»Ne bodite no smešni. To bi bilo očitno nasprotje interesov.«

Njen nasprotnik je prekrižal roke in se naslonil nazaj ob pokrov svojega avtomobila. Vzel si je čas, da preceni okoliščine. Cesta je postajala meglena, kajti na deželo se je začel spuščati zgodnji zimski večer. Sklonil se je v avto in vključil vse štiri smernike. Jantarno rumena svetloba zadnjih luči je mehko utripala na grmičasti travi ob cesti. Prednje luči so bile zakopane v zadek Kateinega citroena in niso bile v takšnem stanju, da bi lahko utripale.

Ostal je naslonjen na avto in ocenjujoče meril Kate od nog do glave.

»Vi ste voznica,« je rekel, »in besedo uporabljam v najohlapnejšem možnem pomenu, t. j. zgolj nekdo, ki zavzema sedež za volanom nečesa, čemur bom samo trenutno rekel - vendar uporabljam izraz strogo brez predsodkov - avto, medtem ko se ta giblje po cesti, z izrednim, da ne rečem malodane nadčloveškim pomanjkanjem znanja. Razumete, na kaj namigujem?«

»Ne.«

»Hočem reči, da slabo vozite. Mar veste, da ste zadnjih sedemnajst milj vozili po obeh pasovih ceste?«

»Sedemnajst milj! Ste me zasledovali?«

»Samo do določene mere,« je rekel Dirk. »Poskušal sem se držati te strani ceste.«

»Razumem. Hvala tudi vam, ker ste tako odkriti z mano. Verjetno mi ni treba posebej poudarjati, da je to nezaslišano. Svetujem vam, da si priskrbite prekleto dobrega odvetnika, kajti moj ga bo nasadil na raženj.«

»Morda bi bilo bolje, če si priskrbim ražnjič.«

»Se vam vidi, da ste si privoščili že kar dovolj ražnjičev. Smem vprašati, zakaj ste mi sledili?«

»Videti ste bili, kot da veste, kam ste namenjeni. Vsaj na začetku. Prvih sto jardov ali kaj.«

»Kaj za vraga pa se vas tiče, kam jaz grem?«

»Moja navigacijska metoda.«

Kate je zožila pogled.

Ravno je hotela zahtevati izčrpno in takojšnje pojasnilo te bedaste pripombe, ko je ob njima upočasnil mimoidoč bel ford Sierra.

Voznik je spustil steklo na vratih in se nagnil ven. »Sta imela nezgodo, kaj?« se je zadri proti njima.

»Ja.«

»Ha!« je rekel in odpeljal naprej.

Sekundo ali dve kasneje se je poleg njiju ustavil peugeot.

»Kdo je bil to?« ju je vprašal voznik, sklicujoč se na prejšnjega voznika, ki je pravkar odpeljal.

»Ne vem,« je rekel Dirk.

»O,« je rekel voznik. »Izgleda, da sta imela nezgodo.«

»Ja,« je rekel Dirk.

»Se mi je kar zdelo,« je rekel voznik in odpeljal dalje.

»Dandanašnji mimoidoči vozniki niso vredni piškavega oreha, kaj?« je Dirk rekel Kate.

»In poleg tega se vale zaletavajo čisto navadni cepci. Še vedno bi rada vedela, zakaj ste me zasledovali. Verjetno se zavedate, da na vas težko gledam drugače kol na človeka izjemno zlovešče sorte.«

»To je zelo lahko pojasniti,« je rekel Dirk. »Ponavadi sem res. A tokrat sem se enostavno izgubil. Nasproti vozeč siv kombi, ki si je prilastil velik del ceste, me je prisilil, da sem moral uporabiti svojo skrivno metodo. Izognil sem se mu lahko le tako, da sem se izmaknil na stransko cesto, po kateri se potem nisem mogel vrniti. Kasneje sem se po nekaj zavojih popolnoma izgubil. Nekateri so mnenja, da je v takšnih primerih pametno uporabiti zemljevid, vendar jaz takim ljudem rečem samo: >Ha! Kaj pa, če nimate pri roki nobenega zemljevida? Kaj pa, če ga imate, vendar je to zemljevid Dordogneja?< Moja osebna taktika je taka, da najdem avto oziroma nekaj temu čimbolj podobnega, ki je videti, kot da ve, kam je namenjen, in mu sledim. Redko končam tam, kamor sem bil namenjen, toda pogosto končam tam, kjer bi moral biti. Kaj torej pravite na to?«

»Blabla.«

»Grob odgovor. Vsa čast.«

»Hotela sem reči, da tudi sama včasih počnem isto, vendar sem se odločila, da tega še ne bom priznala.«

»Zelo prebrisano,« je rekel Dirk. »Ne bi radi že takoj preveč izdali. Poslužite se besednih ugank, je moj svet.«

»Ne želim vaših svetov. Kam ste hoteli priti, preden ste se nenadoma odločili, da vam bo sedemnajst milj vožnje v nasprotno smer pomagalo priti tja?«

»Imenuje se Woodshead.«

»A, umobolnica.«

»Jo poznate?«

»Od nje se oddaljujem zadnjih sedemnajst milj in želim si, da bi bilo dlje. Na katerem oddelku boste? Vedeti moram, kam naj pošljem račun za popravilo.«

»Saj nimajo oddelkov,« je rekel Dirk. »In mislim, da bi bili užaljeni, če bi vas slišali, da ji rečete umobolnica.«

»Karkoli jih užali, mi je všeč.«

Dirk se je ozrl krog sebe.

»Lep večer,« je rekel.

»Ne ni.«

»Že razumem,« je rekel Dirk. »Imate, če lahko tako rečem, pridih ženske, ki ji dan ni prinesel ravno veselja ali ji oplemenitil duha.«

»Še kako prekleto res, ni mi,« je rekla Kate. »Preživela sem dan, ki bi pripravil svetega Frančiška Asiškega, da bi brcal dojenčke. Še posebno, če vanj vključim torek, ki je dan, ko sem bila nazadnje pri zavesti. In poglejte sedaj. Moj prelepi avto. Edino, kar lahko rečem v prid vsemu skupaj, je to, da vsaj nisem v Oslu.«

»Kar razumem, kako vas lahko to tolaži.«

»Nisem rekla, da me to tolaži. Ravno toliko, da me zadržuje, da se ne ubijem. Verjetno pa mi za to tako ali tako ne bi bilo treba skrbeti, z ljudmi kot ste vi, tako željnimi, da to storijo namesto mene.«

»Bili ste mi v zelo veliko pomoč, gdč. Schechter.«

»Nehajte že s tem!«

»Neham naj s čim?«

»Moje ime! Nenadoma vsi tujci, ki jih srečam, poznajo moje ime. Bi lahko, prosim, vsaj za sekundo nehali poznavati moje ime? Kako naj se v takšnih okoliščinah dekle poslužuje besednih ugank? Edina oseba, ki sem jo srečala, in ki menda ni poznala mojega imena, je bila tudi edina oseba, kateri sem se dejansko predstavila. Dobro,« je rekla, žugajoč Dirku s prstom, »nimate nadnaravnih moči, torej mi lepo povejte, od kod poznate moje ime. Dokler mi ne poveste, ne bom izpustila vaše kravate.«

»Saj je ne drž-«

»Jo pa zdaj, kolega.«

»Izpustite me!«

»Zakaj ste me zasledovali?« je vztrajala Kate. »Od kod poznate moje ime?«

»Zasledoval sem vas natanko iz navedenih razlogov. Kar se tiče vašega imena, draga dama, ste mi ga praktično sami povedali.«

»Nisem.«

»Če vam pravim, da ste.«

»Še vedno vas držim za kravato.«

»Če naj bi bili v Oslu, a ste bili od torka nezavestni, potem ste bili verjetno blizu nezaslišane eksplozije prijavnega pulta na drugem terminalu letališča Heathrow. O zadevi so na dolgo in široko poročali v časopisih. Domnevam, da ste to prezrli, ker ste bili nezavestni. Sam sem stvar prezrl zaradi divje otopelosti, vendar so me današnji dogodki nekako prisilili, da sem postal pozoren nanjo.«

Kate je nejevoljno spustila njegovo kravato, vendar ga je še naprej nezaupljivo motrila.

»Aja?« je rekla. »Kakšni dogodki?«

»Zaskrbljujoči,« je rekel Dirk, stepajoč si kravato. »Tudi če mi vaše pripovedovanje ne bi bilo dovolj, da bi ugotovil, kdo ste, potem bi mi to razkrilo dejstvo, da ste tudi vi danes obiskali Woodshead. Iz vaše srborite malodušnosti lahko sklepam, da moža, ki ste ga iskali, ni bilo tam.«

»Kaj?«

»Prosim, izvolite,« je rekel Dirk ter si naglo snel kravato in ji jo podal. »Prej sem slučajno naletel na eno izmed sester iz vaše bolnišnice. Moje prvo srečanje z njo je bilo takšne narave, da sem ga iz različnih razlogov želel čimprej zaključiti. Šele ko sem minuto ali dve kasneje stal na pločniku, otepajoč se tamkajšnje favne, je ena izmed besed, ki jih je bila izrekla, udarila vame, lahko bi rekel, skoraj kot strela. Zamisel je bila čudovito, noro neverjetna. Toda kot večina čudovito, noro neverjetnih zamisli ni bila vredna nič manjše pozornosti kot katera bolj svetovljanska, s katero se dejstva skladajo le po vztrajnem izkrivljanju.

Vrnil sem se, da bi ji zastavil še nekaj vprašanj, in potrdila je, da so iz bolnišnice v zgodnjih jutranjih urah premestili nekega dokaj nenavadnega bolnika očitno v Woodshead.

Potrdila mi je tudi, da se je neka druga bolnica že skoraj nespodobno zanimala, kaj je bilo z njim. Ta bolnica je bila gdč. Kate Schechter in mislim, da se boste strinjali, gdč. Schechter, da imajo moje navigacijske metode svoje prednosti. Morda res nisem prišel tja, kamor sem bil namenjen, vendar mislim, da sem končal tam, kjer bi moral biti.«

14. POGLAVJE

Čez približno pol ure je iz bližnje mehanične delavnice prišel močan moški z vlečnim tovornjakom, vlečno vrvjo in sinom. Ko si je ogledal stanje, je poslal sina in vlečni tovornjak proč, da bi opravila neko drugo nalogo, pritrdil vlečno vrv na sedaj neuporaben Katein avto in ga sam odvlekel do delavnice.

Minuto ali dve je bila Kate glede tega nekoliko zadržana, potem pa je rekla: »Tega ne bi naredil, če ne bi bila Američanka.«

Priporočil jima je majhno krajevno krčmo, kamor ju bo prišel iskat, ko bo pregledal citroena. Ker je Dirkov jaguar izgubil samo prednji desni smernik in je Dirk vztrajal, da tako ali tako skoraj nikoli ne zavije desno, sta se kratko pot do tja peljala. Ko je Kate, nekoliko nerada, zlezla v Dirkov avto, je našla knjigo Howarda Bella, ki jo je Dirk v kavarni izmaknil Sally Mills, in planila po njej. Nekaj minut kasneje je vstopajoč v krčmo še vedno tuhtala, če je ni že brala.

Notranjost krčme je bila tradicionalno angleška, združujoč konjske plakete, ultrapas in čemernost. Zvok Michaela Jacksona iz sosednje točilnice se je mešal z žalobnim brnežem pomivalnega stroja v njej in tako ustvarjal zvočno ozadje, ki se je docela skladalo s starim oguljenim opleskom.

Dirk je sebi in Kate kupil pijačo in se ji nato pridružil za majhno vogalno mizico, ki jo je našla proč od debele, kratkorokavne sovražnosti točilnice.

»Sem jo že brala,« je naznanila, zdaj listajoč še zadnjih nekaj strani knjige Teci kot za življenje. »Vsaj začela sem jo in prebrala prvih par poglavij. Pravzaprav že nekaj mesecev nazaj. Ne vem, zakaj še vedno berem njegove knjige. Popolnoma jasno je, da jih njegov založnik ne.« Pogledala je Dirka. »Ne bi si mislila, da vas zanimajo takšne reči. Glede na tisto malo, kolikor vem o vas.«

»Saj me ne,« je rekel Dirk. »Pobral sem jo, ee, po pomoti.«

»To vsi pravijo,« je odvrnila Kate. »Včasih je bil precej dober,« je dodala, »če so vam všeč takšne sorte reči. Moj brat se ukvarja z založništvom v New Yorku in pravi, da je postal Howard Bell zadnje čase precej čuden. Občutek imam, da se ga vsi po malem bojijo, in da je njemu to zelo všeč. Očitno nihče nima te korajže, da bi mu rekel, naj črta vse med vključno desetim in sedemindvajsetim poglavjem. In vse neumnosti o kozi. Po moje je vzrok, da proda toliko milijonov izvodov, v tem, da jih nihče v resnici ne prebere. Če bi jih vsi, ki so jih kupili, tudi prebrali, se ne bi trudili kupiti naslednje, in njegova kariera bi bila pri koncu.«

Odrinila jo je proč od sebe.

»Kakorkoli že,« je rekla, »zelo bistro ste ugotovili, zakaj sem šla v Woodshead; niste mi pa povedali, zakaj ste se sami odpravili tja.«

Dirk je skomignil z rameni. »Da bi videl, kako izgleda,« je pridržano rekel.

»Aja? No ja, lahko vam prihranim sitnosti. Precej grozno.«

»Opišite jo. Pravzaprav začnite z letališčem.«

Kate je napravila krepak požirek svoje krvave Mary in se za trenutek tiho zamislila, medtem ko je vodka marširala po njenih žilah.

»Bi radi slišali tudi o letališču?« je končno rekla.

»Ja.«

Kate je izpila preostanek svoje pijače.

»Potem bom potrebovala še eno,« je rekla in potisnila prazen kozarec do njega.

Dirk je hrabro kljuboval bolščavemu pogledu točaja in se minuto ali dve kasneje vrnil z novim kozarcem za Kate.

»V redu,« je rekla Kate. »Začela bom z mačko.«

»Kakšno mačko?«

»Mačko, za katero sem morala najti sosedo, ki bi mi jo pazila.«

»Katero sosedo?«

»Tisto, ki je umrla.«

»Razumem,« je rekel Dirk. »Veste kaj, kaj ko bi že enkrat utihnil in vas pustil, da mi poveste?«

»Ja,« je rekla Kate, »to bi bilo dobro.«

Kate je opisala dogodke zadnjih nekaj dni oziroma vsaj tiste, ki se jih je zavedala, in nato prešla na svoje vtise o Woodsheadski kliniki.

Kljub odporu, s katerim jo je opisovala, je Dirku zvenelo, kot da je to natanko takšen kraj, kamor bi se zelo rad umaknil po upokojitvi, če je možno, že jutri. Združeval je predanost nepojasnljivemu, kar je bila tudi njegova lastna trdovratna razvada (predstavljal si jo je lahko samo kot takšno in včasih jo je psoval z besom zasvojenca), s pomehkuženo popustljivostjo do samega sebe, ki je bila razvada, h kateri bi zelo rad stremel, če bi si to le lahko privoščil.

Končno je Kate opisala še svoje zoprno srečanje z g. Odwinom in njegovim odvratnim slugo, in to je bil vzrok, da je ostal Dirk še minuto potem pogreznjen v namrščen molk. Pravzaprav je porabil velik del te minute za notranji boj, ki naj bi odločil, če bo ali ne bo podlegel in si prižgal cigareto. Pred kratkim je opustil kajenje, in to je bil njegov redni boj, v katerem je tudi redno podlegel, pogosto ne da bi to opazil.

Zmagoslavno se je odločil, da je ne bo prižgal, potem pa si je kljub temu privoščil eno. Če je hotel iz prostornega žepa svojega plašča izbrskati vžigalnik, je moral iz njega vzeti najprej ovojnico, ki jo je bil vzel iz kopalnice Geoffreyja Ansteyja. Odložil jo je na mizo poleg knjige in si prižgal cigareto.

»Punca za prijavnim pultom na letališču ...« je končno rekel.

»Spravila me je ob pamet,« je nemudoma rekla Kate. »Svoje delo je opravljala z gibi, kot bi bila nekakšen brezizrazen stroj. Ni hotela poslušati, ni hotela razmišljati. Ne vem, kje najdejo takšne ljudi.«

»Pravzaprav je bila nekoč moja tajnica,« je rekel Dirk. »In menda niti ne vedo, kje naj jo zdaj najdejo.«

»O! Se oproščam,« je urno dejala Kate in se nato za trenutek zamislila.

»Verjetno boste rekli, da v resnici ni bila takšna,« je nadaljevala. »No ja, čisto mogoče. Verjetno se je samo branila pred uničujočo enoličnostjo svoje službe. Od dela na letališču mora človek otopeti. Mislim, da bi sočustvovala z njo, če ne bi bila tudi sama tako prekleto uničena. Oprostite, nisem vedela. To je torej tisto, kar bi radi odkrili.«

Dirk je pridržano pokimal. »Med drugim,« je rekel. Nato je dodal: »Sem zasebni detektiv.«

»O?« je presenečeno rekla Kate, in potem je bila videti zbegana.

»Vas to moti?«

»Imam prijatelja, ki igra kontrabas.«

»Razumem,« je rekel Dirk.

»Kadarkoli ga ljudje srečajo, ko se muči z njim naokrog, mu vsi govorijo eno in isto, in to ga spravlja ob živce. Vsi pravijo: >Stavim, da si želiš, da bi igral pikolo.< Nikomur se nikdar ne posveti, da to govorijo tudi vsi ostali. Poskušala sem se samo domisliti, če obstaja kaj, kar bi vsi vedno govorili zasebnemu detektivu, tako da ne bi tega tudi jaz rekla.«

»Ne. Zgodi se to, da me za trenutek vsi prav zabodeno pogledajo, in vam je to zelo dobro uspelo.«

»Razumem.« Kate je bila videti razočarana. »Pa imate kakšno sled - to se pravi, kakšno zamisel, kaj bi se lahko zgodilo z vašo tajnico?«

»Ne,« je rekel Dirk, »nobene zamisli. Samo bledo predstavo, za katero ne vem, kaj naj si mislim o njej.« Zamišljeno se je poigral s svojo cigareto, in potem pustil, da se mu je pogled sprehodil prek mize in nazaj na knjigo.

Vzel jo je v roke in jo pregledal, premišljajoč, kaj ga je pripravilo k temu, da jo je sploh pobral.

»O Howardu Bellu v resnici ne vem ničesar,« je rekel.

Kate je bila presenečena, kako je nenadoma spremenil temo, a se je hkrati nekoliko oddahnila.

»Vem samo,« je rekel Dirk, »da proda veliko knjig, in da so vse videti zelo podobne tejle. Kaj bi moral vedeti?«

»No, o njem obstaja nekaj zelo nenavadnih zgodb.«

»Na primer?«

»Na primer, kaj počenja v hotelskih apartmajih širom po Ameriki. Seveda nihče ne pozna podrobnosti, dobijo samo račune in jih plačajo, ker neradi sprašujejo. Počutijo se varnejše, če ne vedo. Še posebno o kurah.«

»Kurah?« je rekel Dirk. »Kakšnih kurah?«

»No, izgleda,« je z globokim glasom rekla Kate, nagibajoč se za spoznanje naprej, »da venomer naroča, naj mu v hotelsko sobo dostavijo žive kure.«

Dirk se je namrščil.

»Zaboga, zakaj pa to?« je rekel.

»Tega ne ve nihče. Nihče nikdar ne zve, kaj se zgodi z njimi. Nihče jih nikoli več ne vidi. Niti,« je rekla s še celo globljim glasom in nagibajoč se še bolj naprej, »samega samcatega pereščka.«

Dirk se je vpraševal, če ni morda obupno bedast in naiven.

»In kaj torej ljudje mislijo, da počne z njimi?« je vprašal.

»Nikomur,« je rekla Kate, »se še sanja ne. Niti ne želijo, da bi se jim sanjalo. Enostavno ne vedo.«

Skomignila je z rameni in spet vzela knjigo v roke.

»Drugo, kar David - to je moj brat - pravi o njem, je, da ima popolnoma dovršeno ime za uspešnice.«

»Res?« je rekel Dirk. »Na kakšen način?«

»David pravi, da je to prva stvar, ki jo založnik išče pri novem avtorju. Ne: >Ali je njegova pisarija kaj prida?< oziroma: >Ali je njegova pisarija kaj prida, ko se enkrat znebiš vseh pridevnikov?< ampak: >Je njegov priimek simpatičen in kratek ter njegovo ime samo za spoznanje daljše?< Razumete? Bell je napisano z ogromnimi srebrnimi črkami, in nad tem se lično prilega Howard, napisano z malenkost ožjimi. Takojšnja blagovna znamka. Založniško čarodejstvo. Ko ima človek enkrat takšno ime, potem je vprašanje, če dejansko zna pisati, povsem postranska zadeva. Kar je v primeru Howarda Bella sedaj pomembna ugodnost. Vendar je to zelo navadno ime, če ga napišete na običajen način, kot to vidite tukaj.«

»Kaj?« je rekel Dirk.

»Tukaj na vaši ovojnici.«

»Kje? Naj vidim.«

»Tisto tam je njegovo ime, kaj? Prečrtano.«

»Sveta nebesa, prav imate,« je rekel Dirk, strmeč v ovojnico. »Verjetno ga nisem prepoznal brez njegove blagovne znamke.«

»Ima potem to opraviti kaj z njim?« je vprašala Kate ter jo pobrala in si jo ogledala.

»Ne vem čisto dobro, kaj je,« je rekel Dirk. »Nekaj v zvezi s pogodbo in morda nekaj v zvezi s ploščo.«

»Že vidim, da bi bilo lahko nekaj v zvezi s ploščo.«

»Kako pa lahko to vidite?« je nataknjeno vprašal Dirk.

»No, tole ime tukaj je Dennis Hutch, ali ne? Vidite?«

»Aja. Ja, vidim,« je rekel Dirk in ga sam preučil. »Ee, bi moral poznati to ime?«

»No ja,« je umirjeno rekla Kate, »bi rekla, da je to odvisno od tega, ali ste živi ali ne. Možje direktor Plejadnih snemalnih študijev. Ni tako znan kot papež, to priznam, vendar - za papeža ste menda že slišali?«

»Ja, ja,« je nestrpno rekel Dirk, »belolas možak.«

»To je on. Menda je edina pomembna osebnost, na katero ta ovojnica ni bila nekoč naslovljena. Tukaj je Stan Dubček, direktor družbe Dubček, Danton, Heidegger, Draycott. Vem, da imajo delnice pri PSST!«

»...?«

»PSST! Plejadni snemalni študiji in trženje. Nakup njihovih delnic je prinesel družbi celo premoženje.«

Pogledala je Dirka.

»Dajete vtis,« je pojasnila, »nekoga, ki ve malo o glasbeni industriji oziroma oglaševalni industriji.«

»Imam to čast,« je rekel Dirk in ljubeznivo pobesil glavo.

»Kaj torej počnete s tem?«

»Ko mi jo bo uspelo odpreti, bom vedel,« je rekel Dirk. »Imate pri sebi kakšen nož?«

Kate je odkimala.

»Kdo je potem Geoffrey Anstey?« je vprašala. »Njegovo ime je edino, ki ni prečrtano. Vaš prijatelj?«

Dirk je za spoznanje prebledel in ni takoj odgovoril. Nato je rekel: »Tista čudna oseba, ki ste jo omenili, tisto >Nekaj gnusnega v Woodsheadu<. Povejte mi še enkrat, kaj vam je rekel.«

»Rekel je: Tudi mene ne poznate, gdč. Schechter.«< Kate je poskusila skomigniti z rameni.

Dirk je kratek čas negotovo tehtal svoje misli.

»Zdi se mi čisto mogoče,« je končno rekel, »da utegnete biti v nekakšni nevarnosti.«

»Mislite, da se utegne vame na cesti zaleteti kakšen mimoidoč norec? V takšni nevarnosti?«

»Morda celo hujši.«

»Aja?«

»Ja.«

»In kaj vas napeljuje na takšno razmišljanje?«

»Ni mi še čisto jasno,« je odvrnil Dirk in se namrščil. »Večina zamisli, ki se mi jih je do sedaj porodilo, ima opraviti s stvarmi, ki so popolnoma nemogoče, tako da ne vem, če je pametno, da jih posredujem naprej. Vendar je to edino, kar imam.«

»Torej se bom jaz domislila nekaterih drugih,« je rekla Kate. »Kakšno je bilo vodilo Sherlocka Holmesa? >Karkoli ostane, ko enkrat odmisliš nemogoče, pa naj bo to še tako neverjetno, mora biti resnica.«<

»Tega niti malo ne odobravam,« je osorno rekel Dirk. »Nemogoče nosi v sebi pogosto nekakšno popolnost, kakršna zgolj neverjetnemu manjka. Kolikokrat so vam že ponudili na videz smiselno razlago nečesa, ki se je obnesla v vseh razen enem pogledu, namreč, da je bila preprosto obupno neverjetna? Človek nagonsko reče: >Ja, toda on ali ona tega enostavno ne bi storila.«

»No, pravzaprav se je to danes zgodilo meni,« je odvrnila Kate.

»Aha,« je rekel Dirk in klofnil po mizi, da so poskočili kozarci, »vaša deklica v invalidskem vozičku - dovršen primer. Zamisel, da nekako sprejema včerajšnje borzne tečaje očitno iz zraka, je preprosto nemogoča in potemtakem mora biti resnična, kajti zamisel, da vztraja pri silno zapleteni in težavni potegavščini, ki ji prav nič ne koristi, je obupno neverjetna. Prva zamisel zgolj predpostavlja, da je posredi nekaj, česar ne poznamo, in bog je priča, da je takšnih reči na pretek. Medtem ko je druga v nasprotju z nečim osnovnim in človeškim, kar zelo dobro poznamo. Zatorej moramo biti z njo in njeno varljivo razumnostjo zelo oprezni.«

»Vendar mi ne boste povedali, kaj mislite.«

»Ne.«

»Zakaj ne?«

»Ker se sliši smešno. Toda mislim, da ste v nevarnosti. Mislim, da utegnete biti v strašni nevarnosti.«

»Krasno. Kaj torej predlagate, da ukrenem glede tega?« je rekla Kate in naredila požirek svoje druge pijače, ki je sicer ostala nedotaknjena.

»Predlagam,« je resno rekel Dirk, »da se vrnete v London in prenočite v moji hiši.«

Kate je prasnila v smeh, potem pa je morala izbrskati papirnati robček, da je s sebe pobrisala paradižnikov sok.

»Oprostite, kaj pa je tako nenavadnega na tem?« je precej presenečeno vprašal Dirk.

»Enostavno še nisem slišala za bolj čudovito sprenevedav način zapeljevanja.« Nasmehnila se mu je. »Žal je odgovor jasen in glasen ne.«

Saj ne, je pomislila, da ni zanimiv, zabaven na nekakšen čudaški način, vendar se ji je zdel tudi odvratno neprivlačen.

Dirk se je počutil zelo nelagodno. »Mislim, da je prišlo tukaj do nekega strašnega nesporazuma,« je rekel. »Dovolite, da pojasnim -«

Prekinil ga je nenaden prihod moža iz mehanične delavnice z vestmi o Kateinem avtu.

»Je že popravljen,« je rekel. »Pravzaprav ni bilo razen odbijača kaj popravljati. Nič novega. Čuden zvok, ki ste ga omenjali, je bil samo motor. Vendar bo v redu. Samo dodajte malo več plina, pritisnite sklopko in nato počakajte nekoliko dlje, kot bi to običajno pričakovali.

Kate se mu je nekoliko zadržano zahvalila za ta nasvet in nato vztrajala, da je treba dopustiti Dirku, da plača 25 funtov, ki jih je mehanik zaračunal

Zunaj na parkirišču je Dirk ponovil svoj nujni poziv, naj gre Kate z njim, vendar je bila trdno odločena, da ne potrebuje drugega kot dober spanec, in da bo zjutraj vse bolj jasno in razumljivo, in da se bo vse zelo enostavno uredilo.

Dirk je vztrajal, da bi si morala izmenjati vsaj telefonski številki. Kate je pristala na to pod pogojem, da si najde Dirk drugo pot nazaj v London, in da se ji ne bo spet zalepil za zadek.

»Bodite zelo pazljivi,« ji je zaklical Dirk, medtem ko je njen avto odropotal na cesto.

»Bom,« je zavpila Kate, »in če se dogodi karkoli nemogočega, obljubim, da boste vi prvi izvedeli.«

Rumena valovitost avta se je za kratek trenutek medlo zasvetlikala v soju svetlobe, ki se je zlivala skozi okna krčme, in se še nekaj časa upirala preteče povešeni sivini nočnega neba, ki jo je kmalu pogoltnila vase.

Dirk ji je poskušal slediti, vendar mu avto ni hotel vžgati.

15. POGLAVJE

Oblaki so se še bolj preteče spustili na deželo, dvigajoč se v orjaških mračnih stolpih, ko je moral Dirk v nenadnem navalu panike še enkrat poklicati moža iz mehanične delavnice. Tokrat je bil s svojim tovornjakom počasnejši, in ko je končno le prispel, je bil ves siten od pijače.

Oddal je nekaj nenadzorovanih laježev smeha, namenjenega težavam, v katerih se je znašel Dirk, nato nespretno odprl pokrov njegovega avta in ga izpostavil vsem mogočim momljanjem o razdelilnikih, črpalkah, alternatorjih in škorcih in nikakor se ni hotel izjasniti, če bo ali ne bo zmogel še nocoj stvar spet spravili v tek.

Dirku ni uspelo dobiti zadovoljivega odgovora oziroma vsaj odgovora, ki bi njemu zadovoljivo pojasnil, kaj povzroča hrup v alternatorju, kaj je narobe s črpalko za gorivo, na kakšen način je moteno delovanje zaganjalnika in zakaj regulator vžiga ne deluje.

Končno je doumel, da je mehanik med drugim ugotovil, da si je nekoč v preteklosti v občutljivem delu pogona motorja uredila gnezdo škorčja družina ter kasneje na strašen način poginila in s seboj odnesla občutljive dele motorja, in v tem trenutku je pričel Dirk obupno premišljevati, kaj naj stori.

