Brian Aldiss

SIVOBRADEC

I. Reka: Sparcot

Skozi polomljeno trsje se je premikal stvor. Ni bil sam; sledila mu je družabnica in letej pet mladičev, ki so se z vso vnemo pridružili lovu.

Hermelini so preplavali potok. Tako kot njihov oče so tudi mladiči zlezli iz hladne vode, spležali po bregu navzgor in skozi trsje, s telesi nizko pri tleh in iztegnjenih vratov. Oče je z brezosebno požrešnostjo opazoval zajce, ki so nedaleč stran iskali hrano.

To je bilo nekoč pšenično polje. Trsje je izkoristilo prednost obdobja zanemarjenosti in zraslo ter zadušilo žitarice. Kasneje se je na tem področju razširil ogenj ter požgal osat in velike trave. Prišli so zajci, ki imajo raje nizko rastje, in grizljali sveže zelene poganjke, ki so se prebijali skozi pepel. Mladike, ki so preživele ta uničujoči proces, so imele sedaj ogromno razpoložljivega prostora za rast in tako so se sedaj razvile v mlada drevesa. Število zajcev je vedno bolj upadalo, saj imajo raje odprta področja; tako je imela Irava možnost, da ponovno zraste. A sedaj je bila razredčena zaradi nezadržnega širjenja bukev. Le še nekaj zajcev je poskakovalo naokoli.

Bili so tudi previdni. Eden izmed njih je opazil požrešne oči, ki so jih opazovale iz trsja. Skočil je v skrivališče in drugi so mu sledili. V trenutku sta se odrasla hermelina zapodila za njimi. Zajci so poniknili v svoja skrivališča, hermelini pa so jim sledili brez pomislekov. Lahko so šli kamorkoli. Svet - ta majhen košček sveta — je bil le njihov.

Nedaleč stran, pod istim zimskim nebom in ob bregu iste reke, divjine ni bilo več. V divjini je bil vzorec še vedno viden, ta pa I ukaj ni bil več veljaven in je iz leta v leto bolj bledel. Visoka drevesa, nekaterih so se še vedno držali posamezni posušeni listi, so označevala mesta starodavnih živih meja. Omejujejo različno rastje, ki pokriva tisto, kar so bila nekoč polja; robide si kot zarjavele liodeče žice utirajo pot proti središčem polj, kot tudi bezeg, šipek ter krepke mladike. Vzdolž roba jase je bila razbrzdana živa meja uporabljena kot palisada proti nadaljnjemu razraščanju v širok in nesomeren lok in je tako ščitila področje nekaj sto akrov, ki je imelo svojo daljšo stranico obrnjeno proti reki.

To kruto palisado je negoval star možak v razcapani majici oranžnih, zelenih, rdečih in rumenih črt. Majica je bila edina barvna stvar v celotni mokri in blatni pokrajini; narejena je bila iz grobega platna ležalnika.

Na vsake toliko je bila pregrada vegetacije prekinjena s stezicami, vhojenimi v podrast. Poti so bile kratke in so se končevale v surovih latrinah, kjer so bile izkopane luknje in prekrite s ponjavami ali z lesenimi palicami. To so bile sanitarije vasi Sparcot.

Sama vas je ležala na reki, v središču njene čistine. Zgrajena je bila, ali raje, tukaj se je nakopičila v toku stoletij, v obliki črke H, pri čemer pa je prečna letvica vodila do kamnitega mostu, ki je prečkal reko. Most je še vedno premoščal reko, a je vodil le do goščave, od koder so vaščani pridobivali večino lesa za kurjavo.

Izmed dveh daljših poti je bila tista bližje reki namenjena izključno vaškim potrebam. Se vedno je tako; eden izmed njenih odcepov je vodil k staremu vodnemu mlinu, kjer je živel Big Jim Mole, šef Sparcote. Druga pot je bila nekoč glavna cesta. Ko so se končali skupki hiš, je v vseh smereh vodila v palisadno divjino vegetacije, kjer je kot kača v krokodiljem goltancu poniknila pod težo podrasti.

Vse hiše Sparcote so kažale znake zanemarjenosti. Nekatere so bile uničene; nekatere so bile nenaseljene ruševine. Tukaj je živelo sto dvanajst ljudi. Nihče izmed njih ni bil rojen v Sparcoti.

Kjer sta se obe poti združili, je stala kamnita stavba, ki je služila za pošto. Z njenih zgornjih oken se je v eno smer videlo most, v drugo pa kultivirano zemljo, za katero se je razprostirala divjina. Sedaj je bila to stražarnica in odkar Jim Mole vztraja, da je straža vedno na preži, je bila tudi sedaj zasedena.

V stari, jalovi sobi so sedeli ali ležali trije ljudje. Stara ženica, že precej čez osemdeset let, je sedela ob peči na drva in si mrmrala ter z glavo prikimavala. Roki je iztegovala proti peči, na kateri si je grela dušeno jed na kositrnem pladnju. Kot ostali, je bila tudi ona toplo ovita pred zimskim mrazom, ki ga je peč le s težavo krotila.

Od dveh prisotnih moških je bil eden na pogled zelo starinski, pa čeprav je imel bistre oči. Ležal je na tleh na blazini, polnjeni s slamo, brez postanka gledal okoli sebe in strmel v strop, kot da hoče razvozlati pomen razpok na njem, ali pa v stene, kot da hoče razrešiti uganko njihovih vlažnih obližev. Njegov obraz, oster kot hermelinov pod neobrito brado, je nosil vznemirjen pogled, saj mu je mrmranje starke načelo živce.

Le tretji predstavnik stražarnice je bil primerno pozoren. Bil je dobro grajen možak v srednjih petdesetih, brez vampa, a kljub temu ne tako podhranjeno suh kot njegova tovariša. Sedel je v škripajočem stolu ob oknu, ob strani pa je imel pripravljeno puško. Čeprav je bral knjigo, je pogostokrat pogledoval gor in usmerjal pogled skozi okno. Z enim izmed teh pogledov je zagledal možaka v barvni majici, ki je prihajal z obhoda in se bližal čez pašnike.

»Sam prihaja,« je rekel.

Ko je spregovoril, je odložil knjigo. Ime mu je bilo Algy Timberlane. Imel je gosto, osivelo brado, ki je zrasla že skoraj do njegovega popka, a je bila tam ostro prirezana. Zaradi te brade je bil znan kot Sivobradec, čeprav je živel v svetu sivobradcev. Toda njegova visoka in skoraj popolnoma plešasta glava je še poudarila brado in njen sestav. Bila je razdeljena na pasove, kot da so črne dlake brstele s čeljusti ter proti koncu vedno bolj bledele. To jo je naredilo še posebno opazno v svetu, ki si ni mogel več privoščiti drugih oblik osebnega krašenja.

Ko je spregovoril, sije ženska nemudoma prenehala brundati. Možak na tleh se je posedel in položil roko na krepelce, ki je ležalo poleg njega. Dvignil je obraz in izostril pogled na uro, ki je glasno tiktakala na polici, nato je poškilil na zapestno uro. Ta razbijajoč Htar spominek iz drugega sveta je bil najbolj dragoceno imetje Thomasa Towina, čeprav ni ravno najbolje deloval.

»Sam pa danes zgodaj prihaja z obhoda. Dvajset minut prezgodaj,« je rekel. »Stara sablja! Prepričan sem, da ga je lakota predčasno opozorila nase in ga zvabila z obhoda. Bolje, da paziš na i .»le svoj haše, Betty. Jaz sem edini, ki noče dobiti slabe prebave zaradi tvoje hrane, dekle.«

Betty je odkimala. To je bil prej tik nervoze, kot pa zanikanje česarkoli, kar ji je možak z gorjačo rekel. Svoji roki je še naprej držala k ognju in nič gledala naokoli.

Towinov Thomas je prijel svojo gorjačo, ter se togo dvignil na noge, pri čemer sije pomagal z opiranjem na mizo. Sivobradcu se je pridružil pri oknu, kukal skozi umazano šipo in jo poizkušal očistiti s svojim rokavom.

»Resje. To je Sam Bulstow. Te majice ne moreš zgrešiti.«

Sam Bulstow je korakal po zaraščeni poti. Grušč in zlomljene strešne opeke so ležali na pločnikih; regrat in plevel — ki jih je zima ubila - so brsteli iz raztreščenih rešetk. Sam Bulstow je hodil po sredini ceste. Razen pešcev že nekaj let ni bilo drugega prometa. Ko je prišel do pošte, je vstopil. Opazovalci so slišali njegove korake, ki so ropotali po talnih deskah sobe pod njimi.

Brez navdušenja so poslušali celotno predstavo njegovega prihajanja po stopnicah: stokanje golih stopnic, škripanje žuljave dlani po ograji, ko je pomagala vleči njegovega lastnika navzgor, sopihanje pljuč, ki so bila na preizkušnji z vsakim korakom.

Končno. Sam se je pojavil v stražarnici. Neokusne črte njegove majice so metale nekaj svoje barve na belo strnišče njegovih čeljusti. Nekaj časa je stal in zrl v njih ter počival naslanjajoč se na vrata, da je prišel k sapi.

»Zgoden si, če si prišel na kosilo,« je rekla Betty, ne da bi obrnila glavo. Nihče se ni zmenil zanjo, zato sije v neodobravanje pokimala.

Sam je še kar stal na istem mestu in kažal svoje rumene in rjave zobe med sopihanjem. »Skotje so se močno približali,« je rekel.

Betty je togo obrnila svoj vrat in pogledala Sivobradca. Towin Thomas je namestil svoje premeteno staro lice na vrh gorjače in pogledal Sama priprtih oči.

»Mogoče jim gre za tvojo službo, Sammy,« je rekel.

»Kdo ti je dal to informacijo, Sam?« je vprašal Sivobradec.

Sam je prišel počasi v sobo, kot vedno vrgel oster pogled na uro, in si nalil vodo iz čutare, ki je stala v kotu. Pogoltnil je vodo in potonil na lesen stol, iztegnil svoje poroženele roke k ognju in si vzel čas, predenje odgovoril.

»Srečal sem krošnjarja, ki je ravno tedaj lezel čez severno barikado. Povedal mi je, daje namenjen v Faringdon. Povedal je, da so Skotje dosegli Banbury.«

»Kje je ta krošnjar?« je vprašal Sivobradec, ne da bi povzdignil glas in izgledal kot da pogleduje skozi okno.

»Odšel je naprej, Sivobradec. Rekel je, da gre v Faringdon.«

»Sel je mimo Sparcote, ne da bi skušal kaj prodati? To je nemogoče.«

»Pravim vam le, kar mi je povedal. Nisem odgovoren zanj. Spomnim se, da je stari Boss Mole želel vedeti le to, ali Skotje prihajajo in to je vse.« Samov glas je ponovno zašel nazaj v razdraženo cviljenje, ki so se ga vsi kdaj pa kdaj posluževali.

Betty se je obrnila nazaj k svoji peči. Rekla je: »Vsak, ki pride sem, prinese tudi govorice. Če niso Skotje, potem so to črede divjih živali. Govorice, govorice ... Tako slabo je, kot v zadnji vojni, ko so nam stalno govorili, da bo prišlo do invazije. Takrat sem mislila, da so to počeli, le da nas prestrašijo, a sem se vseeno bala.«

Sam je prekinil njeno godrnjanje. »Govorice ali ne, pravim vam, kar mi je možak povedal. Pomislil sem, da bi moral priti sem in poročati. Ali sem naredil prav ali ne?«

»Od kod je prišel ta moški?« je vprašal Sivobradec.

»Od nikoder. Namenjen je bil v Faringdon.« Svoji šali je namenil prebrisan nasmešek in opazil tudi Towinov nasmeh.

»Ali je povedal, kje je bil?« je potrpežljivo vprašal Sivobradec.

»Rekel je, da prihaja po reki navzdol. Rekel je, daje bilo tam veliko hermelinov, ki so bili namenjeni v to smer.

»Ah, to je še ena govorica, ki smo jo tudi že slišali,« je sama pri sebi dejala Betty in pokimala z glavo.

»Svojo gofljo drži zaprto, ti stara krava,« je rekel Sam brez jeste.

Sivobradec je prijel svojo puško za kopito in se premaknil v m edino sobe, dokler ni stal s Samom iz oči v oči.

»Je to vse, kar nam imaš poročati, Sam?«

»Skotje, hermelini — kaj še hočete od enega obhoda? Nisem vidni Hlonov, če vas slučajno zanima.« Spet se je zarežal in ponovno gledal Towina Thomasa ter čakal na odobravanje.

»Ti sploh nisi dovolj bister, da bi sploh spoznal slona, če bi ga že videl. Sam, ti starina.« je rekel Towin.

Sivobradec je to izmenjavo preslišal in rekel, »V redu, Sam, pojdi nazaj na prežo. Se dvajset minut ti je preostalo.«

»Kaj, da bi šel nazaj ven za ušivih dvajset minut? Niti pod razno, Sivobradec! Dovolj sem imel za danes in ravno sem se lepo namestil v tale stol. Pusti me tukaj teh dvajset minut. Nihče ne bo pobegnil s Sparcoto neglede na to, kaj si Jim Mole misli.«

»Oba dobro poznava nevarnosti, ki nam pretijo.«

»Saj veš, da me ne boš spametoval... Vsaj toliko časa ne, dokler imam težave s hrbtom. Te obhodne dolžnosti pridejo precej prezgodaj naokoli.

Betty in Towin sta bila tiho. Zadnji je vrgel pogled na svojo razbito zapestno uro. Oba z Betty, kot tudi ostali v vasi, sta pogosto imela potrebo po stalnemu stražarjenju, vendar so z očmi zasledovali špranje na lesenem podu in se zavedali, kakšen napor je potreben za vlečenje starih nog naokoli in po stopnicah gor in dol.

Sam je imel prednost, ko je začela govoriti iz njega zdrava pamet. Ko se je bolj neustrašno postavil pred Sivobradca, je rekel: »Zakaj ne prevzameš moje straže za zadnjih dvajset minut, če tako rad braniš to smetišče? Saj si še mlad mož - dobro ti bo delo, če se malce pretegneš.«

Sivobradec si je usnjen trak puške nadel na levo ramo in se obrnil k Towinu, ki je prenehal glodati vrh svoje gorjače, da je pogledal gor.

»Če me boste na hitro potrebovali, udari na alarmni gong, sicer pa ne. Spomni staro Betty, da to ni gong za oznanjanje večerje.«

Ženska je zašelestela, ko se je premaknil proti vratom in si spotoma zapenjal svojo jakno.

»Tvoja hrana je že pripravljena, Algy. Zakaj ne bi ostal in jo pojedel?« je vprašala.

Sivobradec je žaloputnil vrata, ne da bi ji odgovoril. Poslušali so njegov težak korak, ko je stopal po stopnicah navzdol.

»Saj ne mislita, da sem ga užalil? Saj me ne bi izdal staremu Moleu, ali pač?« je živčno vprašal Sam. Ostala dva pa sta nevtralno mrmrala in se potrepljala po svojih starih rebrih; nista hotela biti vmešana v kakršnekoli težave.

Sivobradec je počasi hodil po sredini ceste in se izogibal lužam, ki so še ostale po nevihti izpred dveh dnevov. Večina Sparcotinih odvodnih kanalov in žlebov je bilo zamašenih, toda odpor vode, da bi odtekla, je pretežno izviral iz močvirnatosti površja. Nekje proti toku navzgor so ostanki zapirali reko in povzročili, daje prestopila bregove. Mora govoriti z Moleom; morajo iti na odpravo in preveriti težavo. Toda Mole je postajal vse bolj prepirljiv in njegovo vodilo po popolni izolaciji bi bilo proti kakršnemukoli premiku iz vasi.

Odločil se je, da bo hodil ob reki in nadaljeval obhod ob ogradi.

Prerinil se je skozi bezgove toge bodice ter vonjal melanholičnonladek vonj reke in stvari, ki so plesnele okoli nje.

Nekaj hiš, ki so gledale proti reki, je uničil ogenj, še preden so on in njegovi prijatelji prišli živet sem. Rastline so močno preraščale notranjost in zunanjost njihovih ruševin. Na zadnjih vratih, ki so skrivljeno ležala v visoki travi, je bledeč napis oznanjal ime najbližje ruševine: Thameside.

Hiš, ki so sledile tem, ogenj ni dosegel in so bile poseljene. Tukaj je bila tudi hiša Sivobradca. Pogledal je skozi okna in nikjer m opazil svoje žene Marthe; tiho naj bi sedela ob ognju, imela ramena zavita v odejo ter strmela v rešetko in opazovala - kaj? Ninadoma je Sivobradca zbodla silna neučakanost. Te hiše so bile uboge stare stavbe, ki so se gnetle skupaj kot kopica krokarjev s polomljenimi krili. Večini so manjkali dimniki in žlebovi; vsako leto so njihova ramena zaradi upogibanja dreves segala više. In na splošno so ljudje dokaj dobro shajali v tem ozračju propada. Toda on ne; prav tako ni hotel, da bi Martha.

Namenoma je upočasnil svoje misli. Jeza je bila odveč. Naredil si je vrlino, da ni jezen. Toda hrepenel je po prostosti preko f Iparcotinih meja.

Za hišami so mu prišla naproti Tobyjeva trgovina — novejša zgradba, ki je bila v boljšem stanju kot večina — in skednji, neprivlačne strukture, ki so kažale na pomanjkanje gradbenih veščin. Za Nkrdnji so ležala polja, ki so pozdravljala zimsko zmrzovanje; med brazdami so se bleščale vodene črepinje. Za polji je rasla goščava, ki je označevala vzhodni del Sparcote. Za Sparcoto je ležal grozno skrivnosten teritorij, ki se je imenoval dolina Thames.

Takoj za vasjo je reko prečkal star kamnit most s podrtim obokom, njegovi ostanki pa so izgledali kot ovnova rogova, ki v starosti začneta rasti drug proti drugemu. Sivobradec ga je opazoval in divji majhen jez takoj za njim — v tej smeri je ležalo vse, kar si v teh dneh predstavljamo pod besedo svoboda — in se nato obrnil stran ter se namenil na obhod žive pregrade.

S puško pod eno upognjeno roko je začel svoj sprehod. Lahko je videl na drugo stran čistine; bila je opustošena, razen dveh mož, ki sta daleč stran hodila med živino sklonjene podobe in v zakrpanih oblekah. Svet je imel skoraj zase; in leto za letom ga je imel bolj samo zase.

Zaprl je oknice svojih misli in se začel osredotočati na to, o čemer je poročal Sam Bulstow. Verjetno sije vse skupaj le izmislil, da je lahko dvajset minut prej končal. Govorica o Škotih se ni zdela zelo verjetna — nič manj verjetna ni bila od drugih pravljic, ki so jim jih prinesli potniki ... Da kitajska vojska koraka nad London ali da so bili videni palčki, škratje in možje z obrazi jazbecev, ki plešejo v gozdu. Nevednost je rastla iz leta v leto. Dobro bi bilo vedeti, kaj se je v resnici dogajalo ...

Manj neverjetna kot legenda o Škotih je bila Samova pripovedka o nenavadnem krošnjarju. Ne glede na to, kako gosta je bila goščava, se je še vedno našla pot skoznjo. Vendar pa razen prometa na Temzi ni bilo veliko obiskovalcev v izolirano Sparcoto. Kakorkoli, svojo stražo morajo imeti še naprej. Tudi v teh bolj mirnih časih - brezbrižnost prinaša popoln mir,, je pomislil Sivobradec in razmislil o svojem navedku - so bile lahko vasi brez straže oropane in uničene zavoljo njihovih žalog hrane ali pa zgolj norosti. Torej so verjeli.