Opazil je, da motor mehanikovega vlečnega tovornjaka, ki je stal v bližini, še vedno teče, in odločil se je, da jo bo namesto tega pobrisal z njim. Ker je tekel za spoznanje manj počasi in nerodno kot mehanik, je lahko izpeljal ta načrt brez posebnih težav.

V velikem loku je dosegel cesto, se odpeljal v noč in ustavil tri milje niže ob cesti. Na tovornjaku je pustil prižgane luči, mu spustil gume in se skril za drevo. Čez približno deset minut je izza ovinka pridirjal njegov jaguar, se peljal mimo tovornjaka, skoraj na mestu zavrl, prestavil v vzvratno in se divje zapodil proti njemu. Mehanik je sunkovito odpahnil vrata, izskočil in pohitel, da bi dobil nazaj svojo lastnino, in tako dal Dirku priložnost, ki jo je potreboval, da je skočil izza drevesa in dobil nazaj svojo.

Ostro je zasukal kolesa in se odpeljal z občutkom nekakšnega čemernega zmagoslavja, vendar so ga še vedno preganjali strahovi, ki si jih ni mogel natančno pojasniti.

Medtem se je Kate pridružila medlo svetlikajočemu se rumenemu toku luči, ki jo je končno popeljal skozi zahodni predmestji Acton in Ealing v osrčje Londona. Počasi se je pomikala prek nadvoza zahodne obvoznice in kmalu zatem zavila na sever proti Griču trobentic in domu.

Vedno je uživala v vožnji vzdolž parka. Temni nočni obrisi dreves so jo pomirjali in v njej vzbujali hrepenenje po pokoju njene postelje.

Poiskala je parkirno mesto, kolikor je mogla blizu vhodnim vratom, kar je bilo kakšnih trideset jardov proč. Zlezla je iz avta in ga pustila skrbno odklenjenega. V njem ni nikdar puščala ničesar vrednega in zdelo se ji je koristno, da ni potrebno ljudem ničesar polomiti, da bi to ugotovili. Avto so ji dvakrat ukradli, vendar ga je obakrat našla zapuščenega dvajset jardov niže ob ulici.

Ni šla takoj domov, ampak se je namesto tega odpravila v nasprotno smer, da bi v majhni ulični trgovini v sosednji ulici kupila nekaj mleka in vrečk za smeti. S Pakistancem milega obraza, ki je vodil prodajalno, se je strinjala, da je zares videti utrujena, in da bi morala zgodaj spat, vendar je na poti nazaj napravila še en majhen ovinek ter šla in se naslonila ob ograjo parka, nekaj minut zrla v njegovo temo in vdihavala njegov mrzli, vlažni nočni zrak. Potem se je končno odpravila proti domu. Zavila je v svojo ulico, in ko je šla mimo prve ulične svetilke, je ta zamigotala in ugasnila ter jo obdala z majhnim kolobarjem teme.

Ob takšnih rečeh človeka vedno prešine grozljiv občutek.

Pravijo, da ni nič presenetljivega, če na primer človek nenadoma pomisli na nekoga, na kogar ni mislil že kakšnih deset let, in nato naslednji dan ugotovi, da je ta oseba pravzaprav pred kratkim umrla. Venomer je ogromno ljudi, ki se nenadoma spomnijo nekoga, na kogar niso pomislili že leta, in venomer je ogromno ljudi, ki umrejo. Če vzamemo število prebivalstva, kot ga ima na primer Amerika, potem nam verjetnostni račun pove, da se mora ta določena slučajnost pripetiti vsaj desetkrat na dan, vendar vseeno vsakega, ki se mu pripeti, spreleti srh.

Podobno na ulicah ves čas gorijo žarnice in gotovo jih kar nekaj pregori ravno v trenutku, ko gre kdo mimo njih. Vendar ob tem prizadeto osebo še vedno prešine grozljiv občutek, še posebno, če že naslednja ulična svetilka, pod katero se sprehodi, naredi natanko isto stvar.

Kate je obstala kot prikovana.

Če se lahko pripeti eno naključje, si je dopovedovala, potem se lahko pripeti tudi drugo naključje. In če se slučajno eno naključje pripeti takoj za drugim naključjem, potem je to zgolj naključje. Popolnoma nobenega razloga za strah ni bilo, če je pregorelo par uličnih svetilk. Bila je v čisto običajni prijazni ulici in povsod naokrog so bile hiše s prižganimi lučmi. Ozrla se je proti hiši poleg nje, žal ravno v trenutku, ko je luč v njenem prednjem oknu slučajno ugasnila. Vzrok je verjetno tičal v tem, da so stanovalci slučajno izbrali ta trenutek, da zapustijo sobo, toda čeprav ji je to samo potrjevalo, kako resnično neverjetna stvar je lahko naključje, pa ni kaj prida pripomoglo k izboljšanju njenega razpoloženja.

Preostanek ulice se je še vedno kopal v medlorumenem siju. Bilo je zgolj nekaj čevljev okrog nje, ki jih je nenadoma zajela tema. Naslednji kolobar svetlobe je bil samo nekaj korakov pred njo. Globoko je zajela sapo, se zbrala in odkorakala proti njemu, in natanko v trenutku, ko je dosegla njegovo središče, se je, tudi ta, ugasil.

Stanovalci dveh hiš, mimo katerih se je sprehodila, so po naključju prav tako izbrali ta trenutek, da zapustijo svoje prednje sobe, kar so storili tudi njihovi sosedje na drugi strani ulice.

Morda se je ravno končala priljubljena televizijska oddaja. To je bilo to. Vsi so sočasno vstajali ter ugašali svoje televizijske sprejemnike in luči, posledični napetostni sunek je uničil nekaj uličnih svetilk. Nekaj takega. Posledični napetostni sunek je tudi za malenkost pospešil njen srčni utrip. Šla je naprej, poskušajoč ohraniti mirno kri. Brž ko bo prišla domov, bo pogledala v časopis, da vidi, kaj je bilo na sporedu, da so pregorele tri ulične svetilke.

Štiri.

Ustavila se je in stala čisto pri miru pod temno svetilko. Še nekaj hiš se je zamračilo. Še posebno zaskrbljujoče se ji je zdelo to, da so se zamračile natanko v trenutku, ko jih je pogledala.

Kratek pogled - pok.

Poskusila je še enkrat.

Kratek pogled - pok.

Vsaka, ki jo je pogledala, se je v trenutku zamračila.

Kratek pogled - pok.

Z nenadnim navalom groze se je zavedela, da tistih, ki so bile še osvetljene, ne sme več pogledati. Razumske razlage, ki si jih je bila prizadevala zgraditi, so sedaj tekale sem ter tja po njeni glavi in kričale, da bi rade ven, in jih je spustila. Poskusila je upreti oči v tla, kajti bala se je, da bo ugasila vso ulico, vendar si ni mogla kaj, da se ne bi sem in tja na hitro ozrla, da bi videla, če deluje.

Kratek pogled - pok.

Priklenila je pogled na ozko pot pred seboj. Večina ulice je bila sedaj temna.

Med njo in vhodnimi vrati, ki so vodila do njenega stanovanja, so ostale še tri ulične svetilke. Čeprav je gledala proč, se ji je zdelo, da je lahko na robu vidnega polja opazila, da so luči v stanovanju pod njenim prižgane.

Tam je živel Neil. Ni se mogla domisliti njegovega priimka, a bil je honorarni basist in prodajalec starin, ki ji je nekoč dajal nasvete o stanovanjski opremi, ki jih ni želela, in ji tudi kradel mleko - tako je ostal njun odnos ves čas nekoliko hladen. Prav ta trenutek pa je kljub temu molila, da bo tam in ji bo lahko povedal, kaj je narobe z njeno zofo, in da njegova luč ne bo ugasnila, ko se bodo njene oči obotavljajoče odlepile od pločnika s preostalimi tremi kolobarji svetlobe, enakomerno razporejenimi ob poti, ki jo je morala še prehoditi.

Za trenutek se je skušala obrniti in pogledala je nazaj, odkoder je bila prišla. Vse je bila sama tema, prelivajoč se v črnino parka, ki je ni nič več pomirjala, temveč ji je pretila s pošastnimi prikaznimi gostih, zamršenih korenin in potuhnjenimi, mračnimi, trohnečimi smetmi.

Spet se je obrnila, s pogledom, uperjenim v tla.

Trije kolobarji svetlobe.

Ulične svetilke niso ugasnile, ko jih je pogledala, ampak samo, ko je šla mimo.

Zatisnila je oči in si natanko predstavljala, kdaj bo luč naslednje ulične svetilke nad in pred njo. Dvignila je glavo in spet previdno odprla oči, strmeč naravnost v oranžen sij, ki je žarel skozi motno steklo.

Luč je nemoteno svetila.

Z očmi, trdno uprtimi vanjo, tako da so ji po očesni mrežnici poplesavali zavojki, se je previdno, korak za korakom, premikala naprej, poskušajoč jo prisiliti, da bi ostala prižgana, ko se ji bo približala. Še vedno je sijala.

Spet je stopila naprej. Še vedno je sijala. Spet je stopila, še je sijala. Zdaj je bila skoraj pod njo, stegujoč vrat, da bi jo obdržala v gorišču.

Še enkrat se je pomaknila naprej in videla, kako je žarilna nitka pod steklom zamigotala in naglo ugasnila, njena podoba pa ji je še nekaj časa divje poplesavala pred očmi.

Sedaj je spustila pogled in skušala gledati naravnost predse, toda povsod so skakale nebrzdane oblike in čutila je, da izgublja nadzor. Zakadila se je proti naslednji svetilki in spet je njen prihod obdala nenadna tema. Sopihajoč in mežikajoč je obstala ter se poskušala ponovno umiriti in si urediti vid. Ko je pogledala proti zadnji ulični svetilki, se ji je zazdelo, da je pod njo videla stati neko postavo. Bil je velik lik, obdan s poskakujočimi oranžnimi sencami. Na njegovi glavi so stali ogromni rogovi.

S poblaznelo napetostjo je zrla v valujočo temo in nenadoma zavpila vanjo: »Kdo si ti?«

Po kratkem premolku je globok odgovarjajoč glas rekel: »Ali imaš kaj, kar bi mi lahko spravilo s hrbta te kose lesenega poda?«

16. POGLAVJE

Sledil je še en premolk drugačne in bolj vznemirljive narave.

Bil je precej dolg. Živčno je visel v zraku, sprašujoč se, iz katere smeri ga bodo prekinili. Zatemnjena ulica si je nadela potuhnjen, obramben videz.

»Kaj?« je Kate končno zavpila nazaj proti postavi. »Rekla sem ... kaj?«

Velika postava se je zganila. Kate ga še vedno ni mogla prav videti, kajti pred očmi so ji še vedno plesale modre sence, ki jih je tja vžgala oranžna svetloba.

»Prilepili,« je rekla postava, »so me na tla. Moj oče -«

»Si bil ti... si ti ...« Kate se je kar tresla od silnega besa »si ti odgovoren ... za vse to?« Okrenila se je in jezno zamahnila z roko, da bi naznačila moro, skozi katero je pravkar šla.

»Pomembno je, da veš, kdo sem.«

»Aja?« je rekla Kate. »No, pa preidiva takoj k imenu, da ga bom lahko nesla naravnost na policijo, da te kaznujejo zaradi tega ali onega naklepnega prestopka. Zastraševanje. Vmešavanje v -«

»Jaz sem Tor. Sem bog groma. Bog dežja. Bog grozečih oblakov. Bog bliska. Bog gibajočih se tokov. Bog delcev. Bog oblikovalnih in pritrjevalnih sil. Bog vetra. Bog žetve. Bog kladiva Mjollnir.«

»Česa ne poveš?« se je komaj krotila Kate. »No, če bi izbral kakšen bolj umirjen trenutek, da omeniš vse to, ne dvomim, da bi me morda še zanimalo, toda zdajle me samo blazno jezi. Prižgi te preklete luči!«

»Jaz sem -«

»Rekla sem, da prižgi luči!«

Z nekakšnim plahim sijem so se vse ulične svetilke spet prižgale in vsa okna hiš so se še enkrat tiho razsvetlila. Luč nad Kate je skoraj nemudoma spet pregorela. Vanj je zapičila svarilen pogled.

»Žarnica je bila stara in betežna,« je rekel.

Enostavno ga je še naprej srepo gledala.

»Vidiš,« je rekel, »imam tvoj naslov.« Pomolil ji je kos papirja, ki mu ga je bila dala na letališču, kot da bi to nekako vse pojasnilo in spravilo stvari v red.

»Jaz -«

»Nazaj!« je zavpil in si z rokami zakril obraz.

»Kaj?«

Kot orjaška vihra se je z nočnega neba strmoglavo spustil orel z izproženimi kremplji, da bi ga zagrabil. Tor je tolkel in mlatil po njem, dokler ni veliki ptič zakrilil nazaj, se obrnil, skoraj treščil ob tla, prišel k sebi in se z velikimi počasnimi udarci kril dvignil nazaj skozi zrak ter se usedel na vrh ulične svetilke. S svojimi kremplji se je trdno oprijel svetilke in se umiril, pri čemer se je v njegovem prijemu ves drog zelo rahlo zibal.

»Marš!« mu je zavpil Tor.

Orel je sedel tam gor in zrl vanj. Pošastno bitje, ki ga je učinek oranžne svetilke, na kateri je sedel, napravil še bolj pošastnega, metajoč ogromne, prhutajoče sence na bližnje hiše, z nenavadnimi okroglastimi znamenji na svojih krilih. Ob teh znamenjih se je Kate vpraševala, če jih je bila videla že prej, morda samo v morastih sanjah, po drugi strani pa nikakor ni bila prepričana, da jo tudi sedaj ne tlači mora.

Nikakršnega dvoma ni bilo, da je našla moža, ki ga je bila iskala. Ista ogromna postava, isti ledeni pogled, isti videz ošabne zoprnosti in rahle zbeganosti, le da so bile tokrat njegove noge vtaknjene v ogromne usnjene škornje, z ramen so mu visele velike kožuhovinaste krpe ter dolgi pasovi in jermeni, na glavi mu je tičala velika jeklena rogata čelada in njegova zoprnost tokrat ni bila naperjena proti letališki uslužbenki, temveč proti orjaškemu orlu, ki je ždel vrh ulične svetilke sredi Griča trobentic.

»Marš!« se je spet zadri nanj. »Pri tej stvari sem brez moči! Storil sem vse, kar sem lahko! Tvoja družina je preskrbljena. Ničesar več ne morem storiti zate! Sem brez moči in naveličan.«

Kate je nenadoma osupnila, ko je opazila, da ima veliki mož na levi podlakti, kamor je orel zasadil svoje kremplje, na koži globoke raztrganine. Kri je vrela iz njih kot kruh iz pekača.

»Marš!« je spet zavpil. Z robom dlani ene roke si je z druge postrgal kri in zalučal težke kaplje proti orlu, ki se je prhutajoč dvignil nazaj, vendar se je obdržal na drogu. Nenadoma je mož skočil visoko v zrak in se trdno oprijel vrha ulične svetilke, ki se je pričela pod njuno skupno težo sedaj nevarno zibati. Orel je z glasnimi kriki trmasto kljuval vanj, medtem ko ga je poskušal mož z velikimi zamahi svoje proste roke pomesti z njegovega sedala.

Odprla so se vrata. To so bila vhodna vrata v Kateino hišo, in ven je pogledal mož z dolgočasnimi naočniki in urejenimi brki. Bil je Neil, Katein spodnji sosed, in bil je nezadovoljen.

»Poslušaj, res mislim -« je začel. Vendar je hitro postalo jasno, da enostavno ne ve, kaj misli, in skupaj s svojim neutešenim nezadovoljstvom se je umaknil nazaj noter.

Veliki mož je zbral moči, in se v velikanskem loku zavihtel skozi zrak in z rahlim, nadzorovanim maježem pristal na vrhu sosednje svetilke, ki se je pod njegovo težo rahlo upognila. Počenil je, strmeč v orla, ki je strmel vanj.

»Marš!« je spet zavpil, grozeče mu mahajoč z roko.

»Gaar!« je zavreščal orel.

S še enim zamahom roke je izpod kožuhovine privlekel veliko kovaško kladivo s kratkim držalom in z rokami pomenljivo potežkal njegovo silno težo. Glava kladiva je bila grobo ulit kos železa približne velikosti in oblike kot pol litra piva v velikem steklenem vrčku, njegov držaj pa je bil čokat, kot zapestje debel kos starodavnega hrasta, pri vrhu ovit z usnjenim jermenom.

»Gaaarrr!« je spet zavreščal orel, vendar pri tem z ostrovidnim nezaupanjem motril kladivo. Ko ga je pričel Tor počasi vihteti, je orel v ritmu zamahov kladiva togo prenašal težo z ene noge na drugo.

»Marš!« je spet rekel Tor, tiše, vendar bolj grozeče. Na vrhu ulične svetilke se je zravnal do svoje polne višine in v velikem loku hitreje in hitreje vihtel kladivo. Nenadoma ga je zalučal naravnost proti orlu. V istem trenutku je iz svetilke, na kateri je sedel orel, švignil blisk visoke napetosti, ki je povzročil, da se je ptič z glasnimi kriki pognal v zrak. Kladivo je nedolžno zajadralo pod svetilko, se zavihtelo kvišku v zrak in proč v temo parka, medtem ko je Tor, osvobojen njegove teže, kolebal in omahoval vrh droga svoje svetilke, se obrnil in spet ulovil ravnotežje. Tudi orel je divje udarjajoč po zraku s svojimi velikimi krili ponovno pridobil oblast nad seboj, poletel kvišku, pikiral še v zadnji napad na Tora, ki se mu je s skokom s svetilke izognil, in se nato dvignil kvišku in proč v nočno nebo, na katerem je brž postal majhna temna pega, in potem končno izginil.

Kladivo se je v velikih skokih pripodilo nazaj z neba, iz granitnih kock s svojo glavo kresalo leteče iskre, se dvakrat prekopicnilo v zraku ter nato spustilo glavo nazaj na tla poleg Kate in nežno prislonilo držaj ob njeno nogo.

Starejša gospa, ki je s svojim psom potrpežljivo čakala v senci pod ulično svetilko, ki sedaj ni svetila, je pravilno začutila, da je vse razburjenje sedaj mimo, in tiho nadaljevala svojo pot. Tor je vljudno počakal, da je šla mimo, in nato pristopil h Kate, ki je stala s prekrižanimi rokami in ga gledala. Po vseh pripetljajih zadnjih dveh ali treh minut se je nenadoma zdelo, da nima najmanjšega pojma, kaj naj reče, in za trenutek se je zgolj zazrl v bližnjo daljavo.

Kate si je ustvarila izrazit vtis, da je razmišljanje zanj od vsega ostalega ločena dejavnost, opravilo, ki potrebuje svoj lastni čas in prostor. Ni ga bilo moč preprosto združiti z drugimi dejavnostmi, kot so hoja ali govorjenje ali kupovanje letalskih vozovnic.

»Bolje, da pogledava tvojo roko,« je rekla in se odpravila po stopnicah do svoje hiše. Ubogljivo ji je sledil.

Ko je odprla vhodna vrata, je v veži našla Neila, ki se je s hrbtom naslanjal na steno in s strogim neodobravanjem motril avtomat za coca-colo, ki je stal ob nasprotni steni in zavzemal pretirano veliko vežnega prostora.

»Ne vem, kaj bomo ukrenili glede tega, res ne vem,« je rekel.

»Kaj počne to tukaj?« je vprašala Kale.

»No ja, žal moram to vprašanje zastaviti tebi,« je rekel Neil. »Ne vem, kako ga boš dobila gor po stopnicah. Če sem popolnoma iskren s teboj, ne vidim, kako bi lahko to naredila. Bodimo odkriti, ne verjamem, da ti bo sploh všeč, ko ga boš imela enkrat gor. Vem, da je zelo moderen in ameriški, vendar premisli, imaš tisto krasno francosko mizico iz češnjevine in tisto zofo, ki bo zelo lepa, ko boš enkrat snela tisto grozno kockasto prevleko, kar ti kar naprej dopovedujem, da naredi, ti pa nočeš poslušati, in enostavno ne vidim, da bi se stvar kakorkoli prilegala. In niti nisem prepričan, če naj to dovolim, hočem reči, to je zelo težka stvar in dobro veš, kaj sem ti povedal o stropovih v tej hiši. Jaz bi še enkrat premislil, zares bi, veš.«

»Ja, Neil, kako je prišel sem?«

»No, tvoj prijatelj tukaj ga je dostavil komaj kakšno uro nazaj. Ne vem, kje trenira, a moram reči, da ne bi imel nič proti, če bi lahko kdaj obiskal njegovo telovadnico. Rekel sem mu, da mislim, da je vsa zadeva precej vprašljiva, vendar je vztrajal in na koncu sem mu moral celo pomagati. Vendar moram reči, da menim, da moramo o vsej zadevi zelo resno razmisliti. Tvojega prijatelja sem vprašal, če ima rad Wagnerja, vendar se ni čisto dobro odzval. Torej, ne vem, kaj bi rada storila s tem?«

Kate je globoko zajela sapo. Svojemu ogromnemu gostu je predlagala, naj gre naprej gor po stopnicah, ona pa se mu bo takoj pridružila. Tor je odropotal mimo, in vzpenjajoč se po stopnicah, je bil videti prav smešen.

Neil si je zelo pozorno ogledal Kateine oči, da bi ugotovil, kaj natanko se dogaja, a Kate je ostala tako brezizrazna, kot je le znala.

»Oprosti, Neil,« je hladno rekla. »Avtomat za coca-colo bo šel. Vse skupaj je bil nesporazum. Do jutri bom to uredila.«

»Ja, to je vse lepo in prav,« je rekel Neil, »a kje sem pri vsem tem jaz? Hočem reči, vidiš moj problem?«

»Ne, Neil, ne vidim ga.«

»No, jaz imam to ... reč tu zunaj, ti imaš tistega ... tisto osebo tam zgoraj, in vse skupaj je, milo rečeno, popolna zmeda.«

»Če ti lahko s čimerkoli kakorkoli pomagam?«

»No, to ni kar tako preprosto. Hočem reči, da mislim, da bi morala vsaj malo razmisliti o stvareh, to je vse. Hočem reči, o vsem tem. Rekla si mi, da odhajaš. Danes popoldne sem slišal teči banjo. Kaj naj bi si mislil? In to potem, ko si mi težila z mačko, in dobro veš, da se ne bom ukvarjal z mačkami.«

»Vem, Neil. Zato sem prosila go. Grey v sosednjem stanovanju, da bi pazila nanjo.«

»Ja, in poglej, kaj se ji je zgodilo. Umrla je za srčnim napadom. G. Grey je zelo nesrečen, veš.«

»Mislim, da to nima ničesar opraviti s tem, da sem jo prosila, naj pazi mojo mačko.«

»No, rečem lahko samo, da je zelo nesrečen.«

»Ja, Neil. Umrla mu je žena.«

»No, saj nič ne pravim. Pravim samo, da bi morala razmisliti o tem. In kaj zaboga naj zdaj z vsem tem?« je dodal in ponovno opozoril na avtomat za coca-colo.

»Sem rekla, da bom poskrbela, da bo do jutra izginil, Neil,« je rekla Kate. »Prav nič nimam proti, če stojim tu in vpijem na ves glas, če misliš, da bo to kakorkoli pomagalo, vendar -«

»Poslušaj, ljubica, samo dopovedujem ti. In upam, da ne bosta zganjala preveč hrupa tam gor, kajti nocoj moram vaditi za koncert, in sama veš, da potrebujem mir, da se zberem.« Prek svojih naočnikov je namenil Kate pomenljiv pogled in izginil v svoje stanovanje.

Kate je obstala in tiho preštela vse številke od ena do deset, ki se jih je trenutno lahko domislila, in se nato neomajno podala navzgor po sledi boga groma, čuteč, da ni razpoložena niti za vreme niti za bogoslovje. Hiša se je pričela tresti in bobneti pod basovskimi zvoki glavne teme Valkire.

17. POGLAVJE

Ko se je Dirk prav po polžje premikal vzdolž Eustonske ceste, ujet sredi prometnih zastojev ob konici, ki se je pričela v poznih sedemdesetih, in ki ob tričetrt na deseto tega četrtkovega večera še vedno ni kazala nobenih znakov upadanja, se mu je zazdelo, da je uzrl nekaj znanega.

To mu je povedala njegova podzavest - ta živce parajoči del človekovih možganov, ki se nikoli ne odzove na vprašanja, ponudi zgolj drobne pomenljive namige, in potem čemi brez besed, brundajoč sama pri sebi.

»No, jasno, da sem pravkar uzrl nekaj znanega,« je Dirk v mislih momljal svoji podzavesti. »Po tej neprosvetljeni prometnici se peljem dvajsetkrat mesečno. Domnevam, da mi je znan sleherni ogorek, ležeč v obcestnem jarku. Ne moreš biti malo bolj določna?« Vendar se njegova podzavest ni dala in je ostala nema. Ničesar več ni imela povedati. Tako ali tako je mesto verjetno polno sivih kombijev. Stvar ni niti omembe vredna.

»Kje?« si je divje zamomljal Dirk, sukajoč se sem in tja na svojem sedežu. »Kje sem videl siv kombi?«

Nič.

Temeljito je bil obdan s prometom in nikamor ni mogel, še najmanj pa naprej. Pognal se je iz avta in se začel prerivati nazaj skozi gnečo avtomobilov, se stegoval in počepal, da bi videl, kje, če sploh kje, bi bil lahko uzrl siv kombi. Če ga je res videl, se mu je sedaj izmuznil. Njegova podzavest je čemela in ni rekla ničesar.

Promet je še vedno miroval, zato se je skušal preriniti še dlje nazaj, vendar mu je pot zaprl velik motociklist, ki se je počasi pomikal naprej na ogromnem zasvinjanem kawasakiju. Dirk se je z motociklistom spustil v kratek prepir, vendar je izgubil, ker motociklist ni mogel slišati Dirkove strani prepira; končno se je Dirk odpravil nazaj skozi valovje prometa, ki se je pričelo sedaj počasi premikati na vseh pasovih razen na tistem, na katerem je tičal njegov avto, brez voznika, nepomičen in deležen hupanja.

Nenadoma ga je trobljenje avtomobilskih hup navdušilo, in ko se je vil in motovilil nazaj skozi zamršene kolone avtomobilov, se je nenadoma spomnil odpuljencev, ki jih je bil videl na newyorških ulicah, kako so zdirjali na cesto, da bi bližajočemu se prometu pojasnili o sodnem dnevu, o neizbežnih napadih izvenzemeljskih bitij ter o nesposobnosti in korupciji v Pentagonu. Dvignil je roke nad glavo in pričel kričati: »Bogovi hodijo po zemlji! Bogovi hodijo po zemlji!«

To je še bolj razvnelo čustva tistih, ki so hupali njegovemu mirujočemu avtu, in kmalu je vse skupaj preraslo v crescendo veličastne neubranosti s spiralno se dvigajočim Dirkovim glasom nad seboj.

»Bogovi hodijo po zemlji! Bogovi hodijo po zemlji!« se je drl. »Bogovi hodijo po zemlji! Hvala!« je dodal in se sklonil v svoj avto, prestavil v prvo ter odpeljal naprej in tako omogočil vsej nagneteni gmoti, da se je končno brez težav usula naprej.

Ni vedel, zakaj je tako prepričan. Dejanje božje volje. Zgolj naključje, nebrižno reklo, s katerim lahko ljudje na primeren način opravijo z nerodnimi pojavi, ki ne dopuščajo nobene pametnejše razlage. Vendar se je zdela ta naključna brižnost Dirku še posebno privlačna, kajti brezbrižno uporabljene besede, za katere se zdi, da ne pomenijo ničesar resnega, pogosto dopuščajo, da se na površju prikažejo sicer skrbno varovane resnice.

Nepojasnljivo izginotje. Oslo in kladivo: drobno drobno naključje, ki je zadelo tanko tanko struno. Kakorkoli, to je bila struna, ki je zazvenela sredi vsakodnevnega trušča belega šuma in tudi ostale tanke strune so zazvenele v istem tonu. Božja volja, Oslo in kladivo. Mož s kladivom skuša priti na Norveško, naleti na ovire, izgubi potrpljenje in sledi dejanje božje volje.

Če, je razmišljal Dirk, če bi bilo bitje nesmrtno, bi bilo danes še vedno živo. Namreč, čisto enostavno, nesmrten pomeni prav to.

Kako naj bi imelo nesmrtno bitje potni list?

Čisto enostavno, kako? Dirk si je poskušal zamisliti, kaj bi se zgodilo, če bi - če izberemo ime več ali manj naključno - bog Tor, z norveškimi predniki in velikim kladivom, prispel do obmejne policije in skušal pojasniti, kdo da je, in kako to, da nima potnega lista. Nobenega šoka ne bi bilo, nobene groze, nobenih glasnih vzklikov osuplosti, zgolj brezizrazna, uradniška nemožnost. Tu stvar ne bi bila v tem, ali bi mu kdo verjel ali ne, bilo bi preprosto vprašanje, če lahko pokaže veljaven potni list. Če bi hotel, bi lahko stal tam ves ljubi dan in delal čudeže, vendar bi ga po opravljenem delu, če ne bi imel veljavnega potnega lista, preprosto prosili, naj odide.

In kreditne kartice.

Če bi bil, če še za trenutek vztrajamo pri isti umišljeni hipotezi, bog Tor je živ in iz nekega razloga na prostosti v Angliji, potlej bi bil verjetno edina oseba v državi, ki ne bi neprestano prejemal ploh povabil, naj zaprosi za kartico American Express, surovih groženj iste pošte, da mu bodo odvzeli njegovo kartico American Express, in brezplačnih katalogov, polnih razkošno zoprnih reči in potratno vezanih v kičasto rjavo plastiko.

Dirku se je zdela to precej osupljiva zamisel.

To se pravi, če bi bil on edini bog na prostosti - kar pa je, ko ste enkrat pripravljeni sprejeti prvo prismojeno hipotezo, zelo težko verjetno.

Toda zamislite si za trenutek takšno osebo, kako si prizadeva zapustiti državo, opremljeno niti s potnim listom niti s kreditnimi karticami, temveč zgolj s sposobnostjo metanja bliskov in kdo ve česa še. Verjetno bi si lahko zamislili prizor, zelo podoben tistemu, ki se je v resnici dogodil na drugem terminalu letališča Heathrow.

Toda čemu bi, če bi bili skandinavski bog, morali zapustiti državo s pomočjo redne letalske proge? Gotovo obstajajo še drugi načini? Dirk je bil skoraj prepričan, da bi lahko bila ena od dodatnih ugodnosti, ki jih uživajo nesmrtna božanska bitja, zmožnost letenja s svojo lastno močjo. Od tistega, kar se je spomnil iz skandinavskih legend, ki jih je bil bral pred mnogimi leti, so bogovi nenehno letali povsod naokrog, in nikjer ni bilo nič omenjeno, da bi postavali po letaliških čakalnicah in jedli cenene sendviče. Res da v tistih časih na svetu ni ravno mrgolelo kontrolorjev letenja, radarjev, raketnih opozorilnih sistemov in podobnih reči. Kljub temu kratek skok prek Severnega morja bogu ne bi smel predstavljati kakšnih težav, še posebno, če vam je vreme naklonjeno, kar bi, če sle bog groma, skoraj pričakovali, da bo. Ali pač?

Še ena tanka struna se je oglasila na dnu Dirkove zavesti, in se nato izgubila v prometnem hrupu.

Za trenutek se je vprašal, kako bi bilo, če bi bil kit. Telesno, je pomislil, je verjetno v dobrem položaju, da dobi nekaj koristnih vpogledov, čeprav so kiti bolje prilagojeni za svoje drsenje skozi širno oceansko modrino, kot je on za prebijanje skozi promet Pentovillske ceste v izmučenem starem jaguarju - toda to, na kar je v resnici mislil, so bile kitove pesmi. V preteklosti so lahko kiti drug drugemu peli prek celih oceanov, celo iz enega oceana v drugega, ker prepotuje zvok pod vodo takšne ogromne razdalje. Toda sedaj, spet zaradi načina, kako potuje zvok, ni nobenega dela oceana, ki ne bi nenehno rožljal od hrupa ladijskih motorjev, zaradi česar je za kite sedaj domala nemogoče, da bi slišali pesmi ali sporočila drugih kitov.

Klinc gleda kite, je več ali manj način, s katerim ljudje gledajo na ta problem, in to čisto razumljivo, je pomislil Dirk. Konec koncev, kdo pa želi poslušati kup debelih rib, no ja, v redu, sesalcev, kako rigajo drug na drugega?

Toda za trenutek je Dirka zajel občutek neskončne izgube in žalosti, kajti zazdelo se mu je, da je nekje med blaznostjo informacijskega šuma, ki vsakodnevno vznemirja človekovo življenje, morda ujel nekaj tonov, ki govorijo o gibanju bogov.

Ko je zavil proti severu v Islington in pričel z dolgo vožnjo vzdolž picerij in posredovalnic za promet z nepremičninami, je bil ves iz sebe ob misli na to, kakšna morajo biti sedaj njihova življenja.

18. POGLAVJE

Tenke niti bliskov so se razpredale prek pretečih gmot temnih oblakov, ki so viseli z neba kot razvlečen trebuh. Droben tresk zlovoljnega groma je ponergal nad njimi in iz njih izvlekel nekaj revnih kapljic spolzkega pršca.

Pod nebom se je razprostirala cela vrsta drobnih stolpičev, grčavih koničastih vrhov in svojeglavih stolpov, ki so se zabadali vanj, ga dražili in razvnemali, dokler ni bilo videti, da se bo razpočilo in jih utopilo v povodnji gnusnih grozot.

Visoko v migotajoči temi so stale na straži neme postave za visokimi ščiti, zmaji so prihuljeno zevali v viharno nebo, ko se je Odin, oče bogov Asgarda, približeval velikim železnim portalom, ki so vodili v njegovo kraljestvo in naprej v obokane dvorane Valhale. Zrak je bil poln neslišnega renčanja velikih krilatih volkov, ki so svojemu gospodarju izrekali dobrodošlico v sedežu njegove vladavine. Bliski so brskali med stolpi in stolpiči.

Veliki, starodavni in nesmrtni bog Asgarda se je vračal na običajno mesto svojega kraljevanja, na način, ki bi bil presenetil celo njega stoletja nazaj, ko je bil še v cvetu svojega življenja - kajti celo nesmrtni bogovi imajo svojo pomlad, ko je njihova moč na vrhuncu, ko obenem varujejo ljudi in vladajo njihovemu svetu, svetu, katerega potrebe so jih rodile - vračal se je v velikem, neoznačenem sivem Mercedesovem kombiju.

Kombi se je zaustavil v zaprtem prostoru.

Vrata kabine so se odprla in ven je splezal mrk mož topoglavega obraza v neoznačeni sivi uniformi. Bil je mož, ki je bil obsojen na delo, ki ga je opravljal za časa življenja, kajti ni bil nekdo, ki bi postavljal vprašanja - ne toliko zaradi kakšnega naravnega daru opreznosti kot zato, ker se preprosto nikdar ni mogel domisliti nobenega vprašanja, ki bi ga lahko postavil. Gibajoč se s počasnim, pozibavajočim korakom, kot bi vlekel veslo skozi ovseno kašo, se je odpravil do zadnjega dela kombija in odprl vrata - zamotan postopek, vključujoč usklajeno upravljanje mnogih drsnikov in vzvodov.

Končno so se vrata odprla, in če bi bila Kate navzoča, bi jo lahko za trenutek osupnila misel, da kombi morda vendarle prevaža albansko elektriko. Hillowa - možu je bilo ime Hillow - je pozdravila svetlobna meglica, vendar se mu to ni zdelo nič posebnega. Svetlobna meglica je bila pač stvar, ki jo je pričakoval, kadarkoli je odprl ta vrata. Ko jih je odprl čisto prvikrat, si je enostavno mislil: »O! Svetlobna meglica. No ja,« in stvar pustil več ali manj takšno, kot je, na podlagi česar si je zagotovil redno zaposlitev za tako dolgo, kolikor bo maral živeti.

Svetlobna meglica je splahnela in se zlila v lik starega moža v postelji na kolescih, ki ga je spremljala majhna pritlikava postava, za katero bi Hillow verjetno menil, da je najbolj zlovešča oseba, kar jih je kdajkoli videl, če bi le imel toliko spomina, da bi lahko vanj priklical tudi ostale ljudi, ki jih je srečal v življenju, in jih vse drugega za drugim pregledal in primerjal. Vendar je bilo to več, kot je bil Hillow pripravljen delati. Trenutno je bila njegova edina skrb, da pomaga pritlikavi postavi spraviti starčevo posteljo v pritličje.

To je šlo kakor po maslu. Noge in kolesca postelje so bila čudo gladko delujoče tehnologije nerjavečega jekla. Sprostila so se, zakotrljala, zavrtela, vse z dovršeno usklajenostjo, kar je spremenilo premagovanje stopnic in izboklin v eno samo tekoče, drseče gibanje.

Na desni je ležala velika predsoba, opažena z lepo izrezljanim lesom in z velikimi marmornimi držali za plamenice, ki so ponosno molela iz sten. Ta je vodila naprej v veliko obokano dvorano. Na levi je stal vhod v veličastne skrite sobane, kamor se bo šel Odin pripravljat za nočni boj.

Vse to mu je šlo na živce. Pregnan iz svoje postelje, si je mrmral, čeprav je v resnici prinesel posteljo s seboj. Že spet prisiljen poslušati samopašne brbljarije svojega butastega gromovitega sina, ki se noče sprijazniti, ne more sprijazniti, preprosto nima zadosti pameti, da bi se sprijaznil z novimi življenjskimi resnicami. Če se ne bo hotel sprijazniti z njimi, potem ga je treba pokončati, in nocoj bo Asgard priča koncu nesmrtnega boga. To je, je razdraženo pomislil Odin, vse preveč za nekoga v njegovem življenjskem obdobju, ki je bilo že zelo zrelo, vendar v nobeni določeni smeri.

Hotel je samo, da bi lahko ostal v svoji bolnišnici, ki jo je oboževal. Nameni, ki so ga pripeljali na ta kraj, so bili nadvse dražestni, in čeprav niso bili brez svoje cene, je bila to cena, ki jo je bilo enostavno treba plačati, in to je bilo vse. Prišle so nove resnice in on se jih je naučil sprejeti. Tisti, ki jih niso, bodo pač morali nositi posledice. Iz nič ni nič, niti za boga.

Po nocojšnji noči se bo lahko za nedoločen čas vrnil k svojemu življenju v Woodsheadu, in to bo dobro. Tako je povedal tudi Hillowu.

»Čiste bele rjuhe,« mu je rekel, in Hillow je zgolj brezizrazno prikimal. »Lanene rjuhe. Vsak dan čiste rjuhe.«

Hillow je obrnil posteljo in jo dvignil čez stopnico.

»Biti bog, Hillow,« je nadaljeval Odin, »biti bog, no ja, bilo je umazano, slišiš, kaj ti govorim? Nikogar ni bilo, ki bi se brigal za rjuhe. Hočem reči, zares brigal zanje. Si lahko misliš? V položaju, kot je moj? Kot oče bogov? Nikogar ni bilo, popolnoma nikogar, ki bi prišel in rekel: >G. Odwin,«< - sam pri sebi se je zahihital - »tam mi pravijo g. Odwin, veš? Ne vedo prav dobro, s kom imajo opravka. Mislim, da jim ne bi zneslo, kaj praviš, Hillow? Toda v vsem tistem času ni bilo nikogar, ki bi prišel in rekel: >G. Odwin, preoblekel sem vam posteljo in vam prinesel sveže rjuhe.< Nihče. Ves ta čas je bil govor o razsekavanju reči in uničevanju reči in rezanju reči na kose. Ogromno pomembnega govoričenja o mogočnih rečeh in o strtih rečeh in o rečeh, ki so podjarmljene drugim rečem, toda zelo malo pozornosti je bilo, kot sem sedaj spoznal, namenjene perilu. Naj ti povem primer ...«

Njegove spomine je za trenutek prekinil prihod njegovega vozila do velikih vrat, zastraženih z velikim oznojenim packastim bitjem, ki je pozibavajoč se in z rokami v bokih stalo na njuni poti. Toe Rag, ki je ošabno stopajoč tik pred posteljo doslej trdno molčal, je pohitel naprej in izmenjal nekaj kratkih besed z oznojenim stvorom, ki se je moral z rdečim obrazom skloniti, da ga je slišal. Oznojeni stvor se je nato z iskrečo se klečeplaznostjo urno umaknil nazaj v svoj rumeni brlog in sveta postelja se je odpeljala naprej v velike dvorane, sobane in hodnike, po katerih so rjoveli zaganjajoči se odmevi in sople smrdljive vonjave.

»Naj ti povem primer, Hillow,« je nadaljeval Odin. »Vzemi na primer ta kraj. Vzemi Valhalo ...«

19. POGLAVJE

Zavoj proti severu je bila poteza, katere učinek je navadno vdahnil stvarem občutek smisla in zdrave pameti, toda Dirk se ni mogel otresti občutka zle slutnje.

Vrhu tega je pričelo nekoliko deževati, kar bi moralo pomagati, vendar je bil dež tako beden in zoprn in prihajal je s tako mračnega neba, da je samo še povečal občutek utesnjenosti in ničevosti, ki je zgrabil noč v svoje kremplje. Dirk je vključil brisalce, ki so zagodrnjali, ker ni bilo dovolj dežja, da bi ga lahko brisali, in tako jih je ponovno izključil. Dež je hitro opikljal vetrobransko steklo.

Spet je vključil brisalce, vendar se jim opravilo še vedno ni zdelo vredno truda, in v znak protesta so začeli škripati in cviliti. Ceste so postale zahrbtno spolzke.

Dirk je zmajal z glavo. Prav neumno se vede, si je govoril, in to na najslabši možni način. Dopustil si je, da je začel sanjati na način, ki ga je sam nadvse preziral. Osupnil je nad svojeglavimi fantazijami, ki jih je gradil na podlagi skrajno nezadostnih, no ja, komaj bi lahko rekel dokazov, zgolj ugibanj.

Nesreča na letališču. Verjetno obstaja preprosta razlaga.

Mož s kladivom. Pa kaj?

Siv kombi, ki ga je Kate Schechter videla pred bolnišnico. Na tem ni ničesar nenavadnega. Dirk je skoraj trčil vanj, vendar je to čisto vsakdanji dogodek.

Avtomat za coca-colo tega ni upošteval.

Kam k tem norim zamislim o starodavnih bogovih sodi avtomat za coca-colo? Edina zamisel, ki se mu je glede tega porodila, je bila enostavno preveč bedasta in niti ni hotel priznati, da je njegova.

V tem trenutku je Dirk opazil, da se pelje mimo hiše, v kateri je še to dopoldne naletel na svojo stranko z oddrobljeno glavo na vrtečem se gramofonu, kamor ji jo je namestilo zelenooko hudičevo bitje, opletajoč s koso in s krvjo podpisano pogodbo, ki je potlej izpuhtelo v zrak.

Ko je šel mimo, si jo je ogledoval, in ko je s pločnika tik pred njim speljal velik temnomoder BMW, se mu je zaletel naravnost v zadek in že drugič tega dne je moral skočiti iz avta, že vpijoč.

»Za božjo voljo, kaj ne morete gledati, kje vozite?« je zakričal, v upanju, da bo tako že na začetku pobil najtehtnejše besede svojega nasprotnika. »Neumni ljudje!« je nadaljeval, ne da bi se ustavil in zajel sapo. »Dirjate po cestah. Vozite brez primerne pazljivosti in previdnosti! Brezobziren napad!« Zbegaj svojega sovražnika, je pomislil. To je bilo nekako tako, kot če bi nekomu telefonirali, in ko bi se oglasil, z razdraženim glasom rekli: »Ja? Halo?«, kar je bil za Dirka eden najljubših načinov preživljanja dolgih, vročih poletnih popoldnevov. Sklonil se je in preučil dobro vidno udrtino na zadku BMW-ja, ki je bil povsem očitno, sranje, čisto nov. Prekleto in presneto, je pomislil Dirk.

»Poglejte, kaj ste storili mojemu odbijaču!« se je zadri. »Upam, da imate dobrega odvetnika.«

»Jaz sem dober odvetnik,« je rekel umirjen glas, ki mu je sledil umirjen klik. Dirk je v trenutnem strahu dvignil pogled. Umirjeni klik je bil samo zvok zapiranja vrat.

Mož je nosil italijansko obleko, ki je bila prav tako umirjena. Imel je umirjena očala, umirjeno pristrižene lase, in čeprav metuljček po svoji naravi ni umirjena stvar, je bil določeni metuljček, ki ga je nosil, zelo umirjeno pikčast primerek svoje vrste. Iz žepa je potegnil tanko denarnico in še tanek srebrn svinčnik. Brez razburjenja je odkorakal do zadnjega dela Dirkovega jaguarja in si pribeležil registrsko številko.

»Imate vizitko?« je pri tem vprašal, ne da bi dvignil pogled. »Tu je moja,« je dodal in vzel eno iz denarnice. Na zadnjo stran je nekaj zapisal. »Moja registrska številka,« je rekel, »in ime moje zavarovalnice. Morda bi bili tako prijazni in mi zaupali vaše ime. Če ga nimate pri sebi, bom naročil tajnici, naj vas pokliče.«

Dirk je zavzdihnil in spoznal, da se tu nima smisla upirati. Izbrskal je svojo denarnico in polistal po različnih poslovnih posetnicah, za katere se je zdelo, da so se nabrale tam kot od nikoder. Za sekundo se je pozabaval z mislijo, da bi bil Wesley Arlott, navigacijski svetovalec na jahtah za dolge plovbe, očitno iz Arkansasa, vendar se je nato premislil. Konec koncev si je mož zapisal njegovo registrsko številko, in čeprav se Dirk ni nič spomnil, da bi pred kratkim plačal svojo zavarovalno premijo, se prav tako ni nič spomnil, da je ne bi plačal, kar je bilo še kar obetavno znamenje. S trenom mu je podal pristno posetnico. Mož jo je pogledal.

»G. Gently,« je rekel. »Zasebni detektiv. Oprostite, zasebni holistični detektiv. V redu.«

Spravil je posetnico, ne da bi kazal kakšno nadaljnje zanimanje.

Dirk se v življenju še ni čutil tako ponižanega. V tem trenutku je bilo z druge strani avtomobila slišati še en umirjen klik. Dirk se je ozrl in zagledal tam stati žensko z rdečimi naočniki, ki mu je namenila hladen nasmešek. To je bila ženska, s katero je to dopoldne govoril prek vrtne ograje Geoffreyja Ansteyja, in mož, je potemtakem sklepal Dirk, je verjetno njen soprog. Za sekundo se je vprašal, če naj ju podre na tla in ju temeljito in surovo zasliši, vendar se je nenadoma počutil neznansko utrujenega in povoženega.

Z neznatnim nagibom glave je pozdravil žensko z rdečimi naočniki.

»Opravljeno, Cynthia,« je rekel mož in jo ošvrknil s priložnostnim nasmeškom. »Vse je urejeno.«

Bežno je prikimala in oba sta zlezla nazaj v svoj BMW, ki je čez sekundo ali dve brez vznemirjenja speljal in izginil navzdol po cesti. Dirk si je ogledal posetnico v svoji roki. Clive Draycott. Bil je partner uspešne odvetniške pisarne. Dirk je vtaknil posetnico v denarnico, potrto zlezel nazaj v svoj avto in se odpeljal naprej proti svoji hiši, kjer je našel ogromnega zlatega orla, ki je potrpežljivo čemel na stopnici pred njegovimi vrati.

20. POGLAVJE

Kate je planila na svojega gosta, kakor hitro sta bila oba za zaprtimi vrati njenega stanovanja in je bila lahko dokaj prepričana, da se Neil ne bo spet priplazil nazaj iz svojega stanovanja in se obsojajoče pritajil na polovici stopnišča. Vztrajno grmenje njegovega basa je bilo vsaj zagotovilo za njeno zasebnost.

»V redu,« je besno rekla, »v čem je torej finta z orlom? V čem je finta z vsemi uličnimi svetilkami? A?«

Skandinavski bog groma jo je nelagodno opazoval. Moral je sneti svojo veliko rogato čelado, ker je tolkla ob strop in na ometu puščala praske. Vtaknil si jo je pod roko.

»V čem je finta,« je nadaljevala Kate, »z avtomatom za coca-colo? V čem je finta s kladivom? V čem, na kratko, je tu sploh finta? A?«

Tor ni rekel ničesar. Za sekundo se je ošabno in razdraženo namrščil, potem se je namrščil, kot da bi ga obšla nekakšna zadrega, in na koncu je zgolj obstal in ji krvavel.

Nekaj sekund se je še upirala neizbežnemu notranjemu razpadu oblasti nad seboj in nato spoznala, da bo šla ta tako ali tako k vragu, torej tudi prav, če gre ona z njo.

»Prav,« je zagodrnjala, »daj, da to temeljito očistiva. Poiskala bom kakšno razkužilo.«

Šla je in prebrskala kuhinjsko omaro ter se vrnila s stekleničko in slišala Tora, kako ji je rekel »Ne«.

»Ne kaj?« je razjarjeno rekla in z rahlim udarcem postavila stekleničko na mizo.

»To,« je rekel Tor in potisnil stekleničko nazaj k njej. »Ne.«

»Kaj je narobe s tem?«

Tor je samo skomignil z rameni in se čemerno zazrl v kot sobe. V tem kotu ni bilo ničesar, kar bi lahko veljalo za vsaj približno zanimivo, torej je bilo očitno, da vanj zre iz gole trmoglavosti.

»Čuj, nebodigatreba,« je rekla Kate, »če ti lahko rečem nebodigatreba, kaj -«

»Tor,« je rekel Tor, »bog -«

»Ja,« je rekla Kate, »si mi že naštel vse reči, katerih bog si. Rada bi ti očistila roko.«

»Cedra,« je rekel Tor, iztegujoč svojo krvavečo roko, vendar proč od nje. Zaskrbljeno si jo je ogledovala.

»Kaj?«

»Zmečkane iglice cedre. Olje mareličnih koščic. Poparek iz cvetov grenkih pomarančevcev. Mandeljnovo olje. Žajbelj in gabez. Tega ne.«

Potisnil je stekleničko z razkuži lom z mize in prevzela ga je slaba volja.

»Prav!« je rekla Kate, pobrala stekleničko in jo zalučala vanj. Odskočila je od njegove ličnice in na njej v trenutku pustila rdeč madež. Tor je v navalu besa planil naprej, toda Kate je preprosto obstala na mestu in vanj uperila prst.

»Ostani, kjer si, nebodigatreba!« je rekla, in ustavil se je. »Potrebuješ za to kaj posebnega?«

Tor je bil za trenutek videti zbegan.

»To!« je rekla Kate, kažoč na cvetečo modrico na njegovem licu.

»Maščevanje,« je rekel Tor.

»Bom videla, kaj lahko storim,« je rekla Kate. Zasukala se je na peti in se odšopirila iz sobe.

Po približno dveh minutah skritega brkljanja se je Kate vrnila v sobo, za njo pa so se vlekli prameni pare.

»V redu,« je rekla, »pojdi z menoj.«

Peljala ga je v kopalnico. Sledil ji je z veliko mero nejevolje, vendar ji je sledil. Prameni pare so se vlekli za Kate zato, ker je je bila kopalnica polna. Sama banja je bila preplavljena z mehurčki in brozgo.

Vzdolž majhne police nad banjo je bilo nanizanih nekaj stekleničk in lončkov, večinoma praznih. Kate jih je drugega za drugim pobrala in mu jih pokazala.

»Olje mareličnih koščic,« je rekla in obrnila stekleničko na glavo, da bi poudarila njeno praznost. »Vse je tu notri,« je dodala in pokazala na penečo se kopel.

»Pomarančno olje,« je rekla in vzela naslednjo, »pripravljeno iz cvetov grenkih pomarančevcev. Vse je tu notri.«

Vzela je naslednjo. »Oranžna kopalna sol. Vsebuje mandeljnovo olje. Vse je tu notri.«

Vzela je lončke.

»Žajbelj in gabez,« je povedala o enem, »in cedrino olje. Eden je krema za roke in drugi je utrjevalec las, vendar sta oba tu notri, skupaj s tubo alojeve kreme za nego ustnic, nekaj kumaričnega čistilnega mleka, medenega čebeljega voska in avokadovega čistilnega olja, brezovega in morskega rastlinskega šampona, nočne kreme, obogatene z vitaminom E, in precej olja iz jeter trsk. Žal nimam ničesar z imenom >Maščevanje<, vendar tu je steklenička >Obsedenosti< Calvina Kleina.«

Izvlekla je zamašek iz stekleničke parfuma in vrgla stekleničko v banjo.

»V sosednji sobi bom, ko boš končal.«

S tem je odkorakala ven in mu zaloputnila vrata. Čakala je v sosednji sobi in odločno brala knjigo.

21. POGLAVJE

Dirk je za kakšno minuto nepremično obsedel v avtu nekaj jardov proč od svojih vhodnih vrat. Vpraševal se je, kakšna naj bo njegova naslednja poteza. Skromna in previdna, je resno pomislil. Vznemirjeni orel je bil zadnja stvar, s katero se je bil ta trenutek pripravljen sprijazniti.

Napeto ga je opazoval. Stal je tam s predrznim veličastjem svoje drže in njegovi kremplji so se trdno oklepali roba stopnice. Sem in tja si je s kljunom počedil perje in nato pozorno pogledal gor po ulici in dol po ulici ter pri tem z enim svojih velikih krempljev na globoko zaskrbljujoč način povlekel po kamnu. Dirk je močno občudoval to bitje zaradi njegove velikosti in perja ter njegovega izjemnega smisla za sposobnost letenja, toda, ko se je vprašal, če mu ugaja način, na katerega se svetloba ulične svetilke lesketa v njegovem velikem srepem očesu ali na ogromni krivini njegovega kljuna, je moral priznati, da mu ne.

Kljun je bil spoštljiv kos orožja.

Tak kljun bi prestrašil katerokoli žival na zemlji, celo tako, ki je že mrtva in v pločevinki. Njegovi kremplji so bili videti, kot da bi lahko raztrgali majhnega volva. In sedel je čakajoč na stopnici pred Dirkovimi vrati, pogledujoč gor in dol po ulici s pogledom, ki je bil hkrati pomenljiv in zločest.

Dirk se je vpraševal, če se ne bi kar odpeljal in zapustil države. Ali je imel potni list? Ne. Bil je doma. Bil je za vrati, ki so bila za orlom, nekje v predalu oziroma bolj verjetno izgubljen.

Lahko bi prodal vse svoje imetje. Razmerje števila posredovalnic za promet z nepremičninami in dejanskih hiš se je naglo približevalo enakosti. Lahko bi prišel eden njihovih možakarjev in poskrbel za hišo. On je ima dovolj z vsemi njenimi hladilniki in njeno favno in njenim neizpodbitnim mestom na poštnih seznamih družbe American Express.

Ali pa bi lahko, je pomislil in pri tem ga je spreletel rahel srh, enostavno šel in pogledal, kaj orel želi. Prešinilo ga je. Verjetno miši, ali pa majhnega jazbečarja. Vse, česar se je Dirk spomnil, da ima, je bilo nekaj riževih kosmičev in star piškot, in ni si predstavljal, da bi ti privlačili to gospodovalno bitje nebesnih prostranstev. Resno se mu je zazdelo, da je razločil svežo kri, zalepljeno na ptičevih krempljih, vendar si je odločno dopovedoval, naj ne bo tako smešen.

Moral bo pač vstati in se soočiti s stvarjo, pojasniti, da mu je malo prej zmanjkalo miši in sprejeti posledice.

Tiho, neskončno tiho je odprl vrata svojega avta in se odkradel ven, držeč sklonjeno glavo. Izza pokrova svojega avtomobila je opazoval orla. Ni se zganil. To se pravi, ni zapustil okraja. Še vedno je oprezal sem in tja okrog sebe, sedaj morda z večjo mero budnosti. Dirku ni bilo jasno, v katerem odmaknjenem gorskem gnezdu se je to bitje naučilo prisluškovati zvokom vrtenja jaguarjevih vrat na tečajih, toda zvok očitno ni ušel njegovi pozornosti.

Dirk se je previdno splazil naprej za nizom avtomobilov, ki so mu preprečevali, da bi parkiral pred svojo lastno hišo. Čez nekaj sekund ga je od tega izjemnega bitja ločeval samo še majhen moder renault.

Kaj sedaj?

Lahko bi preprosto vstal in se takorekoč napovedal. V bistvu bi govoril: »Tukaj sem, napravi, kar te je volja.« Glavni udarec česarkoli, kar bi se potlej izcimilo, bi lahko po vsej verjetnosti prestregel renault.

Tu je bila seveda še vedno možnost, da bo orel zadovoljen, ko ga bo uzrl, da so bili vsi ti zračni napadi, ki mu jih je bil namenjal, zgolj njegov način izražanja prijateljstva. Seveda ob privzetku, da je to isti orel. To ni bil tako nemogoč privzetek. Dirk je bil prepričan, da je število zlatih orlov, ki so ob kateremkoli času na prostosti v severnem Londonu, precej majhno.

Morda pa se je zgolj čisto po naključju usedel pred njegov prag, da bi si privoščil kratek počitek, preden se spet zažene skozi nebo v lovu za stvarmi, za katerimi se orli pač zaganjajo skozi nebo.

Kakršnakoli že je razlaga, sedaj je čas, je spoznal Dirk, ko bo enostavno moral tvegati. Ohrabril se je, globoko zajel sapo in se dvignil izza renaulta kot demon iz globin.

Prav v tem trenutku je orel gledal v drugo smer in trajalo je kakšno sekundo, preden je spet pogledal naprej in ga uzrl, pri čemer se je odzval z glasnim krikom in stopil za inčo ali dve nazaj, odziv, ki je Dirka nekoliko zbegal. Potem je naglo nekajkrat pomežiknil in si nadel nekakšen domišljav izraz, o katerem ni imel Dirk najmanjšega pojma, kaj naj si misli.

Počakal je sekundo ali dve, dokler ni začutil, da se je položaj po prej omenjenem razburjenju ponovno umiril, in nato oklevajoče stopil naprej okoli prednjega dela renaulta. Zdelo se je, kot da je skozi zrak negotovo zaplavalo nekaj tihih, vprašujoče krakajočih zvokov, in potem se je Dirk čez trenutek zavedel, da jih spušča on sam, in se je utišal. Opravka je imel z orlom in ne z avstralskim papagajčkom.

Tu je naredil svojo napako.

V mislih je bil popolnoma zaposlen z orli, možnimi naklepi orlov in z mnogimi načini, na katere je moč orle šteti za različne od majhnih muc, in ko je stopil s ceste in na pločnik, ki je bil spolzek od nedavnega dežja, se ni dovolj osredotočil na svoje početje. Ko je stopil naprej s svojo zadnjo nogo, se mu je ta zataknila za odbijač avtomobila; opotekel se je, zdrsnil in potem naredil to, česar velikemu orlu negotovega razpoloženja ne bi smel narediti nihče, namreč z glavo naprej in razširjenih rok se je vrgel nanj.

Orel se je v trenutku odzval.

Brez sekunde oklevanja je spretno odskočil vstran in dal Dirku prostor, ki ga je potreboval, da se je silovito zrušil pred svoj lastni prag. Nato se je zviška zazrl vanj, s prezirom, ki bi lahko uničil moža manj trdnega značaja oziroma vsaj moža, ki je ta trenutek gledal kvišku.

Dirk je zastokal.

S senci je udaril ob rob stopnic in zdelo se mu je, da bi lahko v nocojšnjem večeru čisto dobro shajal tudi brez tega udarca. Sekundo ali dve je ležal in lovil sapo, se nato končno okorno prevalil naokrog, držeč se z eno roko za čelo, z drugo za nos in strahoma pogledal kvišku proti velikemu ptiču, žalostno razmišljajoč o razmerah, v kakršnih mora delati.