Sedaj je hodil med kravami na povodcih, ki so se pasle v omejenem območju svojih vrvi. Bile so nova pasma; majhne, močne, rejene in polne miru. In mlade! Nežna bitja, ki so premerjala Sivobradca skozi vlažne oči ... Bitja, ki so pripadala človeku, a niso delila njegove onemoglosti, bitja, ki so ohranjala travo kratko vse do robidovega grmovja.

Videl je, da je ena izmed živali blizu robid vlekla svoj povodec. Stresala je z glavo, zavijala z očmi in bila tiho. Sivobradec je pospešil korak.

Izgledalo je, da krave ne more zmotiti nič drugega razen mrtvega zajca, ki je ležal ob robidah. Ko se je bližal, je premeril zajca. Bilje sveže ubit. In čeprav je bil popolnoma mrtev, se mu je zdelo, da se je premaknil. Stopil je čez njega in čutil, daje nekaj narobe ... Bled zbodljaj nemira se mu je priplazil v hrbtenico.

Zajec je bil prepričljivo mrtev, lepo ubit za vrat. Njegov vrat in anus sta bila krvava, njegove vijolične oči pa so bile zastekljene.

Vendar se je premikal. Njegov bočni del se je dvigoval in spuščal.

Sok — nehotena vraževerna groza — je šinil skozi Sivobradca. Stopil je korak nazaj in pripravil puško. Istočasno se je zajec zopet stresel, pri tem pa se je prikažal tudi njegov ubijalec.

Iz zajčjega trupla je planil hermelin in stresel s telesom zaradi želje po prostosti. Njegov rjav kožuh je bil popolnoma krvav, drobcen, divji, temno rdeč gobček pa se je dvignil proti Sivobradcu. Ustrelil ga je do mrtvega še preden se je uspel premakniti.

Krave so se zaganjale in brcale. Kot kolesje ure so podobe med brstičnim ohrovtom izravnale svoje hrbte. Ptice so odfrčale s hišnih streh. Iz stražarnice se je zaslišalo gong, kot je Sivobradec naročil. Gruča ljudi se je zbrala pri senikih in se gnetla, da bi lahko videla, kaj se dogaja.

»Vse je v redu! Brez panike,« je zabrundal Sivobradec. Vedel pa je, da je bil ta strel napaka; hermelina bi moral potolči do smrti s kopitom puške. Zvok poka je še vedno sprožil alarm.

Skupinica aktivnih šestdesetletnikov se je začela zbirati in korakati proti njemu ter nihati z gorjačami različnih oblik. Priznati si je moral, da je bil odziv takojšen. Se vedno je bilo tukaj veliko življenja.

»Vse je v redu!« je zakričal in nad glavo mahal z rokama, medtem ko se jim je približeval. »V redu! Napadel me je hermelin in to je vse. Lahko greste nazaj.«

Tam je bil tudi Charley Samuels; velik možak bledo rumene barve; imel je udomačenega lisjaka po imenu Isaac, ki je bila tudi z njim na povodcu. Charley je bil sosed Timberlanovih in je bil po smrti svoje žene prejšnje pomladi od njih tudi vedno bolj odvisen.

Prišel je na čelu ostalih mož in se poravnal s Sivobradcem.

»Naslednjo pomlad bomo morali najti še več lisičjih mladičev in jih udomačiti,« je rekel. »Tako bodo lahko preganjali hermeline z naše posesti. Tudi podgane se vedno bolj množijo v zavetju starih hiš. Mislim, da so jih tja pregnali ravno hermelini. Tako bodo lisice poskrbele tudi za podgane, ali ne, Isaac, poba?«

Še vedno jezen nase je Sivobradec še enkrat naredil obhod. Charley se mu je pridružil in sočustvujoče ni rekel ničesar. Lisica je hodila med njima, elegantno, z nizko spuščenim repom.

Ostanek skupine je neodločno stal v središču polja. Nekateri so mirili živino, drugi pa strmeli v raztreščene dele hermelina; nekateri so se vrnili k hišam, tam pa so jim naproti prihajali novi in se jim pridružili pri opravljanju. Njihove temačne postave belih obrisov so stale pred ozadjem iz polomljenih opek.

»Vsi so kar malce razočarani, da se ni zgodilo kaj bolj zanimivega,« je rekel Charley. Prožen čop las mu je padel na čelo. Nekoč je bil pšenične barve; osivel je že tako dolgo nazaj, da je imel njegov lastnik to sivo barvo za odtenek pšenične, pšenični odtenek pa je obarval njegovo kožo.

Charleyju lasje nikoli niso padali pred oči, čeprav je izgledalo, da se bo ravno to zgodilo ob močnejšem tresenju glave. Takšno tresenje pa ni bilo v Charleyjevi navadi; njegov karakterje bil prej kamen kot pa ognjen in v njegovem prenašanju so bili dokazi o tem, kako so leta skušala njegovo vzdržljivost. Natanko to pa je bilo tisto, kar sta imela ta dva krepka starca — čeprav sta si navzven tako različna — skupnega.

»Ljudje ne marajo težav, všeč pa jim je, da jih nekaj zamoti,« je dejal Charley. »Smešno - zaradi tvojega strela so me začele boleti dlesni.«

»Strel me je oglušel,« je priznal Sivobradec. »Zamma me, če je zbudil tudi stare mlinarje?«

Opazil je, da je Charley pogledoval proti mlinu, da bi videl, če prihajata tudi Mole in njegov podrepnik ‘Major’ Trouter.

Charley je ujel Sivobradčev pogled, se zarežal in spregovoril, če je že moral: »Stari Jeff Pitt prihaja pogledat, kaj se dogaja.«

Dosegla sta majhen potok, ki si je utrl pot preko čistine. Na njegovih obrežjih so stali štori bukev, ki so jih vaščani posekali. Izmed teh se je prikažala stara, razmršena pojava Pitta. Preko enega ramena je imel obešeno palico, na kateri je visela mrtva žival. Kljub temu da je bilo nekaj vaščanov, ki so si drznili dlje iz vasi, je bil Pitt edini, ki je sam rovaril po divjini. Sparcota zanj ni bila zapor. Bil je čemeren in samotarski možak; ni imel prijateljev in celo v družbi malce norih je veljal za norega. Njegov obraz, naguban kot lubje brez, vsekakor ni kažal na zdrav razum in njegove majhne oči so se nepretrgoma premikale kot par ribic, ujetih v njegovo lobanjo.

»Je bil torej kdo ustreljen?« je vprašal. Ko mu je Sivobradec povedal, kaj se je zgodilo, je Pitt zagodrnjal, kot daje bil prepričan, da se resnico pred njim taji.

»S tem ko si streljal v prazno, si pritegnil pozornost palčkov in divjih stvari,« je rekel.

»Z njimi se bom ukvarjal, ko se pojavijo.«

»Palčki prihajajo, ali ne?« je zamrmral Pitt; komaj je registriral Sivobradčeve besede. Obrnil se je in se zastrmel v hladne in brezliste gozdove. »Sem bodo prišli, da zavzamejo mesta naših otrok! Zapomni si, kaj ti pravim.«

»Tukaj okoli ni nobenih gnomov, Jeff, sicer bi te že zdavnaj ujeli.« je rekel Charley. »Kaj imaš na palici?«

Preveril je Charleyjev odziv, z ramena spustil palico in predložil lepo rejeno, slab meter dolgo vidro.

»Lepa je, mar ne? Pred kratkim sem jih videl kar nekaj. Lažje jih najdeš pozimi. Ali pa se le v teh krajih bolj razmnožujejo.«

»Vse, kar se lahko razmnožuje, to tudi počne,« je osorno izjavil Sivobradec.

»Prodal ti bom naslednjo, ki jo ujamem, Sivobradec. Nisem še pozabil, kaj se je zgodilo, preden smo prišli v Sparcoto. Lahko imaš naslednjo, ki jo bom ujel. Svoje pasti imam nastavljene na obrežjih.«

»Ti si običajen, star divji lovec, Jeff,« je rekel Charley. »Za razliko od nas ostalih ti nikoli ni bilo treba zamenjati službe.«

»Kaj hočeš reči? Da mi nikoli ni bilo treba zamenjati službe? Ti si neumen, Charley Samuels! Večino svojega življenja pred revolucijo sem preživel v smrdeči tovarni orodja. Ne da mi narava ni bila vedno všeč, vendar si nikoli nisem mislil, da jo bom dobil za tako poceni, če bi se lahko tako reklo.«

»Kakorkoli. Sedaj si pravi starosta teh gozdov.«

»Misliš, da ne vem, da se mi posmehuješ? Nisem norec, Charley, neglede na to, kaj si misliš. Mislim pa, daje strašno, na kakšen način so nas, mestne ljudi, spremenili v na pol pečene podeželske nerode, ali ne? Kaj je ostalo od življenja? Vsi mi v capah in cunjah, polni črvov in zobobolov! Kje se bo vse to končalo, eh, bi rad vedel? Kje se bo vse končalo?« Zopet se je obrnil in premeril gozdove.

»Saj nam nič ne manjka,« je rekel Sivobradec. To je bil nesprejemljiv odgovor na nesprejemljivo vprašanje. Charley je imel tudi nesprejemljiv odgovor.

»To je Gospodov načrt, Jeff, in s svojo skrbjo glede tega ne delaš nič dobrega. Ne moremo reči, kaj sije zamislil za nas.«

»Po vsem tem, kar je naredil za nas v zadnjih petdesetih letih,« je rekel Jeff. »Presenečen sem, da se še vedno pogovarjaš z njim.«

»Vse se bo končalo, kot je Njegova volja,« je rekel Charley.

Pitt je nagubal vse gube svojega obraza, pljunil in s svojo mrtvo vidro odšel naprej.

Kje razen v ponižanju in obupu bi vse lahko končalo, se je vprašal Sivobradec. Tega ni vprašal na glas. Sicer mu je bil Charleyjev optimizem všeč, vendar pa ni imel nič več potrpljenja kot stari Pitt s preenostavnimi odgovori vere, ki so negovali ta optimizem.

Hodila sta dalje. Charley se je začel pogovarjati o različnih pričanjih ljudi, ki so trdili, da so videli gnome in male možice v gozdu, na strehah ali pa na pašnikih, kjer kravam ližejo vimena. Sivobradec je avtomatično odgovoril; nesmiselno vprašanje starega Pitta je zadržal zase. Kje se bo vse skupaj končalo? Vprašanja, kot kosa hrustanca v ustih, se je bilo težko znebiti; žalotil se je, da ga vedno bolj premleva.

Ko sta naredila obhod, sta zopet prišla do Temze pri zahodni meji, kjer je vstopila v njuno deželo. Ustavila sta se in strmela v vodo.

Vznemirjujoče se je premikala okoli neštetega števila ovir na njeni poti — o ja, izgleda da to počne že celo večnost! - proti morju. Se pomirjujoča moč vode ni mogla utišati Sivobradčevih misli.

»Koliko si star, Charley?« je vprašal.

»Obupal sem s štetjem let. Ne glej tako žalostno! Kaj te je nenadoma začelo tako skrbeti? Ti si vesel možak, Sivobradec, ne vznemirjaj se toliko zaradi prihodnosti. Poglej vodo - prišla bo, kamor hoče priti, vendar brez skrbi.«

»V tej analogiji ne najdem utehe.«

»Res ne? Torej, poišči jo.«

Sivobradec je pomislil, kako naveličan in monoton človek je bil Charley, vendar je potrpežljivo odgovoril.

»Ti si razumen človek, Charley. Seveda morava misliti na prihodnost. To bo planet upokojencev. Opozorilne znake vidiš tako kot jaz. Tukaj ni nič več mladih žensk in moških. Število nas, zmožnih vzdrževati vsaj sedanji nizek nivo življenja, upada iz leta v leto. Mi.«

»Mi ne moremo storiti ničesar glede tega. To si dobro zapomni in se boš počutil precej bolje. Miselnost, da človek s svojo usodo lahko naredi karkoli smiselnega, je stara miselnost - kaj hočem povedati? Ja, fosil. Gre za nekaj iz drugega obdobja ... Ničesar ne moremo storiti. Tok časa nas samo nosi, kot vodo v tej reki.«

»Veliko stvari lahko prebereš iz reke,« je rekel Sivobradec na pol smeje. V vodo je brcnil kamen. Sledilo je valjenje in pljusk, kot da bi se malo bitje — lahko vodna podgana, če so bile že ravno v porastu - potopilo na varno.

Tiho sta stala. Charleyjeva ramena so bila malce upognjena. Ko je zopet spregovoril, je želel citirati poezijo.

»Gozdovi izginjajo, gozdovi izginjajo in drevesa padajo.

Hlapi objokujejo svoje težavno delo,

Človek pa pride, obdeluje polja in končno leže pod zemljo svojih polj.«

Med težko prozaičnim človekom, ki deklamira Tennysona, in gozdovi, ki se nagibajo preko reke, leži neskladnost. Z velikim naporom je Sivobradec rekel: »Za veseljaka poznaš veliko depresivne poezije.«

»Na to me je napeljal moj oče. Saj sem ti že pravil o njegovi plesnivi mali trgovinici...« Ena izmed značilnosti starosti je bila, da so vse niti pogovorov vodile v preteklost.

»Pustil te bom, da nadaljuješ z opazovanjem,« je rekel Charles a ga je Sivobradec močno prijel za roko. Po reki navzgor je zaslišal hrup, ki je bil drugačen od zvoka vode.

Premaknil se je naprej do roba obrežja in pogledal. Nekaj je prihajalo s tokom navzdol: viseče listje je zakrivalo podrobnosti. Sivobradec je planil v dir proti kamnitemu mostu, Charley pa mu je sledil s hitro hojo.

S krone mostu sta imela dober pogled na reko. Nadležen čoln se je le nekaj deset metrov stran spuščal v vidno polje. Po ukrivljenem loku se mu je zdelo, da je bilo to včasih motorno plovilo. Sedaj ga je poganjalo precejšnje število veslačev, z jamborja pa je mlahavo viselo jadro. Sivobradec je iz notranjega žepa potegnil svojo piščalko in zažvižgal z dvema dolgima žvižgoma. Pokimal je Charleyju in pohitel proti vodnemu mlinu, kjer je živel Big Jim Mole.

Ko je Sivobradec prispel, je Mole že odpiral vrata. Leta so iz njega izčrpala vso naravno krutost. Bil je štorast možak divjeprašičjega obraza, iz ušes kot tudi iz lobanje pa so mu izraščali sivi lasje. Sivobradca je premeril tako z nostrilami kot tudi z očmi.

»Kaj pomeni ta hrup, Sivobradec?« je vprašal.

Sivobradec mu je povedal. Mole je prišel ven in si še zapenjal svoj starodavni vojaški plašč. Za njim je prišel Major Trouter. Bil je majhen moški, ki je močno šepal in si pri hoji pomagal s palico. Ko se je pojavil na sivi dnevni svetlobi, je začel vpiti ukaze s svojim visokim in cvilečim glasom. Ljudje so se po lažnem alarmu še vedno zadrževali v okolici. Ljudje, tako moški kot ženske, so urno hiteli na svoja mesta in zavzeli že prej določene obrambne položaje.

Populacija Sparcote je bila zver v številnih plaščih. Posamezniki, ki so jo sestavljali, so se všili v zelo različna oblačila in cape, ki sicer niso bila več uporabna. Lahko se je videlo plašče iz preprog in krila iz zavesnega materiala. Nekateri moški so nosili nerodno izdelane telovnike iz lisičje kože; nekatere ženske so imele oblečene raztrgane vojaške plašče. Kljub tej raznolikosti je bil splošen učinek brezbarven in nihče ni posebno izstopal iz nevtralne okolice. Splošno zastopanje udrtih lic in sivih lasje še pripomoglo k občutku žalostne enoličnosti.

Veljko starih ustje izkašljevalo zimski zrak. Številni hrbti so bili upognjeni in veliko nog je šepalo. Sparcota je bila zatočišče bolezni; artritis, trganje v križu, revma, katarakta, pneumonia, influenca, vrtoglavica, ishias. Prsni koši, jetra, hrbti in glave so povzročali velike težave. Tako so večerni pogovori večinoma tekli o vremenu in zobobolu. Glede na vse to so vaščani na zvok piščali odreagirali zelo mladostno.

Sivobradec je vse to opazoval z odobravanjem, pa čeprav se je spraševal o nujnosti letega; Trouterju je pomagal organizirati obrambni sistem, še preden sta ga Mole in Trouter odrinila iz vloge v bolj vidnih zadevah.

Dva dolga žvižga sta označevala grožnjo, ki prihaja po vodi. Čeprav je bila večina potnikov danes miroljubnih (in so za vožnjo pod mostom plačali plovnino), je nekaj vaščanov že pozabilo na dogodek izpred petih do šestih let, ko jim je grozil samostojen rečni pirat, oborožen z metalcem plamena. Metalci plamena so bili vedno bolj redki. Kot bencin, strojnice in municija so bili produkti drugega časa in relikvije izginulega sveta. Vse, kar je prihajalo po vodi, je bilo vredno splošne pripravljenosti.

Močno oborožena skupina vaščanov - številni izmed njih so imeli doma narejene loke in puščice - se je zbrala na rečnem obrežju še predenje neznan čoln priplul do tja. Prihulili so se za nizko in porušeno steno ter pripravljeni čakali na obrambni napad. Tako se je nekaj odvečne razburjenosti prerivalo skozi njihove vene.

Približevajoči čoln je potoval po stranskem toku. Posadka je bila sestavljena iz nepokornih tepcev, ki še nikoli niso vrgli sidra. Veslači so bili zaposleni tako s preprečevanjem prevrnitve čolna kot tudi z napredovanjem naprej; imeli so smolo, tako da jim nič ni šlo, kot bi moralo.

To pomanjkanje veščin ni bilo edini vzrok za težavo veslanja petdeset let starega in deset metrov dolgega čolna z gnilo lupino, ampak tudi prisotnost skoraj ducata ljudi s svojim imetjem. V kokpitu jahte se je primežu štirih mož upiral neposlušen severni jelen.

Kljub temu, da so zverini porežali rogove - kot je bila navada, odkar je to žival v deželo pripeljala zadnja vlada pred dvajsetimi leti — je bila še vedno dovolj močna, da je povzročila precejšnjo škodo, in severni jeleni so bili vredni več kot ljudje. Lahko se jih je uporabljalo za molžo in proizvodnjo mesa, ko je bilo goveda bolj malo, in bili so tudi dobre prevozne živali; ljudje pa so se za razliko od njih sposobni le starati.

Kljub tej motnji je ena izmed navigatorjev, ki je stala na boku, opazila zbrane sile Sparcote in zavpila v opozorilo. Bila je visoka temna ženska, pusta in neizprosna, njeni temno obarvani lasje pa so se vozlali pod šalom. Ko je zavpila veslačem, je hitrost, s katero so spustili vesla, kažala na to, kako srečni so, da so lahko to storili. Nekdo, ki je čepel za kupom oblačil, naloženih na krovu, je podal temni ženski belo zastavo. Sunila jo je visoko v zrak in zavpila čakajočim vaščanom.

»Zakaj se derete?« je vprašal John Meller. Bilje star vojak, ki je služil tudi Moleu, dokler ga ni slednji vrgel ven kot neuporabnega. Skoraj devetdeset, suh kot prekla in gluh kot kamen, eno preostalo oko pa je še vedno dobro videlo.

Ponovno se je zaslišalo ženskin glas, ki je sedaj prosil za uslugo. »Dovolite nam priti v miru. Ne želimo vam škodovati, pa tudi ustavljati se nimamo namena. Spustite nas mimo, vaščani!«

Sivobradec je njeno sporočilo zavpil Mellerju na uho. Beloglavec je stresel z razmršeno lobanjo in se zarežal z namenom, da pokaže, da ni slišal prav ničesar. »Pobijte moške in posilite ženske! Jaz bom vzel temnolaso nesramnico spredaj.«

Mole in Trouter sta stopila naprej in ukazovala. Očitno sta se odločila, da jim iz čolna ne grozi pretirana nevarnost.