Ko mu je postalo jasno, da je ta trenutek strah pred orlom, ki ga je zgolj motril z nekakšnim porogljivim, mežikajočim nezaupanjem, očitno odveč, se je usedel in se nato počasi potegnil nazaj na noge ter si s plašča pometel in stepel nekaj umazanije. Nato si je prebrskal žepe, da bi našel ključe, in odklenil vrata, ki so se zdela nekoliko razmajana. Počakal je, da vidi, kaj bo napravil orel.

Rahlo je zašumel s krili ter skočil čez prag in v njegov hodnik. Razgledal se je naokrog in videti je bilo, da je na to, kar je videl, gledal z manjšim odporom. Dirk ni vedel, kaj orli pričakujejo od človeških hodnikov, vendar si je moral priznati, da ni bil samo orel, ki se je tako odzval. Nered ni bil tako velik, vendar je nosil v sebi mrakobnost, ki je obiskovalce navdala z gnusom, in orel očitno ni bil odporen proti temu učinku.

Dirk je pobral veliko ploščato ovojnico, ki je ležala na njegovem predpražniku, pogledal vanjo, da bi videl, če je to, kar je pričakoval, in nato opazil, da na steni manjka slika. Ni bila posebno čudovita slika, zgolj majhna japonska grafika, ki jo je bil našel v Camdenski pasaži in mu je bila kar všeč, toda dejstvo je bilo, da je manjkala. Kavelj na steni je bil prazen. Ugotovil je, da manjka tudi stol.

Nenadoma ga je prešinil morebiten pomen tega in pohitel je v kuhinjo. Cel kup njegovih različnih kuhinjskih pripomočkov je očitno zmanjkalo. Stojalo z večinoma neuporabljenimi noži Sabatier, električni mešalnik in njegov radio s kasetnikom, vsi so izginili, toda zato je imel nov hladilnik. Očitno so mu ga dostavili Nobby Paxtonovi zločinski banditi in moral bo pač spet sestaviti običajni mali seznamek.

Vendar je imel sedaj nov hladilnik, in to je bilo težko breme, ki mu je padlo od srca. Že sedaj se je zdelo celotno vzdušje v kuhinji bolj sproščeno. Napetost je popustila. V zraku je bil nov občutek lahkotnosti in poskočnosti, ki je zajel celo kup starih škatel za pico, za katerega se je sedaj zdelo, da se nagiba pod živahnim namesto morečim kotom.

Dirk je veselo in na stežaj odprl vrata novega hladilnika in bil navdušen, ko je videl, da je docela in popolnoma prazen. Njegova notranja luč je svetila na brezmadežno čiste modre in bele stene in na bleščeče kromirane police. Tako zelo mu je bil všeč, da se je v trenutku odločil, da ga bo pustil takšnega. Prav ničesar ne bo postavil vanj. Njegova hrana se bo morala pač kvariti na prostem.

Dobro. Spet ga je zaprl.

Krik in prhut za njegovim hrbtom sta ga spomnila, da v hiši gosti orla. Obrnil se je in ga zagledal, kako strmi vanj z vrha kuhinjske mize.

Sedaj, ko se je pričenjal nekoliko bolj privajati nanj in ko ga ptič ni prostaško napadel, kot je slutil, da ga morda bo, se mu je zdel za spoznanje manj strašljiv, kot je bil videti sprva. Še vedno je predstavljal upoštevanja vredno količino orla, vendar je bil orel morda nekoliko bolj obvladljiva zadeva, kot je domneval na začetku. Nekoliko se je pomiril in si snel klobuk, potegnil s sebe plašč in ga vrgel čez stol.

Videti je bilo, da je v tem odločilnem trenutku orel začutil, da bi si utegnil Dirk o njem ustvariti napačen vtis, in proti njemu pokrčil enega svojih krempljev. Dirka je popadel nenaden strah, ko je opazil, da ima na krempljih v resnici nekaj močno podobnega strjeni krvi. Naglo se je umaknil nazaj. Orel se je nato dvignil na krempljih do svoje polne višine in pričel vedno bolj na široko razprostirati svoja ogromna krila, zelo počasi zamahujoč z njimi in nagibajoč se naprej, da bi obdržal ravnotežje. Dirk je naredil edino stvar, ki se je je v danih okoliščinah lahko domislil in planil iz sobe, za sabo zaloputnil vrata in nanje prislonil mizo, ki jo je imel na hodniku.

Izza vrat se je še isti trenutek razlegla strašanska neubranost kričanja in praskanja in udarjanja. Dirk je obsedel, naslanjajoč se nazaj na mizo, sopihajoč in poskušajoč priti do sape, in potem ga je čez nekaj časa začelo skrbeti, kaj orel sedaj naklepa.

Zazdelo se mu je, da orel dejansko strmoglavlja v vrata. Vsakih nekaj sekund se je vzorec ponovil - najprej gromko udarjanje kril, potem nalet, potem strašen zamolkel udarec. Dirk ni verjel, da bo prebil vrata, vendar se je bal, da bi se pobil do smrti. Zdelo se je, da je bitje strašno razburjeno glede nečesa, toda kaj bi to bilo, si Dirk ni mogel niti začeti predstavljati. Skušal se je pomiriti in jasno razmišljati, ugotoviti, kaj naj ukrene.

Moral bi poklicati Kate in se prepričati, če je z njo vse v redu,

Vuuš, tup!

Moral bi končno odpreti ovojnico, ki jo že ves dan prenaša naokrog in preiskati njeno vsebino.

Vuuš, tup!

Za to bo potreboval oster nož.

Vuuš, tup!

Nato so ga v dokaj hitrem zaporedju prešinile tri precej zoprne misli.

Vuuš, tup!

Prvič, edini ostri noži v hiši, pod pogojem, da mu je Nobbyjevo selitveno osebje sploh katerega pustilo, so bili v kuhinji.

Vuuš, tup!

To verjetno ni bila takšna reč, ker bi lahko v hiši verjetno našel kaj drugega, s čimer bi prav tako shajal.

Vuuš, tup!

Druga misel je bila ta, da je bila sama ovojnica dejansko v žepu njegovega plašča, ki ga je pustil ležati čez naslonjalo stola v kuhinji.

Vuuš, tup!

Tretja misel je bila zelo podobna drugi in opraviti je imela z mestom koščka papirja s Kateino telefonsko številko.

Vuuš, tup!

Ljubi bog.

Vuuš, tup!

Zaradi načina, kako se je dan razpletal, se je Dirk začel počutiti zelo zelo utrujenega. Globoko je bil zaskrbljen zaradi občutka preteče katastrofe, vendar še vedno nikakor ni mogel uganiti, kaj je povod zanjo.

Vuuš, tup!

No, vedel je, kaj mora sedaj storiti...

Vuuš, tup!

... torej ni bilo nobenega smisla, da s tem zavlačuje. Tiho je povlekel mizo proč od vrat.

Vuuš –

Sklonil se je in sunkoma odprl vrata ter se z lahkoto splazil pod orlom, ko se je ta zapodil na hodnik in zadel nasprotno steno. Ko je bil v kuhinji, je za seboj zaloputnil vrata, potegnil s stola svoj plašč in zagozdil naslonjalo stola pod kljuko.

Vuuš, tup!

Škoda na tej strani vrat je bila hkrati precejšnja in spoštljiva in Dirka je začelo resno skrbeti, kaj pravi takšno vedenje o duševnem stanju ptiča oziroma kakšno bi utegnilo postati duševno stanje ptiča, če bo še dolgo vztrajal pri takšnem vedenju.

Vuuš ... prask ...

Videti je bilo, da je ptiča v tem trenutku prešinila ista misel, in po kratki plohi kričanja in praskanja s kremplji po vratih se je pogreznil v čemerno in poraženo tišino, ki je, potem ko je trajala že kakšno minuto, postala prav tako moteča kot prejšnje razbijanje.

Dirk se je vpraševal, kaj naklepa.

Previdno se je približal vratom in zelo zelo tiho odmaknil stol za spoznanje nazaj, tako da je lahko videl skozi ključavnico. Počepnil je in pokukal skoznjo. Sprva se mu je zdelo, da skoznjo ne vidi ničesar, da je gotovo z nečim zagozdena. Potem pa sta rahel prhut in lesket čisto blizu na drugi strani razkrila osupljivo resnico, namreč tudi orel je imel eno oko na ključavnici in bil zaposlen z opazovanjem skoznjo. Dirk se je pretresen od tega spoznanja skoraj prevrnil nazaj in se z občutkom rahle groze in studa umaknil od vrat.

To je bilo za orla izjemno inteligentno ravnanje, kaj? Je bilo res? Le kako bi lahko to zvedel? Nobenega strokovnjaka za ptičeslovje se ni mogel domisliti, ki bi mu lahko telefoniral. Vsi njegovi leksikoni in atlasi so bili nagrmadeni v drugih sobah hiše in ni verjel, da bi lahko še naprej nekaznovano izvajal ta isti trik, sploh pa ne, če ima opravka z orlom, ki mu je uspelo dognati, čemu služijo ključavnice.

Stopil je do pomivalnega korita in našel nekakšno kuhinjsko krpo. Zmečkal jo je v kepo, jo zmočil in si jo nežno pritisnil najprej ob krvaveče sence, ki mu je lepo zateklo, in potem na nos, ki je bil še vedno precej občutljiv in sedaj že večino dneva zavidljivo velik. Morda je bil to zelo rahločuten orel in se je ob pogledu na Dirkov obraz v njegovem trenutnem, precej zlorabljenem stanju pač slabo odzval ter preprosto zgubil glavo. Dirk je zavzdihnil in se usedel.

Ko je poskušal poklicati Kate, kar je bila naslednja stvar, na katero se je osredotočil, se mu je oglasila elektronska tajnica. Njen glas mu je zelo prijazno povedal, da lahko po pisku pusti sporočilo, vendar ga je hkrati opozoril, da jih domala nikoli ne posluša in da je mnogo bolje, če se pogovori neposredno z njo, le da tega ne more, ker je ni doma, tako da je najbolje, da poskusi kasneje.

Najlepša hvala, je pomislil in odložil slušalko.

Spoznal je, da je resnica o vsej stvari tale: ves dan je odlagal z odpiranjem ovojnice, zato, ker se je bal, kaj bo v njej našel. Ni bilo to, da je bila misel zastrašujoča, čeprav je bilo vsekakor zastrašujoče, da je mož prodal dušo zelenookemu možu s koso, kar se je, glede na vztrajne pritiske okoliščin, verjetno zares zgodilo. Bilo pa je nadvse žalostno, da jo je prodal zelenookemu možu s koso v zameno za delež avtorskih pravic za glasbeno uspešnico.

Tako je bilo to videti na prvi pogled. Mar ne?

Dirk je pobral drugo ovojnico, tisto, ki ga je bila čakala na predpražniku in ki jo je dostavil kurir iz velike londonske knjigarne, kjer je imel Dirk odprt račun. Potegnil je ven njeno vsebino, ki je bila izvod not Kislega jabolka, avtorjev Colina Kistoffa, Phila Mulvillea in Geoffa Ansteyja.

Besedilo je bilo, no ja, enostavno. Zagotavljalo je osnovni ponavljajoči se funkovski ritem in preprost občutek groženja in živahne brezčutnosti, ki je zajel razpoloženje zadnjega poletja. Šlo je takole:

Kislo jabolko,

ne poberi ga, poberi ga, poberi ga.

Brž ga podaj naprej, podaj naprej, podaj naprej.

Ne bi rad, da te dobijo, te dobijo, te dobijo.

Vrzi mu ga na glavo. Komu? Komu? Komurkoli.

Bolje zate, da ga nimaš, ko pride veliki bos.

Pravim, bolje zate, da ga nimaš, ko pride veliki bos.

To je kislo jabolko.

In tako naprej. Oba člana skupine sta si podajala ponavljajoče se verze sem in tja, ritem elektronskih bobnov je postajal bolj in bolj nabit, posnela pa sta tudi plesni video.

Mar naj bi bilo to vse? Prava reč. Lepa hiša na Luptonski cesti s poliuretanskimi tlemi in razdrt zakon?

Stvari so šle nedvomno precej na slabše od imenitnih časov Fausta in Mefista, ko si je lahko človek za ceno svoje duše pridobil vse znanje vesoljstva, dosanjal vse sanje in užil vse telesne radosti. Sedaj pa je bilo samo nekaj avtorskih pravic, nekaj kosov modernega pohištva, okrasek, ki ste si ga lahko nataknili na steno kopalnice in zk! gre glava proč.

Kakšna natanko je bila torej kupčija? Kakšna je bila vsebina pogodbe o jabolku? Kdo je dobil kaj in čemu?

Dirk je premetal predal, da bi našel nož za kruh, se še enkrat usedel, iz plaščnega žepa potegnil ovojnico in zarezal skozi strjene sklade lepilnega traku, ki so jo držali skupaj.

Ven je padel zajeten kup papirja.

22. POGLAVJE

Točno v trenutku, ko je zazvonil telefon, so se odprla vrata v Kateino dnevno sobo. Skoznje je poskušal prilomastiti bog groma, toda v resnici je priprhutal. Nedvomno se je zelo temeljito namočil v snoveh, ki mu jih je bila Kate zmetala v banjo, se spet oblekel in potem raztrgal Kateino nočno haljo, da bi si z njo povil podlaket. V kot sobe je malomarno odvrgel za pest omehčanih hrastovih trsk. Kate se je odločila, da se za nekaj časa ne bo menila ne za očitna izzivanja ne za telefon. S prvim lahko opravi sama, za slednje pa bo poskrbela elektronska tajnica.

»Brala sem o tebi,« je izzivala boga groma. »Kje imaš brado?«

Vzel ji je knjigo, ugankarski leksikon, iz rok in jo ošinil, preden jo je zaničevalno vrgel vstran.

»Ha,« je rekel, »obril sem si jo. Ko sem bil v Walesu.« Ob tem spominu se je namrščil.

»Za božjo voljo, kaj si pa počel v Walesu?«

»Štel kamne,« je rekel in skomignil z rameni ter se nato zazrl skozi okno.

V njegovem vedenju je bilo čutiti velikansko cunjavost in zaskrbljenost. V nenadnem navalu nečesa ne popolnoma različnega od groze je Kate nenadoma prešinilo, da je včasih, kadar ljudje postanejo takšni, to zato, ker se navzamejo vremenskih vplivov. Z bogom groma je bila stvar verjetno obratna. Nebo zunaj je imelo vsekakor razdražen in čemeren videz.

Nenadoma se je pričela odzivati zelo zmedeno.

»Oprosti, če se sliši to kot neumno vprašanje,« je rekla Kate, »vendar sem tukaj nekoliko zbegana. Nisem vajena preživljati večera z nekom, po katerem se imenuje cel dan. Kakšne kamne si štel v Walesu?«

»Vse,« je globoko zagodrnjal Tor. »Vse od tako velikih -« konici palca in kazalca je podržal kakšno četrtinko inče vsaksebi, »- in do tako velikih.« Razmaknil je roki za kakšen jard vsaksebi in ju nato spet spustil.

Kate je brezizrazno strmela vanj.

»No, torej ... in koliko jih je bilo?« je vprašala. Zdelo se je, da sprašuje zgolj iz vljudnosti.

Jezno jo je napadel.

»Sama jih preštej, če te zanima!« se je zadri. »Kakšen smisel pa bi imelo, da sem porabil leta in leta in leta, da sem jih preštel in tako postal edina oseba, ki ve, če bi kar šel in še komu povedal? Torej?«

Okrenil se je nazaj proti oknu

»Kakorkoli,« je rekel, »stvar me nekoliko skrbi. Mislim, da sem se nekje v Srednjem Glamorganu zmotil. Vendar,« je zavpil, »tega ne mislim delati še enkrat!«

»Zakaj zaboga pa si se sploh lotil takšne nenavadne reči?«

»To je bilo breme, ki mi ga je naprtil moj oče. Kazen. Pokora.« Zabuljil se je.

»Tvoj oče?« je rekla Kate. »Misliš Odin?«

»Moj oče,« je rekel Tor. »In oče bogov Asgarda.«

»In hočeš reči, da je živ?«

Tor se je obrnil in jo pogledal, kot da bi bila neumna.

»Mi smo nesmrtni,« je preprosto rekel.

Spodaj je Neil izbral ta trenutek, da je zaključil svoj gromovit basovski nastop in zdelo se je, da je hiša potem še nekaj časa odzvanjala v grozljivi tišini.

»Hoteli ste nesmrtna bitja,« je z globokim, tihim glasom rekel Tor, »in imate nesmrtna bitja. Za nas je to nekoliko naporno. Želeli ste, da smo večni, torej smo večni. Potem ste pozabili na nas. A kljub temu smo večni. Sedaj so končno mnogi mrtvi, mnogi umirajo.« Nato je dodal s pritajenim glasom: »Vendar to terja poseben napor.«

»Niti približno ne morem razumeti, o čem govoriš,« je rekla Kate, »praviš, da jaz, mi -«

»Lahko poskušaš razumeti,« je jezno rekel Tor, »zaradi tega sem tudi prišel k tebi. Mar veš, da me večina ljudi komaj kdaj opazi? Se komaj kdaj sploh zmeni zame? Ni stvar v tem, da smo skriti. Tukaj smo. Gibljemo se med vami. Moje ljudstvo. Vaši bogovi. Vi ste nas rodili. Prisilili ste nas, da smo bili to, kar si sami niste drznili postati. In vendar nas nočete priznati. Komaj kakšen pogled zatava v mojo smer, kadar se sprehodim po eni vaših cest v tem ... svetu, ki ste si ga zgradili brez nas.«

»Je to takrat, kadar nosiš čelado?«

»Še zlasti, kadar nosim čelado!«

»No -«

»Ti se norčuješ iz mene!« je zagrmel Tor.

»Res znaš dekletu zelo olajšati stvari,« je rekla Kate. »Ne vem, kaj -«

Nenadoma se je zazdelo, da se je soba zatresla in nato zajela sapo. Vsa Kateina notranjost je silovito zakolebala in nato popolnoma zastala. Med nepričakovano in strašljivo tišino se je z mize počasi prekopicnila modra porcelanasta namizna svetilka, zadela tla in se odplazila v temen kot sobe, kjer je obtičala v zaskrbljenem drobnem obrambnem posvetu.

Kate je strmela vanjo in skušala obdržati mirno kri. Počutila se je, kot da ji po koži curlja hladna, mehka želatina.

»Si ti to naredil?« je drgetajoče vprašala.

Tor je bil videti razjarjen in zmeden. Zamomljal je: »Ne jezi me. Imela si precejšnjo srečo.« Ozrl se je proč.

»Kaj praviš?«

»Pravim, da želim, da greš z menoj.«

»Kaj? Kaj pa to?« Pokazala je na majhnega zmešanega muca pod mizo, ki je bil tako pred kratkim in tako begajoče modra porcelanasta namizna svetilka.

»Zanj ne morem storiti ničesar.«

Kate je bila nenadoma tako utrujena in zbegana in prestrašena, da so jo skoraj oblile solze. Stala je in si grizla ustnico ter skušala biti tako jezna, kot je le mogla.

»Aja?« je rekla. »Mislila sem, da naj bi bil bog. Upam, da nisi prišel v mojo hišo pod lažno pretvezo, jaz ...« Zbegala se je in obmolknila, potem pa z drugačnim tonom nadaljevala.

»Hočeš reči,« je rekla s tihim glasom, »da si bil tu, na svetu ves ta čas?«

»Tu in v Asgardu,« je dejal Tor.

»Asgard,« je rekla Kate. »Domovanje bogov?«

Tor je molčal. To je bil čemeren molk, ki se je zdel poln nečesa, kar ga je globoko vznemirjalo.

»Kje je Asgard?« je vprašala Kate.

Tor spet ni odgovoril. Bil je mož zelo redkih besed in gromozansko dolgih pomislekov. Ko je končno le odgovoril, ni bilo jasno, ali je ves ta čas premišljeval ali pa je samo stal na mestu.

»Asgard je tudi tukaj,« je rekel. »Vsi svetovi so tukaj.«

Izpod kožuhovine je potegnil svoje kladivo ter pozorno in z veliko radovednostjo preučil njegovo glavo, kot bi bilo na njej nekaj zelo begajočega. Kale se je vpraševala, od kod se ji zdi ta kretnja znana. Opazila je, da je ob njej začutila čisto nagonsko potrebo po tem, da se umakne na varno. Stopila je za spoznanje nazaj in ostala oprezna.

Ko je spet dvignil pogled, je bilo v njegovih očeh začutiti povsem novo zgoščenost in energijo, kot da bi se pripravljal, da se bo v nekaj zagnal.

»Nocoj moram biti v Asgardu,« je rekel. »V Valhali se moram soočiti z očetom Odinom in zahtevati izčrpno pojasnilo o tem, kar je storil.«

»Hočeš reči, ker te je prisilil, da si štel welški prod?«

»Ne!« je rekel Tor. »Ker je napravil welški prod nevreden štetja!«

Kate je ogorčeno zmajala z glavo. »Enostavno sploh ne vem, kaj naj si mislim o tebi,« je rekla. »Mislim, da sem preprosto preutrujena. Vrni se jutri. Zjutraj mi boš vse pojasnil.«

»Ne,« je rekel Tor. »Sama moraš videti Asgard in potlej boš razumela. Še nocoj ga moraš videti.« Zgrabil jo je za roko.

»Ne želim v Asgard,« je vztrajala. »Ne hodim v izmišljene kraje z neznanimi moškimi. Ti pojdi. Pokliči me zjutraj in mi povej, kako je šlo. Pokaži mu hudiča zaradi kamnov.«

Izvila je roko iz njegovega prijema. Bilo ji je zelo zelo jasno, da je to storila samo z njegovim privoljenjem.

»Torej pojdi sedaj in me, prosim, pusti spati!« Zastrmela se je vanj.

V tem trenutku se je zdelo, da je hiša izbruhnila, ko se je Neil lotil gromovite basovske izvedbe Siegfriedove vožnje po Renu iz 1. dejanja Somraka bogov, toliko da pokaže, da se to da. Stene so se tresle, okna so žvenketala. Izpod mize je prihajal komaj slišen zvok milega mijavkanja namizne svetilke.

Kate se je trudila ohraniti svoj besni pogled, vendar ga v danih okoliščinah preprosto ni mogla prav dolgo zadržati.

»Dobro,« je končno rekla, »kako prideva tja?«

»Poti je toliko, kolikor je drobnih drobcev.«

»Prosim?«

»Majhnih reči.« Spet je privzdignil svoj palec in kazalec, da bi nakazal nekaj zelo majhnega. »Molekule,« je dodal in zdelo se je, da mu beseda ni domača. »Toda najprej pojdiva od tu.«

»Bom v Asgardu potrebovala plašč?«

»Kakor želiš.«

»No, vseeno ga bom vzela. Samo sekundo počakaj.«

Odločila se je, da je najboljši način obvladovanja osupljivih kolobocij, ki so trenutno krojile njeno življenje, ta, da se do njih vede uradno. Poiskala je plašč, si počesala lase, pustila novo sporočilo na svoji elektronski tajnici in pod mizo odločno postavila krožnik mleka.

»Prav,« je rekla ter ga pospremila iz stanovanja, za njima skrbno zaklenila vrata in delala pst!, ko sta šla mimo Neilovih vrat. Pri vsem hrušču, ki ga je trenutno povzročal, je skoraj gotovo skrbno prisluškoval najmanjšemu šumu, in če bi ju slišal iti mimo, bi bil v trenutku zunaj, da bi se pritožil glede avtomata za coca-colo, poznosti ure, človekove okrutnosti do sočloveka, vremena, hrupa in barve Kateinega plašča, ki je bila odtenek modre, ki je Neil iz nekega razloga še posebej ni odobraval. Uspešno sta se odkradla mimo in za seboj z najneznatnejšim klikom zaprla vežna vrata.

23. POGLAVJE

Listi, ki so se zvalili na Dirkovo kuhinjsko mizo, so bili iz debelega težkega papirja, zloženi skupaj in očitno so bili pogosto rabljeni.

Drugega za drugim jih je razgrnil, jih ločil med seboj, zgladil z dlanmi in jih lično nanizal po mizi ter si pri tem, kadar je to postalo potrebno, napravil prostor med starimi časopisi, pepelniki in z ovseno kašo zamazanimi posodami, ki jih je čistilka Silka vedno puščala natanko tam, kjer so bile, izgovarjajoč se, kadar jo je zaradi tega oštel, da je mislila, da jih je nalašč dal tja.

Za več minut se je poglobil v papirje, se preseljeval z enega na drugega, jih drugega z drugim primerjal, jih podrobno preučeval, stran za stranjo, odstavek za odstavkom, vrstico za vrstico

Razumel ni niti besedice.

Lahko bi se mu bilo posvetilo, je pomislil, da se zelenooki, dlakavi, s koso opletajoči velikan od njega ne razlikuje samo po zunanjem videzu, ampak tudi v takšnih zadevah, kot je njegova najljubša pisava.

Razočaran in uničen se je naslonil nazaj na svojem stolu in se stegnil po cigareto, toda zavojček v njegovem plašču je bil zdaj prazen. Pobral je svinčnik in z njim prav po kadilsko rahlo potolkel po mizi, vendar učinek ni bil isti.

Čez kakšno minuto ali dve se je začel hudo zavedati dejstva, da ga skozi ključavnico verjetno še vedno opazuje orel, in ugotovil je, da se zaradi tega neznansko težko osredotoča na problem, ki ga ima pred sabo, še posebno brez cigarete. Sam pri sebi se je namrščil. Vedel je, da zgoraj ob njegovi postelji še vedno leži zavojček, vendar ni verjel, da bi bil lahko kos golemu ptičeslovju, v katerega bi se moral zaplesti, če bi hotel do njega.

Poskusil je še nekaj časa strmeti v papirje. Poleg tega, da je bil rokopis spisan v nekakšni drobni, nadležni in nečitljivi runski pisavi, je bilo besedilo hkrati zakrivljeno proti levi strani papirja, kot bi ga tja naplavila plima. Desna Stran je bila večinoma prazna, razen posameznih skupin znakov, ki so bili nanizani drug pod drugim. Vse skupaj, razen medlega občutka, da mu je razporeditev črk na nek nedoločljiv način znana, je bilo za Dirka brez kakršnegakoli pomena.

Svojo pozornost je raje usmeril nazaj na ovojnico in skušal še enkrat preučiti nekatera od imen, ki so bila tako debelo prečrtana.

Howard Bell, neverjetno premožni pisec knjižnih uspešnic, ki je pisal slabe knjige, ki so se navzlic - ali morda zaradi - dejstva, da jih nihče ni bral, prodajale na kilograme.

Dennis Hutch, glasbeni magnat. Sedaj ko je vedel, s čim je povezano ime, ga je povsem dobro poznal. Plejadni snemalni študiji, ki so bili ustanovljeni po vzoru šestdesetih, se razvili v sedemdesetih in nato sprejeli materializem osemdesetih, ne da bi izgubili korak, so bili sedaj mogočna zabavna korporacija na obeh straneh Atlantika. Dennis Hutch je zasedel glavni stolček, ko je njihov ustanovitelj umrl od smrtne doze opečnatega zidu, ki jo je vzel, medtem ko je bil pod vplivom ferrarija in steklenice tequile. PSST! je bila tudi znamka na plošči, na kateri je izšlo Kislo jabolko.

Stan Dubček, starejši družabnik oglaševalne družbe z neumnim imenom, ki je imela sedaj v lasti večino britanskih in ameriških oglaševalnih podjetij, ki niso imela imen, ki bi bila vsaj približno tako neumna in so bila torej pogoltnjena v celoti.

In tu je bilo nenadoma še eno ime, ki je bilo sedaj, ko je bil Dirk naravnan na tovrstna imena, takoj razpoznavno. Roderick Mercer, svetovno najuglednejši založnik najbolj bednih časopisov na svetu. Dirk sprva ni spoznal imena z neobičajnim »...erick«, dodanim takoj za »Rod«. Glej, glej, glej ...

Tu so torej ljudje, je nenadoma pomislil Dirk, ki so zares nekaj dosegli. Nedvomno imajo precej več kot lično majhno hiško na Luptonski cesti z nekaj suhimi rožami, nametanimi naokrog. Vrhu tega imajo veliko prednost, ker se jim glave držijo ramen, razen če ni Dirk med poročili zamudil česa novega in dramatičnega. Kaj vse to pomeni? Kaj je v tej pogodbi? Kako to, da so vsi, ki so jo imeli v rokah, tako osupljivo uspešni, razen enega, Geoffreyja Ansteyja? Vsi, ki jim je pogodba prišla v roke, so imeli od nje korist, razen tistega, ki jo je imel zadnji. Ki jo še vedno ima.

Bilo je kislo jabolko ...

Bolje zate, da ga nimaš, ko pride veliki bos.

V Dirkovi glavi se je nenadoma stvorila zamisel, da je bil morda sam Geoffrey Anstey tisti, ki je slučajno ujel pogovor o kislem jabolku, o tem, da se ga je dobro iznebiti, ga podati naprej. Če se je pravilno spominjal intervjuja s Kišto, ki ga je bil bral, ta ni nič rekel, da bi on sam ujel pogovor.

Bolje zate, da ga nimaš, ko pride veliki bos.

Zamisel je bila strašljiva in glasila se je takole: Geoffrey Anstey je bil ganljivo prostosrčen. Slučajno je ujel ta pogovor med - kom? - Dirk je pobral ovojnico in preletel seznam imen - in pomislil, da ima dober plesni ritem. Niti za trenutek se ni zavedel, da posluša pogovor, ki bo povzročil njegovo lastno gnusno smrt. Iz njega je naredil uspešnico, in ko so mu dejansko podali pravo kislo jabolko, ga je pobral.

Ne poberi ga, poberi ga, poberi ga.

In namesto, da bi upošteval nasvet, ki ga je bil posnel v besedilu pesmi ...

Brž ga podaj naprej, podaj naprej, podaj naprej.

... je ugriznil vanj in ga vtaknil za zlato ploščo na steni svoje kopalnice.

Bolje zate, da ga nimaš, ko pride veliki bos.

Dirk se je namrščil in napravil dolg, počasen premišljajoč potegljaj iz svinčnika.

To je bilo že smešno.

Moral bo dobiti nekaj cigaret, če želi razmišljati s kakršnokoli intelektualno resnostjo. Potegnil je nase plašč, si na glavo zatlačil klobuk in se odpravil proti oknu.

Okno ni bilo odprto že od - no ja, odkar je bil on lastnik te hiše, gotovo ne, in se je trgalo in je kričalo od nenadnega nevajenega vdora prostora in neodvisnosti. Ko si je izsilil dovolj široko odprtino, se je Dirk izrinil ven na okensko polico. Za seboj je vlekel štrene usnjenega plašča. Od tu do pločnika je bil kar pošten skok, kajti spredaj je bila ozka stopniščna rama, ki je vodila do nizkega pritličja. Stopnice je od pločnika ločevala dolga kovinska ograja in Dirk je moral priti čeznjo.

Skočil je, ne da bi za trenutek okleval, in šele na sredini poleta se je spomnil, da ni pobral avtomobilskih ključev s kuhinjske mize, kamor jih je bil odložil.

Medtem ko je neskladno jadral skozi zrak, je razmišljal, ali naj izvede besen zračni zasuk, se posluži vratolomnega zagrabka proti oknu in upa, da mu bo morda ravno še uspelo ujeti polico, vendar se je po treznem premisleku odločil, da bi ga v tem trenutku napaka prav lahko stala glavo, medtem ko mu bo sprehod verjetno dobro del.

Okorno je pristal na drugi strani ograje, toda zadnji konec njegovega plašča se je zapletel vanjo in moral ga je potegniti ven in si pri tem raztrgal del podloge. Ko se je donenje udarca v njegovih kolenih umirilo in je spet pridobil tisto malo mirnosti, ki so mu jo dnevni dogodki še dopuščali, se je zavedel, da je ura sedaj že precej čez enajsto, tako da bodo krčme že zaprte in da bo moral verjetno prehoditi daljšo pot, kot je sprva mislil, da bo našel nekaj cigaret.

Premišljeval je, kaj naj stori.

Trenutni obeti in razpoloženje orla sta bila poglavitna činitelja, ki ju je bilo treba pri tem upoštevati. Sedaj je bil edini način, da pride do avtomobilskih ključev, ta, da gre nazaj skozi vhodna vrata in v svoj zaorljeni hodnik.

Gibajoč se nadvse previdno se je po prstih splazil po stopnicah nazaj do svojih vhodnih vrat, počepnil in, upajoč, da presneta stvar ne bo zaškripala, nežno potisnil zaklopnico pisemskega nabiralnika in pokukal skozi.

V trenutku se mu je v hrbtno stran dlani zadri krempelj in v oko zagnal velik kričeč kljun, ga za las zgrešil, vendar je pustil veliko prasko na njegovem že zelo ubogem nosu.

Dirk je zarjul od bolečine in se opotekcl nazaj, vendar ne daleč, kajti v roko je imel še vedno zadrt krempelj. Obupno je mlatil okrog sebe in zadel krempelj, ki ga je že močno poškodoval, si zaril njegov ostri konec še globlje v meso in na drugi strani vrat povzročil žolčno, opotekajoče se razburjenje, katerega sleherni najneznatnejši gib se mu je neusmiljeno zatrgoval v roko.

S prosto roko je zagrabil veliki krempelj in si ga skušal spet izdreti. Bil je strašansko močan in trepetal je od orlovega besnenja, ki ni bil nič manj ujet kot Dirk. Končno se mu je, drgetajočemu od bolečine, uspelo osvoboditi in potegnil je svojo ranjeno roko nazaj, pestujoč in objemajoč jo z drugo.

Orel je sunkovito potegnil svoj krempelj nazaj in Dirk ga je slišal, kako je odprhutal po hodniku, zaganjajoč grozljiv vrišč, s svojimi velikimi krili udarjajoč in praskajoč po stenah.

Dirk se je poigral z zamislijo, da bi zažgal hišo, vendar se je, ko je začelo kljuvanje v njegovi roki nekoliko pojenjati, pomiril in poskušal pogledati na stvari z orlovega gledišča.

Tega ni mogel.

Najmanjšega pojma ni imel, kako orli na splošno vidijo stvari, še manj pa ta določeni orel, ki se je zdel še posebej čuden primerek svoje vrste.

Po še kakšni minuti pestovanja roke ga je premagala radovednost - združena z močnim občutkom, da se je orel nedvomno zatekel na drugi konec hodnika in tam ostal - in še enkrat se je sklonil do pisemskega nabiralnika. Tokrat je odmaknil zaklopnico s svinčnikom in pregledal hodnik iz varne razdalje dobrih nekaj inč od vrat.

Dobro je lahko videl orla, kako čemi na koncu stopniščne ograje in ga užaljeno in grajajoče motri, kar se je zdel Dirku za bitje, ki je bilo še trenutek ali dva nazaj zaposleno s tem, da mu je hotelo odtrgati roko, nekoliko smešen odziv.

Ko je bil orel enkrat prepričan, da je pritegnil Dirkovo pozornost, se je zlagoma vzpel na nogah in počasi razprostrl svoja velika krila, nežno utripajoč z njimi, da bi obdržal ravnotežje. Prav to je bila kretnja, zaradi katere se je Dirk prej preudarno pognal iz sobe. Vendar je bil to pot na varnem za kar nekaj trdnimi inčami lesa in je obstal oziroma občepel pri miru. Orel je stegnil kvišku tudi vrat, moleč jezik v zrak in otožno krakajoč, kar je Dirka presenetilo.

Potem je na orlu opazil še nekaj precej presenetljivega. Na njegovih krilih so bila nenavadna, neorlovska znamenja, ki so bila veliki sosredni krogi.

Razlike v barvnih odtenkih, ki so omejevali kroge, so bile zelo rahle, in zgolj njihova popolna geometrična pravilnost je bila kriva, da so bili tako jasno razpoznavni, kot so bili. Dirk je dobil zelo jasen občutek, da mu orel razkazuje te kroge in da je to tisto, na kar ga že vseskozi skuša opozoriti. Če je pomislil nazaj, se je spomnil, da je ptič vsakokrat, potem ko se je spustil nadenj, pričel z nenavadnim postopkom prhutanja, ki je vključeval očitno razpiranje kril. Vendar je bi Dirk vsakokrat, ko se je to zgodilo, preveč zavzeto zaposlen z obračanjem naokrog in bežanjem proč, da bi tej igri namenil primerno pozornost.

»Imaš denar za skodelico čaja, kolega?«

»Ee, ja, hvala,« je rekel Dirk, »dobro sem.« Njegova pozornost je bila v celoti usmerjena na orla in se ni takoj ozrl nazaj.

»Ne, hočem reči, mi odstopiš šiling ah dva, samo za skodelico čaja?«

»Kaj?« To pot se je Dirk razdraženo ozrl nazaj.

»Ali vsaj čik, kolega. Imaš kakšen čik, ki ga lahko pogrešaš?«

»Ne, pravkar sem nameraval iti in jih sam nekaj poiskati,« je rekel Dirk.

Mož na pločniku za njim je bil klatež nedoločenih let. Nekoliko negotovo je stal tam in v očeh mu je poskakoval izraz silovitih in nenehnih razočaranj.

Ker od Dirka ni dobil takojšnjega odgovora, je mož povesil oči proti tlom kakšen jard pred seboj in se zazibal za spoznanje naprej in nazaj. Dlani je iztegoval naprej, rahlo razprte, rahlo odmaknjene od telesa, in se samo zibal. Potem se je nenadoma namrščil proti tlom. Potem se je namrščil proti nekemu drugemu delu tal. Potem se je, stoječ pri miru, medtem ko se je lotil precej pomembnega preusmerjanja glave, namrščil navzdol po ulici.

»Si kaj izgubil?« je rekel Dirk.

Moževa glava se je zazibala nazaj proti njemu.

»Sem kaj izgubil?« je rekel z nergavo osuplostjo. »Sem kaj izgubil?«

Zdelo se je, da je bilo to najbolj osupljivo vprašanje, ki ga je kdajkoli slišal. Za nekaj časa se je spet zazrl proč, in zdelo se je, da tehta vprašanje glede na splošna stvarna merila. To je vključevalo še precej več zibanja in še kar nekaj dodatnih mrkih pogledov. Končno je bilo videti, da je prišel do nečesa, kar bi utegnilo služiti kot neke vrste odgovor.

»Nebo?« je rekel, pozivajoč Dirka, naj vzame to kot dovolj dober odgovor. Ozrl se je navzgor proti nebu, previdno, da ne bi izgubil ravnotežja. Videti je bilo, da mu ni po godu, kar vidi v medli, oranžasti, s cesto osvetljeni bledici oblakov, in počasi je spet spustil pogled, dokler se ni zagledal v točko tik pred svojimi nogami.

»Zemljo?« je rekel z očitno veliko mero nezadovoljstva, potem pa ga je prešinila nenadna misel.

»Žabe?« je rekel in njegove oči so se opotekle navzgor, kjer so se srečale z Dirkovim precej osuplim pogledom. »Nekoč sem imel rad ... žabe,« je rekel in pustil svoj pogled viseli na Dirku, kot da je to vse, kar ima povedati, in da je ostalo sedaj odvisno izključno od Dirka.

Dirk je bil povsem zbegan. Hrepenel je za časi, ko je bilo življenje preprosto, ko je bilo življenje brezskrbno, za imenitnimi časi, ki jih je preživljal s preprostim ubijalskim orlom, ki se je zdel sedaj tako potrpežljiv in ljubezniv družabnik. Z zračnimi napadi je lahko shajal, toda ne s tem brezobličnim strašanskim občutkom krivde, ki rjove vanj od nikoder.

»Kaj bi rad?« je rekel s hripavim glasom.

»Samo čik, kolega,« je rekel klatež, »ali kaj za skodelico čaja.«

Dirk je v moževo roko stisnil funt in se panično pognal navzdol po ulici, dvajset jardov niže mimo zidarskega zabojnika, iz katerega se je nadenj grozeče stegoval obris njegovega starega hladilnika.

24. POGLAVJE

Ko je prišla Kate navzdol po stopnicah svoje hiše, je opazila, da se je precej shladilo. Oblaki so mrko viseli nad zemljo in ji grozili. Tor se je urno odpravil proti parku in Kate je pohitela za njim.

Ko je tako stopal naprej, nenavadna postava na ulicah Griča trobentic, si Kate ni mogla kaj, da ne bi opazila, da je imel prav. Na poti sta šla mimo treh različnih ljudi in razločno je videla, kako so se njihove oči izogibale pogledu nanj, celo ko so morali računati na njegovo maso, ko je šel mimo njih. Ni bil neviden, daleč od tega. Enostavno ni ustrezal.

Park je bil ponoči zaprt, toda Tor je urno preskočil koničasto ograjo in potem čeznjo dvignil še njo. tako lahkotno, kot bi bila šopek rož.

Trava je bila vlažna in razmočena, vendar je na mestne noge še vedno učinkovala čarobno. Kate je počepnila in za trenutek položila dlani na tla, kar je storila vsakokrat, kadar je stopila v park. Nikoli ji ni bilo povsem jasno, zakaj to počne, in pogosto si je kot pretvezo za to dejanje popravila čevelj ali pa je pobrala smet, toda v resnici si je želela samo to, da bi pod dlanmi začutila travo in vlažno zemljo.

Iz tega zornega kota je bil park zgolj temen greben, ki se je dvigal pred njima, zakrivajoč samega sebe. Povzpela sta se na vzpetino ter se na vrhu ustavila in se zazrla v temo preostalega dela parka, ki se je na jugu v daljavi postopoma zlival v megleno svetlobo osrčja Londona. Gnusni stolpi in bloki so huligansko štrleli iz obzornice, vladajoč parku, nebu in mestu.

Mrzel, vlažen veter je zavel skozi park in ga sem ter tja malo ošvrknil, kot rep mrkega in čemernega konja. V njem je bilo čutiti nemir in razdraženost. Pravzaprav se je Kate zdelo nočno nebo kot sprevod vznemirjenih, zlovoljnih konj, katerih uzde plahutajo in pokajo v vetru. Zdelo se ji je tudi, da uzde prosto visijo iz enega samega središča in da je to središče zelo blizu nje. Sama sebe je oštela, da si pusti tako neumno vplivati na čustva, a kljub temu se je še vedno zdelo, da se vse vreme zbira in kroži okoli njiju, čakajoč nanju.

Tor je še enkrat izvlekel svoje kladivo ter ga zamišljeno in nejasno podržal pred seboj, kot je to videla pred nekaj minutami v svojem stanovanju. Namrščil se je in videti je bilo, kot da z njega pobira majhne nevidne drobce prahu. Bilo je nekako tako kot šimpanz, ki obira svojo družico oziroma - to je bilo to! - primerjava je bila nenavadna, vendar je pojasnila, zakaj je postala Kate tako napeto oprezna, ko je to nazadnje naredil. Bilo je kot Jimmy Connors, ki natančno pregleduje strune svojega loparja, preden se pripravi na servis.

Še enkrat je ostro dvignil pogled, povlekel roko nazaj, se zasukal okrog osi enkrat, dvakrat, trikrat, okorno sukajoč pete v blatu, in nato z osupljivo močjo zalučal kladivo navzgor v nebesa.

Skoraj v trenutku je izginilo v gosto megleno nebo. Globoko v oblakih so se iskrili vlažni bliski, zasledujoč njegovo parabolno pot skozi noč. Na najvišji točki parabole se je zasukalo navzdol in spet ven iz oblakov, kot oddaljena drobna konica igle, sedaj gibajoč se počasi, nabirajoč in preusmerjajoč zagon za povratni polet. Kate je brez diha opazovala drobno pego, kako se je splazila za kupolo sv. Pavla. Potem je bilo skoraj videti, kot da se je popolnoma ustavila, tiho in neverjetno viseč v zraku, preden je začela komaj opazno rasti, pospešujoč nazaj proti njima.

Potem ko se je kladivo vrnilo, je zavilo vstran, nič več opisujoč preproste parabole, temveč namesto tega sledeč novi poti, za katero se je zdelo, da leži vzdolž roba orjaškega Möbiusovega traku, in ki ga je popeljala okrog druge strani telekomovega stolpa. Nato se je nenadoma zasukalo nazaj na pot naravnost proti njima in se pognalo iz noči z nemogočo težo in hitrostjo kot bat na žarku svetlobe. Kate se je zazibala in skoraj padla nezavestna z njegove poti, ko je Tor stopil naprej in ga godrnjaje ujel.

Sunek kladiva je pognal navzdol v zemljo en sam močan tresljaj, potem pa je stvar mirno počila v Torovem prijemu. Roka mu je za spoznanje zadrhtela in se umirila.

Kate se je počutila precej omotično. Ni vedela natanko, kaj je bilo to, kar se je pravkar zgodilo, toda bila je presneto trdno prepričana, da je bil to takšne vrste pripetljaj, kakršnega njena mati na prvem zmenku ne bi odobravala.

»Je vse to del tega, kar morava početi, da prideva v Asgard?« je rekla. »Ali se samo zafrkavaš?«

»Šla bova v Asgard ... sedaj,« je rekel.

V tem trenutku je dvignil roko, kot da bi hotel odtrgati jabolko, toda namesto trganja je napravil droben, sunkovit obračajoč gib. Učinek je bil takšen, kot da bi zasukal ves svet za bilijonski delec bilijonskega delca stopinje. Vse se je premaknilo, postalo za trenutek za spoznanje neostro in nato tlesknilo nazaj kot nenadoma drugačen svet.

Ta svet je bil precej bolj mračen in še hladnejši.

Skozenj je bril rezek in gnil veter, ki je zataknil sleherni dih v grlu. Pod njima ni bila nič več mehka blatna trava na vrhu vzpetine, ampak smrdljiva curljajoča plundra. Povsod nad obzorjem je ležala tema z nekaj redkimi majhnimi ognji, posejanimi sem in tja v daljavi, in velikim plamenom svetlobe kakšno miljo in pol proč proti jugovzhodu.

Tu so se v noč zabadali veliki nenavadni stolpi; orjaške kupole in konice streh so migotale v ognjenem soju, ki je valoval skozi tisočera okna. Bila je to stavba, ki se je posmehovala razumu, smešila resničnost in se besno režala v noč.

»Dvorec mojega očeta,« je dejal Tor, »Valhala, kamor morava iti.«

Kate je imela že na jeziku, da bi mu povedala, da ji je nekaj na tem kraju nenavadno znanega, ko je z vetrom prišel do njiju zvok konjskih kopit, topotajočih v blatu. V daljavi, med njima in Valhalo, je bilo moč videti manjše število migotajočih bakel, ki so poskakovale proti njima.

Tor je še enkrat z zanimanjem preučil glavo svojega kladiva, jo obrisal s kazalcem in jo podrgnil s palcem. Nato je počasi pogledal kvišku, se spet zasukal najprej enkrat, potem drugič in še tretjič in nato zagnal izstrelek v nebo. Vendar je to pot zadržal njegovo držalo v desnici, medtem ko je z levico zagrabil Kate okoli pasu.

25. POGLAVJE

Cigarete so se nocoj očitno namenile postati Dirkov glavni problem.

Večino dneva, razen takrat, ko je vstal, in razen spet malo zatem, ko je vstal, in razen takrat, ko je ravno srečal vrtečo se glavo Geoffreyja Ansteyja, kar je bilo razumljivo, in tudi razen takrat, ko je bil s Kate v krčmi, sploh ni prižgal nobene cigarete.

Niti ene. Izginile so iz njegovega življenja, povsem jih je opustil. Ni jih potreboval. Lahko je shajal brez njih. Samo žrle so ga kot obsedene in mu spreminjale življenje v pekel, vendar se je odločil, da to lahko prenese.

Vendar sedaj, ko se je ravno odločil, hladnokrvno, razumno in kot posledica jasnega, treznega sklepa in ne šibke predaje silnemu hrepenenju, da bo navsezadnje le prižgal eno, je lahko sedaj kakšno našel? Ni je mogel.

Ob tem času noči so bile krčme že davno zaprte. V ulični trgovini, ki je bila odprta pozno v noč, so si pod »pozno v noč« predstavljali očitno nekaj drugega kot Dirk, in čeprav je bil Dirk prepričan, da bi lahko pregovoril lastnika o pravičnosti svojega primera z golo jezikovno in logično bravuro, pa nesrečnega moža ni bilo tam, da bi se ji podvrgel.

Miljo proč je bila bencinska črpalka, ki je bila odprta 24 ur na dan, vendar se je izkazalo, da je ravnokar utrpela oborožen rop. Debelo izložbeno okno je bilo razbito in razpokano okoli drobne luknjice, naokrog je mrgolelo policajev. Črpalkar očitno ni bil hudo poškodovan, vendar je še vedno krvavel iz rane na roki, doživel je tudi šok, zaradi katerega je bil deležen zdravniške oskrbe, in Dirku nihče ni hotel prodati nič cigaret. Enostavno niso bili razpoloženi za to.

»Še med napadom nemških bombnikov si lahko kupil cigarete,« je ugovarjal Dirk. »Ljudje so bili ponosni na to. Celo ko so padale bombe in je bilo vse mesto v plamenih, so te še vedno postregli. Nek ubog fant, ki je ravno izgubil dve hčeri in nogo, je še vedno ponavljal: >S filtrom ali brez?<, če si ga vprašal.«

»Domnevam, da bi vi storili enako,« je zagodrnjal bledičen mlad policaj.

»To je bil duh tistega časa,« je rekel Dirk.

»Speljite se,« je rekel policaj.

In to, si je mislil Dirk, je duh današnjega časa. Razžaljen se je umaknil in se odločil, da se bo nekaj časa z rokami v žepih klatil po ulicah.

Camdenska pasaža. Starinske ure. Starinske obleke. Nobenih cigaret.

Gornja ulica. Tam so rušili razpadajoče starinske stavbe. Nobenih sledov trgovin s cigaretami, ki bi jih postavljali na njihovo mesto.

Pokrita tržnica, ponoči zapuščena. Naokrog so besno prhutale razmočene smeti. Kartonaste škatle, škatle za jajca, papirnate vrečke in cigaretni zavojčki - prazni.

Pentovillska cesta. Mračni betonski monoliti, oprezajoč za novimi površinami ob Gornji ulici, kamor so upali, da bodo lahko nakotili svojo strašno zalego.

Postaja King's Cross. Tu morajo imeti cigarete, za božjo voljo. Dirk je pohitel proti njej.

Staro pročelje postaje se je vzdigovalo nad okoliškim območjem, velika rumena opečnata stena z urinim stolpom in dvema ogromnima obokoma, za katerima sta bila dva velika železniška hangarja. V ospredju je ležala enonadstropna moderna glavna dvorana, ki je bila že precej bolj oguljena kot stavba za njo, ki je bila sto let starejša, in katero je zastirala in na splošno kazila. Dirk si je predstavljal, da so, ko so bili pripravljeni načrti za moderno dvorano, arhitekti pojasnili, kako se bo ta podala v vznemirljiv in izzivalen dvogovor z drugo stavbo.

King's Cross je bilo območje, kjer so se ljudem, zgradbam, avtomobilom in vlakom dogajale strašne stvari, navadno medtem, ko ste čakali, in če niste bili pozorni, ste se lahko kaj kmalu tudi sami zapletli v vznemirljiv in izzivalen dvogovor. Med čakanjem ste si lahko dali vgraditi poceni avtoradio, in če ste za par minut pokazali hrbet, so vam ga lahko med čakanjem tudi odstranili. Druge stvari, ki so vam jih lahko med čakanjem odstranili, so bile vaša denarnica, vaše želodčne stene, vaš razum in vaša volja do življenja. Za vse te reči so lahko, v nobenem posebnem vrstnem redu, poskrbeli roparji in razpečevalci mamil in zvodniki in prodajalci hamburgerjev.

Toda, je z naraščajočim občutkom napetosti pomislil Dirk, mar lahko poskrbijo za zavojček cigaret? Prečkal je Yorško stezo, zavrnil nekaj osupljivih ponudb, češ da na noben precej očiten način ne vključujejo cigaret, pohitel mimo zaprte knjigarne in skozi glavni vhod na postajo, proč od cestnega življenja v varnejše zavetje Britanskih železnic.

Razgledal se je okoli sebe.

Tu so se zdele stvari precej nenavadne in vpraševal se je, zakaj, vendar se je to vpraševal samo zelo kratek čas, kajti vpraševal se je tudi, če je sploh kje kaj odprto, kjer bi prodajali cigarete, vendar ni bilo.

Nesrečno je povesil ramena. Zdelo se mu je, da se že ves dan lovi in igra skrivalnice s svetom. Dopoldan se je pričel na približno tako poguben način, kot je za dopoldan sploh mogoče, da se prične, in od takrat mu ga še ni uspelo prav zagrabiti. Počutil se je kot nekdo, ki skuša jezditi splašenega konja, z eno nogo v stremenu, in z drugo zadaj, še vedno upajoče poskakujoč od tal. In sedaj se je izkazalo, da je celo tako preprosta stvar, kot je cigareta, presegla njegove sposobnosti, da bi se dokopal do nje.

Zavzdihnil je in si poiskal sedišče oziroma vsaj prostor na klopi.

To ni bilo tako zelo preprosto. Postaja je bila obljudena bolj, kot je pričakoval, da jo bo našel ob - kdaj že?, ozrl se je kvišku proti uri - enih zjutraj. Kaj za božjo voljo je počel ob enih zjutraj na postaji King's Cross brez cigaret in brez doma, za katerega bi lahko razumno pričakoval, da lahko stopi vanj, ne da bi ga do smrti razsekal morilski ptič?

Odločil se je, da se bo smilil samemu sebi. Tako bo čas hitreje minil. Ozrl se je okoli sebe, in ko je čez čas postal bolj pozoren na svojo okolico, mu je nagib do tega, da bi se še naprej smilil samemu sebi, počasi splahnel.

Nenavadno je bilo videti, kako se lahko tako zelo poznan kraj zdi tako neznan. Tam je bila železniška blagajna, ki je bila še vedno odprta, vendar je izgledala otožno in izmučeno in si je želel, da bi bila zaprta.

Tam je bil kiosk W. H. Smitha, za nocoj že zaprt. Nocoj ne bo nihče več potreboval nobenih časopisov ali revij, razen v prenočitvene namene, in za spanje pod njimi bodo enako dobro služili tudi stari.

Zvodniki in vlačuge, razpečevalci mamil in prodajalci hamburgerjev so bili vsi zunaj na cesti in v okrepčevalnicah s hamburgerji. Če ste si zaželeli hiter seks ali umazan šus ali, bog vam pomagaj, hamburger, ste morali ponje tja.

Tu so bili ljudje, od katerih si nihče prav ničesar ni želel. Tu so se zbirali in iskali zavetja, dokler jih niso občasno napodili ven. Nekaj pa so si ljudje vendarle želeli od njih - njihovo odsotnost. Po tem je bilo povpraševanje izjemno, vendar oskrba ni bila zadostna. Vsakdo mora nekje biti.

Dirk je pogledoval sem in tja po moških in ženskah, ki so krevsali naokrog ali sedeli zgrbljeni na sedežih ali si prizadevali zaspati na klopeh, ki so bile posebej oblikovane, da bi jim preprečile natanko to početje.

»Imaš kakšen čik, kolega?«

»Kaj? Ne, žal mi je. Ne, nimam ga,« je odvrnil Dirk, v zadregi se nerodno trepljaje po plaščnih žepih, kot bi hotel nakazati iskanje, za katerega je vedel, da bo brezplodno. Vznemiril se je, ker so ga na vsem lepem priklicali iz njegovega sanjarjenja.

»Vzemi torej tega.« Starec mu je ponudil potlačeno cigareto iz potlačenega zavojčka.

»Kaj? O! O - hvala. Hvala ti.« Čeprav ga je ponudba za trenutek presenetila, je vseeno hvaležno sprejel cigareto in si jo prižgal s koncem cigarete, ki jo je kadil starec.

»Kaj torej iščeš tu?« je vprašal starec - nič izzivalno, zgolj radovedno.

Dirk si ga je hotel ogledati, ne da bi dajal pri tem videz, da ga meri od nog do glave. Mož je bil silovito oropan zob, imel je prestrašene in razkuštrane lase in njegova stara obleka je visela na njem kot nastelja, toda udrte oči, ki so zrle iz njegovega obraza, so bile precej mirne. Nič takšnega ni pričakoval, da se mu bo zgodilo, čemur ne bi bil kos.

»No, pravzaprav samo tole,« je rekel Dirk, vrteč cigareto med prsti. »Hvala. Nikjer nisem mogel nobene najti.«

»Ojej,« je rekel starec.

»Doma imam poblaznelega ptiča,« je rekel Dirk. »Kar naprej me je napadal.«

»Ojej,« je rekel mož, ravnodušno odkimavajoč.

»Mislim, zaresnega ptiča,« je rekel Dirk, »orla.«

»Ojej.«

»Z velikimi krili.«

»Ojej.«

»Z enim svojih krempljev me je zgrabil skozi pisemski nabiralnik.«

»Ojej.«

Dirk se je vpraševal, če ima še dosti smisla nadaljevati pogovor. Pogreznil se je v molk in se ozrl naokrog.

»Srečo imaš, da te ni usekal še s kljunom,« je čez nekaj časa rekel starec. »Orel zna to narediti, če ga razdražiš.«

»Saj me je!« je rekel Dirk. »Saj me je! Glej, točno v nos. Tudi to je bilo skozi pisemski nabiralnik. Komaj bi lahko verjel! Govori, kar hočeš! Poglej, kaj mi je naredil z roko!«

Iztegnil jo je, da bi pri njem vzbudil sočutje. Starec si jo je ocenjujoče ogledal.

»Ojej,« je nazadnje rekel in se umaknil v svoje lastne misli.

Dirk je potegnil nazaj svojo ranjeno roko.

»Torej veš veliko o orlih, kaj?«

Mož ni odgovoril, temveč se je zdelo, da se je umaknil še dlje.

»Dosti ljudi je nocoj tu,« je čez čas spet poskusil Dirk.

Mož je skomignil z rameni. Globoko je povlekel cigareto in se s priprtimi očmi zazrl v dim.

»Je vedno tako? Hočem reči, je tu ponoči vedno toliko ljudi?«

Mož se je zgolj zazrl v tla, počasi spuščajoč dim skozi usta in nos.

Dirk se je že spet ozrl naokrog. Mož, ki je sedel nekaj čevljev proč in je bil mlajšega videza kot Dirkov tovariš, toda vedenjsko divje moten, je ves ta čas vročično kimal steklenici jedilnega brandyja. Počasi je prenehal s svojim kimanjem, s težavo privil zamašek na steklenico in jo spustil v žep svojega razcapanega starega plašča. Stara debela ženska, ki je v žolčnih presledkih brskala po nabrekli črni vreči za smeti, v kateri je bilo njeno osebno imetje, jo je pričela pri vrhu zvijati skupaj ter jo zapogibati.

»Skoraj bi pomislil, da se bo ravnokar nekaj zgodilo,« je rekel Dirk.

»Ojej,« je rekel njegov tovariš. Uprl je roke na kolena, se nagnil naprej in se mukoma dvignil na noge. Čeprav je bil sključen in počasen in čeprav so bila njegova oblačila umazana in raztrgana, je bilo v njegovem vedenju čutiti nekaj malo moči in vplivnosti.

Zrak, ki ga je razgibal, ko je vstal, in ki je privel iz gub na njegovi koži in obleki, je bil celo za Dirkov otrpeli nos izdatno jedek. To je bil vonj, ki nikoli ne preneha siliti v vas - ravno, ko je Dirk pomislil, da je že dosegel vrhunec, je z obnovljeno poblaznelostjo udaril še močneje, dokler ni Dirk mislil, da mu bodo izpareli lastni možgani.

Poskusil je, da se ne bi davil, in v resnici se je poskusil vljudno nasmehniti, ne da bi dopustil očem, da mu pobegnejo, ko se je mož obrnil proti njemu in rekel: »Popari nekaj cvetov grenkih pomarančevcev. Dodaj malce žajblja, dokler je še toplo. To je zelo dobro za orlje rane. So nekateri, ki dodajo marelično in mandeljnovo olje in celo, bog nas obvaruj, cedro. Toda vedno so ljudje, ki pretiravajo. In včasih jih potrebujemo. Ojej.«

Ko je to rekel, se je še enkrat obrnil proč ter se pridružil naraščajočemu toku pomilovanja vrednih, skrivljenih in zlorabljenih teles, ki se je zlival proti glavnemu izhodu iz postaje. Vsega skupaj jih je odhajalo kakšna dva, mogoče tri ducate. Zdelo se je, da odhajajo vsak zase, vsak iz svojih, popolnoma neodvisnih razlogov, ter ne prehitro sledeč drug drugemu, in vendar nikomur, ki mu je bilo mar gledati te ljudi, katerih nihče ni maral gledati ali videti, ni bilo težko uganiti, da odhajajo skupaj in v množici.