»Moramo jih ustaviti in pregledati,« je rekel Mole. »Nastavite drog. Možje, premaknite se tja! Pogajajmo se s temi čudaki in poglejmo, kdo sploh so in kaj hočejo. Gotovo imajo kaj, kar mi potrebujemo.«

Med tem dogajanjem se je Sivobradcu in Charleyju Samuelsu pridružil tudi Towin Thomas. V trudu, da bi jasno videl čoln, je svoj obraz zavozlal v grimaso. Z zakrpanim komolcem je sunil Sivobradca med rebra.

»Hej, Sivobradec, tisti severni jelen bi nam prišel zelo prav za težka dela, mar ne?« je rekel in sesal vrh svojega krepelca. »Lahko bi ga uporabili za plug , ali ne?«

»Nimamo jim ga pravice vzeti.«

»Saj ne dobivaš verskih idej v zvezi s tem jelenom, ali ne? Charleyjevemu govoričenju dovoliš, da ti pride do živega.«

»Nikoli ne poslušam niti Charleyja niti tebe,« je rekel Sivobradec.

Dolg drog, ki je v času, ko je telefonski sistem še obstajal, nosil telefonske žice, so vrgli preko vode na drugo stran, kjer se je zataknil med dve skali. Tukaj se je reka proti uničenemu mostu po toku navzdol zožila. To mesto je vaščanom že leta omogočalo uporaben dohodek; njihovi davki na rečna vozila so nadomeščali njihov manj zanesen poskus kmetovanja. Te ideje se je spomnila sicer mrka in zatiralska vlada Big Jim Molea. Da bi povečali grožnjo droga, so se možje Sparcote prikažali vzdolž obrežja. Mole je stekel naprej, vihtel meč in se drl nad tujci.

Visoka temnolaska jim je požugala s pestmi.

»Spoštujte belo zastavo miru, vi garjavi bastardi!« je zavpila. »Spustite nas mimo brez težav. Mi smo brezdomci. Ničesar nimamo, kar bi bilo vam všeč.«

Njena posadka je imela manj poguma. Odložili so vesla in droge za porivanje čolna ter pustili, da je čoln spolzel pod most in se zaustavil ob drogu. Navdušeni, da so našli tako lahko nagrado, so jih vaščani zvlekli proti bregu. Severni jelen je dvignil svojo težko glavo in trmasto rjovel, temnolaska pa je vreščala od gnusa.

»Ti tam, ti z mesarskim gobcem,« je jokala in kažala na Molea, »Poslušaj me, mi smo vaši sosedje. Prihajamo le iz Grafton Locka. Takole se obnašate do svojih sosedov, ti siten star pirat?«

Skozi množico na obrežju je šinilo žuborenje. Jeff Pitt je prvi prepoznal žensko. Znana je bila kot ciganka Joan in njeno ime je bilo legenda celo med tistimi vaščani, ki si še nikoli niso drznili na njeno področje.

Jim Mole in Trouter sta stopila naprej in ji ukažala, naj utihne, vendar ju je spet nadrla.

»Takoj mi spravite te železne kljuke izpred oči! Na krovu imamo ranjene.«

»Zapri gofljo, ženska, in pridi na obalo! Tako se vam nič ne bo zgodilo,« je rekel Mole in držal meč v pripravljenosti. Z majorjem ob strani je stopil proti čolnu.

Nekaj vaščanov se je že hotelo vkrcati brez ukazov. Opogumljeni zaradi splošnega pomanjkanja odpora in veseli, da bodo dobili del plena, so v vodstvu dveh žensk planili naprej. Enega izmed veslačev, osivelega starega možaka z rumeno brado, je zagrabila panika in tako je z veslom udaril eno izmed žensk po glavi. Zenska se je zleknila. V trenutku je prišlo do pretepa kljub dretju obeh vodij, naj prenehajo.

Čoln je nasedel. Možje, ki so držali jelena, so se skrili v zaklon. Žival pa je to motnjo izkoristila in se osvobodila. Odpeketala je preko strehe kabine, za trenutek postala in skočila s krova v Temzo. Močno je plavala s tokom navzdol. S čolna se je zaslišalo tuljenje groze.

Dva izmed mož, ki so pazili na žival, sta prav tako skočila in se drla za zverjo, naj se vrne. Potem sta bila prisiljena, da popazita nase; eden se je prebil do brega, kjer so mu ostali pomagali ven. Pri rogovih podrtega mostu je jelen spležal na obalo ter stresal z glavo, kot da bi se hotel znebiti vode v ušesih. Nato se je obrnil in izginil v zavetje vrb.

Drugi moški ki je skočil, je bil manj uspešen. Doseči ni mogel ne enega ne drugega brega. Ujel ga je tok, pometal z njim pod mostom preko njegovih potopljenih ostankov in preko jezu. Zaslišalo se je njegov rezek jok. Med pršenjem vode se je videlo dvignjeno roko, potem pa je bilo le še bučanje zelenobele vode.

Ta izgred je zaustavil bitke ob čolnu, tako da sta Mole in Trouter lahko izprašala posadko. Ko sta stala ob krmi čolna, sta videla, da ciganka Joan ni lagala o ranjencih na krovu. Spodaj, kjer je bil včasih salon, se je prerivalo devet moških in žensk, izmed katerih jih je, glede na njihov izsušen in utrujen videz, nekaj izgledalo starih čez devetdeset let. Njihova uboga oblačila so bila strgana, roke in obrazi pa krvavi. Neka ženska, ki ji je manjkala polovica obraza, je izgledala na robu smrti, vsi ostali pa so bili osuplo tihi, kar je bilo še bolj grozno od vpitja.

»Kaj se jim je zgodilo?« je s težavo vprašal Mole.

»Hermelini,« je rekla ciganka Joan. Ona in njeni prijatelji so bili tako prijazni, da so povedali zgodbo. Dejstva so bila čisto enostavna. Njena skupina je bila majhna, vendar so precej dobro živeli z žalogo rib iz poplavljenega področja ob Grafton Locku. Nikoli niso stražarili in tudi obrambe niso imeli. Ob sončnem zahodu prejšnjega dne jih je napadla tolpa - nekateri pravijo nekaj tolp — hermelinov. V bojazni so se napotili proti čolnom in ušli kolikor hitro so mogli. Predvideli so, da bodo hermelini kmalu napadli tudi Sparcoto, razen če jih kaj ne bo ustavilo.

»Zakaj pa bi nas napadli?« je vprašal Trouter.

»Ker so lačni, človek, zakaj pa?« je rekla ciganka Joan. »Množijo se kot zajci in prečesavajo deželo za hrano. Pojedo vse, presneti hudiči, ribe ali meso ali crkovino. Veliko bi si naredili dobrega, če bi se odselili od tukaj.«

Mole je s težavo pogledal naokoli in rekel: »Ne širi govoric tukaj okoli, ženska. Znamo paziti nase. Nismo drhal, pač pa shio dobro organizirani. Pojdite naprej. Nepoškodovane vas bomo spustih skozi, ker vidimo, da imate veliko težav. Zapustite naš teritorij, kolikor hitro lahko.«

Joan se je že hotela upreti, ko sta jo dva izmed njenih vodij boječe potegnila za roko in jo pozvala, da takoj odidejo.

»Za nami prihaja še en čoln,« je rekel eden izmed moških. »Poln je naših starejših, neranjenih ljudi. Bili bi hvaležni. Če bi jih spustili skozi brez zadrževanja.«

Mole in Troter sta stopila nazaj in mahala z rokama. Zgodba o hermelinih ju je prestrašila.

»Na pot!« sta vpila in mahala z rokama svojim lastnim možem, »odstranite drog in jih pustite na pot.«

Drog se je umaknil. Joan in njena posadka so se odrinili od brega, njihov starinski čoln pa se je nevarno nagibal. Toda nalezljivost novic je že dosegla tiste na obali. Beseda hermelini se je bliskovito širila od ust do ust in ljudje so začeli teči proti svojim domovom ali proti vaški čolnarni.

Za razliko od njihovih sovražnikov podgan se število hermelinov ni zmanjšalo. V zadnjem desetletju se je celo povečalo tako njihovo število kot tudi korajža. Na začetku tega leta je na pašniku Reggyja Fosterja napadel hermelin in mu odgriznil grlo. Hermelini so privzeli staro navado in začeli vse pogosteje napadati v tropih, kot se je to zgodilo v Graftonu. V takšnih časih se niso bali niti ljudi.

S poznavanjem tega dejstva so se vaščani začeli na bregu prerivati, se dreti in zmedeno vpiti.

Jim Mole je potegnil pištolo in jo uperil proti enemu izmed vaščanov, ki je hotel pobegniti.

»Tega ne smeš storiti!« je vzkliknil Sivobradec in stopil naprej z dvignjeno roko.

Mole je umaknil pištolo in jo uperil proti Sivobradcu.

»Ne smeš streljati svojih lastnih ljudi,« je neomajno dejal Sivobradec.

»Ne?« je vprašal Mole. Njegovi očesi sta bili kot dva žulja na starinski koži. Trouter je nekaj rekel, on pa je dvignil revolver in ustrelil v zrak. Vaščani so presenečeno pogledali naokoli; večina jih je zopet začela bežati. Mole se je smejal.

»Pusti jim oditi,« je rekel. »Saj se bodo pobili sami med seboj.«

»Bodi razumen,« je rekel Sivobradec in se mu približal. »Bojijo se. Streljanje nad njih je brez pomena. Govori z njimi.«

»Razum! Spravi se mi s poti, Sivobradec. Nori so! Umrli bodo. Vsi bomo pomrli.«

»Ali jim boš dovolil oditi, Jim?« je vprašal Trouter.

»Težave s hermelini poznaš tako dobro kot jaz,« je rekel Mole. »Če napadejo okrepljeni, nimamo dovolj streliva, da bi jih vse postrelili. Nimamo dovolj lokostrelcev, da bi jih ustavili s puščicami. Torej bi bilo najbolj pametno oditi s čolnom na drug breg reke in ostati tam, dokler mala golazen ne izgine.«

»Saj znajo plavati, veš,« je rekel Trouter.

»Saj vem, da znajo plavati. Toda zakaj bi? Podijo se za hrano in ne bojevanjem. Varni bomo na drugem bregu.« Tresel se je. »Si lahko predstavljaš, kako mora izgledati napad hermelinov? Videl si tiste ljudi v čolnu. Hočeš, da se to pripeti tudi tebi?«

Sedaj je bil že bled in izgledal je prestrašen, kot bi se bal, da hermelini prihajajo že ta trenutek.

»Če pridejo, se lahko postrelimo v senikih in hišah,« je rekel Sivobradec. »Lahko se branimo, ne da bi zapustili vas. Bolj varni bomo, če ostanemo.«

Mole se je divje obrnil proti njemu in v renčanju pokažal zobe. »Koliko hiš, odpornih na hermeline, imamo? Saj veš, da se bodo spravili na živino, če so dovolj lačni; prav tako bodo napadli tudi nas. Kdo sedaj tukaj ukazuje? Ti že ne, Sivobradec! Pridi, Trouter, kaj še čakaš? Izvleciva najin čoln na piano!«

Trouter se je že hotel zoperstaviti, vendar pa se je nato obrnil in s svojim visokim tonom začel ukazovati. On in Mole sta jo ucvrla mimo Sivobradca in stekla proti čolnarni ter klicala: »Umirite se, prekleti kriplji, in vse vas bomo prepeljali na drug breg.«

Področje je izgledalo kot razburjeno mravljišče. Sivobradec je opazil, da je Charley izginil. Čoln z ubežniki iz Graftona je bil že mimo in je pravkar varno prečkal meli jez. Ko je Sivobradec stal ob mostu in opazoval kaos, je k njemu pristopila Martha.

Njegova žena je bila spoštovanja vredna ženska srednje rasti, vendar se je sedaj malo sklanjala, ker je imela preko ramen poveznjeno odejo. Njen obraz je bil rahlo bled in zguban, kot da so se leta tesno ovila okoli njene lobanje; zaradi izredno lepe kostne strukture je še vedno ohranila nekaj mladostnega videza, njene oči pa so še vedno privlačno izstopale zaradi poudarjenih temnih trepalnic.

Opazila je njegov odmaknjen pogled.

»Sanjaš lahko tudi doma,« je rekla.

Prijel jo je za roko.

»Razmišljal sem, kaj leži na koncu reke. Vse bi dal, da bi videl, kakšno je življenje na obali. Poglej nas — vsi smo tako brez časti! Smo le drhal.«

»Algy, ali se ti ne bojiš hermelinov?«

»Seveda se jih bojim.« Potem se ji je malce naveličano nasmehnil. »Sit sem tega, da se stalno nečesa bojim. Enajst let ujet v tej vasi... Vsi smo se nalezli Molove bolezni.«

Obrnila sta se proti njuni hiši. Prvič je Sparcota izgledala živa. Videla sta ljudi, ki so izgledali majhni proti pašnikom in ki so gnali tistih nekaj krav v zavetje. Hlevi so bili ravno zaradi primerov poplav in drugih nesreč, kot je na primer tale, zgrajeni na hoduljah; ko je bilo govedo na varnem, so se vrata zaprla, brvi pa umaknile in tako je bila čreda varno spravljena precej nad tlemi.

Ko sta šla mimo hiše Annie Hunter, je skozi stranska vrata smuknila podoba Willyja Tallridgea. Se vedno sije zapenjal jakno in se ne zmenil za njiju, medtem ko je, kolikor hitro so mu dovoljevale njegove osemdeset let stare noge, hitel proti reki. Anniejin veder obraz, obtežen z običajnim dopolnilom rdečila in pudra, se je pojavil na zgornjem oknu. Na običajen način jima je pomahala v pozdrav.

»Annie, si slišala za opozorilo pred hermelini,« je zaklical Sivobradec. »Pripravljajo se, da bodo prepeljali ljudi preko reke.«

»Hvala za opozorilo, dragec, toda jaz se bom zaklenila v hišo.«

»Priznati ji moramo, daje korajžna,« je rekel Sivobradec.

»Slišim, da tudi igriva,« je suhoparno pripomnila Martha. »Se zavedaš, Algy, da je dvajset let starejša od mene? Uboga stara Annie. Kakšna usoda - daje postala najstarejša profesionalka!«

Prečesaval je neurejeno polje in sebi navkljub iskal rjave petarde življenja, ki se plazijo skozi travo, kljub temu pa se je nasmehnil Marthini smešni pripombi. Občasno ga je kakšna njena pripomba popeljala nazaj v svet, v stari svet, kjer so bile uporabljane pikre pripombe ob ritualni porabi alkohola in nikotina. Rad jo je imel, ker je bila takšna, kot v resnici je.

»Smešna stvar,« je rekel. »Ti si edina oseba v Sparcoti, ki se še vedno pogovarja zaradi pogovora samega. Sedaj pa pojdi domov kot pridna punca in spakiraj nekaj nujnega imetja. Zakleni se v hišo, jaz pa pridem v desetih minutah. Možem bi lahko pomagal pri govedu.«

»Algy, živčna sem. Ali morava res pripraviti prtljago, in to le za to, da gremo preko reke? Kaj se dogaja?«

Nenadoma je njegov obraz postal neizprosen. »Naredi, kar te prosim, Martha. Midva ne greva preko reke; midva greva po reki. Zapustila bova Sparcoto.«

Predenje lahko rekla še kaj, je že odkorakal stran. Ona se je prav tako obrnila in namenoma hodila po prazni cesti in skozi vrata in v temno majhno hišo. Vse to je vzela za pozitivno dogajanje. Drget, ki jo je prevzel ob moževih besedah, ni trajal dolgo; sedaj ko se je ozrla okoli sebe v stene, s katerih so se luščile tapete, in v strop, ki je že kažal svoja gola rebra, sije zašepetala željo, da bi bilo vsaj res, kar je rekel.

Toda zapustiti Sparcoto? Svet okoli nje se je manjšal in manjšal, dokler ni ostala le še Sparcota ...

Ko je Sivobradec korakal proti hlevu na hoduljah, se je niže na cesti razbohotil pretep. Dve skupini ljudi, ki sta vozili imetje proti rečnemu bregu, sta trčili; zapadli sta v šibko jezo, ki je bila značilna za življenje v vasi. Končalo bi se s polomljeno kostjo, šokom, privezanostjo na posteljo, pljučnico in nazadnje na prosjaško požrešnem pokopališču pod jelkami, kjer je bila zemlja bolj peščena in je lopati dobro dela.

Sivobradec je pogosto igral mirovnika v takšnih nemirih. Toda tokrat se je obrnil stran in se napotil proti govedu. Bilo je toliko vredno — treba je priznati — kot drhal. Živina je protestno odkorakala po brvi v hlev. George Swinton, enoroki star pogan, ki je v Westminstrskih pohodih leta 2008 ubil dva človeka, je korakal med njimi čisto razjarjen in jih tepel z glasom in palico, kolikor je le mogel.

Ustavil jih je zvok padlega hloda. Dve izmed hlevskih lesenih nog sta padli na tla. Eden izmed prerivajočih se mož se je zadrl v opozorilo, toda še predenje lahko izgovoril do konca, se je hlev že začel posedati. Lesene trske so se pokažale kot zobje. Hlev se je sesul. Padel je na stran, se prevrnil in sesedel v tušu polomljenih desk. Živina je panično bežala iz ruševin ali obležala pod njimi.

»K hudiču s tem cenenim hlevom! Spravimo se v čolne,« je rekel George Swinton in odvihral mimo Sivobradca. Vsem ostalim je bilo še bolj vseeno. Spravili so palice in prerivajoče odšli za njim. Sivobradec je stal na svojem mestu, ko so stekli mimo. Človeška dirka, je pomislil.

Sklonil se je in pomagal rešiti telico izpod padlega tramu. Umirjeno je odgalopirala na pašnik. Tvegati bo morala, ko in če se hermelini pojavijo.

Ko se je obrnil nazaj proti svoji hiši, se je zaslišalo strel iz smeri kamnitega mostu. Slišalo se je, kot da je bil to Moleov revolver. Kot odmev mu je sledil še en. Škorci so odfrčali s hišnih streh in iskali zavetje v krošnjah dreves na drugem bregu reke. Sivobradec je pospešil korak, se prerinil preko razrasle parcele, ki je bila vrt njegove hiše, in pokukal okoli vogala lete.

Ob mostu se je prerivala skupina vaščanov. Nizka popoldanska meglica kot tudi visoka drevesa v ozadju so zamaskirali prizor, toda skozi razpoko podrtega vrtnega zidu je Sivobradec dobro videl, kaj se je dogajalo.

Drugi čoln iz Graftona je plaval po reki navzdol ravno v trenutku, ko se je odrinil Sparcotin čoln. Natovorjen je bil z velikim številom beloglavcev, izmed katerih je večina sedaj mahala z rokami in z gestami opozarjala, da se mora ohraniti razdalja. Sparcotin čoln je bil hudo prenatovorjen z bolj napadalnimi člani skupnosti, ki so vztrajali na tem, da so oni v prvem čolnu. Zaradi nesposobnosti in neumnosti na obeh straneh sta čolna trčila.

Jim Mole je stal na mostu in z revolverjem meril v množico. Sivobradec ni mogel videti, ali je s prvima dvema streloma koga zadel ali ne. Ko je napenjal oči, je k njemu prišla Martha.