Dirk je kakšno minuto previdno pestoval svojo cigareto in napeto opazoval, kako so drug za drugim odhajali. Ko je bil enkrat prepričan, da ne bo nikogar več, in ko sta bila zadnja dva ali trije pri vratih, je odvrgel cigareto in jo pohodil s peto. Potem je opazil, da je starec pozabil svoj pomečkani zavojček cigaret. Dirk je pogledal vanj in videl, da sta v njem ostali še dve umazani cigareti. Spravil ga je v žep, vstal in se počasi odpravil za njimi, ohranjujoč razdaljo, ki se mu je zdela dovolj spoštljiva.

Zunaj na Eustonski cesti je bil nočni zrak moreč in razburkan. Dirk se je leno prestopal pred vrati in opazoval, v katero smer so šli - proti zahodu. Vzel je eno od cigaret in jo prižgal ter se nato tudi sam lenobno podal proti zahodu, okrog niza čakajočih taksijev in proti Ulici sv. Pankracija.

Z zahodne strani Ulice sv. Pankracija, samo nekaj jardov severno od Eustonske ceste, vodi niz stopnic navzgor proti dvorišču Grand hotela Midland, ogromne mračne stavbe gotske fantazije, ki stoji, prazna in zapuščena, pred pročeljem železniške postaje sv. Pankracija.

Prek vrha stopnic stoji lok iz kovanega železa, na katerem je z zlatimi črkami izpisano ime postaje. Dirk je brez naglice sledil zadnjim iz trume starih klatežev in brezdomcev navzgor po teh stopnicah, ki so se končale prav ob robu majhne, zapuščene opečnate stavbe, ki je sedaj služila kot parkirišče. Na desni so se v noč raztezale velike mračne razbitine starega hotela, katerega strešni obris je bila ogromna zbirka svojeglavih stolpov, grčavih vrhov in stolpičev, za katere se je zdelo, da prebadajo in dražijo nočno nebo.

Visoko v mračni temi so stale na straži neme kamnite postave, zbrane okrog stebrov za ograjami iz kovanega železa. Izklesani zmaji so prihuljeno zevali v nebo, ko se je Dirk Gently v svojem prhutajočem usnjenem plašču približal velikim železnim portalom, ki so vodili v hotel in naprej v velik obokan hangar postaje sv. Pankracija. Z vrha pilastrov so prežali kamniti liki krilatih psov.

Tu, na vmesnem prostoru med hotelom in glavno postajno dvorano, je bil parkiran velik neoznačen siv Mercedesov kombi. Bežen pogled na njegov prednji del je bil dovolj, da je Dirku izdal, da je to isti kombi, kateri ga je pred nekaj urami skoraj izrinil s ceste v Cotswoldskem pogorju.

Dirk je stopil v glavno postajno dvorano, ogromen prostor z visokimi, s panoji okrašenimi stenami, vzdolž katerih so bili nanizani debeli marmorni stebri v obliki držal za plamenice.

Ob tem času noči je bila železniška blagajna zaprta - s sv. Pankracija vlaki ne vozijo vso noč - in ogromna postajna sobana za njo, velik viktorijanski železniški hangar, je bila zavita v mrak in temo.

Dirk je stal tiho odmaknjen na vhodu v glavno postajno dvorano in opazoval, kako so se stari klateži in ženščure, ki so vstopili na postajo skozi glavni vhod iz preddverja, zlivali skupaj v tihem mraku. Sedaj jih je bilo precej več kot dva ducata, morda celo sto, in zdelo se je, da nosijo pridih pritajenega vznemirjenja in napetosti.

Ko so se premikali naokrog, se je Dirku čez čas zazdelo, čeprav je bil sprva presenečen nad njihovo številčnostjo, da jih je sedaj iz trenutka v trenutek manj. Zastrmel se je v polmrak, poskušajoč ugotoviti, kaj se dogaja. Odlepil se je iz svojega odmaknjenega kotička na vhodu v postajno dvorano in stopil pod glavni postajni svod, vendar se je kljub temu držal kolikor mogoče blizu stranske stene, ko se je negotovo podal proti njim.

Čisto očitno jih je bilo sedaj še manj, ostala jih je zgolj peščica. Imel je izrazit občutek, da ljudje uhajajo v mrak, in se iz njega več ne pojavijo.

Mrko jih je opazoval.

Mrak je bil trden, toda tako trden spet ne. Brž je odvrgel vso opreznost in začel hiteti naprej, da bi ujel majhno skupino, ki je še ostala. Vendar do takrat, ko je dosegel središče dvorane, kjer so bili zbrani, ni bilo tam prav nikogar več, in obstal je, zmedeno se vrteč naokrog na sredi velike, mračne, prazne železniške postaje.

26. POGLAVJE

Edina stvar, ki je preprečevala Kate, da bi vreščala, je bil goli pritisk zraka, ki ji je drl v pljuča, ko je drvela proti nebu.

Ko je nekaj sekund kasneje pamet jemljoč pospešek nekoliko popustil, je spoznala, da sope in se davi, da jo pečejo in se ji solzijo oči do takšne mere, da komaj gleda, in skoraj ni bilo mišice v njenem telesu, ki ne bi čebljala od šoka, ko so se mimo nje zaganjali valovi zraka, ji trgali lase in obleko ter povzročali, da so ji kolena, sklepi in zobje udarjali drug ob drugega.

Sama s sabo se je morala boriti, da bi zatrla svojo borbeno vnemo. Po eni strani povsem zanesljivo ni želela, da bi jo spustil. Kolikor je sploh razumela, kaj se dogaja z njo, je vedela, da noče, da jo spusti. Po drugi strani pa se je telesni pretres, ki ga je ob tem doživela, soočil z močnim rivalstvom njenega globoko užaljenega besa, ker jo je tako nenadoma in brez opozorila potegnil v nebo. Posledica tega je bila, da se je upirala precej slabotno in se zaradi tega jezila sama nase. Končala je precej nizkotno in nečastno se oklepajoč Torove roke.

Noč je bila temna, in sreča pri tem je, si je mislila, da ne more videti tal. Luči, ki jih je bila videla posejane sem in tja v daljavi, so bile sedaj pod njima in se v vrtoglavem loku oddaljevale, vendar jih njen nagon ni enačil s tlemi. Že tudi migotajoči ognji, ki so sijali iz poblaznelo ostolpičene stavbe, ki jo je, nekaj sekund preden se je pripetila ta podlost, za trenutek ujela, so se sedaj pozibavali pod njo v odmikajoči se daljavi.

Še vedno sta se dvigovala.

Ni se mogla upirati, ni mogla govoriti. Če bi poskusila, bi verjetno lahko ugriznila neumnega robavsa v roko, vendar se je raje kot z zaresnim dejanjem zadovoljila samo z mislijo na to.

Zrak je bil slab in dražil jo je v pljučih. Teklo ji je iz nosa in oči so se ji solzile, zaradi česar ni mogla pogledati naprej. Ko je to vendarle poskusila, je za trenutek ujela zamazano sliko glave kladiva, ki je drvelo skozi temen zrak pred njima, in Torovo roko, oprijemajočo se njegovega zakrnelega držala, ki jo je vleklo naprej. Njegova druga roka je bila ovita okrog njenega pasu. Moč, ki jo je posedoval, je presegala njeno domišljijo, vendar ni bila zaradi tega nič manj besna.

Dobila je občutek, da sedaj drsita tik pod oblaki. Sem in tja je vanju butnil val lepljive vlage in dihanje je postalo še težje in bolj škodljivo. Vlažen zrak je imel grenak okus in bil je ledeno mrzel in njeni valujoči mokri lasje so jo bičali in mlatili po obrazu.

Sklepala je, da jo bo mraz brez dvoma pokončal in čez nekaj časa je bila prepričana, da začenja izgubljati zavest. Pravzaprav se je zavedla, da v resnici poskuša izgubiti zavest, vendar je ne more. A kljub temu se je čas pogreznil v sivino in ni se več toliko zavedala njegovega minevanja.

Končno je začela čutiti, da upočasnjujeta, in da začenjata zavijati nazaj navzdol. To je v njej izzvalo svež val slabosti in izgubljenosti in čutila je, kako ji gre želodec počasi skozi stiskalnico.

Če že nič drugega, je zrak postajal slabši. Močneje je zaudarjal, bil je bolj jedkega okusa in zdelo se je, da postaja precej bolj vrtinčast. Sedaj sta nedvomno upočasnjevala in gibanje je postajalo vse težje. Kladivo je bilo zdaj očitno usmerjeno navzdol, iščoč pravo pot namesto drveč naprej.

Letela sta še naprej navzdol, prebijajoč se skozi zgoščujoče se oblake, ki so se vrtinčili okrog njiju, dokler se ni zdelo, da morata biti sedaj že čisto pri tleh.

Njuna hitrost se je zmanjšala do te mere, da je mogla Kate sedaj pogledati predse, čeprav je bil zrak tako jedek, da je lahko ujela samo zelo bežen pogled. V tistem trenutku, ko je pogledala, je Tor spustil kladivo. Ni mogla verjeti, da je to res storil. Spustil ga je samo za delček sekunde, samo toliko, da je stvar preprijel, tako da ju kladivo ni več vleklo za sabo, temveč sta sedaj visela na držaju, medtem ko je letelo počasi naprej. Ko je prerazporedil svojo težo v ta novi položaj, je dvignil Kate čvrsto kvišku, kot da bi si popravil nogavico. Letela sta navzdol, in še naprej navzdol in navzdol.

Potem se je zaslišal zvok hrumnega bučanja, ki ga je od zgoraj pred njima prinesel veter in nenadoma je Tor tekel, preskakoval skalnat, peščen grmičav svet, poskakoval skozi zamršeno travo in se končno cepetajoč in topotajoč ustavil.

Končno sta stala pri miru, pozibavajoč se, vendar tla, na katerih sta stala, so bila trdna.

Kate je nekaj sekund dihala, sklanjajoč se naprej, da bi prišla do sape. Nato se je povsem zravnala in ravno je hotela na ves glas poročati o svojih občutjih glede teh dogodkov, ko jo je nenadoma obšel razburljiv občutek glede tega, kje stoji.

Čeprav je bila noč temna, jo je bičal veter in njegov oster vonj ji je govoril, da je prav blizu nekakšno morje. Zvok divjega hrumenja valov ji je govoril, da je v resnici več ali manj pod njo, da stojita zelo blizu roba visoke pečine. Trdno je zgrabila za roko neznosnega boga, ki jo je pripeljal sem, in upala, zaman, da ga boli.

Ko so se ji začela njena omotična čustva nekoliko umirjati, je opazila, da se pred njo razprostira medla svetloba, in čez čas je ugotovila, da prihaja z morja.

Vse morje je rdelo kot kakšna okužba. Dvigovalo se je v noč, suvalo in tolklo naokrog od nemira s samim seboj in se potem v pobesnelih bolečinah treskoma razletavalo na drobne kosce ob skalnati obali. Morje in nebo sta strupeno besnela drug nad drugim.

Kate je brez besed zrla v noč, potem pa se je zavedla Tora, ki je stal ob njeni rami.

»Srečal sem te na letališču,« je rekel in glas mu je plapolal v vetru. »Domov na Norveško sem hotel priti z letalom.« Pokazal je proti morju. »Hotel sem, da vidiš, zakaj nisem mogel priti po tej poti.«

»Kje sva? Kaj je to?« je prestrašeno vprašala Kate.

»V vašem svetu je to Severno morje,« je rekel Tor in se spet obrnil proč proti kopnemu, težko stopajoč in za sabo vlekoč svoje kladivo.

Kate se je tesno zavila v svoj premočeni plašč in pohitela za njim.

»No, zakaj nisi enostavno poletel domov tako, kot sva pravkar midva, vendar v, no ja, v našem svetu?«

Ves bes v njej je splahnel v bežne skrbi glede besednjaka.

»Saj sem poskusil,« je pojasnil Tor, še vedno hodeč proč.

»Torej, kaj se je zgodilo?«

»O tem nočem govoriti.«

»V čem, zaboga, je tu smisel?«

»O tem ne bom razpravljal.

Kate se je kar ježila od ogorčenja. »Je to božje obnašanje?« je vpila. »Moti te, torej o tem nočeš govoriti?«

»Tor! Tor! Si to ti?«

To zadnje je bil slaboten glas, ki ga je prinesel veter. Kate se je zastrmela vanj. Skozi temo se je izza nizke vzpetine proti njima gugala laterna.

»Si to ti, Tor?« Prikazala se je majhna stara gospa, držeč laterno nad glavo in zaneseno krevsajoč. »Se mi je zdelo, da mora biti to tvoje kladivo. Dobrodošel!« je zaščebetala. »Oh, vendar prihajaš v turobnem času. Ravno sem pristavljala kotliček in razmišljala, da bi si privoščila skodelico nečesa in se morda nato ubila, vendar sem si potem rekla, počakaj še nekaj dni, Tsuliwa..., Tsuwila..., Swuli..., Tsuliwaënsis - nikoli ne morem pravilno izgovoriti svojega imena, kadar govorim sama s seboj, zaradi česar sem na smrt besna, kar sem prepričana, da si lahko predstavljaš, takšen bister fant, kakor sem vedno trdila, nič ne de, kaj govorijo ostali, torej, rekla sem si, Tsuliwaensis, poglej, če kdo prihaja, in če ne, no, potem bi utegnil biti to dober trenutek za razmislek o tem, ali naj se ubijem. In glej! Tukaj si! O, vendar si dobrodošel, dobrodošel! In vidim, da si pripeljal majhno prijateljico. Me boš predstavil? Pozdravljena, ljubica, pozdravljena! Ime mi je Tsuliwaënsis in niti najmanj ne bom užaljena, če boš jecljala.«

»J... jaz sem, ee, Kate,« je rekla Kate, popolnoma zbegana.

»Ja, no, prepričana sem, da bo to v redu,« je strogo rekla starka. »Kakorkoli, stopita naprej, če že mislita. Če bosta vso noč postopala naokrog tu zunaj, se grem lahko tudi kar takoj ubit in vama pustim, da si sama pripravita čaj, ko bosta povsem pripravljena. Pridita!«

Pohitela je naprej in po zelo malo jardih so dosegli nekakšno strašno razmajano tvorbo lesa in blata, ki je bila videti, kot da je nepojasnjivo obtičala sredi sesedanja. Kate je ošinila Tora, upajoč, da bo razbrala z njega kakšen odziv, ki bi ji namignil, kako naj se vede v nastalem položaju, vendar je bil zatopljen v svoje lastne misli in jih očitno ni nameraval z nikomer deliti. Vendar se ji je zdelo, da se je spremenil način njegovega gibanja. Iz tisto malo izkušenj, ki jih je imela z njim, se ji je zdelo, da se neprestano bori z neko notranjo in pridušeno jezo, in čutila je, da je ta zdaj popustila. Ne izginila, samo popustila. Umaknil se je vstran, da bi lahko vstopila v Tsuliwaënsisino kočo ter ji osorno pomignil, naj stopi noter. Nekaj sekund kasneje ji je sledil, pri čemer se je prav smešno hulil in še za trenutek postal zunaj, da bi pregledal okoliško pokrajino, kolikor je je bilo moč videti.

Notranjost je bila tesna. Nekaj desk in slame namesto postelje, kipeč kotliček, obešen nad ognjem, in zaboj za sedenje, potisnjen v kot.

»In to je nož, za katerega sem razmišljala, da bi ga uporabila, vidita,« je rekla Tsuliwaënsis, razburjeno tekajoč naokrog. »Vidita, ravno sem ga skrbno brusila. Zelo lepo pride, če napraviš nekaj skrbnih kretenj s kamnom, in razmišljala sem, da bi bil tu dober prostor, vidita? Tule na steni, ročaj lahko zataknem v tole razpoko, tako da je lepo in čvrsto vpet in potem samo hop! In se vržem nanj. Hop! Vidita? Sprašujem se, če ne bi moral biti nekoliko niže, kaj praviš, ljubica? Saj se spoznaš na te reči, kaj?«

Kate je pojasnila, da se ne, in uspelo ji je, da je njen glas zvenel še kar mirno.

»Tsuliwaënsis,« je rekel Tor, »nisva prišla, da bi ostala, temveč... Tsuli - prosim, odloži nož.«

Tsuliwaënsis je stala in ju nadvse živahno gledala, vendar je držala tudi nož, z njegovim težkim širokim ukrivljenim rezilom nameščenim prek svojega lastnega levega zapestja.

»Ne menita se zame, ljubčka,« je rekla, »jaz sem čisto dobro. Enostavno lahko iztegnem pete, kadarkoli bom pripravljena. Prav rada. V teh časih ni za živeti. O ne. Vidva pojdita proč in bodita srečna. Ne bom motila vajine sreče z zvoki svojih krikov. Komaj bo slišati kakšen zvok noža, ko bosta odšla.« Stala je drgetajoč in kljubujoč.

Previdno, skorajda nežno, se je Tor iztegnil in ji potegnil nož iz tresoče roke. Ko ji ga je vzel, se je zdelo, da se je starka zgrbila, in vsi njeni nastopi so izpuhteli iz nje. Zgrudila se je nazaj na svoj zaboj. Tor je počepnil k njej, jo počasi povlekel k sebi in jo objel. Videti je bilo, da postopoma prihaja nazaj k življenju, in končno ga je odrinila proč od sebe, dopovedujoč mu, naj ne bo tako neumen, in se nato zatopila v glajenje svoje brezupno razcapane in umazane črne obleke.

Ko se je enkrat zadosti pomirila, je usmerila svojo pozornost na Kate in jo premerila od nog do glave.

»Ti si smrtnica, kajneda, ljubica?« je končno rekla.

»No... ja,« je rekla Kate.

»Se vidi po tvoji modni obleki. O ja. No, sedaj vidiš, kako izgleda svet z druge strani, kajne, ljubica? Torej, kaj praviš?«

Kate je razložila, da še ne ve, kaj naj reče. Tor se je usedel na tla in z napol zaprtimi očmi naslonil svojo veliko glavo nazaj na steno. Kate je imela občutek, da se na nekaj pripravlja.

»Nekoč stvari niso bile tako drugačne,« je nadaljevala starka. »Nekoč je bilo tu prelepo, veš, prelepo. Med nami je vladalo nekakšno sožitje. Seveda so se vnemali strašni prepiri, strašni boji, vendar v resnici je bilo prelepo. Sedaj?« Izpustila je dolg in utrujen vzdih ter omalovaževalno zamahnila z roko.

»O, stvari so slabe,« je rekla, »stvari so zelo slabe. Vidiš, stvari vplivajo na stvari. Naš svet vpliva na vaš svet, vaš svet vpliva na naš svet. Včasih je težko natančno reči, kakšni so ti vplivi. Zelo pogosto se je z njimi tudi težko sprijazniti. Dandanašnji je večina njih težavnih in slabih. Toda naša svetova sta si na tako veliko načinov tako zelo podobna. Kjer imate vi v vašem svetu zgradbo, tam bo tudi tu stala kakšna tvorba. Morda bo to majhen blaten grič ali čebelnjak ali bivališče, kot je tole. Morda bo nekaj nekoliko večjega, vendar nekaj bo. Je s teboj vse v redu, Tor?«

Bog groma je zaprl oči in prikimal. Komolci so mu udobno počivali na kolenih. Raztrgani trakovi Kateine nočne halje, oviti okrog njegove podlaketi, so bili ohlapni in mokri. Leno jih je odrinil proč.

»In ko v vašem svetu kakšne stvari ne opravite prav,« je še naprej brbljala starka, »se bo zelo verjetno pojavila v našem. Nič ne izgine. Nobena pregrešna skrivnost. Nobena neizrečena misel. Lahko je nov in mogočen bog v našem svetu, ali pa je lahko zgolj muha, vendar tu bo. Lahko dodam, da je dandanašnji bolj pogosto muha kot nov in mogočen bog. Oh, tu je tako mnogo več muh in manj nesmrtnih bogov, kot jih je bilo nekoč.«

»Kako je lahko manj nesmrtnih bitij?« je vprašala Kate. »Ne želim biti pikolovska, toda -«

»No, eno je biti nesmrten, ljubica, in spet drugo je biti nesmrten. Hočem reči, če bi mi le uspelo primerno učvrstiti tale nož in potem izvesti resnično dober skok, bi hitro videli, kdo je nesmrten in kdo ni.«

»Tsuli...«jo je opomnil Tor, vendar zaradi tega ni odprl oči.

»Vendar drug za drugim odhajamo. Zares odhajamo, Tor. Ti si eden redkih, ki jim je še mar. Dovolj malo jih je še, ki niso podlegli pijači ali onksu.«

»Kaj pa je to? Neke vrste bolezen?« je vprašala Kate. Spet je pričenjala čutiti jezo. Proti njeni volji so jo bili zvlekli iz njenega stanovanja in jo na koncu kladiva zalučali prek vse Vzhodne Anglije, in jezila se je, ker je bila potem prepuščena na milost in nemilost pogovoru s poblaznelo samomorilsko starko, medtem ko je Tor samo sedel in bil videti zadovoljen sam s sabo, prepuščajoč ji, da se trudi s stvarmi, za katere ni bila razpoložena.

»To je trpljenje, ljubica, ki prizadene samo bogove. V resnici pomeni, da ne zdržiš več biti bog, kar je tudi razlog, zakaj prizadene samo bogove, razumeš.«

»Razumem.«

»V zadnjem stadiju se preprosto uležeš na tla in čez čas ti iz glave požene drevo in potem je vsega konec. Povrneš se v zemljo, pocediš se v njeno drobovje, stečeš po njenih življenjskih žilah in končno izbruhneš na površje kot mogočen hudournik čiste vode in vate zelo verjetno spustijo na kupe kemičnih odplak. Dandanašnji je težko biti bog, še celo mrtev bog.

No,« je rekla, trepljajoč se po kolenih. Njen pogled je obvisel na Toru, ki je odprl oči, vendar jih je uporabljal zgolj zato, da je z njimi zrl v svoje členke in konice prstov. »No, slišim, da imaš nocoj zmenek, Tor.«

»Hmm,« je zagodrnjal Tor in se ni zganil.

»Slišim, da si sklical Valhalo za uro izzivov, je to res?«

»Hmm,« je rekel Tor.

»Ura izzivov, hmm? No, vem da med tabo in tvojim očetom stvari že dolgo niso preveč dobre. Hmm?«

Tor se ni pustil speljati. Rekel ni nič.

»Mislim, da je bilo tisto z Walesom precej grozno,« je nadaljevala Tsuliwaënsis. »Ne vem, kako si lahko to trpel. Seveda se zavedam, da je on tvoj oče in oče bogov, kar otežkoča stvari. Toda Odin, Odin - tako dolgo ga že poznam. Veš, da je nekoč sklenil kupčijo, v kateri je žrtvoval lastno oko v zameno za modrost? Seveda veš, ljubček, saj si njegov sin, mar ne? No, vedno sem govorila, da bi se moral postaviti zase in positnariti glede te kupčije, zahtevati oko nazaj. Ali veš, kaj hočem s tem povedati, Tor? In ta grozni Toe Rag. To je človek, ki se ga moraš paziti, Tor, resnično zelo paziti. No, upam, da bom o vsem slišala zjutraj, kaj?«

Tor je naslonil hrbet ob steno in vstal. Starki je toplo stisnil roki in se zadržano nasmehnil, vendar ni rekel nič. Z rahlim kimljajem je namignil Kate, da odhajata. Ker je bil odhod tisto, česar si je na svetu najbolj želela, se je uprla skušnjavi, da bi rekla Aja? in dvignila nekoliko prahu zaradi takšnega ravnanja z njo. Pohlevno in vljudno se je poslovila od starke in se odpravila ven v temno noč. Tor ji je sledil.

Prekrižala je roke in rekla: »Torej? Kam zdaj? Kakšne imenitne družabne dogodke si mi za nocoj še pripravil?«

Tor se je malo pohulil naokrog in preučil tla. Izvlekel je svoje kladivo in ga spoštljivo potežkal v rokah. Zastrmel se je v noč in nekajkrat brezbrižno zavihtel kladivo. Nekajkrat se je zavrtel naokrog, spet ne močno. Spustil je kladivo, ki je odskočilo v noč in razklalo slučajno postavljeno skalo nekaj ducatov jardov proč in nato odskočilo nazaj. Brez težav ga je ujel, ga zalučal v zrak in ga spet brez težav ujel.

Nato se je obrnil k njej in jo prvikrat pogledal v oči.

»Bi rada nekaj videla?« je vprašal.

27. POGLAVJE

Pod velikanskimi svodi prazne postaje je potegnil sunek vetra in v Dirku skoraj izzval presunljiv krik razočaranja nad sledjo, ki se mu je tako nepričakovano izgubila. Hladna mesečina se je zlivala skozi dolge vrste steklenih plošč, ki so se razprostirale vzdolž strehe postaje sv. Pankracija.

Padala je na prazne tire in jih osvetljevala. Padala je na tablo z voznimi redi vlakov, padala je na izvesek, ki je pojasnjeval, da je danes varčevalni dan, in osvetljevala oba.

Na drugem koncu so, uokvirjeni z lokom obokane strehe, stali groteskni liki petih plinskih rezervoarjev, katerih podporne konstrukcije so se zdele v svojih obrisih med seboj obupno zavozlane, kot obroči v iluzionistovem rokohitrskem triku. Mesečina je osvetljevala tudi te, vendar Dirka ni osvetljevala.

Videl je, kako je več kot kakšnih sto ljudi na skrajno nemogoč način preprosto izpuhtelo v zrak. Samo po sebi mu to ni predstavljalo težav. Nemogoče ga ni preveč vznemirjalo. Če stvari ni bilo mogoče narediti, je bila očitno narejena na nemogoč način. Vprašanje je le, kako?

Sprehodil se je po območju postaje, s katerega so bili izginili, in z očmi s sleherne točke znotraj njega prečesal vse, kar je bilo videti, iščoč kakršnokoli sled, kakršnokoli nenavadnost, karkoli, kar bi mu dovolilo stopiti v tisto nekaj, kamor je videl stopiti sto ljudi, kot da ni nič. Imel je občutek velike zabave, ki se dogaja v bližnji okolici, na katero ni bil povabljen. Iz obupa se je pričel z razširjenimi rokami vrteti naokrog, nato spoznal, da je to popolnoma brezplodno, in si raje prižgal cigareto.

Ko je izvlekel zavojček, je opazil, da mu je iz žepa zaprhutal kos papirja, za katerim se je, ko je bila cigareta enkrat dobro prižgana, sklonil, da bi ga pobral.

Nič razburljivega ni bilo, samo račun, ki ga je bil dobil od jezikave bolničarke v kavarni. »Nezaslišano,« si je mislil o vsaki od postavk posebej, ko jih je po vrsti pregledoval, in že je hotel zmečkati papir in ga odvreči, ko ga je prešinilo nekaj glede splošnega izgleda dokumenta.

Zaračunane postavke so bile nanizane ena pod drugo na levi strani in dejanske cene na desni.

Pri svojih lastnih računih, ki jih je izdajal, kadar je imel kakšno stranko, kar je bilo trenutno redko, in tiste, ki jih je imel, menda niso bile sposobne živeti dovolj dolgo, da bi lahko prejemale njegove račune in se zgražale nad njimi, se je običajno nekoliko potrudil glede postavk, ki jih je zaračunal. Sestavljal je razpravice, kratke odstavke, s katerimi jih je opisoval. Želel je, da stranka začuti, da dobiva vsaj v tem pogledu nekaj vrednega za svoj denar.

Skratka, računi, ki jih je izdajal on, so se na videz skoraj popolnoma ujemali s šopom papirjev z nečitljivim runskim rokopisom, ki mu ga pred par urami ni uspelo razvozljati. Ali to kaj pomaga? Tega ni vedel. Če šop ni bil pogodba, temveč račun, kakšen račun bi to lahko bil? Kakšno delo je bilo opravljeno? Prav gotovo je moralo biti to zapleteno delo. Oziroma vsaj zapleteno opisano delo. Katerih poklicev bi se lahko to tikalo? Če že drugega ne, je bilo to vsaj vredno razmisleka. Zmečkal je kavarniški račun ter šel in ga odvrgel v smetnjak.

Pravzaprav je bila to dobra poteza.

Pomenila je, da je bil odmaknjen od osrednjega odprtega prostora postaje in blizu zidu, ob katerega se je lahko neopazno stisnil, ko je nenadoma zaslišal zvok dveh parov nog, ki sta zunaj prečkala preddverje.

Čez nekaj sekund sta vstopila v glavni del postaje, vendar se je Dirk do takrat že dobro skril za vogal.

To, da je bil skrit, po drugi strani zanj ni bilo tako zelo dobro, kajti nekaj časa ni mogel videti lastnikov nog. Do takrat, ko ju je uzrl, sta se že približala natanko istemu območju, s katerega je pred nekaj minutami tiho in brez vznemirjenja izginila majhna horda ljudi.

Presenetila so ga rdeča očala ženske in umirjeno krojena italijanska obleka moškega ter prav tako hitrost, s katero sta potem tudi onadva nenadoma izginila.

Dirk je brez besed obstal. Ista dva presneta človeka, ki sta mu zagrenila ves dan (to rahlo pretiravanje si je privoščil na podlagi skrajno nesramnega izzivanja), sta sedaj očitno in namerno izginila pred njegovimi očmi.

Ko je bil enkrat povsem prepričan, da sta popolnoma in brez dvoma izginila in se nista zgolj skrivala drug za drugim, se je še enkrat opogumil in se podal v skrivnostni prostor.

Bil je begajoče običajen. Običajen asfalt, običajen zrak, običajno vse. In kljub temu je v njem v razmaku petih minut enostavno izginila količina ljudi, ki bi za celo desetletje zadovoljila industrijo Bermudskega trikotnika.

Bil je hudo jezen.

Bil je tako hudo jezen, da je pomislil, da bi svoj občutek jeze delil še s kom, tako da bi mu telefoniral in ga ujezil - kar bi mu ob dvajset čez eno zjutraj skoraj gotovo uspelo.

To ni bila povsem samovoljna misel - še vedno ga je skrbelo za varnost ameriškega dekleta, Kate Schechter, in niti najmanj ni bil pomirjen, ko mu je nazadnje, ko jo je klical, odgovorila elektronska tajnica. Do sedaj je morala biti gotovo že doma in v postelji, in pomirjujoče besna bo, ko jo bo ob tem času zbudil vsiljiv telefonski klic.

Našel je nekaj kovancev in delujoč telefon ter zavrtel številko. Spet se je oglasila njena elektronska tajnica.

Povedala je, da je za čez noč skočila v Asgard. Ni bila prepričana, v katere dele Asgarda sta namenjena, vendar se bosta kasneje, če bosta še pri volji, verjetno oglasila v Valhali. Če želi pustiti sporočilo, se bo z njim ubadala zjutraj, če bo še živa in razpoložena za to. Potem je sledilo nekaj piskov, ki so še dolge sekunde po tem, ko jih je slišal, odzvanjali v Dirkovih ušesih.

»O,« je rekel, ko se je zavedel, da je tajnica trenutno zaposlena s tem, da ga snema, »sveta nebesa. No, mislim, da sva se dogovorila, da me pokličete, preden storite karkoli nemogočega.«

Odložil je slušalko in v glavi se mu je divje vrtelo. Valhala, a? Je to tisto, kamor danes odhajajo vsi razen njega? Močno si je želel, da bi šel domov, zlezel v posteljo in se zbudil kot trgovec z živili.

Valhala.

Še enkrat je pogledal okrog sebe in ime Valhala mu je donelo v ušesih. Nobenega dvoma ni, si je mislil, da bi bil tako velik prostor, kot je ta, dobra slavnostna dvorana za bogove in umrle junake, in da bi bil prazen Grand hotel Midland skoraj vreden selitve vse ropotije z Norveške.

Vpraševal se je, če je kaj drugače, če veš, v kaj stopaš.

Živčno in oklevajoče se je odpravil do omenjenega prostora in se sprehodil skozenj. Nič se ni zgodilo. No ja. Obrnil se je in ga za trenutek ali dva preučeval, medtem ko je nekajkrat počasi povlekel iz cigarete, ki jo je dobil od klateža. Prostor ni bil videti nič drugačen.

Še enkrat se je sprehodil nazaj skozenj, tokrat malo manj oklevajoče, vendar s počasnimi odločnimi koraki. Še enkrat se ni nič zgodilo, vendar se mu je na robu, ravno ko ga je zapuščal, napol zazdelo, da je napol slišal pol trenutka nekakšnega hripavega glasu, kot izbruh belega šuma, kadar vrtite gumb za iskanje radijskih postaj. Še enkrat se je obrnil in se podal nazaj v prostor, oprezno premikajoč glavo naokrog, poskušajoč ujeti najrahlejši zvok. Nekaj časa ni ujel ničesar, potem pa je okrog sebe nenadoma zaslišal kratek prasket, ki se je pojavil in izginil. Gibanje in še en prasket. Premikal se je zelo zelo počasi in previdno. Poskušajoč ujeti zvok, je z nadvse rahlim in blagim gibom obrnil glavo, zdelo se je, da za bilijonski delec bilijonskega delca stopinje, smuknil za molekulo in izginil.

Še isti trenutek se je moral skloniti, da bi se izognil velikemu orlu, ki se je spustil nadenj iz širnega prostranstva.

28. POGLAVJE

To je bil drug orel, drugačen orel. Tudi naslednji je bil drugačen orel, in naslednji. Zdelo se je, da je zrak nasičen z orli, in očitno je bilo nemogoče vstopiti v Valhalo, ne da bi jih na vas pikiralo vsaj pol ducata. Orli so pikirali celo na druge orle.

Dirk si je z rokami sunkovito pokril glavo, da bi se ubranil divje, prhutajoče plohe, se obrnil, se spotaknil in se za veliko mizo zvrnil na tla, prekrita s težko, razmočeno prsteno slamo. Klobuk se mu je zakotalil pod mizo. Skobacal se je za njim, si ga zatlačil nazaj na glavo in počasi pokukal čez mizo.

Dvorana je bila temna, vendar posejana z velikimi kresovi.

Zrak je bil napolnjen s truščem in lesnim dimom ter vonjavami pečene svinjine, pečene jagnjetine, pečenih merjascev ter znoja in zadahlega vina in osmojenih orljih kril.

Miza, za katero je čepel, je bila eden izmed neštetih hrastovih blokov na štirinožnih podstavkih, ki so se razprostirali v vseh smereh, obloženi s kadečimi se kosi mrtvih živali, z velikanskimi hlebci kruha, z velikimi železnimi kupami, čez rob napolnjenimi z vinom, in s svečami kot voščenimi mravljišči. Okrog njih in po njih so rojile masivne oznojene postave, jedoč, pijoč, boreč se za hrano, boreč se v hrani, boreč se s hrano.

Kakšen jard od Dirka je vrh mize stal vojščak in se boril s prašičem, ki se je pekel že šest ur, in očitno je izgubljal, vendar izgubljal pogumno in s poletom, in ostali vojščaki so ga bodrili in ga polivali z vinom iz korita. Streha - kolikor je je bilo moč s te razdalje ter ob temni in migotajoči svetlobi kresov razločiti - je bila narejena iz skupaj zvezanih ščitov.

Dirk se je prijel za klobuk, sklonil glavo in stekel, poskušajoč doseči rob dvorane. Ko je tekel, pri čemer se je počutil domala nevidnega, kajti bil je popolnoma trezen in, po svojih lastnih merilih, normalno oblečen, se je zdelo da gre mimo primerkov vseh oblik telesnega delovanja, ki si jih je moč zamisliti, razen tistega, ki omogoča dejansko čiščenje zob.

Vonj, podobno kot vonj klateža na postaji King's Cross, ki je moral biti gotovo udeležen, je bil vonj, ki nikoli ne preneha siliti v vas. Naraščal in naraščal je, dokler se ni zdelo, da bi morala vaša glava postajati večja in večja, da bi se mu lahko prilagodila. Od neznosnega rožljanja meča ob meč, meča ob ščit, meča ob meso, mesa ob meso so ušesni bobniči vrtoglavo poskakovali in se tresli in hoteli zavreščati. Ko se je zaganjal in prerival skozi poblaznelo trumo, so ga tolkli s pestmi, ga spotikali, odrivali, suvali in močili z vinom, vendar je končno le prispel do stranske stene - masivnih lesenih in kamnitih plošč, obloženih s smrdljivimi govejimi kožami.

Sopihajoč se je za trenutek ustavil, se ozrl nazaj in se osuplo razgledal po prizoru.

To je bila Valhala.

O tem ni bilo popolnoma nobenega dvoma. To ni bila predstava, ki bi jo lahko pripravilo kakšno gostinsko podjetje. In vse to rojenje, divja množica veseljaških bogov in vojščakov ter njihovih poveseljačenih dam, z njihovimi ščiti in ognji in merjasci, so menda napolnjevali prostor, ki je bil po velikosti gotovo nekje blizu postaje sv. Pankracija. Zdelo se je, kot da bi morala gola strast, ki se je dvigala iz vsega skupaj, zadušiti jato obnorenih orlov, ki so švigali skozi zrak nad njimi.

Morda pa jih je. Niti malo ni bil prepričan, če bi se jata razdraženih orlov, ki misli, da se morda duši, vedla kaj dosti drugače od mnogih orlov, ki jih je trenutno opazoval.

Medtem ko se je prebijal skozi množico, je ves čas odlašal z vpraševanjem o neki stvari, vendar sedaj je napočil čas, da se o njej vpraša.

Kaj, se je vpraševal, je z zakoncema Draycott?

Kaj bi lahko Draycottova sploh počela tukaj? In kje v takšnem direndaju bi lahko Draycotova sploh bila?

Priprl je oči in se zazrl v valujočo trumo, da bi videl, če lahko kjerkoli izsledi par rdečih oblikovalskih naočnikov ali umirjeno italijansko obleko, pomešano med žvenketajočimi prsnimi oklepi in oznojenim usnjem, vedoč, da poskuša zaman, vendar čuteč, da mora poskusiti.

Ne, je ugotovil, ne more ju najti. Ni njun tip družbe, je pomislil. Nadaljnja razmišljanja v tej smeri je skrajšala težka sekira s kratkim ročem, ki je prifrčala skozi zrak in se z osupljivim treskom zarila v zid kakšne tri inče od njegovega levega ušesa in za trenutek zasenčila vse misli.

Ko se je opomogel od šoka in prišel do sape, je pomislil, da to verjetno ni bilo nekaj, kar bi kdo vrgel vanj z zlonamernimi nameni, ampak je bil to zgolj razposajen bojevniški duh. Vendar ni bil družabno razpoložen in odločil se je, da gre naprej. Prerival se je naprej ob steni v smeri, ki bi, če bi bila to v resnici postaja sv. Pankracija in ne Valhala, vodila do železniške blagajne. Ni vedel, kaj bo tam našel, vendar je domneval, da mora biti drugače kot tukaj, kar bo dobro.

Zdelo se mu je, da so tu zunaj, na obrobju, stvari na splošno bolj umirjene.

Najboljše in najhrupnejše rajanje je bilo menda osredotočeno bolj izrecno proti sredini dvorane, medtem ko se je zdelo, da za mizami, mimo katerih je hodil sedaj, sedijo ljudje, ki so bili videti, kot da so dosegli tisto obdobje svojih nesmrtnih življenj, ko raje premišljujejo o časih, ko so se še bojevali z mrtvimi prašiči, in si med sabo izmenjujejo odobravajoče pripombe o sijajnejših odlikah veščine bojevanja z mrtvimi prašiči, kot da bi se v tem trenutku tudi sami spet zares spopadli z njimi.

Slučajno je ujel pripombo nekoga, da je levoročni triprstni ploski prijem nasprotnikove grodnice najpomembnejši v odločilnem trenutku, ko še niste popolnoma omamljeni dokončno omahnili, na kar je njegov tovariš odgovoril z blagim »Ojej.«

Dirk se je ustavil, pogledal naokrog in stopil nazaj.

Tam je sedel, zgrbljeno in zamišljeno se sklanjajoč nad svojim železnim krožnikom, odet v ščit in močno zasvinjano in zaštrenano krzno, ki je bilo, če nič drugega, bolj žaltavo in zaudarjajoče kot oprava v kateri ga je Dirk nazadnje srečal, Dirkov tovariš s postaje King's Cross.

Dirk se je vpraševal, kako naj se mu približa. Ena možnost je bila ta, da ga živahno lopne po hrbtu in reče: »Hej! Dober žur. Veliko energije,« vendar Dirk ni bil prepričan, da je prava.

Medtem ko se je vpraševal, se je iz zraka nenadoma spustil orel in z mnogo prhutanja in udarjanja pristal na mizi pred starcem, zložil krila in se mu približal, zahtevajoč, da ga nakrmi. Starec je mimo odtrgal kos mesa s kosti in ga podržal pred velikim ptičem, ki ga je bliskovito vendar natančno kljunil iz njegovih prstov.

Dirk je menil, da je to ključ do prijateljskega pristopa. Sklonil se je nad mizo in pobral majhen kos mesa ter ga nato ponudil ptiču. Ptič ga je napadel in se mu zagnal v vrat, s čimer ga je prisilil, da je skušal s klobukom potolči pobesnelo bitje, toda uvod je uspel.

»Ojej,« je rekel mož, odpodil orla in se pomaknil za nekaj inč vzdolž klopi. To sicer ni bilo kakšno pretirano povabilo, a bilo je vsaj povabilo. Dirk se je skobacal prek klopi in se usedel.

»Hvala,« je zadihano rekel Dirk.

»Ojej.«

»Če se spomniš, sva -«

V tem trenutku je skozi Valhalo odjeknil nadvse strahovit odmevajoč grom. To je bil zvok udarcev bobna, vendar je zvenel kot boben gromozanskih razsežnosti, kakršen je moral biti, da ga je bilo slišati v hrupnem direndaju, ki je napolnjeval dvorano. Boben je zadonel trikrat, s počasnimi in masivnimi udarci, kot srčni utrip same dvorane.

Dirk se je ozrl kvišku, da bi videl, odkod bi lahko prišel zvok. Prvič je opazil, da se je na južnem koncu dvorane, kamor je gledal, prek večjega dela njene širine razprostiral velik balkon ali most. Tam zgoraj je bilo nekaj postav, medlo vidnih skozi vročinsko meglico in orle, vendar je imel Dirk občutek, da, kdorkoli že je tam gori, gotovo načeluje tem, ki so tu spodaj.

Odin, je pomislil Dirk. Na balkonu mora biti Odin, oče bogov Asgarda.

Glas razuzdanega veseljačenja je hitro zamrl, čeprav je trajalo več sekund, preden so se končno polegli tudi vsi odmevi.

Ko je bilo vse tiho, toda v pričakovanju, je z balkona in skozi dvorano zadonel mogočen glas.

Glas je rekel: »Čas ure izzivov je skoraj pri kraju. Uro izzivov je sklical veliki bog Tor. Tretjič sprašujem, kje je Tor?«

Mrmranje, ki se je razširilo po dvorani, je dajalo slutiti, da nihče ne ve, kje je Tor, in čemu ni pršel, da bi uresničil svoj izziv.

Glas je rekel: »To je zelo groba žalitev dostojanstva očeta bogov. Če ne pride do izziva pred iztekom ure, bo kazen za Tora ustrezno stroga.«

Boben je zopet trikrat udaril in prepadenost v dvorani je narasla. Kje je Tor?

»Z neko punco je,« je rekel glas nad ostalimi in po dvorani se je razlegel krohot in povrnil prejšnji direndaj.

»Ja,« je tiho rekel Dirk, »zdi se mi, da je verjetno res.«

»Ojej.«

Dirk je mislil, da govori sam sebi, in presenečen je bil, da je pri možu izzval odgovor, čeprav ni bil posebej presenečen nad odgovorom, ki ga je izzval.

»Je Tor sklical nocojšnje srečanje?« ga je vprašal Dirk.

»Ojej.«

»Malce nevljudno, da se ni pojavil.«

»Ojej.«

»Mislim, da so vsi nekoliko razburjeni.«

»Ne, dokler naokrog kroži dovolj prašičev.«

»Prašičev?«

»Ojej.«

Dirk ni takoj vedel, kako naj od tu nadaljuje.

»Ojej,« je ravnodušno rekel.

»Tor je edini, ki mu je mar, razumeš,« je rekel starec. »Kar naprej razglaša svoj izziv, potem pa ničesar ne more dokazati. Ne zna se zagovarjati. Postane ves zmeden in jezen, naredi kakšno neumnost, ki je ne more popraviti in potem mora delati pokoro. Vsi ostali se pojavijo samo zaradi prašičev.«

»Ojej.« Dirk se je učil popolnoma novo pogovorno tehniko in presenečen je bil, kako uspešna je. Moža je motril z na novo pridobljenim spoštovanjem.

»Mar veš, koliko kamnov je v Walesu?« je nenadoma vprašal mož.

»Ojej,« je oprezno rekel Dirk. Te šale ni poznal.

»Tudi jaz ne vem. Nikomur noče povedati. Pravi sam jih preštej in se začne kujati.«

»Ojej.« Ni se mu zdela preveč dobra.

»Tokrat se torej niti ni pojavil. Ne morem reči, da mu zamerim. Vendar mi je žal, ker mislim, da bi utegnil imeti prav.«

»Ojej.«

Mož se je pogreznil v molk.

Dirk je čakal.

»Ojej,« je upajoč ponovil.

Nič.

»Torej, ee,« je rekel Dirk, poskušajoč ga oprezno predramiti, »meniš, da bi utegnil imeti prav, a?«

»Ojej.«

»Torej. Stari Tor bi utegnil imeti prav, a? Takšna je zgodba,« je rekel Dirk.

»Ojej.«

»Na kakšen način,« je rekel Dirk in končno začel izgubljati potrpljenje, »misliš, da bi utegnil imeti prav?«

»O, na vsak način.«

»Ojej,« je poražen rekel Dirk.

»Nobena skrivnost ni, da so prišli za bogove težki časi,« je čemerno rekel starec. »To je jasno vsakomur, celo tistim, ki so jim mar samo prašiči, in teh je največ. In ko čutiš, da te ne potrebujejo več, je največkrat težko misliti dlje kot do naslednjega prašiča, tudi če si imel nekoč tu ob sebi ves svet. Vsi se preprosto sprijaznijo s tem kot z nečim neizogibnim. To se pravi vsi razen Tora. In sedaj se je vdal. Niti toliko se ni potrudil, da bi se pojavil in z nami uničil kakšnega prašiča. Odrekel se je svojemu izzivu. Ojej.«

»Ojej.« je rekel Dirk.

»Ojej.«

»In, ee, kaj pa Torov izziv,« je oklevajoče rekel Dirk.

»Ojej.«

»Kaj je bilo to?«

»Ojej.«

Dirk je popolnoma izgubil potrpljenje in napadel moža.

»S čim je Tor izzval Odina?« je jezno vztrajal.

Mož ga je nekoliko presenečeno pogledal in ga s svojimi velikimi udrtimi očmi premeril od nog do glave.

»Ti si smrtnik, kaj?«

»Ja,« je razdraženo rekel Dirk, »sem smrtnik. Seveda sem smrtnik. Kaj ima smrtnost opraviti s tem?«

»Kako si prišel sem?«

»Sledil sem vam.« Iz žepa je potegnil zmečkan, prazen cigaretni zavojček in ga položil na mizo. »Hvala,« je rekel, »dolgujem ti uslugo.«

To je bilo bolj jalove sorte opravičilo, je pomislil, a bilo je najboljše, kar je zmogel.

»Ojej.« Mož je pogledal proč.

»S čim je Tor izzval Odina?« je rekel Dirk, tokrat se močno trudeč, da mu v glas ne bi ušlo nič nestrpnosti.

»Kaj pa to tebi mar?« je ogorčeno rekel stari nesmrtnež. »Ti si smrten. Čemu bi te zanimalo? Iz tega ste dobili, kar ste želeli, ti in tvoj rod, kolikor malo je sploh še vreden.«

»Iz česa smo dobili, kar smo želeli?«

»Posel,« je rekel stari nesmrtnež. »Pogodbo, za katero Tor trdi, da jo je sklenil Odin.«

»Pogodbo?« je rekel Dirk. »Kakšno pogodbo?«

Na možev obraz je legel izraz onemogle jeze. Kresovi Valhale so mu poplesavali globoko v očeh, ko je zrl v Dirka.

»O prodaji,« je mrko rekel, »nesmrtne duše.«

»Kaj?« je rekel Dirk. To zamisel je že pretehtal in jo zavrgel. »Hočeš reči, da mu je človek prodal svojo dušo? Kateri človek? To nima nobenega smisla.«

»Ne,« je rekel mož, »to sploh ne bi imelo smisla. Rekel sem nesmrtne duše. Tor pravi, da je Odin prodal svojo dušo človeštvu.«

Dirk je z grozo strmel vanj in nato počasi dvignil oči proti balkonu. Tam se je nekaj dogajalo. Veliki boben se je spet oglasil in Valhala se je pričela še enkrat miriti. Toda drugega ali tretjega udarca po bobnu ni bilo. Videti je bilo, da se je zgodilo nekaj nepričakovanega, in postave na balkonu so se začele gibati nekoliko zmedeno. Ura izzivov se je pravkar iztekala, toda zdelo se je, da je prišlo do nekakšnega izziva.

Dirk se je z dlanmi tolkel po čelu in se gugal na klopi, kjer je sedel, ko se mu je končno posvetilo cel kup reči.

»Ne človeštvu,« je rekel, »temveč človekoma. Moškemu in ženski. Odvetniku in reklamarki. Tisti trenutek, ko sem jo uzrl, sem rekel, da je vse njena krivda. Nisem se zavedal, da imam morda dejansko prav.« Živčno je napadel svojega tovariša. »Moram priti tja gor,« je rekel, »za božjo voljo, pomagaj mi.«

29. POGLAVJE

»O.. .ddddiiiiiinnnnn!!!!!«

Tor je razjarjeno zarjovel, da se je streslo nebo. Nevihtni oblaki so izpustili presenečen krulež groma v golo količino zraka, ki se je premaknila pod njimi. Kate je vsa bleda od strahu in osuplosti odskočila nazaj in v ušesih ji je zvonilo.

»Toe Rag!!!!!«

Z obema rokama je zalučal kladivo proti tlem naravnost v svoja lastna stopala. Na tej kratki razdalji ga je zalučal s takšno osupljivo močjo, da je udarilo in se odbilo kakšnih sto čevljev visoko v zrak.

»Ggggrrrraaaaaaaaar!!!!!!« Z neznanskim izbruhom zraka iz pljuč se je zagnal za njim v zrak, ga ujel ravno, ko je pričelo padati, ga spet zalučal naravnost nazaj v tla ter ga, ko se je odbilo nazaj gor, ponovno ujel, ga divje se sukajoč v zraku in z vso močjo, ki jo je lahko zbral, zalučal proti odprtemu morju, in nato sam padel po tleh na hrbet, z gležnji, komolci in pestmi razbijajoč po tleh v veličastnem tušu besa.

Kladivo se je po zelo nizki tirnici pognalo proti odprtemu morju. Glava se je potopila v vodo in drvela skoznjo na stalni globini približno šestih inč. Počasi, vendar lahkotno, se je na površini odprl oster val, ki se je na koncu razprostiral kakšno miljo daleč, medtem ko je kladivo rezalo svojo pot skozi gladino kot kirurgov nož. Notranje stene vala so se za njim voljno poglobile in se pod golo močjo kladiva nagnile, dokler se ni sredi morja odprla ogromna dolina. Stene doline so se negotovo majale in gugale, se nato zložile ter v norem in penečem trušču udarile skupaj. Kladivo je privzdignilo glavo in se zavihtelo visoko v zrak. Tor je skočil na noge in ga opazoval, še vedno topotajoč z nogami kot boksar, vendar kot boksar, ki morda pravkar namerava povzročiti močan potres. Ko je kladivo doseglo vrh svoje tirnice, je Tor zamahnil s pestjo navzdol kot dirigent, in kladivo se je pognalo nazaj v hrumečo morsko gmoto.

Videti je bilo, da je to za trenutek umirilo morje, na enak način, kot klofuta umiri histerika. Ta trenutek je minil. Iz klofute je izbruhnil velikanski vodni stolp in nekaj sekund kasneje se je iz njegovega središča kvišku pognalo kladivo, iz sredine prvega potegujoč še en ogromen vodni stolp.

Na vrhu vzpona je kladivo napravilo preval, se okrenilo, zasukalo in pohitelo nazaj k svojemu lastniku kot brezumno razposajen kužek. Tor ga je ujel, vendar, namesto da bi ga ustavil, je pustil, da ga kladivo ponese s seboj in skupaj sta se prevračala kakšnih sto jardov nazaj po skalah, dokler se nista na koncu zarila v nekakšno mehko zemljo in se ustavila.

Tor je bil v trenutku spet na nogah. Obračal se je okrog in okrog, s skoraj desetčeveljskimi koraki poskakujoč z ene noge na drugo in z iztegnjeno roko vihteč kladivo krog sebe. Ko ga je spet spustil, je še enkrat zdirjalo na odprto morje, vendar je tokrat razparalo njegovo gladino v ogromnem polkrogu, tako da se je morje dvignilo vzdolž začrtanega loka in za trenutek ustvarilo orjaški vodni amfiteater. Ko se je ta zrušil, je treščil naprej kot val plime, se pognal proti obali in se razjarjeno vrgel ob ozko steno pečine.

Kladivo se je vrnilo k Toru, ki ga je s silovitim zamahom prek rame takoj spet zalučal proč. Odletelo je v skalo in iz nje izkresalo debelo jezno iskro. Odbilo se je naprej in izkresalo iskro iz naslednje skale, in iz naslednje. Tor se je vrgel naprej na kolena in ob vsaki skali, ki jo je kladivo zadelo, je udaril s pestjo ob tla, da se je skala dvignila in se srečala s kladivom. Iskra za iskro je bruhala iz skal. Ob vsako naslednjo skalo je kladivo udarjalo močneje in močneje, dokler ni neka iskra iz oblakov izzvala opozorilnega prasketa strele.

In potem se je začelo nebo premikati, počasi, kot velika jezna žival, ki se odmotava v svojem brlogu. Pokajoče iskre so začele hitreje in siloviteje leteti izpod kladiva, še več bliskov se je v loku spustilo z neba, da bi se srečalo z njimi, in vsa zemlja je začela drhteti v navalu nečesa zelo podobnega srhljivemu razburjenju.

Tor je dvignil komolce nad glavo in potem z njimi silovito udaril ob tla ter še enkrat zarjovel v nebo, da je šlo skozi ušesa.

»O... ddddiiiiiinnnnn!!!!!«

Zdelo se je, da bo nebo vsak čas zazevalo.

»Toe Raaaaagggggggg!!!!!!!!«

Tor se je vrgel v tla, pri čemer je od sebe odrinil za približno dva zabojnika kamnite prsti. Kar tresel se je od naraščajočega besa. Od njegovega tresenja in suvanja se je pričela celotna stena pečine z zamolklim ječanjem počasi nagibati v morje. Čez nekaj sekund se je silovito zrušila v kipeči smrtni boj pod seboj, Tor pa je medtem splezal nazaj, pograbil skalo velikosti koncertnega klavirja in si jo podržal nad glavo.

Zdelo se je, da je za bežen trenutek vse obstalo.

Tor je zalučal skalo v morje.

Spet je prišel do svojega kladiva.

»O...!« je zarjul.

»... Ddddddddinnnnnnnnnnn!!!!!!!!!«

Kladivo je zacepetalo.

Iz tal je izbruhnil hudournik vode in nebo se je razpočilo. Navzdol je kot bel zid svetlobe zaplapolala strela, razprostirajoč se več milj v obe smeri vzdolž obale. Grom je zabučal kot vojskujoči se svetovi in oblaki so začeli bruhati dež, ki je bičal tla. Tor je zmagoslavno stal sredi naliva.

Nekaj minut kasneje je nasilje jenjalo. Še vedno je močno in brez prestanka deževalo. Oblaki so se pričeli čistiti in skozi vedno tanjšo prevleko so prodrli prvi žarki jutranje svetlobe.

Odkoder je stal, se je Tor s počasnimi in trudnimi koraki vrnil nazaj gor, stepajoč in umivajoč si blato z rok. Ujel je kladivo, ko je priletelo k njemu.

Opazil je, da ga Kate gleda, tresoč se od osuplosti, strahu in besa.

»Kaj je bilo zdaj to?« se je zadrla nanj.

»Potreboval sem samo priložnost, da se primerno razjezim,« je rekel. Ko je bilo videti, da je to ni zadovoljilo, je dodal: »Bog se lahko sem in tja malo považi, mar ne?«

Skozi dež je proti njima prihitela zgrbljena Tsuliwaënsisina postava.

»Hrupen fant si, Tor,« ga je oštela, »hrupen fant.«

Vendar Tora ni bilo več. Ko sta se ozrli, se jima je zdelo, da mora biti drobna pegica, ki drvi proti severu skozi sedaj vedno bolj jasno nebo.

30. POGLAVJE

Cynthia Draycott je z gnusom strmela čez balkon na prizor pod seboj. Valhala je bila spet v polnem razmahu.

»Sovražim to,« je rekla, »ne želim, da se v mojem življenju dogajajo takšne reči.«

»Saj ti ni treba, draga,« je za njo tiho rekel Clive Draycott, z rokami na njenih ramenih. »Še ta trenutek bo za vse poskrbljeno in vse se bo čisto dobro izteklo. Pravzaprav ne bi moglo biti bolje. Čisto tako je, kot sva si želela. Ali veš, da izgledaš v teh očalih enkratno? Res ti pristojijo. Resno mislim. Zelo so šik.«

»Clive, že na začetku je bilo mišljeno, da bo za vse poskrbljeno. Stvar je v tem, da naj bi midva ne imela nobenih sitnosti, zadevo bi lahko preprosto končala, s tem opravila in na vse skupaj pozabila. V tem je bil ves smisel. Dovolj sranja sem že prenašala v svojem življenju. Želela sem si samo, da bi bilo v redu, sto odstotno. Nočem vsega tega.«

»Točno. In ravno zato je za naju to tako popolno. Tako popolno. Jasna kršitev pogodbe. Sedaj dobiva vse, kar si zaželiva, in prosta sva vseh obveznosti. Perfekto. Na koncu nama bodo cvetele rožice in imela bova življenje, ki bo enostavno sto odstotno v redu. Sto odstotno. In brez madeža. Natanko tako, kot si si želela. Res, za naju ne bi moglo biti bolje. Verjemi mi.«

Cynthia Draycott je živčno skomignila z rameni.

»In kaj bova s to novo... osebo? Še nekaj za kar morava skrbeti.«

»To bo čisto preprosto. Čisto preprosto. Poslušaj, to ni nič. Bodisi ga vmešava v to bodisi ga ta trenutek izločiva. Za to bo poskrbljeno še predno greva od tu. Nekaj mu bova kupila. Nov plašč. Morda mu bova morala kupiti novo hišo. Veš koliko naju bo to stalo?« Očarljivo se je nasmehnil. »To ni nič. Nikdar ti ne bo treba niti pomisliti na to. Nikdar ti ne bo treba niti pomisliti, da ti na to ni treba pomisliti. Nič... laž... je... ga. Prav?«

»Hm.«

»V redu. Takoj bom nazaj.«

Okrenil se je in se podal nazaj v predprostor dvorane očeta bogov, smehljajoč se vso pot.

»Torej, g...« še enkrat je uprizoril predstavo gledanja na posetnico »... Gently. Radi bi zastopali te ljudi, kaj?«

»Te nesmrtne bogove,« je rekel Dirk.