»Mole je slab voditelj!« je razglasil Sivobradec. »Je dovolj okruten, vendar nima pojma o ohranitvi discipline — ali pa, če ga je že imel, ga je v svoji senilnosti tudi pozabil. Streljanje na ljudi v čolnih lahko stvari le še poslabša.«

Nekdo se je na ves glas drl, naj potegnejo čoln k bregu. Nihče ni ubogal in obe posadki sta se spopadli. Senilna jeza jih je zopet prevzela. Čoln Graftona, prostorna stara motornjača, se je nevarno nagibal, ko so se nad njegovo nesrečno posadko spravili vaščani. Za dodatek k razgrajanju so drugi vaščani tekali po bregu gor in dol ter vpili nasvete ali pa grozili.

»Pobesneli smo,« je rekla Martha, »in najini torbi sta pripravljeni.«

Ošvrknil jo je s kratkim pogledom ljubezni.

S tremi pljuski so trije starinski Graftonci padli ali pa bili porinjeni preko roba čolna v vodo. Očitno se je na pol dokončala shema, da se njihov čoln uporabi kot drug čoln za prevoz ljudi preko reke; toda ko je obe posadki odnašalo s tokom, se je motornjača prevrnila.

Bele glave so poniknile v belo vodo. Z brega se je zaslišalo neumen vzklik. Mole je ustrelil v zmedo.

»Vsi naj gredo k hudiču!« je rekel Sivobradec. »Ti trenutki brez razuma — tako lahko prevzamejo ljudi. Ali veš, da je tisti krošnjar, ki je šel tukaj skozi prejšnji teden, trdil, da so ljudje Stamforda brez razloga požgali svoje hiše. In prebivalstvo Burforda se je čez noč izselilo, ker so mislili, da so mesto napadli gnomi! Gnomi - stari Jeff Pitt je imel gnome v svojih možganih! Potem pa so tukaj še vsa poročila o masovnih samomorih. Morda bo to konec — splošna norost. Morda smo priča koncu!«

Na odru sveta se je vedno bolj temnilo. Povprečna starost prebivalstva je že stala visoko v sedemdesetih. Vsako naslednje leto je to mejo prestavilo više. Čez nekaj let... Sivobradca je napolnilo čustvo, ki ni bilo podobno veselju. Šlo je za neke vrste občudovanje, da bo lahko priča koncu sveta. Ne; koncu človeštva. Svet bo šel dalje; ljudje bi umrli, toda zemlja je bila še vedno bogata.

Vrnila sta se v hišo. Kovček - neskladen predmet iz prašičje kože, ki je potoval skozi leta do uničenega sveta - je stal na suhi strani hodnika.

Pogledal je okoli sebe, se ozrl po sobi, po pohištvu, ki sta ga rešila iz drugih hiš, po Marthinem narisanem stenskem koledarju, ki je kažal leto 2029, napisano z rdečo. Pri praproti je hranila star lonec. Enajst let je minilo, odkar sta s Pittom prišla iz Cowleya, enajst let že traja potikanje po obhodih, da se izolira okoliški svet.

»Pojdiva,« je rekel in dodal kot zapoznelo misel. »Ali nimaš proti, če odideva, Martha?«

»Saj ne vem, v kaj se podajam, ali ne? Bolje, da me kar vzameš s seboj.«

»Tukaj obstaja vsaj neka mera varnosti. Ne vem, v kaj se ti podajaš.«

»Sedaj ni časa za slabotnost, g. Sivobradec.« Impulzivno je dodala: »Ah lahko pozdravim Charleyja Samuelsa, če je doma? On naju bo najbolj pogrešal. Lahko bi šel z nama.«

Prikimal je in bil vesel, daje obstajal nekdo, ki je delil njegov načrt, in vesel, da mu ni bilo treba reči ne. Odšla je. Stal je težak in čutil težo preteklosti. Ja, Charley bi lahko šel z njima in ne le zato, ker sta se pred skoraj tridesetimi leti borila skupaj. Stara bitka ni zbudila nobenih čustev; pripadala je drugemu obdobju, zato je izjedkala vsa občutja. Mlad vojak v tistem sporu je bil drugo bitje kot moški, ki je sedaj stal v tej revni sobi; takrat je imel celo drugo ime.

Leseno poleno je še vedno tlelo v peči, toda v predsobi in na stopnicah, ki so škripale v dolgih nočeh kot da bi bili gnomi prej resničnost kot pa legenda, je bil vonj po vlagi gost kot somrak. Zapustila bosta to bivališče in kmalu se bo vse skupaj razgradilo kot človeško telo.

Sedaj je lahko razumel, zakaj so ljudje požgali svoje domove. Ogenj je bil čist in čistoča je bila tisto nekaj, kar je človek sicer že izgubil. Ob misli na nadaljevanje življenja nekje drugje ga je prevzelo jezno zadovoljstvo in tudi sedaj, kot običajno, ni kažal nobenih občutkov.

Urno je stopil k vhodnim vratom. Martha je stopala preko opek, ki so označevale staro delitveno črto med njunim in sosedovim vrtom. Z njo je bil Charley Samuels, ki je imel okoli glave in vratu zavit šal iz sive volne. Oblečen je bil v tesno zavezan plašč, na hrbtu je imel nahrbtnik, na povodcu pa lisjaka Isaaca. Njegov obraz je bil rumene barve prevrete perutnine, toda izgledal je dovolj odločen. Stopil je k Sivobradcu in mu stisnil roko. V oči so mu stopile solze.

Da bi se izognil čustvenemu prizoru, je Sivobradec dejal: »Potrebujeva te s seboj, Charley, da nama boš lahko pridigal.«

Toda Charley je še močneje stresel z glavo.

»Ravno sem se pakiral. Jaz sem tvoj človek, Sivobradec. Videl sem kriminalnega grešnika Molea, kako je z mostu ustrelil ubogo Betty. Konec jez njim - konec je z njim.« Besede so težko prišle iz njegovih ust. »V tistem trenutku sem si prisegel, da ne bom več bival v okrilju nepravičnega.«

Sivobradec se je spomnil stare Betty, ki je še pred kratkim kimala ob ognju stražarnice: do sedaj bi se ji haše že pokvaril.

Lisjak je nepotrpežljivo zacvilil in se postavil na zadnje noge.

»Izgleda, da se Isaac strinja s teboj,« je rekel Sivobradec z nekaj humorja. »Pojdimo torej, dokler drugi še niso pozorni.«

»Ne bo prvič, da delava skupaj,« je rekel Charley.

Sivobradec je strinjajoče se pokimal in se obrnil nazaj v vežo; ni si posebno želel slišati Charleyjevega sentimentaliziranja.

Dvignil je kovček, ki ga je pripravila njegova žena. Namenoma je pustil vhodna vrata njune hiše odprta, Martha pa jih je zaprla. S Charleyjem in z lisjakom so mu sledili tesno za petami.Hodili so po cesti proti vzhodu in nato na polja. Korakali so vzporedno z rečnim bregom v smeri proti rogovom starega uničenega mostu.

Sivobradec je precej hitel in namenoma ni upočasnil zaradi starega Charleyja; Charley je tudi sam lahko videl že na začetku, da je ta pobeg možen le na en način, kot vsak pobeg je pa tudi nova preizkušnja. Ostro je zavil, ko je pred seboj videl dve osebi in se skril v goščavi.

Videnje je bilo vzajemno. Osebi sta bili moški in ženska; moški je zverižil obraz in napel očesi med obrvema in licema, da bi videl, kdo mu je sledil. Tudi prepoznanje je bilo vzajemno.

»Kam si namenjen, Towin, ti stari brezdelnež?« je vprašal Sivobradec, ko sta ga sopotnika ujela. Pogledal je hropečega starega človeka, ki je stiskal svojo gorjačo in bil zavit v grozno obleko, sestavljeno iz odeje, živalske kože in delov polovice ducata starih plaščev, in Towinovo ženo Becky. Becky Thomas, v srednjih sedemdesetih, je bila približno deset let mlajša od moža. Rejena, ptiču podobna ženska; nosila je dve majhni vreči in bila oblečena v nekaj, kar je bilo tako mogočno neorganizirano kot odevalo njenega moža. O njenem vplivu na moža se ni razpravljalo in tudi sedaj je prva spregovorila z ostrim glasom, »Enako vas lahko vprašava tudi midva. Kam greste?«

»Kakor izgleda, gremo po istih opravkih,« je rekel Toein. »Midva greva ven iz tega plesnivega koncentracijskega taborišča, dokler nama noge še kolikor toliko dobro služijo.«

»Zato nosiva te stvari na sebi,« je rekla Becky. »Že nekaj časa se pripravljava na odhod. Tole je izgledala dobra priložnost, ko sta Mole in Major zaposlena. Ne bi si pa mislila, da si ti, Sivobradec,

želiš enako. Ti se z Majorjem dobro razumeš za razliko od nas ostalih.«

Preslišal je zasmehovanje in ju previdno pogledal.

»Towin ima prav, kar se tiče tega ‘koncentracijskega taborišča’. Toda kam, mislita, da bosta šla?«

»Mislila sva jo ucvreti po cesti proti jugu,« je rekla Becky.

»Bolje, da se pridružita nam,« je rezko izjavil Sivobradec. »Ne vemo, v kaj se podajamo. Pod jezom imam spravljen in skrit čoln. Premaknimo se.«

Skrit v goščavi, ležeč na rečnem robu v zavetju ostankov malega hleva je ležal šestnajstčeveljski čoln na vesla. Po Sivobradčevih navodilih so ga spustili v vodo. Charley in Towin sta ga držala pri miru, da so nanj natovorili tisto nekaj svojega imetja. Prejšnji lastnik je opremil čoln z baldahinom, ki so ga postavili. Loki so bili integrirani v blago; baldahin je pokrival večino dolžine čolna. Na dnu čolna so ležali trije pari vesel skupaj s krmilom in krmilnim drogom. Zadnja dva je Sivobradec namestil na svoje mesto.

Niso izgubljali časa. Njihova bližina naselbini je bila poudarjena s kričanjem, ki so ga še vedno lahko slišali v zgornjem delu reke.

Marthi in Becky so pomagali na sedeža. Nato so tudi moški zlezli v čoln. Po Sivobradčevih navodilih je Becky prevzela krmiljenje, ostali pa so veslali — nerodno in z določeno mero kontroliranega Towinovega preklinjanja, ki sije pred začetkom dela z zapestja snel svojo predrago uro. Usmerili so se proti sredini reke, ko jih je zajel tok in začeli so se premikati.

Ob bolj oddaljenem obrežju se je voda penila ob barvni lisi. Truplo je bilo ujeto med dva kosa zidanja, ki ju je odneslo od kamnitega mostu. Njegova glava je bila potopljena pod vedno prisoten val z malega jezu, toda oranžne, zelene, rdeče in rumene črte majice so neizpodbitno kažale na to, da je bil to Sam Bulstow.

Uro kasneje, ko so bili že daleč od Sparcote, je Martha začela peti. Na začetku je svojo pesem pela na hitro, kasneje pa je dala svojim notam tudi besede.

»Tukaj ne bo videl

nobenega sovražnika

razen zime in trdega vremena ...«

»Towin, prav imaš s svojo pripombo o koncentracijskih taboriščih,« je nenadoma izjavila. »Vse v Sparcoti je postajalo tako ponošeno in — preuporabljeno, umazano. Tukaj ne bi moglo biti tako.« Pokažala je na rastje, ki se je povešalo na rečnem obrežju.

»Kam nameravamo iti?« je Charley vprašal Sivobradca.

To je bilo tisto nekaj, o čemer še ni povsem razmislil. Čolnič ni predstavljal nič več kot pa shrambo Tipanja, toda brez omahovanja je rekel: »Po Temzi bomo šli navzdol do poplavljene rečne struge. Kasneje bomo z improvizacijo postavili jambor in jadro, ter šli na morje. Potem bomo videli kako izgleda obala.«

»Lepo bi bilo spet videti morje,« je razsodno rekel Charley.

»Bil sem na poletnih počitnicah na - kako se že reče tistemu kraju? Imel je pomol - Southend,« je rekel Towin in skril glavo nazaj za topel ovratnik. »Mislim, da bo v tem letnem času močno hladno — že tedaj je bilo grozno. Misliš, da pomol še vedno stoji? Bil je tako prijeten pomol.«

»Ti prismuknjena reč, že pred leti so ga podrli,« je rekla njegova žena.

Lisjak je stal s svojimi šapami na boku čolna, njegov oster voh pod nagobčnikom pa je lovil dišave zbrega. Izgledalje pripravljen na karkoli.

Nihče ni omenil ne Škotov ne gnomov in ne hermelinov. Towin je bil izčrpan; vsem se je zdela vadba, na katero niso bili navajeni, utrujajoča. Becky je skušala prevzeti Marthino veslanje, toda bila je preveč neizkušena in nepotrpežljiva, da bi veslala učinkovito. Čez nekaj časa sta si delo razdelila Charley in Sivobradec. Zvok lopatice vesla ob udarcu v vodo je visel med goščavo, ki je obrobljala reko, meglica pa je začela ovijati pot pred njimi. Zenski sta se stisnili na sedežu ob krmilu.

»Po srcu sem še vedno meščanka,« je rekla Martha. »Želja po podeželju je najmočnejša, ko sem stran od njega. Žal je alternativ za podeželje vedno manj. Kje se bomo ustavili za čez noč, Algy?«

»Ustavili se bomo takoj, ko opazimo primerno mesto,« je rekel Sivobradec. »Priti moramo čimdlje od Sparcote, ne želimo pa si ujeti posadke ciganke Joan iz Graftona. Ne bojte se. V čolnu imam spravljenih nekaj žalog, pa še s seboj smo marsikaj prinesli.«

»Ti si enkraten,« je rekel Towin. »Lahko bi ustrelil Jima Molea in prevzel Sparcoto, človek. Ljudje bi te podprli.«

Sivobradec ni odgovoril.

Reka se je odvijala v vrsto ovinkov, pohabljenci v mučilnici iz desk pa so si utirali pot na vzhod, proti svobodi. Ko se jim je začel približevati most, so upočasnili veslanje. Bila je stara gregorijanska struktura z visokim lokom in nizkim, nepodrtim zidom kot ograjo; na obrežju za mostom so se ustavili. Sivobradec je vzel svojo puško.

»Blizu mostu bi znala biti tudi naselbina,« je rekel. »Ostanite tukaj, jaz pa grem pogledat naokoli.«

»Jaz grem s teboj,« je rekel Charley. »Isaac lahko ostane v čolnu.«

Povodec nervozne pošasti je dal Marthi, ki je skušala z lepim prigovarjanjem lisjaka utišati. Moška sta stopila iz čolna. Vzpela sta se po nasipu in se prihulila med gnijočimi rastlinami.

Za njima je izmed dreves posvetilo zimsko sonce. Razen sonca, ki so ga motila gola debla, med katerimi je svetilo, je bilo vse ostalo ovito v odtenke sive. Nizko nad zemljo je ležala meglica, gosta kot snežni zamet. Pred njima, za neurejeno cesto, ki je prečkala most, je stala velika zgradba. Izgledalo je, kot da stoji na vrhu meglice in se ne dotika tal. Ležala je pod zmešnjavo visokih dimnikov; starodavna, zlobna in brez življenja; sonce se je odbijalo od zgornjega okna in jo tako obdarilo z enim očesom brez sijaja. Ko se ni premaknilo nič drugega razen raztresenih poljskih vran nad njunima glavama, sta se povzpela na cesto in jo prečkala v varno zavetje žive meje.

»Izgleda kot stara javna hiša,« je rekel Charley. »Brez znakov življenja. Zapuščena, bi rekel.«

Ko je govoril, se je izza žive meje zaslišal kašelj.

Prihulila sta se, kukala sta med vejami in prečesavala polje na drugi strani žive meje. Polje je teklo vse do reke. Čeprav je bilo zavito v meglico, je bilo opaziti, da na njem ni ne plevela in ne kakšnega drugega rastja, kar je kažalo na neke vrste prežvekovalsko življenje. Njun dah je med preiskovanjem puhal v zrak. Ponovno se je zaslišalo kašelj.

Sivobradec je tiho pokažal. V vogalu polja, ki je najbližje hiši, je stala baraka. Ob njej je bilo nakopičenih štiri do pet ovac.

»Mislil sem, da so ovce že izumrle,« je zamrmral Charley.

»To pomeni, da je nekdo v hiši.«

»Nočemo se prepirati s komerkoli že. Pojdimo drugam. Le še eno uro dnevne svetlobe imamo.«

»Ne, razglejva se malo. Tukaj so izolirani; morda bi bili veseli družbe, če jih prepričamo, da smo miroljubni.«

Nemogoče je bilo zatreti občutek, da bi lahko bili kriti z eno ali več pištolami iz tihe zgradbe. S stalnim pogledom na hišna okna sta stopala dalje. Precej blizu hiše je stal avtomobil neprijetnega videza. Že davno tega je zapadel v položaj poraza, ko so se njegova kolesa sesedla na tla. Stekla sta k njemu in prihuljena za njim opazovala hišo. Se vedno ni bilo znakov premikanja. Videla sta, da je bila večina oken zabitih z deskami.

»Je kdo tukaj?« je zakričal Sivobradec.

Ni bilo odgovora.

Kot je že Charley uganil, je šlo za javno hišo. Stari znak za gostilno je ležal v bližini, tabla z imenom pa je z vhodnih vrat padla po starih stopnicah in tam obležala. Na spodnjem oknu sta razbrala besedo ALES. Sivobradec sije še enkrat ogledal podrobnosti, predenje ponovno zaklical. Se vedno ni bilo odgovora.

»Poizkusiva še zadaj,« je rekel in vstal.

»Se ti ne zdi, da nam bo za čez noč čisto dobro v čolnu?«

»Shladilo se bo. Poizkusiva še zadaj.«

Izza zadnjega dela hiše je sled vodila od zadnjih vrat proti ovčjemu polju. Stoječ za vlažnimi opekami, je Sivobradec s pripravljeno puško ponovno zaklical. Nihče ni odgovoril. Sivobradec se je nagnil naprej in se zastrmel v najbližje okno. Znotraj je sedel moški in ga opazoval.

Srce mu je trznilo. Sunilo ga je nazaj k Charleyju, po hrbtenici pa ga je zmrazilo. Ko se je zbral, je nastavil puško in nameril proti oknu.

»Prijatelji smo,« je zaklical. Tišina.

»Prijatelji smo, tipankrt!«Topot je razbil šipo. Steklo je padlo in nato zopet tišina. Dva moška sta gledala drug drugega, njuna obraza pa sta bila resna.

»Prepričan sem, da je bolan ali pa mrtev,« je rekel Charley. Izmuznil se je mimo Sivobradca pod oknom in dosegel zadnja vrata. Z rameni se je pritisnil nanje, prijel za kljuko in vdrl. Sivobradec je sledil.

Obraz sedečega moškega je bil siv kot dnevna svetloba, pri kateri je strmel tako nepomično. Njegove ustnice so bile puste in razpokane, kot da bi zaužil hud strup. V starem stolu je sedel pokončno in se soočal s smradom. V njegovem naročju je ležala še ne popolnoma izpraznjena pločevinka pesticidov.

»Charley se je prekrižal. »Naj počiva v miru. Dandanes je to, da si človek vzame življenje, dovolj velika provokacija.«

Sivobradec je vzel pločevinko pesticidov in jo vrgel v grmovje.

»Zakaj se je ubil? Ni moglo biti zaradi premalo hrane, če pa ima vse te ovce. Preiskati bova morala hišo, Charley. Lahko, daje tukaj še kdo.«

V zgornji sobi, v katero je umirajoče sonce še vedno sijalo, sta našla njo. Bila je pod odejami in do konca izčrpana. V posodi ob postelji je bilo nekaj podobnega kepasti juhi. Umrla je zaradi bolezni, kar je bilo očitno; očitno je bilo tudi, daje bila mrtva dalj časa od moškega spodaj, saj je bila soba napolnjena s smradom po smrti.

»Verjetno rak,« je rekel Sivobradec. »Mož po njeni smrti ni imel več razloga za življenje.« Moral je prekiniti tišino, čeprav je bilo dihanje v sobi težavno. Zbral se je in rekel, »Nesiva ju ven in skrijva v grmovje. Nato se lahko za čez noč namestimo tukaj.«

»Moramo ju pokopati, Algy.«

»Za to je potrebno preveč energije. Namestimo se tukaj in bodimo hvaležni za varen prostor.«

»Morda pa nas je nekaj vodilo sem z razlogom, da ti dve ubogi duši spodobno pokopljemo.«

Sivobradec je postrani pogledal rjav predmet, ki je ležal na blazini.

»Zakaj bi Vsemogočni hotel to nazaj, Charley?«

»Vprašaš lahko tudi, zakaj nas želi tukaj.«

»O Bog, velikokrat se to sprašujem, Charley. Sedaj pa nehaj ugovarjati; skrijva trupli, da jih ženski ne vidita, in zjutraj ju bomo morda pokopali.«

S toliko dobre vere, kot jo je lahko zbral, je pomagal pri bridkem delu. Najboljše skrivališče se je zdela baraka na polju. Trupli sta pustila tam, z ovcami; izkažalo se je, da jih je šest. Videla sta, da so imele ovce vodo. Na silo sta odprla nekaj oken in hišo prezračila ter odšla po ostalo druščino. Ko je bil čoln varno skrit, so se vsi vselili v hišo. Spodaj v kleti, kjer so nekoč stali sodi s pivom, so našli prekajen kos mesa, ki je visel na kljuki, da ga ne bi dosegle podgane — na njihovo prisotnost je kažalo veliko dokazov. Našli so svetilko, ki je vsebovala ovčjo mast in sicer grozno smrdela, toda gorela je zelo dobro. Towin pa je našel tudi pet steklenic gina v gajbi, skriti pod rešeto.

»Ravno to potrebujem za svojo revmo!« je rekel odpirajoč steklenico. Nos je nastavil nad vrat steklenice, željno povohal in naredil požirek.

Zenski sta v štedilnik v kuhinji naložili polena in pripravili malico; močan okus po bravini sta zakrinkali z nekaj zelišči, ki so ležala v kozarcih v jedilni shrambi. Vrnila se jima je toplota. Med njimi je oživelo nekaj podobnega skupinskemu vzdušju in ko so pojedli, so se namestili na tla in z veselimi mislimi zaspali.

Martha in Sivobradec sta se polegla v majhen salon v pritličju. Ker je bilo očitno, da starca nista živela v stanju obleganja, Sivobradec ni videl razloga za postavitev straže; pod Moleovim režimom jih je takšna previdnost povsem obsedla. Konec koncev se je, človek vsako leto, ki je šlo mimo, lahko manj bal svojih someščanov in ta hiša je izgledala dovolj oddaljena od katerekoli druge naselbine...

Vendar pa mu ni bilo lahko. Ostalim ni rekel ničesar, toda preden so zapustili čoln, je segel v skrinjo pod krovom in vzel iz nje dva bajoneta, ki ju je že pred časom spravil tja; z njima je nameraval oborožiti Charleyja in Towina, toda bajonetov, kot tudi drugih stvari, ki jih je imel tam, ni bilo na svojem mestu. Ta izguba je lahko pomenila le eno: še nekdo je vedel za nahajališče njegovega čolna.

Ko je Martha zaspala, je vstal. Svetilka iz masti je še vedno svetila, pa čeprav je zasenčil njeno svetlobo pred oknom. Stal je; dopustil je, da so njegove misli postale kot pokrajina, po kateri so se lahko sprehajale čudne misli. Čutil je, kako se zunaj hiše nabirata zmržal in tišina; obrnil se je in zaprl svoje misli. Svetilka je stala na starem predalniku. Na slepo je enega odprl in pogledal vanj. Vseboval je družinske okraske, pokvarjeno uro, nekaj ostankov svinčnikov in prazno stekleničko za črnilo. Z občutkom, da to, kar dela, ni prav, je vzel dva najdaljša ostanka svinčnikov in odprl sosednji predal.Tam so ležali fotoalbumi precej starinske sorte. Na vrhu teh je ležala uokvirjena slika otroka.

Otrok je bil deček, star okoli šest let; bil je vesel deček in njegov nasmeh je kažal presledke med zobmi. Držal je model železniškega stroja in nosil dolge volnene hlače. Slika je nekoliko zbledela. Verjetno je bila to otroška fotografija moškega, ki je bil sedaj brezvestno vtaknjen v ovčjo barako.

Nenadoma so Sivobradcu pridrle solze v oči. Samo otroštvo je ležalo v črvivih predalih sveta; spomin, ki ni mogel za stalno obstati proti času. Od tistih strašnih nesreč, kriminala in katastrofe v prejšnjem stoletju se otroci niso mogli več rojevati. Ni bilo več otrok in ne več takšnih dečkov. Danes tudi mladostnikov ni več, niti mladih moških niti mladih žensk s ponosnim stilom in do sedaj tudi srednjeletnikov ni bilo več. Od sedmih starosti človeka jih je ostalo le še nekaj, zadnjih.

»Skupina petdesetih je še precej mladostna,« sije rekel Sivobradec in prekrižal roki. In kljub vsem stiskam in grozodejstvom, ki so že mimo, je ostalo tudi še precej šestdesetletnikov. O, še nekaj let je potrebnih preden... Toda dejstvo, ki je ostalo, je bilo, daje bil on eden izmed najmlajših ljudi na Zemlji.

Ne, to ni bila čista resnica. Stalna kleveta je bila, da se je sem ter tja še našel kakšen par, ki je lahko imel otroke in v preteklosti so bili primeri... Obstajal je tudi patetični primer Eve, v zgodnjih dnevih Sparcote, ki je Majorju Trouterju rodila hčer in nato izginila. Mesec dni kasneje sta bili, med odpravo nabiranja lesa, obe najdeni ubiti... Toda razen tega nikoli nisi videl nobenega mladega. Nesreča je bila popolna. Stari so podedovali Zemljo.

Umirajoče meso je sedaj nosilo le gotske oblike starosti. Smrt je neučakano stala in prežala nad pokrajino ter čakala, da prešteje svoje zadnje romarje.

...In od vsega tega iz mene izhaja neizmerno zadovoljstvo, je priznal Sivobradec in ponovno pogledal nasmešek s fotografije. Lahko bi me raztrgali, preden bi priznal, toda nekje se skriva tista majhna zvita stvar, ki iz globalne katastrofe ustvari osebno zmago. Verjetno je to moje zmotno stališče, da vsaka izkušnja lahko koristi. Morda pa gre za potrditev, ki izvira iz vedenja, da četudi živiš sto let, ne boš nikoli starec: vedno boš mlajša generacija.

Iz glave sije izbil neumno misel, ki se mu je velikokrat porodila. Toda kljub vsemu je še naprej tlela. V življenju je imel srečo, prekrasno srečo navkljub nesreči človeštva.

Saj ne, da je trpelo le človeštvo. Vsi sesalci so bili skoraj enako prizadeti. Psi so prenehali kotiti. Lisice so skoraj izumrle; njihova navada vzgajanja svojih mladih pod zemljo je močno prispevala k njihovemu končnemu okrevanju —to in izobil je hrane, ki je prišlo s tem, ko je človek prenehal obdelovati polja. Domači prašič je izumrl celo pred psi in verjetno tudi zaradi tega, ker sojih veliko pobili in pojedli, ne samo zaradi nezmožnosti razmnoževanja. Domača mačka in konj sta prav tako sterilna kot človek; mačka je preživela le zaradi velikega števila mladičev na zarod. Govori se, da se zopet razmnožuje v nekaterih delih; veslači, ki so obiskovali Sparcoto, so govorili o trpinčenju divjih mačk vsepovsod.

Večji predstavniki mačje družine so tudi utrpeli posledice. Po vsem svetuje bila zgodba iz zgodnjih tisoč devetsto osemdesetih let enaka: bitja tega sveta se niso mogla več razmnoževati. Zemlja

- takšna je bila apokaliptična narava dogodka, da je še agnostik z lahkoto pomislil na njen biblični pomen — Zemlja ni mogla več napredovati. Le manjša bitja, ki so se skrivala v sami zemlji, so ušla popolnoma nepoškodovana iz tistega obdobja, ko je bil človek žrtev svojih lastnih izumov.

Oh, sedaj je bila to stara pripoved in skoraj polovica stoletja je ločila mlečne zobe, ki se smejijo s fotografije, od pokvarjenega režanja, ki je ležalo zunaj v zmržali ovčje barake.

Sivobradec je žaloputnil predal.

Nekaj je vznemirilo ovce. Bekale so zaradi bojazni.

Pojavila se mu je vraževerna slika hodečega mrtveca, ki jo je hitro odmislil. Veliko bolj verjetno je bila vzrok te bojazni kakšna plenilska žival. Sel je v kuhinjo in pokukal skozi okno. Nebo je bilo svetlejše, kot je pričakoval. Na nebu je sijal lunin ščip, ki je bližnjim drevesom dajal slabotno obliko. Uho je prislonil na prepih, ki je uhajal skozi polomljeno oknico, in slišal ovce, kako so tekale po svojem polju. Zmržal se je lesketala na travi pred vrati; ko je opazoval njene majhne, izgubljajoče se odseve, je v daljavi zaslišal korake, ki so se premikali preko trave. Dvignil je puško. Skozi zadnja vrata je bilo nemogoče priti ven, ne da bi se slišalo njihovo odpiranje.

Koraki so se približali; moški, ves v senci, je šel mimo okna.

»Stop ali pa streljam!« se je zadrl Sivobradec. Čeprav se mu je moški izmuznil iz vidnega polja, je računal na to, da ga bo odkritje pretreslo.

»Si to ti, Sivobradec?« se je od zunaj zaslišalo doneč glas. »Si to ti, Sivobradec? Daj svoj srbeči prst dol s sprožilca.«

Ko je prepoznal glas, jek njemu pristopila Martha in se ravno zavijala v plašč. Puško je porinil v njene roke.

»Držijo in me krij,« je zašepetal. Na glas je rekel: »Stopi naprej, pred okno, z dvignjenima rokama.«

Možak se je pokažal z iztegnjenimi rokami in prsti, kot da bi hotel brskati po nebu. Zasmejal se je. Martha je naperila puško in krila Sivobradca. Sivobradec je na hitro odprl vrata, potegnil moškega noter in stopil nazaj. Stari divji lovec, Jeff Pitt, je stopil v kuhinjo in spustil roki.

»Ali še vedno hočeš kupiti tisto vidro, Sivobradec?« je vprašal, se zarežal in pokažal svoja čekana.

Sivobradec mu je vzel pištolo in objel Martho preko šibkih ramen. Z brco je zaprl vrata in brez nasmeška pregledal Pitta.

»Prepričan sem, da si mi ti ukradel žalogo iz čolna. Zakaj si nam sledil? Ali imaš tudi ti čoln?«

»Nisem plaval, veš!« Pittov pogled je nemirno begal po sobi. »Svoj kanu sem skril precej bolje! Že tedne te opazujem, kako natovarjaš čoln. V Sparcoti se ne dogaja veliko stvari, za katere jaz ne bi vedel. Torej danes, ko si naredil svoj premik, sem pomislil, da bi prišel in pogledal, kako je kaj z vami.«

»Kot vidiš, preživljamo, ti pa si se skoraj pustil ustreliti. Kaj nameravaš sedaj, ko si tukaj, Jeff?«

Starec si je pihnil v prste in se premaknil k štedilniku, kjer je še vedno viselo nekaj toplote. Kot je bila njegova navada, ni nobenega izmed njiju pogledal naravnost v obraz.

»Mislil sem, da bi šel z vami do Readinga, če ste nameravali tako daleč. In če bi si tvoja dobra gospa žena seveda želela moje družbe.«

»Če greš z nami, moraš dati vsako orožje, ki ga imaš, mojemu možu,« je ostro odvrnila Martha.

Dvignil je obrv in pogledal, če ju je presenetil, ter iz svojega plaščnega žepa potegnil star revolver. Nemo je izpraznil saržer in ga praznega dal Sivobradcu.

»Ker sta tako noro navdušena nad mojo družbo, vidva,« je rekel, »vama bom poleg svoje pištole posredoval še nekaj svojega znanja. Preden se namestimo k udobnemu nočnemu počitku, bodimo pametni in odpeljimo ovce sem noter, da se jim kaj ne zgodi. Ali ne vesta, kakšno srečo imata z njimi? Vsaka izmed teh ovac je vredna celo premoženje. Malo niže po reki, kot recimo v Readingu, bi bili na njihov račun mali kralji — če nas seveda ne potolčejo.«

Sivobradec je spravil njegovo pištolo v hlače. Dolgo časa je gledal v pameten obraz pred sabo. Pitt mu je naklonil smehljaj potrditve povedanega.

»Vrni se v posteljo, draga,« je Sivobradec dejal Marthi. »Greva po ovce. Prepričan sem, da ima Jeff dobro zamisel.«

Lahko je opazila, kako težko je sprejel vrednost ideje, za katero je mislil, da bi se je moral spomniti tudi sam. Namenila mu je pogled in odšla v drugo sobo, ko sta moška zapustila hišo. Bravina mast svetilke je še naprej momljala. Utrujeno, ko je ponovno legla na improvizirano posteljolahko, daje že polnoč, toda ugibala je, da v hipotetičnem svetu ur sedaj ne bi bilo niti devet zvečer — se ji je prikažal obraz starega Jeffa Pitta.

Njegov obraz se je tako dolgo preoblikoval, dokler ni izražal let in osebnosti; leta so ga spodjedala, dokler ni, s svojimi zgubanimi lici in uničenimi molarji, postal navaden obraz, ki močno spominja na, recimo, obraz Towina Thomasa in veliko ostalih izrazov obraza, ki so preživeli iste nevihte. Ti starci, ki jim je bila v tem času odvzeta primerna možnost zdravniške in zobozdravniške oskrbe, so si na obraz nadeli veliko podobnost z ostalimi oblikami življenja; volkovom, opicam ali pa lubju dreves. Izgledali so, je pomislila Martha, kot da se vedno bolj zlivajo z okolico, v kateri živijo.

V spomin je bilo težko priklicati starega Jeffa Pitta, ki ga je poznala še iz časa, ko se je prvič ustanovila njihova skupnost v Sparcoti. Morda je bil takrat manj nadut in še pod vplivom dogodkov. Imel je boljše zobe, nosil pa je svojo vojaško uniformo. Takrat je bil še strelec, pa čeprav neučinkovit in ne divji lovec. Kako se je spremenil od takrat!

Toda verjetno so se s časom vsi spremenili. Enajst let je minilo in takrat je bil tudi ves svet popolnoma drugačen kraj.

II. Cowley

Srečo sta imela, da sta sploh prišla v Sparcoto. Zadnje dni v }owleyu, industrijskem predmestju Oxforda, si ni mogla misliti, la bosta lahko pobegnila. Bila je jesen prašnega leta 2018, ko je :olera položila svoje roke preko vseh ostalih težav, ki so pestile človeštvo.

Martha je bila skoraj ujetnica v cowleyskem stanovanju, v katerem sta bila ona in Sivobradec — v tistih časih je bil še preprost triinštiridesetletni Algernon Timberlane - prisiljena živeti.

Po smrti Algyjeve mame sta se peljala iz Londona v Oxford. sla meji Oxfordshirea so njuno vozilo ustavili; upoštevali so vojašd zakon, odgovoren pa je bil komandir Croucher, katerega cenrala je bila v Cowleyu. Vojaška policija ju je pospremila v to stanovanje; čeprav nista mogla izbirati, se jima je zdelo poslopje zadovoljivo.

Zaradi vseh težav, ki so pometale po deželi in svetu, je bil v istem trenutku Marthin glavni nasprotnik dolgčas. Sedela je in sestavljala neskončno število puzzlov kmetij v času cvetenja, lovcev tržna v Kanadi, plaž v Acapulcu ter poslušala pršec lahke glasbe z njenega malega radia; skozi dolge dneve je čakala na Algyja, da se vrne.

Zunaj se je po Iffley Roadu premikalo le nekaj vozil. Občasno e kakšno v bližini zahrumelo s takim tonom, ki naj bi se ji zdel man. Takrat bi skočila pokonci in toliko časa gledala skozi okno, lokler ne bi uvidela svoje napake.

Martha je opazovala neznano mesto. Nasmehnila se je ob misi, kako sta bila prežeta s pustolovskim duhom na tisti poti iz Londona, kako sta se smejala in se širokoustila, kako mlada sta se počutila in kako sta bila pripravljena na karkoli - sedaj pa se je sestavljank že preobjedla, pa tudi za Algyja jo je skrbelo, saj je vedno bolj popival.

Ko sta bila v Ameriki, je veliko pil; toda tamkajšnje popivanje 'j Jackom Pillbeamom, vnetim prijateljem, mu je bilo v veselje — eto pa mu je sedaj manjkalo. Veselje! Zadnje mesece v Londonu li bilo več veselja. Vlada je vsilila strogo policijsko uro; Marthin oče je izginil v noč; predvideva se, daje bil aretiran brez sojenja, in s širjenjem kolere je Patricia, Algyjeva mama, ki jo je zapustil že tretji mož, podlegla in v mukah umrla.

S prstom je šla po okenski polici. Umažala jih je in pogledala.

Rezko se je zasmejala svoji notranji misli in se vrnila k mizi. S trudom se je prisilila, da je nadaljevala s sestavljanjem s soncem obsijane plaže Acapulca.

Trgovine v Cowleyu so se odprle le popoldne. Hvaležna je bila za razvedrilo, ki so ga ponujale. Iti na ulico, namenoma se je naredila neprivlačno, nositi star klobuk in na lepih nogah debele nogavice kljub vročini je bilo edino sredstvo proti vojakom, ki se do žensk niso znali obnašati.

Tega popoldneva je opazila manj uniformirancev kot običajno. Govorilo se je, da je bilo nekaj polkov odpeljanih na vzhod, da bi branili mejo pred morebitnim napadom iz Londona. Druga govorica je pravila, da so vojake zaprli v njihove barake, kjer umirajo kot muhe.

Ko je stala v vrsti pred ribarnico na Cowley Roadu, je Martha odkrila, da so njene skrite bojazni bolj sovpadale z zadnjo govorico. Pregret zrak je imel okus po smrti. Preko nosu in ust si je, kot veliko drugih žensk, poveznila robec. Govorice o kugi postanejo najbolj prepričljive, ko se cedijo skozi umazane tovarniške trge.

»Možu sem rekla, daje bolje, če se ne pridruži vojski,« je Marthi povedala ženska, ki je stala poleg nje. »Toda Billa ne moreš pripraviti k poslušanju, če sam tega ne bo hotel. Veste, včasih je delal v garaži, toda računal je, da ga bodo prej ali slej odpustili in se bo raje pridružil vojski. Naravnost sem mu povedala. Rekla sem, da imam dovolj vojne, pa četudi je on nima, on pa je odvrnil, da je to je drugače od vojne, da gre za to, da je vsak človek sam zase. Saj ne veš več, kaj bi bilo bolje storiti, ali ne?«

Ko je s težavo hodila z odmerjenim obrokom posušenih rib nazaj proti stanovanju, so ji v glavi odmevale ženskine besede.

Usedla se je za mizo, na njej prekrižala roki in nanje položila glavo. V tem položaju je pustila mislim prosto pot in ves čas čakala na zvok predragega avtomobila, ki bi oznanil Timberlanpvo vrnitev.