»No prav, bogove,« je rekel Draycott. »Tudi prav. Verjetno boste opravili boljše delo kot tisti zblazneli pritlikavi capin, s katerim sem imel prvikrat opravka. Veste, on je pravzaprav zelo neznaten lik, ta naš g. Rag, g. Rag. Veste, ta človek je bil zares nadvse neverjeten. Naredil je vse, kar je lahko, poskusil vse najstarejše znane zvijače, da bi me speljal na led, in me nalašč pošiljal naokrog. Veste, kako opravim s takšnimi ljudmi? Preprosto. Ne menim se zanje. Enostavno... se ne menim zanje. Če se rad zafrkava in grozi in vrešči ter me zasipa s petsto sedemnajstimi odvisnimi stavki, na katere misli, da me bo ujel, tudi prav. S tem samo trati čas, toda kaj potem? Jaz imam čas. Na pretek časa imam za ljudi kot so g. Rag. Kajti, veste, kaj je pri vsem tem zares noro? Kaj je zares noro? Ta človek ni sposoben sestaviti zaresne pogodbe, da bi si rešil življenje. Res. Da bi si... rešil... življenje. In povem vam, meni je prav. Lahko mlati naokrog in pljuva, kolikor ga je volja - ko se utrudi, ga samo potegnem na suho. Poslušajte. Jaz sestavljam pogodbe v glasbeni industriji. V primerjavi z njimi so ti ljudje navadni pezdirki. So primitivni divjaki. Saj ste se srečali z njimi. Imeli ste opravka z njimi. So primitivni divjaki. Torej, mar niso? Tako kot Indijanci. Ne vedo niti, kaj so dobili. Veste, ti ljudje so lahko veseli, da niso naleteli na kakšnega pravega morskega volka. Resno mislim. Veste, koliko stane Amerika. Veste, koliko celotne Združene države Amerike pravzaprav stanejo? Ne veste in tudi jaz ne. In vam povem, zakaj? Znesek je tako zanemarljiv, da bi nama ga lahko nekdo povedal in dve minuti kasneje bi že pozabila. Brez sledu bi izginil iz najinih glav.

Torej, da vam povem, v primeri s tem jaz nekaj nudim. Jaz resnično nekaj nudim. Zasebni apartma v Woodsheadski kliniki? Izdatno nego, hrano, senzacionalne količine rjuh. Senzacionalne. S tem bi lahko malodane kupili Združene države Amerike po današnjem tečaju, toliko vse to stane. Toda veste kaj? Rekel sem, če si želi rjuhe, naj ima rjuhe. Naj jih ima. Je že dobro. Človek si jih je zaslužil. Lahko ima vse rjuhe... kar... jih... želi. Samo ne se zajebavat z mano, to je vse.

Torej, da vam povem, ta človek ima lepo življenje. Lepo življenje. In mislim, da je to tisto, česar si mi vsi želimo, mar ne? Lepo življenje. Ta človek si ga gotovo je. In ni vedel, kako priti do njega. Nihče od teh ljudi ni vedel. V sodobnem svetu so pač nekako brezmočni. Življenje v njem je za njih nekako težko in jaz jim skušam samo pomagati. Da vam povem, kako naivni so, in to zares naivni.

Moja žena, Cynthia, njo ste že srečali, in da vam povem, ona je glavna. Povem vam, moje razmerje s Cynthio je tako dobro -«

»Vajino razmerje me prav nič ne zanima.«

»Dobro. Tudi prav. Meni je čisto prav. Mislil sem, da bi bilo dobro, če vas seznanim z nekaterimi stvarmi. Toda karkoli želite, je prav. V redu. Cynthia se ukvarja z reklamami. To veste. Je starejša družabnica mogočne družbe. Mogočne. Pred nekaj leti jim je uspela velika reklamna kampanja, zares velika, najeli so nekega igralca, ki igra boga v tej reklami. In nekaj oglaša, ne vem, gazirano brezalkoholno pijačo, saj veste, zobna gniloba za otroke.

In Odin je v tistem času navaden klošar. Živi na ulici. Nič mu ne gre od rok, ker enostavno ni prilagojen za ta svet. Vsa ta moč, vendar ne ve, kako naj jo dandanašnji uporablja. In sedaj pride tisto noro.

Odin vidi to reklamo na televiziji in si misli: 'Hej, to bi znal tudi jaz, saj sem bog.' Meni, da bi mu morda lahko plačali, da nastopi v reklami. In veste, koliko bi to bilo. Plačajo še manj kot stanejo Združene države Amerike, mi sledite? Samo pomislite. Odin, vladar skandinavskih bogov in vir vse njihove moči, meni, da bi mu morda lahko plačali, da nastopi v televizijski reklami za gazirano brezalkoholno pijačo.

In ta človek, ta bog, se dobesedno odpravi iskat nekoga, ki bi ga spravil v televizijsko reklamo. Pomilovanja vredno in naivno. Vendar tudi pohlepno - nikar ne pozabiva, da je tudi pohlepno.

Kakorkoli že, naneslo je, da ga je opazila Cynthia. Ona je v tistem času samo nižja računovodkinja in sprva se ne meni zanj, misli, da je navaden težak, vendar jo potem nekako očara njegova nenavadnost, in tudi jaz se srečam z njim. In veste kaj? Posveti se nama, da je zaresen. Ta človek je zaresen. Zaresni pravi bog, z vso paleto božanskih moči. In ne samo bog, temveč kakor glavni. Tisti, od katerega je odvisna moč vseh ostalih. In on bi bil rad v reklami. Kaj, če bi ponovila to besedo še enkrat? V reklami.

Zamisel je bila osupljiva. Mar ta človek ni vedel, kaj ima? Se ni zavedal, kaj mu lahko njegova moč prinese?

Očitno ne. Povedati vam moram, to je bil najosupljivejši trenutek v najinem življenju. Naj... o... su... pljivejši. Da vam povem, Cynthia in jaz sva vedno vedela, da sva, no, nekaj posebnega, in da se nama bo zgodilo nekaj posebnega, in zgodilo se je. Nekaj posebnega.

Toda poglejte. Nisva pohlepna. Ne želiva vse moči, vsega bogastva. In tu imam v mislih svet. Ves... zajebani... svet. Lahko bi si prisvojila svet, če bi hotela. Vendar kdo pa želi imeti svet? Pomislite na težave. Ne želiva si niti velikega bogastva, vseh tistih odvetnikov in računovodij, s katerimi bi imela opravka, in da vam povem, jaz sem odvetnik. V redu, lahko najameš ljudi, ki bi namesto tebe skrbeli za tvoje odvetnike in računovodje, vendar, kdo pa bodo ti ljudje? Zgolj novi odvetniki in računovodje. In veste, ne želiva si niti vse te odgovornosti. Tega je preveč.

In potem se mi porodi zamisel. To je podobno, kot da kupiš veliko posest in potem prodaš naprej, česar ne potrebuješ. Na ta način dobiš, kar si želiš, in tudi veliko drugih ljudi dobi, kar si želijo, le da to dobijo prek tebe in se zato čutijo nekoliko obvezane in zapomnijo si, od koga so stvar dobili, ker podpišejo kos papirja, na katerem piše, kako obvezane se čutijo. In denar priteka nazaj, z njim pa lahko našemu g. Odinu plačamo njegovo zelo zelo zelo drago zasebno zdravniško nego.

Torej, midva nimava veliko, g. Gently. Eno ali dve skromno lepi hiši. Enega ali dva skromno lepa avtomobila. Imava zelo lepo življenje. Resnično zelo zelo lepo. Ne potrebujeva veliko, kajti vse, kar potrebujeva, nama je vedno na razpolago, za vse je poskrbljeno. Vse, kar sva zahtevala, in glede na okoliščine je bila to zelo razumna zahteva, je bilo to, da o stvari ne želiva nič več slišati. Pobereva svoje skromne zahteve in se lepo posloviva. Ne želiva si ničesar drugega kot popoln mir in popolno tišino ter lepo življenje, kajti Cynthia je včasih malce živčna. Dobro.

In kaj se potem zgodi danes zjutraj? Pred najinim lastnim pragom. Pof. Ogabno. Mislim, to je zares ogabna stvar. In veste, kako se je zgodilo?

Takole se je zgodilo. Spet najin prijatelj g. Rag, in on je skušal biti pameten in prebrisan mali vudu odvetnik. Kako ganljivo. Zabava se s tem, da trati moj čas z vsemi svojimi zvijačami in igricami in spletkami, in potem me skuša vreči s tira, tako da mi izstavi račun za svoj čas. To ni nič takšnega. Ustvarjanje dohodka. Vsi odvetniki to počno. V redu. Rečem torej, vzel bom tvoj račun. Vzel ga bom, ne zanima me, kaj je. Daj mi svoj račun, in jaz bom uredil, da bo poskrbljeno zanj. Je že prav. Torej mi ga da.

Šele kasneje opazim, da je v njem skrita zvijača s pavšalnimi zneski. Prava reč. Poskuša biti pameten. Podal mi je kislo jabolko. Poslušajte, glasbena industrija je polna kislih jabolk. Dobiš pač nekoga, ki poskrbi zanje. Vedno se najdejo ljudje, ki so srečni, če lahko kaj uredijo zate, kadar se želijo povzpeti navzgor po lestvi. No, če so vredni svojega položaja na lestvi, bodo že našli koga, ki bo zadevo uredil namesto njih. Dobiš kislo jabolko in podaš ga naprej. Jaz sem ga podal naprej. Poslušajte, ogromno ljudi je, ki so zelo srečni, če lahko poskrbijo, da se kaj uredi zame. Hej, veste? Res zabavno je bilo videti, kako daleč in kako hitro so si podajali to določeno jabolko. To mi je povedalo veliko o tem, kdo je bister in kdo ne. Toda potem konča na mojem vrtu, in bojim se, da je to kršitev pogodbe. Woodsheadsko osebje je zelo drago in mislim, da so vaše stranke v tem posebnem primeru že vse pognale. Midva imava tu vso besedo. Vso reč lahko enostavno razveljaviva. Verjemite mi, sedaj imam vse, kar bi si sploh lahko želel.

Vendar poslušajte, g. Gently. Mislim, da razumete moj položaj. Bila sva precej odkrita drug z drugim in to se mi je zdelo koristno. Seveda so tu vpletene določene občutljive točke in sem tudi v stanju, da lahko dosežem, da se zgodi veliko stvari. Torej, morda bi lahko sklenila kateregakoli od številnih možnih sporazumov. Karkoli si želite, g. Gently, se lahko zgodi.«

»Samo, da bi vas videl mrtvega, g. Draycott,« je rekel Dirk Gently, »samo, da bi vas videl mrtvega.«

»Jebite se tudi vi.«

Dirk Gently se je obrnil in zapustil sobo ter šel povedat svoji novi stranki, da misli, da utegneta imeti težave.

31. POGLAVJE

Malo kasneje je izpred sicer zapuščene postaje sv. Pankracija tiho speljal temnomoder BMW in se oddaljil po tihih ulicah.

Nekoliko potrt si je Dirk Gently nadel klobuk in zapustil svojo na novo pridobljeno in na novo izgubljeno stranko, ki je rekla, da želi biti sedaj sama in se morda spremeniti v podgano ali kaj podobnega nekaterim drugim ljudem, ki jih lahko omeni.

Za seboj je zaprl velika vrata in šel počasi ven na balkon, ki je gledal na veliko obokano dvorano bogov in junakov, Valhalo. Prispel je ravno, ko so izzvenevali še zadnji zablodeli odmevi bučnega veseljačenja, ki se bodo verjetno še isti trenutek pojavili v velikem obokanem železniškem hangarju na postaji sv. Pankracija. Nekaj časa je še ostal, strmeč v prazno dvorano, v kateri so bili kresovi sedaj samo še ugašajoče žerjavice.

Potem je bil potreben samo najneznatnejši migljaj njegove glave, da je tudi sam izvedel isti prehod, in znašel se je v vetrovnem in zanemarjenem hodniku praznega grand hotela Midland. Zunaj v veliki mračni dvorani postaje sv. Pankracija je še enkrat uzrl zadnje zablodele klateže iz Valhale, kako podrsavajo ven na mrzle londonske ulice iskat klopi, ki so bile oblikovane tako, da se na njih ne da spati, da bi na njih poskusili zaspati.

Zavzdihnil je in skušal najti pot iz zapuščenaga hotela, kar se je izkazalo - ogromen in temen in labirinten, kot je hotel bil - za težje opravilo, kot je pričakoval. Končno je našel veliko zavito gotsko stopnišče, ki je peljalo navzdol, vse do orjaških obokov vhodne veže, okrašenih z rezbarijami zmajev in krilatih levov ter z velikimi železnimi ornamenti. Glavni vhod je bil zaklenjen, kot je bil že leta, in končno je Dirk našel stranski hodnik do izhoda, pred katerim je stal oznojen packast mož, ki ga je stražil čez noč. Hotel je vedeti, kako je Dirk prišel v hotel, in ni se želel zadovoljiti z nobeno njegovih razlag. Na koncu je moral Dirku enostavno pustiti, da gre, kajti kaj dosti drugega mu ni preostalo.

Odtod je zavil Dirk proti vhodu v postajno preddverje in naprej do same postaje. Nekaj časa je samo stal tam, razgledujoč se naokrog, in nato odšel skozi glavni postajni vhod ter se spustil po stopnicah, ki so vodile navzdol proti Ulici sv. Pankracija. Ko je stopil na ulico, je bil tako presenečen, da ga ni takoj napadel mimoleteč orel, da se je spotaknil in padel pod moped prvega med jutranjimi raznašalci časopisov.

32. POGLAVJE

Z mogočnim truščem je Tor prilomastil skozi steno na drugem koncu Valhale, pripravljen, da zbranim bogovom in junakom razglasi, da se mu je končno uspelo prebiti na Norveško, in da je našel kopijo pogodbe, ki jo je podpisal Odin, zakopano globoko v pobočju gore, vendar ni mogel, kajti vsi so odšli in nikogar ni bilo tam.

»Nikogar ni tu,« je rekel Kate in jo spustil iz svojega mogočnega prijema, »vsi so odšli.«

Od razočaranja je povesil ramena.

»K-« je rekla Kate.

»Pogledala bova pri starem v njegovih sobanah,« je rekel Tor in zalučal kladivo proti balkonu, da ju je povleklo gor.

Besno je koračil skozi velike sobane, ne meneč se za Kateina moledovanja, ugovore in splošne žalitve.

Ni ga bilo tu.

»Tukaj nekje je,« je jezno rekel Tor, vlekoč za seboj svoje kladivo.

»K-«

»Šla bova čez razvodje svetov,« je rekel in spet prijel Kate. Šinila sta čez.

Znašla sta se v veliki hotelski spalnici.

Tla so prekrivali odpadki in ostanki gnijoče preproge, okna so bila umazana od dolgih let zanemarjanja. Povsod so bili golobji iztrebki, in odpadajoč omet je dajal videz, da se je na stenah namnožilo več majhnih družin morskih zvezd.

Na sredi sobe je stala zapuščena postelja na kolescih, v kateri je na čudovito opranih rjuhah ležal starec, jokajoč iz svojega edinega preostalega očesa.

»Našel sem pogodbo, ti baraba,« je besnel Tor, mahajoč z njo proti njemu. »Razkril sem posel, ki si ga sklenil. Vso našo moč si prodal nekemu... nekemu odvetniku in... reklamarki in, in vsem mogočim drugim ljudem. Ukradel si našo moč! Toda vse moje moči nisi mogel ukrasti, kajti jaz sem preveč močan, vendar si me vseskozi begal in spravljal v zadrego in povzročal, da se je vsakokrat, ko sem se razjezil, zgodilo kaj slabega. Na vse možne načine si mi preprečeval, da bi se vrnil domov na Norveško, kajti vedel si, da bom našel tole! Ti in tisti strupeni škrat Toe Rag. Leta in leta sta me sramotila in poniževala ter -«

»Ja, ja, to vse vem,« je rekel Odin.

»No... Prav!«

»Tor -« je rekla Kate.

»No, sedaj sem se osvobodil vsega tega!« je zavpil Tor.

»Ja, vidim -«

»Šel sem nekam, kjer sem se lahko v miru pošteno razjezil, ker sem vedel, da boš ti zaposlen z drugimi rečmi, in da me boš pričakoval tu, in privoščil sem si hudičevo dosti poštenega kričanja in razbijanja in sedaj sem v redu! In za začetek bom raztrgal tole!«

Razcefral je pogodbo, vrgel koščke v zrak in jih s pogledom upepelil.

»Tor -« je rekla Kate.

»In popravil bom vse stvari, ki si jih povzročil zato, da bi se jaz ne upal več razjeziti. Uboga punca za prijavnim pultom na letališču, ki se je spremenila v avtomat za pijačo. Vuf! Bam! Je že nazaj! Lovec, ki meje hotel sestreliti, ko sem letel na Norveško! Vuf! Bam! Je že nazaj! Vidiš, spet imam oblast nad seboj!«

»Kakšen lovec?« je vprašala Kate. »Nobenega lovca nisi omenil.«

»Poskušal me je sestreliti, ko sem letel nad Severnim morjem. Prišlo je do manjšega ravsa in v trenutku zanosa sem ga, no ja, sem ga spremenil v orla, ki me že vse od takrat nadleguje. Ta stvar je torej sedaj urejena. Ne glej me tako. Naredil sem, kolikor je bilo v moji moči. Poskrbel sem za njegovo ženo, tako da sem namestil eno tistih zadev na srečo. Poslušaj,« je jezno dodal, »vse to je bilo zame zelo težko, veš. Dobro. Kaj še?«

»Moja namizna svetilka,« je tiho rekla Kate.

»In Kateina namizna svetilka! Naj majhen muc ne bo več! Vuf! Bam! Tor je govoril in tako se zgodi! Kaj je bil ta zvok?«

Prek londonske obzornice se je razgrinjal rdečkast sij.

»Tor, mislim, da je s tvojim očetom nekaj narobe.«

»Upam, da je res, prekleto. O. Kaj je narobe? Oče? Si dobro?«

»Tako zelo zelo neumen in nespameten sem bil,« je hlipal Odin, »bil sem tako zloben in hudoben ter -«

»Ja, no, tudi jaz tako mislim,« je rekel Tor in sedel na rob njegove postelje. »Kaj bova torej storila?«

»Mislim, da ne bom mogel živeti brez svojih rjuh in svoje sestre Bailey in... tako zelo zelo zelo dolgo je že tega in jaz sem tako zelo zelo star. Toe Rag je rekel, naj te ubijem, vendar raje... raje bi bil ubil sebe. Oh, Tor...«

»Oh,« je rekel Tor. »Razumem. No. Ne vem, kaj naj sedaj. Presneto. Presneto vse skupaj.«

»Tor -«

»Ja, ja, kaj je?«

»Tor, vem, kaj lahko storiš glede tvojega očeta in Woodsheadske klinike. Zelo preprosto je,« je rekla Kate.

»Aja? Kaj torej?«

»Povem ti pod enim pogojem.«

»Glej, glej. In kaj je to?«

»Če mi poveš, koliko kamnov je v Walesu.«

»Kaj!« se je razhudil Tor. »Proč od mene! To, o čemer govoriš, so leta mojega življenja!«

Kate je skomignila z rameni.

»Ne!« je rekel Tor. »Karkoli, samo tega ne! Sploh pa,« je nejevoljno dodal, »sem ti že povedal.«

»Ne, nisi.«

»Ja, sem. Rekel sem, da sem se zmotil nekje v Srednjem Glamorganu. In niti približno nisem nameraval začeti znova. Misli, punca, misli!«

33. POGLAVJE

Utirajoč si pot skozi težaven svet severovzhodnega dela Valhale - mreže poti, za katere se je zdelo, da vodijo samo do drugih poti in nato spet nazaj do prvih poti za še en poskus - sta šli dve postavi, prva velik, topoglav, nasilen stvor z zelenimi očmi in koso, ki mu je visela s pasu in pogosto resno ovirala njegovo napredovanje, druga majhno prismojeno bitje, ki je viselo na hrbtu večjega in ga poblaznelo gnalo naprej, medtem ko je v resnici še bolj oviralo njegovo napredovanje.

Končno sta dosegla dolgo, nizko, smrdljivo stavbo, v katero sta se zapodila, zahtevajoč konje. Pristopil je stari konjarju prepoznal in jima, ker je že slišal za njuno sramoto, sprva ni bil pripravljen pomagati na njuni poti. Kosa je švignila skozi zrak in konjarjeva glava je presenečeno odskočila kvišku, medtem ko je njegovo telo užaljeno stopilo nazaj, se negotovo zagugalo in se potem zaradi pomanjkanja kakršnihkoli nadaljnjih navodil o nasprotnem na lastno pest prekucnilo nazaj. Glava se je zakotalila v seno.

Njegova napadalca sta urno zapregla dva konja v voz in nato odpeketala z dvorišča pred konjušnico ter vzdolž širše prometnice, ki je vodila proti severu.

Kakšno miljo sta naglo napredovala navzgor po cesti, Toe Rag z dolgim in neusmiljenim bičem besno goneč konja naprej. Toda čez nekaj minut sta začela konja upočasnjevati in se nemirno ozirati okrog sebe. Toe Rag ju je bičal še močneje, vendar sta postajala še bolj nemima, se nato nenadoma popolnoma iztrgala izpod nadzora in se v grozi vzpela na zadnjih nogah, pri čemer sta prevrnila voz in iztresla oba potnika na tla, s katerih sta še isti trenutek besno skočila pokonci.

Toe Rag se je drl na prestrašena konja, in nato s kotičkom očesa ujel stvar, ki ju je tako vznemirila.

Ni bilo tako grozno. Bila je samo velika, bela, kovinska škatla, ki je bila prevrnjena na kup smeti ob cesti in žvenketala.

Konja sta se vzdigovala in skušala zdirjati proč od velike bele žvenketajoče stvari, vendar sta bila obupno zamotana v zaprežne vrvi. Kot od besa obsedena sta panično hrzala in se penila. Toe Rag je hitro spoznal, da ju ne bo moč umiriti, dokler ne poskrbi za škatlo.

»Karkoli že je,« je zavreščal zelenookemu stvoru, »ubij!«

Zeleno oko je še enkrat snel koso s svojega pasu in se skobacal na vrh kupa smeti, kjer je žvenketala škatla. Brcnil je vanjo in samo še bolj je zažvenketala. Nastavil je nogo obnjo in jo silovito odrinil proč in dol s kupa. Velika bela škatla je zdrsnila za kakšen čevelj, se nato obrnila in se prekopicnila na tla. Za trenutek je obmirovala in, končno osvobojena, so se sunkovito odprla njena vrata. Konja sta prestrašeno zarezgetala.

Toe Rag in njegova zelenooka surovina sta se z zaskrbljeno radovednostjo približala stvari ter se nato zgroženo opotekla nazaj, ko je iz njene notranjosti izbruhnil nov in mogočen bog.

34. POGLAVJE

Naslednje popoldne je v primerni razdalji od vseh teh dogodkov, nameščen v primerni razdalji od nadvse skladnega okna, skozi katerega se je zlivala hladna jutranja svetloba, v beli postelji ležal starejši enook mož. Na tleh je kot napol zrušen šotor ležal časopis, ki ga je tja nekdo zalučal pred dvema minutama.

Mož je bil buden, vendar bi raje videl, da ne bi bil. Njegove očarljivo krhke roke so rahlo upognjene ležale na snežno belih lanenih rjuhah in komaj opazno drgetale.

Njegovo ime je bilo različnokrat omenjano kot g. Odwin ali Wodin ali Odin. Bil je - in še vedno je - bog, in vrhu tega je bil zbegan in osupel bog.

Zbegan in osupel je bil zaradi poročila, ki ga je bil pravkar prebral na naslovni strani časopisa, in sicer, da so nekemu drugemu bogu popustile zavore in je delal zgago. Tega časopisi seveda niso pisali v toliko besedah, opisali so zgolj, kaj se je zgodilo sinoči, ko je pogrešano lovsko letalo s polno močjo skrivnostno izbruhnilo iz hiše v Severnem Londonu, v katero si ni bilo mogoče predstavljati, da bi se ga dalo spraviti. V trenutku je izgubilo krila in kriče strmoglavilo in se zrušilo na glavno ulico, kjer ga je razgnalo. Pilotu se je v tistih nekaj sekundah, ki jih je imel v zraku, uspelo izstreliti in pristal je ves pretresen in v modricah, a sicer nepoškodovan, ter blebetajoč o nenavadnih možeh s kladivi, ki da letajo prek Severnega morja.

Na srečo so bile ulice zaradi ure, ob kateri je prišlo do tega nepojasnljivega razdejanja, skorajda zapuščene, in razen ogromne materialne škode sta bili edini žrtvi še neidentificirana voznik in sopotnica v avtomobilu za katerega domnevajo, da bi bil lahko morda BMW in morda moder, čeprav je bilo zaradi precej skrajne narave nesreče precej težko reči.

Bil je zelo zelo utrujen in ni hotel razmišljati o tem, ni hotel razmišljati o sinočnji noči, ni hotel razmišljati o ničemer drugem kot o lanenih rjuhah in kako čudovito je, ko jih sestra Bailey pogladi okrog njega, kot je to storila ravno zdaj, ravno pet minut nazaj in spet ravno deset minut pred tem.

V njegovo sobo je prišla ameriška punca, Kate nekaj. Želel si je, da bi ga pustila spati. Kar naprej je govorila o nekih rečeh, ki da so vse urejene. Čestitala mu je za njegov izjemno visok krvni pritisk, zvišan nivo holesterola, in zelo slabotno srce, zaradi česar ga bo klinika zelo rada sprejela v dosmrtno nego v zameno za njegovo celotno premoženje. Niti jih ni brigalo, koliko je njegovo premoženje vredno, kajti gotovo bo dovolj, da pokrije tako kratko bivanje kot kaže, da bo njegovo.

Zdelo se je, da od njega pričakuje, da bo zadovoljen, zato ji je ljubeznivo prikimal, se ji bežno zahvalil in se potopil, potopil v zadovoljen sen.

35. POGLAVJE

Prav tako v bolnišnici se je isto popoldne Dirk Gently prebudil z manjšim pretresom možganov, nekaj praskami in modricami ter zlomljeno nogo. Ko so ga sprejeli, je imel ogromne težave s pojasnjevanjem, da sta večino njegovih poškodb povzročila majhen deček in orel, in da je bila nesreča z raznašalcem časopisov, ki ga je povozil z mopedom, sorazmerno pomirjujoč doživljaj, ker je vključeval veliko ležanja, ne da bi nanj vsaki dve minuti pikiral orel.

Večji del dopoldneva so ga imeli pod pomirjevali - z drugimi besedami, spal je - in mučile so ga strašne sanje, v katerih sta Toe Rag in zelenooki velikan s koso pobegnila proti severovzhodu Valhale, kjer se je obregnil vanju in ju požrl na novo ustvarjen, mogočen bog krivde, ki je končno pobegnil iz nečesa, kar je bilo videti sumljivo podobno prevrnjenemu hladilniku vrh zabojnika z odpadki.

Oddahnil si je, ko ga je končno prebudil živahen: »O, to si ti, kaj? Sunil si mi knjigo.«

Odprl je oči in pozdravil ga je pogled na Sally Mills, punco, ki ga je bila grobo napadla včeraj v kavarni, in to iz nič boljšega razloga kot, da ji je, preden ji je sunil knjigo, sunil tudi kavo.

»No, veseli me, ko vidim, da si upošteval moj nasvet in prišel, da ti primerno oskrbimo nos,« je rekla, medtem ko se je vrtela okrog njega. »Zdi se, da si izbral zelo ovinkasto pot, toda sedaj si tu in to je glavno. Saj si našel punco, za katero si se zanimal, kaj? Hecno je, da si v točno isti postelji, v kateri je bila tudi ona. Če jo še kaj vidiš, bi ji morda lahko dal tole pico, ki si jo je naročila, preden je šla domov. Sedaj je že čisto hladna, vendar je dostavljalec trdil, da je trdno vztrajala, da jo mora dostaviti.

Pravzaprav mi je prav vseeno, če si mi sunil knjigo. Zares ne vem, zakaj jih kupujem, niso preveč dobre, le da to vsi vedno počno, mar ne? Nekdo mi je povedal o govoricah, da je sklenil pogodbo s hudičem ali nekaj takega. Mislim, da je to neumnost, čeprav sem slišala še eno zgodbo o njem, ki mi je zelo všeč. Očitno v svoje hotelske sobe vedno naroča tiste skrivnostne pošiljke kur in nihče si ne drzne vprašati, zakaj, ali celo uganiti, čemu jih potrebuje, kajti za njimi nikoli ne ostane niti mrvica. No, srečala sem nekoga, ki natanko ve, zakaj jih potrebuje. Tisti nekdo, ki sem ga nekoč srečala, je imel nalogo, da je kure na skrivaj tihotapil spet naravnost ven iz njegovih sob. Kar ima Howard Bell od vsega tega, je sloves zelo čudnega in demonskega moža in vsi kupujejo njegove knjige. Jaz pravim, da je to lepo delo, če ga lahko dobiš. No, mislim, da si ne želiš vse popoldne poslušati mojega čvekanja, in tudi če si ga, imam dosti pametnejšega dela. Sestra pravi, da te bodo verjetno nocoj odpustili, tako da boš šel lahko v svoj lastni dom in spal v svoji lastni postelji, kar sem prepričana, da ti bo mnogo bolj všeč. Kakorkoli že, upam, da se bolje počutiš, tu je par časopisov.«

Dirk je vzel oba časopisa, vesel, da je končno sam.

Najprej je obrnil stran, da bi videl, kaj ima o današnjem dnevu reči Veliki Zaganza. Veliki Zaganza je povedal: »Zelo debeli in neumni ste in trdovratno nosite bedast klobuk, ki bi se ga morali sramovati.«

Ob tem je sam pri sebi nekoliko zagodrnjal in si pogledal še horoskop v drugem časopisu.

Povedal je: »Danes je dan za uživanje v udobju vašega doma.«

Ja, je pomisli, vesel bo, ko bo spet doma. Še vedno se je počutil nenavadno olajšanega, ker se je rešil svojega starega hladilnika, in veselil se je užitkov novega obdobja hladilniškega lastništva z imenitnim novim modelom, ki je trenutno stal doma v njegovi kuhinji.

Razmisliti mora še glede orla, vendar si bo s tem belil glavo kasneje, ko bo prišel domov.

Obrnil je na naslovno stran časopisa, da bi videl, če je kaj zanimivih novic.