Ko ga je končno zaslišala, mu je šla naproti. Ko je odprl vrata, mu je padla v naročje, on pa jo je odrinil.

»Umazan sem, popolnoma sem umazan, Martha,« je rekel. »Ne dotikaj se me, dokler ne slečem plašča in se ne umijem.«

»Kaj je narobe? Kaj se dogaja?«

Ujel je njen prenapet prizvok glasu.

»Umirajo, veš. Ljudje, vsepovsod.«

»Vem, da umirajo.«

»Torej slabša se. Razširilo se je iz Londona. Sedaj umirajo že na cestah in nobenega ni, ki bi jih odpeljal. Vojska dela kar lahko, toda vojaki niso več nič bolj imuni na infekcijo kot vsi ostali.«

»Vojska! Misliš Croucherjeve može!«

»Saj bi bil na povelju lahko tudi kakšen slabši od Croucherja, toda on vsaj vzdržuje red. On razume potrebo po neke vrste javnem delu. Ven je poslal higienike. Nihče ne bi mogel storiti več.«

»Saj veš, da je morilec. Algy, kako lahko o njem govoriš dobro?«

Odšla sta gor. Timberlane je vrgel jakno v kot.

Usedel se je h kozarcu in k steklenici gina. Dodal je malo vode in ga mirno začel srkati. Njegov obraz je bil težak, izraz ustnic in oči pa je kažal na to, da nekaj tuhta. Na njegovi plešasti glavi so se pojavile znojne srage.

»O tem nočem govoriti,« je rekel. Njegov glas je bil utrujen in hladen: Martha se je počutila enako slabo. Umazana soba je bila trpežna v njunem nelagodju. Muha je sunkovito brenčala po okenski šipi.

»O čem hočeš govoriti?«

»Za Božjo voljo, Martha, o ničemer nočem govoriti. Sit sem smradu smrti in bojazni. Že ves dan postopam naokoli s svojim magnetofonom in opravljam svojo prekleto stvar. Hočem se le napiti do mrtvega.«

Čeprav se ji je smilil, mu tega ne bi dovolila.

»Algy — tvoj dan ni bil nič slabši od mojega. Ves dan sem sedela tukaj in sestavljala te puzzle, da se mi je že skoraj zmešalo. Spregovorila nisem z nikomer, razen z neko žensko pred ribarnico. Ves ostali čas so bila vrata zaklenjena in zapahnjena, kakor si mi naročil. Se od mene pričakuje le posedanje v tišini, medtem ko se ga ti v miru nacejaš?«

»Ne, od mene že ne. Sploh pa nimaš nobene kontrole nad svojim jezikom.«

Sla je k oknu in bila s hrbtom obrnjena proti njemu. Pomislila je: nisem bolna; še vedno sem vitalna; še vedno lahko dam moškemu, kar hoče; jaz sem Martha Timberlane, rojena Broughton, stara triinštirideset let. Slišala je, kako se je njegov kozarec razbil v oddaljenem kotu.

»Martha, žal mi je. Ubijanje, nacejanje, umiranje, življenje; vse je zreducirano na isto mrtvo točko ...«

Martha ni odgovorila. S staro revijo je potolkla muho, ki je brenčala po oknu. Zaprla je oči in občutila, kako vroče so njene veke. Pri mizi pa je Timberlane še naprej govoril.

»Saj bom prebolel; toda gledati mojo ubogo drago neumno mater sopihati ta dolga leta in če se spomnim kako rad sem jo imel kot otrok ...Ah... Daj mi še en kozarec, draga -ali pa raje dva. Končajva tale gin. Pokopljiva ta gnil sistem! Kako dolgo bodo ljudje še lahko prenašali vse skupaj?«

»Kaj vse skupaj?« je vprašala ne da bi se obrnila.

»To pomanjkanje otrok. To sterilnost. To plazečo se paralizo. Kaj drugega pa misliš, da mislim?«

»Oprosti, glava me boli.« Od njega je hotela malo sočutja in ne govorov, toda videla je, da ga je nekaj pretreslo, da bo govoril še naprej in da mu bo gin pri tem pomagal. Prinesla mu je še en kozarec.

»Kar želim povedati je to, Martha, da je začelo vplivati na ljudi dejstvo, da človeška rasa ne bo več mogla imeti mladih. Tiste majhne kotaleče se bunkice, ki smo jih gledali pred trgovinami in na maturah, so za vedno izginile. Tiste majhne deklice, ki so se igrale s punčkami in praznimi škatlami kosmičev so stvar preteklosti. Gruče pubertetnikov, ki so stale na vogalih ali pa se drle na motornih kolesih so odšle za vedno. Ne bodo se vrnili. Tudi mi ne bomo več videli prikupne sveže mlade dvajsetletnice, ki bi šla mimo nas kot blagoslov s svojo malo rito in čvrstimi prsmi. Kje so vsi mladi športniki? Se še spomniš ekip za kriket, Martha? Nogomet? Kaj pa romantični zmenki pred televizijo ali pa v kinu? Vsi so šli! Kje so pop pevci od včeraj? Jasno, da se nogomet še igra. Petdesetletniki škripajo naokoli po svojih najboljših močeh...«

»Ustavi se, Algy. Tako dobro kot ti vem, da smo vsi sterilni. To sva vedela že, ko sva se poročila pred sedemnajstimi leti. Tega ne želim slišati še enkrat.«

Ko je ponovno spregovoril, je bil njegov glas tako spremenjen, da se je morala obrniti in ga pogledati.

»Ne misli, da si jaz želim vse to še enkrat slišati. Toda ali ne vidiš, kako vsak naslednji dan znova razkriva bedno resnico. Beda se vedno vrača vroča in nova. Sedaj sva že čez štirideseta in na tem svetu se komajda najde kakšen, ki je mlajši od naju. Le skozi Oxford se moraš sprehoditi in videla boš, kako star in prašen postaja svet. In šele sedaj, ko mladost mineva, se resnično čuti pomanjkanje — v kostnem mozgu.«

Ponovno mu je natočila kozarec in na mizo postavila še kozarec za sebe. Pogledal jo je s skremženim nasmeškom in ji nalil.

»Mogoče takole govorim zaradi smrti mame. Oprosti, Martha, še posebno zato, ker ne veva natančno, kaj se je zgodilo tvojemu očetu. Ves ta čas, ko sem bil tako zaposlen s svojim življenjem, je mati živela svojega. Saj veš, kakšno življenje je imela! Žaljubila se je v tri nekoristne moške, v mojega očeta, Keitha Barratta in tega Irca, uboga ženska! Nekako se mi zdi, da bi morala narediti več, da bi ji pomagala.«

»Saj veš, da je na svoj način uživala. O vsem tem sva se že pogovorila.«

Z robcem si je obrisal obrv in glavo ter se bolj sproščeno zarežal.

»Verjetno se zgodi ravno to, ko poči glavna vzmet sveta; vsi so obsojeni na to, da do konca mislijo in govorijo to, kar so mislili in govorili že včeraj.«

»Ni nama treba obupati, Algy. Preživela sva leta vojne in prebrodila valove puritanizma in promiskuitete. Odšla sva iz Londona, kjer imajo resnične težave ... Sploh pa sedaj, ko je padla zadnja diktatorska vlada. V Cowleyu res ni postlano z rožicami, toda Croucher je le lokalni fenomen; če lahko preživiva njega, se stvari lahko obrnejo le še na bolje in postanejo bolj ustaljene. Potem se lahko nekje tudi za stalno naseliva.«

»Vem, dragi moj. Izgleda, da je to le prehodno obdobje. Problem je le to, da je bilo do sedaj že precej takšnih obdobij in da jih še veliko bo. Ne vidim, kako bi bila stabilnost lahko zopet dosežena. Je le cesta, ki vodi navzdol.«

»Ni se nama treba ukvarjati s politiko. DOUCH(E) ne zahteva od tebe, da v svoja poročila vmešavaš politiko. Naseliva se lahko nekje na mirnem in relativno varnem mestu, ali ne?«

Zasmejal se je. Vstal je in izgledal je, kot da ga vse zabava. Nato je odmaknil njene lase sivih in rjavih prog ter primaknil stol.

»Martha, še vedno sem jezen nate! Misel, da je politika nekaj, kar se dogaja le v parlamentu, je nacionalen neuspeh. To ni res; politika se dogaja v nas. Poglej, ljubezen, vlada združenih narodov je razpadla in hvala Bogu za to. Toda vsaj njen vojaški zakon je še vedno poganjal stvari in obračal kolesje. Sedaj se je sesul in milijone ljudi sedaj pravi: »Za nikogar ne morem več varčevati, ni sinov, ni hčera. Zakaj naj sploh še delam?« in prenehali so delati. Ostali bi morda še hoteli delati, toda industrija tako ne funkcionira. Le en del industrije postane neorganiziran in vse se ustavi. Britanske tovarne so prazne. Nimamo več izvoza. Misliš, da nam bodo Amerika in ostale dežele tega sveta hotele ves čas pošiljati zastonj hrano? Seveda ne; in to še posebej zato, ker jih je večina izmed njih še močneje prizadetih od nas! Vem, da nam hrane trenutno primanjkuje, toda naslednje leto bo šele lakota. Takrat tvoje varno mesto ne bo več obstajalo, Martha. V bistvu bo ostal varen le še en kraj.«

»V tujini?«

»Mislim delati za Croucherja.«

Z neodobravanjem se je obrnila proč in ni želela ponovno poudariti svojega nezaupanja lokalnemu diktatorju.

»Glavobol imam, Algy. Ne bi smela piti tega gina. Mislim, da se moram uleči.«

Prijel jo je za zapestje.

»Poslušaj me Martha. Vem, da sem hudič, da živim s sedanjostjo in vem, da sedaj nočeš spati z mano, toda ne prenehaj me poslušati ali pa bo prekinjena zadnja linija pogovora. Lahko, da smo zadnja generacija, toda življenje je še vedno dragoceno. Nočem, da stradava. Za jutri sem se zmenil s komandirjem Croucherjem za sestanek. Ponudil sem sodelovanje.«

»Kaj?«

»Zakaj ne?«

»Zakaj ne? Koliko ljudi je zaklal prejšnji teden v centru Oxforda? Preko šestdeset, ali ne? In pustil trupla ležati tam štiriindvajset ur, da so jih ostali ljudje lahko prešteli in se prepričali. In ti ...«

»Croucher predstavlja zakon in red, Martha.«

»Norost in nered!«

»Ne - komandir predstavlja toliko zakona in reda, kolikor ga imamo pravico pričakovati, če upoštevamo to grozodejstvo, ki smo ga storili sami nad seboj. Vojaška vlada je sedaj v domačih okrajih s sedežem v Londonu in eden izmed lokalnih plemičev je vzpostavil paternalistično vrsto skupnosti, ki pokriva večino Devona. Za razliko od njih in Croucherja, ki sedaj vlada južnemu delu centralne Anglije in vse do južne obale, ostala dežela hitro polzi v anarhijo. Si pomislila, kako mora biti v zgornjem delu centralne Anglije in na severu, v industrijskih predelih? Kaj pa misliš, da se bi zgodilo tukaj?«

»Prav kmalu bodo tudi oni našli svoje male Croucherje.«

»Res je! In kaj bodo počeli njihovi mali Croucherji? Kolikor hitro lahko, jih bodo napodili proti jugu.«

»In tvegali kolero?«

»Upam le, da jih bo kolera ustavila! Iskreno, Martha, upam, da bo tale kuga pometla z večino populacije. Če ne ustavi severa, potem bo bolje, da bo Croucher močan, saj bo moral biti on tisti, ki jih bo moral ustaviti. Spij še en kozarček. Tale je za Bonnieja Princea Croucherja! Braniti bomo morali linijo preko Cotswoldsa od Cheltenhama do Buckinghama. Že jutri bi morali začeti graditi našo obrambo. To bi zaposlilo Croucherjeve čete in jih obdržalo izven centra, kjer bi lahko širili infekcijo. Ima preveč vojakov; možje se raje pridružujejo njegovi vojski, kot pa delajo v avtomobilskih tovarnah. Takoj bi jih morali postaviti na obrambno linijo. Croucherju bom povedal, ko ga vidim ...«

Opotekla se je od mize in si šla oplakniti obraz pod hladno vodo. Ne da bi si ga obrisala, je postala ob odprtem oknu in opazovala večerno sonce, ki je bilo ujeto v obrabljene predmestne ulice.

»Croucher bo bolj zaposlen z obrambo samega sebe pred huligani v Londonu kot pa z našo obrambo pred severom,« je rekla. Saj sploh ni vedela, kaj oba govorita. Svet enostavno ni bil več tisto, v kar je bila ona rojena; in tudi ni bil več tisti svet, v katerem — ah, a takrat sta bila še mlada in nedolžna! - sta bila poročena; obredje bil oddaljen tako v času kot tudi v prostoru; takrat sta še idealizirala v Washingtonu, ker sta bila še idealista, in se veliko pogovarjala o zvestobi in o ... Ne, vsi so bili nori. Algy je imel prav, ko je rekel, da so zagrešili strašno grozodejstvo sami nad sabo. Razmišljala je o izrazu in strmela na ulico, medtem ko je Timberlane začel enega izmed svojih dolgoveznih govorov; to je bilo v zadnjem času precej pogosto.

Ni bilo prvič, ko je opazila, kako so ljudem postali monologi všeč; njen oče je dobil to navado v zadnjih letih. Na nejasen način je lahko analizirala razloge za to: vesoljni dvom, vesoljna krivica.

V njenih mislih se je isti monolog le redkokdaj ustavil, čeprav ga ni povedala na glas. Vsi so se neskončno dolgo pogovarjali z namišljenimi poslušalci. Morda so bili tudi sami isti namišljeni poslušalec.

Največjo krivdo je nosila ravno generacija pred njo. To so bili ljudje, ki so odrasli, ko se je ona rodila; to so bili milijoni ljudi, ki so bili odrasli v 60ih in 70ih. Vse so vedeli o vojni in uničenju in nuklearni moči in radiaciji in smrti — vse to jim je bilo privzgojeno. Temu se niso nikoli odpovedali. Bili so kot divjaki, ki so morali iti skozi nek strašen začetniški obred. Ja, to je bilo to, začetniški obred, in če so prišli skozi, potem so imeli možnost, da zrastejo v pogumne in modre odrasle. Toda obred se je ponesrečil. Preveč so bili blazni! Namesto zgolj obrezovanja so morali odsekati ves ud. Čeprav so objokovali in obžalovali dejanje, je bil zločin storjen; vse, kar so lahko naredili, je bilo to, da so skakali naokoli s svojo deformacijo, se izmenično širokoustili in žalovali.

V svoji bedi je skozi špranje svojega glavobola videla Windrusha s Croucherjevim rumenim Xom na straneh, ki se je gugal okoli vogala in se klatil po ulici. Windrushi so bili lokalno izdelane različice lebdečega vozila v velikosti družinskega prevoznega sredstva, ki ga je sedaj na široko uporabljala vojska. Uniformiran moški je iz mehurja iztegoval vrat in med jadranjem po ulicah strmel v hišne številke. Ko je dosegel nivo Timberlanovega stanovanja, se je stroj ustavil in se spustil na tla z umirajočim ropotom motorjev.

Prestrašeno je Martha k oknu poklicala Timberlana. V vozilu sta bila dva moška, oba pa sta na tunikah nosila rumen X. Eden je zlezel ven in prečkal cesto.

»Ničesar se nama ni treba bati,« je rekel Timberlane. Preveril je, če ima v žepu še vedno svojo 7.7- milimetrsko avtomatsko pištolo, s katero ga je oborožil DOUCH(E). »Zakleni se v kuhinjo, draga, če bodo slučajno težave. Bodi tiho.«

»Kaj misliš, da hočejo?«

Na vratih se je zaslišalo težko trkanje.

»Na, vzemi steklenico gina,« je rekel in ji namenil lažen nasmešek. Steklenica je pristala pri Marthi. Ko jo je porinil v kuhinjo, jo je potrepljal po zadnjici. Se preden mu je uspelo priti do vrat, se je trkanje ponovilo.

Tam je stal namestnik; njegov tovariš se je nagnil iz mehurja Windrusha na pol žvižgajoč in si drgnil svojo spodnjo ustnico ob izbočeni kljun svoje puške.

»Timberlane? Algernon Timberlane? V barakah vas želijo videti.«

Namestnik je bil majhen človeček s špičasto čeljustjo in z lisami temne kože pod očmi. Le v svojih zgodnjih petdesetih bi bil mladosten za te čase. Njegova uniforma je bila čista in oprijeta, ves čas pa je držal eno roko na revolverju za pasom.

»Kdo me želi? Ravno sem hotel kositi.«

»Komandir Croucher vas želi, če ste Timberlane. Bolje, da hitro skočite z nama v Windrusha.« Namestnik je imel velik nos, ki si ga je začel na razjarjen način drgniti, ko je pozval Timberlana.

»Sestanek s komandirjem imam jutri.«

»Sestanek z njim imaš danes zvečer, kolega. Ne želim se prerekati.«

Saj se sploh ni bilo treba. Ko se je obrnil, da bi zaprl vrata za seboj, se je pojavila Martha. Spregovorila je neposredno s stražarjem.

»Jaz sem ga. Timberlane. Boste vzeli s seboj tudi mene?«

Bila je privlačna ženska z določeno iskrenostjo v očeh, zaradi katere je izgledala mlajša, kot je v resnici bila. Namestnik jo je z odobravanjem pogledal.

»Takih, kot ste vi, ne delajo več, gospa. Prisedite možu.«

Hitro je pohitela v Windrusha in s tem utišala moža, ki je hotel izraziti nestrinjanje. Neučakano se je otresla namestnikove roke, se brez pomoči zavihtela v vozilo in se ne zmenila za možakov hiter instinktiven pogled na njeni stegni, ki ju je pokažala.

Potovali so po nepotrebno dolgi poti do viktorijanskega izmišljenega gradu, ki je bil Croucherjeva vojaška centrala. V prvi polovici poti je z bojaznijo pomislila: »Mar ni to natanko ena izmed tistih situacij zadnjega stoletja — in dvajseto je bilo resnično zadnje stoletje? Nepričakovano in odločno trkanje po vratih, ki te odpelje na srečanje z nekim uniformirancem, ki čaka, da te nekam odpelje zaradi neznanih razlogov? Kdo je izumil to situacijo, ki se tako pogosto ponavlja? Verjetno je to tisto, kar se zgodi po zločinu, ki se ne more regenerirati, ti pa se moraš znova in znova ponavljati.« Nekaj tega si je želela povedati na glas; posploševala je na prevzeten način; kot njen oče; posploševanje je oblika reliefa, katerega maksimalen učinek se pokaže šele z glasnim izustenjem, toda pogled na Timberlanovem obrazu jo je utišal. Videla je, da je bil razburjen.

V njegovem obrazu je videla tako dečka kot tudi starca.

Moški, je pomislila. Tam je bil sedež vsega gnusa. Oni so izumih te situacije. Potrebovali so jih —mučitelj ali mučenec —potrebovali so jih. Prijatelj ali sovražnik, vsi so bili združeni v moštvo, ki je segalo preko ženske radovednosti ali razumevanja.

Trenutek, ko se je pred vrati zaslišalo tisto ukazovalno trkanje, je spremenil njuno majhno stanovanje v prostor beguncev; spuščajoča kuhinjska pipa, ki je ropotala po njenem koritu, se je spreobrnila v simbol doma, nakopičeni koščki sestavljanke pa v znak ogromne intelektualne svobode. Zašepetala je molitev za čimprejšnjo varno vrnitev k razstavljeni plaži Acapulca, ko je hitela, da se pridruži možu.

Sedaj so se premikali slab meter nad zemljo in okusila je kemikali je napetosti v svojem krvnem obtoku.

Mesto je spalo v septembrski vročini, toda pacientu je bilo v spancu nelagodno. Stari kartoni in časopisi so napolnjevali odtočne kanale. Izložbeno okno trgovine je bilo razbito. Ljudje so poležavali pri odprtih oknih, na njihova sopihajoča usta pa je padala težka sončna svetloba. Vonj po bolniku je kažal na to, da se je vanj naselila zastrupitev krvi.

Nedaleč stran je bilo njunemu pričakovanju po tem, da bosta videla trupla, dvojno zadoščeno. Moški in ženska sta na nenormalen način skupaj ležala na izsušeni travi krožišča Sv. Clementa. Skupina škorcev je frfotala okoli njunih ramen.

Timberlane je objel Martho in ji zašepetal kot včasih, ko je bila še mlada ženska.

»Stvari se bodo še poslabšale, preden se bo kaj izboljšalo,« je izjavil nosati namestnik. »Ne vem, kaj se bo zgodilo s svetom.« Njihov prelet je na ulicah dvignil veliko prahu, ki je zametel okoliške hiše.

Pri barakah so zapeljali skozi vhod in se izkrcali. Namestnik ju je gnal proti oddaljenemu obokanemu prehodu. Vročina na centralnem trguje bila precejšnja; šli so skoznjo, skozi vrata, po hodniku in navzgor proti hladnejšim sobanam. Namestnik se je posvetoval z drugim moškim, ki jih je poslal v drugo sobo, kjer je na klopeh sedelo in čakalo veliko drugih vročih in utrujenih ljudi, izmed katerih jih je nekaj nosilo zaščitne maske proti koleri.

Na poziv so čakali pol ure. Končno so jih spustili v prostornejšo sobano, opremljeno na način, ki je izrazito kažal na nekdanjo oficirsko neurejenost. Polovico sobe je zasedla miza iz mahagonija in tri manjše mizice. Za temi so sedeli moški, ki so imeli pred seboj razprte zemljevide in druge papirje; le možak za mahagonijevo mizo pred seboj ni imel drugega kot zvezek; bil je edini, ki ni izgledal len. To je bil komandir Peter Croucher.

Izgledal je trden, močan in oster. Bilje velikega, nečednega obraza, toda ta obraz ni bil obraz niti norca niti suroveža. Njegovi redki sivi lasje so bili počesani naravnost nazaj v progah; imel je lepo obleko, izgledal pa je kot poslovnež. Bil je le nekaj več kot deset let starejši od Timberlana; recimo okoli triinpetdeset ali štiriinpetdeset. Timberlana je gledal z utrujenim pogledom.

Martha je vedela za njegov sloves. Za njega sta slišala, še preden soju valovi nasilja prisilili, da sta zapustila London. Največja industrija Oxforda je bila izdelava avtomobilov in SZUjev (strojev z zemeljskim učinkom), še posebno Windrushov. Croucher je bil Upravnik osebja v največji tovarni. Vlada Združenih Narodov ga je povišala v Okrajnega uradnika Oxfordshirea. Ob padcu vlade so našli novega Okrajnega uradnika, umrlega v sumljivih okoliščinah, Croucher pa je zopet prevzel stare vajeti in jih še bolj napel.

Govoril je brez premikanja. Rekel je: »Za vas, ga. Timberlane, ni bilo izdanega nobenega vabila.«

»S svojim možem grem povsod, komandir.«

»Ne, če vam jaz tega ne dovolim. Stražar!«

»Gospod.« Namestnik je odkorakal naprej s parodijo na vojaško vajo.

»S tem da si pripeljal s seboj tudi to žensko, si prekršil zakon. Namestnik Pitt, nadzoruj njen takojšen umik. Lahko počaka zunaj.«

Martha se je začela pritoževati. Timberlane jo je utišal tako, da jo je stisnil za roko; potem je dovolila, da jo odpeljejo stran. Croucher je vstal in zakorakal okoli mize.

»Timberlane, ti si edini DOUCHev človek na področju mojega nadzora. Prepričaj svoje možgane, da imam proti tebi veliko skritih motivov. To je nasprotje resnici. Hočem te na svoji strani.«

»Saj bom stopil na vašo stran, če boste le lepo ravnali z mojo ženo.«

Croucher je z gesto pokažal, kako slabo je sprejel pripombo. »Kaj mi lahko ponudiš, da bom v prednosti?« je vprašal. Vključena delna pismenost njegovega govora je še dodala h grožnji Sivobradčeve ocene.

»Dobro sem obveščen, komandir. Zagovarjam idejo, da morate braniti Oxfordshire in Gloucestershire pred centralnim delom in severom, če imate dovolj močno vojsko. Če bi mi lahko posodili zemljevid...«

Croucher je iztegnil roko.

»Poglej, prijateljček, raje bi te sedaj malce razrežal na koščke. Samo toliko, da veš. Ne potrebujem nobenih na pol spečenih intelektualnih idej nekega klepca. Vidiš te može tukaj, ki sedijo za temi mizami? To, da mislijo namesto mene, jim je v korist, pri tem pa izkoriščajo eno izmed prednosti, imeti sedež v univerzitetnem mestu, kot je Oxford. Bitka Starega mesta proti Gownu se že odvija in je že odločena, g. Timberlane, kar bi že vedel, če se ne bi tako dolgo potikal po Londonu. Jaz sem se odločil zanjo in pripeljal orožje. Jaz vladam vsemu Oxfordu v dobro enega in vseh. Ti ljudje, ki jih vidiš tukaj, so smetana kolegov; vsi so izredno inteligentni. Vidiš tistega piflarja na koncu s tresočima rokama in počenimi očali? On je profesor vojne z univerze Chichele, Harold Biggs. Tisto tam je Sir Maurice Rigg, eden izmed velikanov zgodovine, kot so mi povedali. Lahko prijazno sklepaš, da te sprašujem po DOUCHu in ne, kako bi vodil operacije, če bi bil v moji koži.«

»Nedvomno ti kaj o DOUCHu lahko pove kakšen izmed tvojih p ametnj akovičev.«

»Ne, ne morejo. Zato si bil prisiljen priti sem. Vidiš, vse, kar vem o DOUCHu je to, da gre za neke vrste obveščevalno enoto s svojim sedežem v Londonu. Londonske organizacije sumim iz očitnih razlogov. Če ne želiš, da te zamenjamo za vohuna in tako naprej, mi boš razjasnil temačna obzorja glede tega, kaj sploh delaš tukaj.«

»Mislim, da ste moj odnos povsem narobe razumeli, gospod. Želim vam povedati kaj o DOUCHu; nisem vohun. Čeprav sem bil pripeljan k vam kot ujetnik, sem se preko vaših uradnikov zmenil za sestanek z vami za jutri in vam želel ponuditi vso pomoč, ki jo premorem.«

»Jaz nisem tvoj zobar. Z mano se ne zmeniš za sestanek, ampak zelo lepo prosiš zanj.« Svoje členke je položil na mizo. »Tvoj odnos se mi zdi lažen! Spametuj se, ker je to zelo resna situacija — lahko te dam ubiti kjerkoli, če se mi boš zdel nekonstruktiven.«

Timberlane je molčal. Z bolj zmernim glasom je Croucher rekel: »Pomeniva se sedaj o tem, kaj natančno DOUCH(E) je in kako deluje.«

»Gre le za akademsko enoto, gospod, čeprav ima več moči kot običajne akademske enote. Lahko razložim na štiri oči? Narava dela te enote je strogo zaupna.«

Croucher ga je pogledal izpod dvignjenih obrvi, se obrnil in premeril utrujene može za mizami ter pomežiknil stražarjema.

»Sprememba scene me ne bo vrgla iz tira. Jaz delam dolge ure.«

Premaknila sta se v sosednjo sobo. Stražarja sta tudi prišla. Čeprav je bila soba majhna in vroča, je bila čisto v redu za pobeg pred lenimi obrazi, ki so sedeli za mizami. Croucher je s kretnjo roke pokažal stražarju, naj odpre okno.

»Kakšno je to ‘zaupno delo’?« je vprašal Croucher.

»Gre za delo z dokumenti,« je rekel Timberlane. »Kot veste, se je nesreča, ki je sterilizirala človeka in vse višje razvite sesalce, zgodila leta 1981. Američani so prvi spoznali resnost dogodkov. V devetdesetih so številne fundacije sodelovale pri ustanovitvi DOUCH(A) v Washingtonu. Tam so se odločili, daje potrebno zaradi nezaslišanih globalnih pogojev takoj ustanoviti študijsko skupino. Ta skupina je bila opremljena za petinsedemdesetletno delo, da bi človek zopet obnovil svojo možnost razmnoževanja ali pa bi mu to spodletelo in bi izumrl. Člani so bili poklicani z vsega sveta in usposobljeni za objektivno interpretacijo tegob svojih dežel in njihovo stalno beleženje.

»Skupina se je imenovala Dokumentacija Splošne Sodobne Zgodovine. A v oklepaju pomeni jaz sem angleško krilo. Organizaciji sem se pridružil precej zgodaj, usposobili pa so me v Washingtonu leta 2001. Takrat se je organizacija trudila biti čimbolj pesimistična. V zahvalo njihovemu realističnemu mišljenju pa lahko funkcioniramo naprej kot posamezniki, čeprav so se narodne in internacionalne zveze prekinile.«

»Kot se je sedaj zgodilo. Predsednika je odstranila skupina sleparjev. Združene države so v stanju anarhije. Ali to veste?«

»Tudi Britanija.«

»Niti ne tako. Tukaj še ni anarhije, saj sploh ne poznamo pomena besede. Vem, kako ohraniti red, in v to si lahko prepričan. Kljub tej kugi v Britaniji še ni bilo večjih izgredov.«

»Kolera le pospešuje njen napredek, komandir Croucher. In množični poboji niso proglasitev reda.«

Croucher je jezno izjavil: »Proglasitev, hudiča! Jutri bodo vsi v bolnišnici Churchill ustreljeni. Tudi to ti bo šlo do srca. Toda ti tega ne razumeš. Odmisliti moraš zmotno razumevanje. Ubijanje ni moja želja. Le red želim ohraniti.«

»Saj ste prebrali dovolj zgodovine, da veste, kako puhlo vse to zveni.«

»Res je! Kaos in državljanska vojna sta mi odvratna.! Poslušaj me, kar mi praviš o DOUCH(A)ju, le potrjuje to, kar že vem. Nisi mi lagal. Torej ...«

»Zakaj bi vam lagal? Če ste dobrotnik, za kakršnega se imate, se mi vas ni treba bati.«

»Kajti če bi bil norec, za kakršnega me imaš, bi bil moj glavni cilj pobiti vsakega opazovalca mojega režima. Obratno je resnično - na svoje delo gledam kot na ohranjanje reda - in to je vse. Posledično lahko uporabim tvojo DOUCH(A)jevo izurjenost. Tukaj te hočem, te posneti. Tvoje pričanje bo dokazovalo in opravičevalo moj prav in sredstva, ki sem jih prisiljen uporabljati.«

»Dokazovalo za kaj neki? Za potomce? Potomstvo ne obstaja. Umrli so v pokvarjeni spermi, če se še spomniš.«

Oba sta se močno potila. Stražar za njima je premetaval utrujeni nogi. Croucher je iz žepa potegnil cevko pekočih bonbonov in si enega dal v usta.

Rekel je: »Koliko časa nameravaš vztrajati pri tem delu za DOUCH, g. Timberlane?«

»Dokler ne umrem oziroma dokler me ne ubijejo.«

»Snemati?«

»Ja, tako glasovno kot vizualno.«

»Za potomstvo?«

Po trenutku molka je Timberlane rekel, »V redu, oba veva kje leži delo. Toda meni ni treba pobiti vseh ubogih starih razvalin v bolnišnici Churchill.«

Croucher je pregriznil bonbon. Med govorom so njegove oči na grdem obrazu strmele v tla.

»Tukaj je nekaj informacij, ki jih lahko posnameš. Zadnjih deset let se je Churchillova bolnišnica posvečala le eni in edini vrsti raziskav. Med zdravniki in osebjem je tudi nekaj izvrstnih biokemikov. Njihov projekt in trud je usmerjen v podaljšanje življenja. Ne preučujejo le ger... - kako že rečete temu, gerontologije; iščejo zdravilo, hormon; v medicini nisem ravno domač in ne ločim enega od drugega, toda iščejo pot, ki bi omogočila ljudem, kot sem jaz, da bi živeli dvesto ali dva tisoč let. Neverjetne neumnosti! Zapraviti organizacijo za lovljenje fantomov! Ne smem pustiti, da ta bolnišnica propade. Raje bi jo uporabil v bolj produktivne namene.«

»Je vlada subvencionirala bolnišnico?«

»Je. Pokvarjeni politiki Westminstra so si prizadevali odkriti eliksir življenja in nesmrtnosti ter ga hoteli izrabiti le v svojo korist. S takšno sorto neumnosti se ne bomo obremenjevali. Življenje je prekratko.«

Strmela sta drug v drugega.

»Sprejel bom vašo ponudbo,« je rekel Timberlane, »toda ne vidim, kakšno korist boste imeli od vsega tega vi. Posnel bom vse, kar počnete v Churchillu. Želim dokaze o resničnosti tega podaljševalnega projekta.«

»Dokumente! Govoriš kot tisti pametnjakoviči v sosednji sobi. Spoštujem učenje, vendar ne prenašam pikolovstva, da sva si na jasnem. Poslušaj, iz tiste bolnišnice bom evakuiral cel kup bolnikov, njih in njihove nore ideje; ne verjamem v preteklost - verjamem v prihodnost.«

Timberlanu se je povedano zdelo le potrditev norosti. Rekel je: »Prihodnost ne obstaja, se spomnite? V preteklosti smo jo ubili do konca.«

Croucher je odvil še en bonbon; njegovi debeli ustnici sta si ga vzeli iz dlani.

»Jutri pridi nazaj k meni in pokažal ti bom prihodnost. Sterilnost ni povsem stoodstotna, veš. Se vedno se v nenavadnih kotih tega sveta rojeva minimalno število otrok — celo v Britaniji. Večina teh je defektnih - grozote, ki sijih ne morete zamisliti.«

»Vem, kaj mislite. Se še spominjate tistih trupel novorojenčkov iz vojnega časa? Šlo je za britansko inačico ameriškega projekta Childsweep. Jaz sem moral raziskati zadeve. Vem, kaj so grozote. Mislim, da bi morali večino teh otrok ubiti ob rojstvu.«

»Nek majhen odstotek lokalnih otrok ni ubitih ob rojstvu zaradi materinske ljubezni.« Croucher se je obrnil k stražarjema, ki sta šepetala za njim, in jima razdražljivo ukažal, naj utihneta. Nadaljeval je: »Jaz zbiram takšne otroke ne glede na to, kako izgledajo. Nekateri so brez okončin. Včasih nimajo inteligence in so nerazumljivo neumni. Včasih se rodijo z organi izven telesa in potem kmalu umrejo - vendar pa imamo nekega dečka, ki še vedno živi kljub temu, da je njegov celoten prebavni sistem — želodec, črevesje, anus - zunaj telesa v nekakšni vreči. To je nadnaravno oduren pogled. Oh, imamo veliko vrst polčloveških mešanih pošasti. Zapiramo jih v Churchill in jih nadziramo. Oni so prihodnost.« Ko Timberlane ni spregovoril, je še dodal: »Res je prihodnost strašljiva, toda edina. Delati moramo za to, da bodo ti v odrasli dobi rojevali normalne dojenčke. Ohranili jih bomo in jih usposobili za rojevanje. Prepričaj se, da je svet, poseljen s čudaki, boljši kot mrtev svet.«

Croucher je izzivajoče pogledal Timberlana, kot da bi pričakoval nestrinjanje z njegovo ponudbo. Namesto tega je Timberlane rekel: »K vam se bom vrnil zjutraj. Saj ne boste skušali ničesar prikriti pred menoj?«

»S seboj boš imel stražarja; za varnost. Namestnik Pitt, ki si ga srečal, je bil zadolžen za to nalogo. Ne želim, da pridejo tvoja poročila v sovražne roke.«

»Je to vse?«

»Ne, tvoje lastne roke moram zaenkrat še imeti za sovražne, dokler ne dokažeš drugače. Zatorej bo tvoja žena v znak tvoje dobre volje do takrat živela v teh barakah. Tudi vi se boste nastanili tukaj. Videla bosta, da je precej bolj udobno od vajinega starega stanovanja. Vajino imetje se v tem trenutku že prenaša iz stanovanja semkaj.«

»Torej ste le diktator kot ostali pred vami?«

»Pozor — ne prenašam trmoglavcev! Kmalu boš spremenil mnenje o meni - bolje zate! Želim te za svojo vest. V tem trenutku si te stvari razčisti v glavi. Videl si, da sem se obdal z inteligentneži; na žalost pa oni le površno delajo kar jim rečem. Takšno prepričanje se mi gnusi do živega! Česa takega nočem dobiti od tebe; hočem, da delaš natanko to, za kar si bil usposobljen. Prekleto, zakaj se še sploh ukvarjam s tabo, če je pa še toliko drugih okoli? Narediti moraš, kot ti rečem.«

»Če hočete, da sem neodvisen, moram to neodvisnost tudi ohraniti.«

»Ne govori mi, kaj naj! Naredil boš, kar ti rečem. Prosim te, da nocoj spiš tukaj, in to je ukaz. Premisli o povedanem in se pomeni s svojo ženo. Takoj sem videl, daje popolnoma kosmat tip. Zapomni si. Ponujam vama varnost, Timberlane.«

»V tej nori trdnjavi?«

»Naprej boš poslan zjutraj. Straža, odpeljita tega moškega. Dajta ga v varstvo namestnika Pitta.«

Ko sta na posloven način prišla, da odpeljeta Timberlana, je Croucher zakašljal v robec, si obrisal roko in rekel: »Ena sklepna točka, Timberlane; upam, da se bo med nama razvilo prijateljstvo, kolikor je le mogoče. Če pa boš poizkušal pobegniti, je bolje, da te obvestim, da jutri stopijo v veljavo nova pravila na tem območju. Na vsak način bom ustavil širjenje kolere. Vsak, ki bo v bodoče žaloten pri poizkusu pobega iz Oxforda, bo ustreljen brez vprašanja. Zjutraj bodo okoli mesta postavljene barikade.« V redu, straža, odstranite ga. In takoj mi pošljite tajnika in prinesite vrček čaja.«

Njuno novo domovanje v barakah je imelo eno veliko sobo. V njej so bili umivalnik, plinski obroč in dve vojaški postelji z žalogo odej. Njuno imetje je prispelo s tovornjakom naenkrat, ostalo odrejeno imetje pa je prihajalo v izbruhih, dokler se nista naveličala odmevov vojaških škornjev.

Senilni stražar je sedel na stolu pred vrati, v rokah držal lahko strojnico in strmel v njih s kameno radovednostjo zdolgočasenega človeka.

Martha je legla na eno izmed obeh postelj, na čelo pa si nadela mokro brisačo. Timberlane ji je povedal za ves pogovor s Croucherjem. Ostala sta tiho, moški je sedel na svoji postelji, s težko glavo pa počival na komolcu. Tako je počasi tonil v letargijo.

»Torej bolj ali manj sva dobila, kar sva hotela,« je rekla Martha. »Sedaj delava za Croucherja. Ali mu gre zaupati?«

»To vprašanje se mi ne zdi na mestu. Zaupa se mu lahko odvisno od okoliščin. Ni izgledal, da bi ga najbolj zanimalo, kar sem mu imel povedati - bilo je, kot da se je v mislih ves čas ukvarjal z nekim povsem drugim problemom. Verjetno se mi je malce posvetilo, za kakšen problem gre, ko si je zamislil svet, poseljen s pošastmi. Verjetno sije zamislil, da mora imeti nekoga, ki bi mu vladal, pa čeprav gre le za skupek abnormalnosti.«

Misli njegove žene so se vrnile na točko, ki sta jo danes že dosegla.

»Vsi so obsedeni z Nesrečo, pa čeprav tega ne pokažejo takoj. Vsi smo bolni od krivde. Najbrž je to Croucherjeva težava in zato mora živeti z vizijo vladanja nekemu svetu kripljev in deformiranih stvorov iz območja somraka.«

»Na sedanjost se opira bolj, kot pa kaže.«

»Kako močno pa se dandanes človek sploh še opira na sedanjosti?«

»Ja, ta prijem je precej minljiv, na kar nas spominja kolera, toda ...«

»Naša družba, naša biosfera, je bolna že štirideset let. Kako naj posameznik v njej sploh ostane zdrav? Mi vsi smo verjetno bolj nori, kot pa vemo.«

Timberlanu ni bil všeč ton njenega glasu, zato je prisedel k njej in odrezavo povedal: »Kakorkoli, trenutno naju zanima le Croucher. To bo ustrežalo DOUCHevi shemi, če bova le sodelovala z njim, zato bova to tudi naredila. Toda še vedno ne vidim, zakaj bi se, v takem času, obtežil z menoj.«

»Jaz se lahko spomnim razloga. Noče tebe, pač pa tvoj tovornjak. Verjetno misli, da so v njem dokazi, ki bi jih lahko uporabil.«

Stisnil je njeno roko. »Lahko bi bilo to. Lahko bi si mislil, da sva prišla iz Londona in da imam posnete informacije, ki bi jih lahko uporabil. Pravzaprav bi to tudi šlo glede na to, da je London trenutno njegov najbolj organiziran sovražnik. Me prav zanima, kako dolgo bodo pustili tovornjak na svojem mestu.«

Tovornjak DOUCHa je bil precej vreden kos opreme. Ko je padla narodna vlada, kot je predvidela Washingtonska fundacija, so tovornjaki postali majhni DOUCH HQji. Vsebovali so popolno opremo za snemanje, shrambe in različne druge žaloge; bili so oklepna vozila; ura dela bi jih spremenila v vozila na motorni pogon. Trenutno so delovali na nedavno dovršen sistem polnilnih baterij in imeli zasilno prestavo, ki je delovala na bencin ali kateri drug bencinski nadomestek. Prijeten paket tehnologije ali vsaj Timberlanov vzorec tega paketa je stal v garaži pod stanovanjem na Iffley Roadu.

»Se vedno imam ključe,« je rekel Timberlane, »in vozilo je zaprto. Niso me vprašali po ključih.«

»Saj sva tukaj dobro nastanjena, da opazujeva sodobno zgodovino,« je rekel. »Vendar pa DOUCH ni razmislil, da bi bila vozila lahko atrakcija krojačem zgodovine. Karkoli se zgodi, tovornjak nama ne sme uiti iz rok.«

Po minuti molka je dodal: »Vozilo mora biti najina prva skrb.«

Z nenadno energijo razjarjenosti je vstala na posteljo: »Naj raznese prekleto vozilo!« je rekla. »Kaj pa jaz?«

Tisto težko noč v barakah je nemirno spala. Tišino so prekinjali zvoki vojaških škornjev, ki so korakali na dvorišču, kriki, brenčanje komarjev in sopihanje domov prihajajočih Windrushov. Njena postelja je ob vsakem premiku zaropotala.

Noč, se ji je zdelo, je bila kot z bucikami prebodena blazina — skoraj jo je držala v roki in njena toplina je močno sovpadala z vlažnostjo njene dlani - in v njej, neskončno število bucik, ki so proizvajale zvoke človečnosti. Toda vsak bucika jo je zbodla kot tudi blazino. Proti jutru so postali glasovi manj pogosti, pa čeprav trg še ni bil čisto prazen. Nato se je iz drugega dela zaslišalo blago, dolgotrajno zvonjenje ,budilke. Oddaljeno se je zaslišalo kikirikanje petelina. Slišala je mestno uro - Magdalenka? - odbijala je peto. V jutranji zarji so se začele prebujati ptice. Ponovno so vojaški glasovi poštah glasnejši. Ropotanje veder in železnega pribora je naznanjalo priprave na zajtrk. Spala je in omedlevala v plimovanju obupa.

Njen spanec je bil globok in obnavljajoč.

Ko se je zbudila, je Timberlane sedel siv in neobrit na robu svoje postelje. V sobo je vstopil stražar in s seboj pripeljal voziček z zajtrkom, ga odložil in odšel.

»Kako se počutiš, ljubezen moja?«

»To jutro mi je bolje, Algy. Toda kakšen hrup se je slišalo ponoči!«

»Veliko nosaškega dela, se bojim,« je rekel in pokukal skozi okno. »Trenutno sva v enem izmed središč infekcije. Croucherju sem pripravljen ponuditi svojo poslušnost, če nama bo dovolil živeti kje drugje.«

Sla je k njemu in mu z dlanema objela obraz. »Torej si se odločil?«

»Ja, to noč. Z DOUCH(A)jem sva si naprtila delo. Loviva preteklost in preteklost se trenutno dela sedaj, tukaj. Mislim, da morava zaupati Croucherju; tako bova ostala v Cowleyu in sodelovala z njim.«

»Veš, da v tvoje odločitve ne dvomim, Algy. Toda ali lahko zaupava človeku v njegovem položaju?«

»Reciva le, da naju človek v njegovem položaju nima namena kar tako ubiti,« je rekel.

»Morda gleda ženska na te stvari z druge plati, vendar ne dovoliva, da bi prišel DOUCH pred najino varnost.«

»Na to glej s te plati, Martha. V Washingtonu nisva prevzela nase le neke obveze; prevzela sva tudi način mišljenja, ki ima smisel tudi takrat, ko večina ljudi odpove. To ima veliko opraviti s tem, da sva v Londonu preživela kot par, medtem ko so vse okoli naju osebna razmerja propadala. Imava nalogo; morava ji služiti, sicer ona ne bo služila nama.«

»Tako kot si povedal, se v redu sliši. Paziva le, da se ne ujameva v zanko in postaviva ideje pred ljudi, prav?«

Posvetila sta se zajtrku. Izgledal je povsem vojaški; ker je čaja primanjkovalo, se je pilo lahko pivo, jedlo pa neizogibne vitaminske tablete, ki so se uveljavile kot narodna jedača, odkar so bile domače živali ogrožene, polnozrnat kruh in nekaj filetov rjave ribe brez imena. Ker so kiti in tjulnji že skoraj izginili iz morja in je nora radiacija pospešila rast planktona, so se strašansko namnožile ribe. Veliko kmetov v obalnih predelih po vsem svetu je bilo prisiljenih zavzeti morja, ko se je njihova živina zreducirala; po svetuje bilo torej še precej rib, ki se jih je lahko ponudilo na počene krožnike.

Ko sta jedla, je Martha rekla: »Tale namestnik Pitt, ki igra najinega osebnega stražarja, izgleda prijeten možak. Če že morava imeti koga, ki bi ves čas sedel ob naju in naju nadziral, naj bo to on. Vprašaj Croucherja o tem, ko ga vidiš.«

Z ostankom piva sta poplaknila še vitaminske tablete, ko je vstopil Pitt s še enim stražarjem. Na njegovih ramenskih našitkih je Pitt sedaj nosil znak kapetana.

»Izgleda, kot da vam morava čestitati za dobro in hitro napredovanje,« je rekla Martha.

»Ne brijte norca iz mene,« je ostro odvrnil Pitt. »Slučajno primanjkuje dobrih mož v tem predelu.«

»Nisem se hotela delati norca iz vas, g. Pitt, pa tudi po številu nosačev zunaj vidim, daje mož iz dneva v dan manj.«

»Ne norčujte se iz kolere.«

»Moja žena je hotela biti le prijazna,« je rekel Timberlane. »Samo pazite, kako govorite z njo, sicer se bova pritožila.«

»Če se nameravate pritožiti, pritožbo naslovite le name,« je rekel Pitt.

Timberlana sta si izmenjala pogleda. Skromen namestnik izpred enega večera je izginil; glas tega moža je bil razjarjen, njegovo obnašanje pa zelo napeto. Martha je odšla k svojemu ogledalu in sedla predenj. Kakšna praznina se je splazila v njeni lici! Danes se je počutila močnejšo, toda misel na naloge in vročino, ki ju je čakala, jo je le šibila. V začetku svoje menstruacije je čutila mrko bolečino, kot da bi njeni nerodni in oploditve nezmožni ovariji protestirali proti svoji lastni sterilnosti. S težavo je iz svojih tubic in stekleničk na svoj obraz narisala življenje in toplino, za katera je mislila, da ju je že zdavnaj izgubila.

Ko je delala, je v ogledalu ocenjevala Pitta. Je bilo to živčno obnašanje le rezultat nenadnega napredovanja ali je obstajal še kakšen razlog?

»Vaju z gospo Timberlanovo bom v desetih minutah odpeljal na prvo nalogo,« je rekel Algyju. »Pripravita se. Najprej bomo šli do vajinega starega stanovanja na Iffley Roadu. Tam bosta vzela svoj snemalni tovornjak in odšla do bolnišnice Churchill.«

»Zakaj pa? S komandirjem Croucherjem imam sestanek. O tem mi včeraj ni rekel ničesar.«

»Meni je rekel, da vam je povedal. Rekli ste, da želite dokumentirati dokaze o bolnišničnih dogodkih. Tja gremo, da jih tudi dobite.«

»A tako. Toda moj sestanek.«

»Poglejte, ne prepirajte se z menoj. Dobil sem ukaze, ki jih bom tudi izvršil. Tukaj ni sestankov, kakorkoli - imamo le ukaze. Komandirje zaposlen.«

»Toda rekel mi je.«

Kapetan Pitt je za poudarek povedanega potrepljal svoj na novo pridobljeni revolver.

»Čez deset minut gremo. Takrat se vrnem po vaju. Oba bosta šla z menoj, da vzameta svoje vozilo.« Na peti se je obrnil in hrupno odkorakal ven. Drugi stražar se je vtem naduto postavil pred vrata.

»Kaj to pomeni?« je vprašala Martha in stopila k možu. Z rokama jo je objel okoli pasu in ji namenil zaskrbljen pogled.

»Croucher si je moral nekako premisliti. Lahko, da sploh ni nič narobe. Res sem prosil, da vidim zapise iz Churchilla; torej hoče verjetno pokazati, da ima namen sodelovati z nama.«

»Toda tudi Pitt je tako drugačen. Se prejšnji večer mi je pripovedoval o svoji ženi in kako je bil prisiljen v sodelovanje pri tem pokolu v centru Oxforda ...«

»Morda mu je le napredovanje stopilo v glavo ...«

»Oh, ta negotovost, Algy; vse je tako nedoločeno in nihče ne ve, kaj se namerava zgoditi iz dneva v dan.. Morda jim gre le za tovornjak.«

Z glavo se je naslanjala na njegov prsni koš, on jo je držal objeto, nobeden pa do Pittovega prihoda ni spregovoril niti besede več. Pomignil jima je in že so korakali na trg z novim kapetanom v vodstvu, temu pa je sledil stražar.

Spležali so v Windrusha. Pod Pittovim nadzorom je motor zaropotal in vžgal. Tako so se počasi začeli premikati nad tlemi in skozi vrata s pozdravom straži.

Nov dan ni prinesel izboljšav v izgledu Oxforda. Na Hollowayevi je ena izmed hiš v dvojčkih leno gorela, kot daje piš vetra pogasil požar; dim ognja je visel nad celotnim področjem. Ob starih mehaničnih delavnicah je potekala vojaška aktivnost, večinoma neorganizirano. Slišali so pok strela. Na Cowley Roadu, kjer je bilo ob ulici veliko trgovin, ki so gledale na starodavne stolpe Oxforda, je bilo mnogo pročelij zabitih z lesenimi plohi ali pa so bila razbita. Odpadki so ležali na pločnikih. Pred eno ali več trgovinami so v vrstah stale ženice in čakale na dobrine; bile so tiho in vsaka zase; okoli vratu so imele zavite šale navkljub vročini. Prah izpod Windrusha je odneslo pod njihove razcapane čevlje. Na to se niso ozirale in dajale videz dostojanstva, ki ga prinaša zavrženost.

Vseskozi je bil Pittov obraz kot krhko usnje. Njegov nos kot kljun sokola je bil ves čas usmerjen naprej. Nihče v družbi ni govoril. Ko so prispeli do stanovanja, je slabo pristal na sredino ceste. Martha je bila vesela, ko je zlezla ven; njihov Windrush je bil prepojen s postanim vonjem po moških.

V štiriindvajsetih urah se je njuno stanovanje spremenilo v nenavaden prostor. Pozabila je že, kako ponošeno in nepobarvano je izgledalo njuno stanovanje od zunaj. Ob njunem oknu, ki je bilo nekoč okno dnevne sobe, je sedel vojak. Ukažal je rafal na garažna vrata. Sedaj se je nagibal ven iz stanovanja in vpil na razcapanega starca v kratkih hlačah in dežnem plašču. Starec je stal v odtočnem žlebu in ravno pobiral sveženj časopisnega papirja.

»Oxford mail!«je zahreščal starec. Ko se je Timberlane namenil kupiti enega, ga je Pitt skušal ustaviti in pri tem zabrundal: »Ah, le zakaj ne?« in se obrnil stran. Martha je bila edina, ki je opazila to gesto.

Časopis je bil sestavljen le iz ene pole. Na prvi strani je pisalo, da se je sedanji voditelj razveselil, ko se je lahko sedaj, ob obnovitvi zakona in reda, znova začel ukvarjati s tiskom; drugod je bilo razglašeno, da bo vsakdo, ki bo skušal pobegniti iz mesta brez dovoljenja, ubit; prav tako je naznanjal, da bo Superkinematograf začel dnevno vrteti filme; vsem moškim, mlajšim od petinšestdeset le,t je ukazoval, naj se v oseminštiridesetih urah javijo v eni izmed petnajstih šol, ki sojih spremenili v vojaške baze. Očitno je bilo, da je bil časopis povsem pod komandirjevo kontrolo.

»Premaknimo se. Nimamo celega dne,« je rekel kapetan Pitt.

Timberlane je vtaknil časopis v žep in se premaknil proti garaži. Odklenil jo je in vstopil. Pitt je stal zelo blizu njega, ko se je prerival mimo zamaskiranega DOUCH(A)jevega tovornjaka in s prstom odtipkal šifro na ključavnici voznikovih vrat.

Možaka sta zlezla v tovornjak. Timberlane je odklenil volanski stolpič in počasi vzvratno zapeljal na cesto. Pitt je vojaku na oknu zaklical, naj zaklene stanovanje in odpelje njegovega Windrusha nazaj do barak. Martha in drug stražar sta morala splezati v tovornjak. Namestila sta se v sedeža za voznikovim. Tako Pitt kot tudi njegov podrejenec sta sedela s pištolama v rokah, roki pa sta počivali na kolenih.

»Pelji proti Churchillu,« je rekel Pitt. »Pelji počasi. Nič se nam ne mudi.« Živčno sije sprostil grlo. Na čelu so se mu prikažale potne srage. Brez pojemanja je s palcem drgnil po cevi revolverja.

Ko mu je namenil iskajoč pogled, je Timberlane rekel: »Bolan možak si. Bolje zate, da se vrneš nazaj v barake, da te pregleda zdravnik.«

Revolverje trznil: »Samo naj se premika. Ne pogovarjajte se z menoj.« Zakašljal je in si s težavo obrisal obraz. Ena izmed njegovih vek je vznemirjeno zadrgetala; obrnil se je in preko ramena pogledal Martho.

»Se ti resno ne zdi...«

»Utihni, ženska!«

S Timberlanom, ki je objemal volan, so vozili po majhni mrtvi stranski cesti. Dva Cowleyčana sta med sabo nosila žensko in se pod njeno težo le s težavo premikala; njena levica se je vlekla po pločniku. Ko je do njiju pripeljal tovornjak, sta stala čisto pri miru, vse dokler ni šel mimo. Mrtev, prazen obraz ženske je Martho presunil. Pitt je glasno pogoltnil pljunek.

Kot da ga je zadelo razsvetljenje je dvignil revolver. Ko je nameril v Timberlana, je Martha zakričala. Njen možje pohodil zavoro. Zanihali so nazaj in naprej, motor se je ustavil in nehali so se premikati.

Se preden se je Timberlane spravil k sebi, je Pitt spustil pištolo in skril obraz v dlani. Jokal je in besnel, toda kar je rekel, je bilo nerazločno.

Stražar je rekel: »Mirujte! Mirujte! Ne skušajte pobegniti! Nočemo, da bi bil kdo ustreljen.«

Timberlane je že pograbil namestnikov revolver. Pittovi roki je zbil z obraza. Ko je videl, kako je njegovo orožje zamenjalo lastnika, se je streznil.

»Ustreli me, če že moraš — misliš, da me briga? Daj, opravi že. Tako ali tako me bo Croucher ustrelil, ko izve, da sem vaju pustil zbežati. Ustreli nas vse in naj se že konča!«

»Nikomur nikoli nisem storil žalega - bil sem poštar. Spustite me ven! Ne ustrelite me,« je rekel drug stražar. Se vedno je v naročju pestoval svoj revolver. Pogled na živčni zlom njegovega kapetana ga je spravil povsem iz tira.

»Zakaj naj bi ustrelil kogarkoli izmed vaju?« je rezko vprašal Timberlane. »In enako, zakaj bi vidva ustrelila mene? Kakšne ukaze si dobil, Pitt?«

»Nisem te ubil. Ti tudi lahko pustiš živeti mene. Ti si gospod! Odloži pištolo. Daj mi jo nazaj. Zapri jo v predal.« Ponovno je prihajal k sebi, še vedno je bil malce zmeden, toda z očmi je že begal naokoli. Timberlane je imel še vedno pištolo namerjeno v njegove prsi.

»Obrazložimo si.«

»To so bili Croucherjevi ukazi. Imel me je pred seboj — hočem reči pred njim - danes zjutraj. Rekel je, da mora dobiti tvoje vozi

lo. Rekel je, da si le intelektualen problematik, verjetno celo vohun iz Londona. Ko bi enkrat pognal kombi, bi vaju moral ubiti. Potem bi mu morala midva s Studleyem poročati in mu pripeljati kombi. Toda tega resnično nisem mogel storiti. Nisem tak človek. Imel sem ženo in družino — dovolj imam tega ubijanja — če bi moja uboga Vi...«

»Nehajte igrati, g. Pitt; naj razmislimo,« je rekla Martha. Moža je objela preko ramena. »Nenazadnje le ne moreva zaupati prijatelju Croucherju.«

»Ni nama mogel zaupati. Možje v njegovem položaju znajo biti tako bistveno liberalni, toda še prej morajo odstraniti naključne elemente.«

»Te fraze se spomniš še od mojega očeta. V redu, Algy, torej sva zopet naključna elementa; kaj naj sedaj storimo?«

Na njeno presenečenje se je obrnil okoli in jo poljubil. V njem je bilo veliko slavje. On je bil mož na povelju. Revolverje umaknil s Studleya in ga spravil v predal.

»V teh okoliščinah nimamo izbire. Odhajamo iz Oxforda. Namenili se bomo proti zahodu, proti Devonu. To izgleda najboljša rešitev. Pitt, se nama bosta s Studleyem pridružila?«

»Nikoli vama ne bo uspelo priti iz Oxforda in Cowleya. Barikade so že postavljene. Postavili so jih ponoči in to na vse ceste, ki vodijo ven iz mesta.«

»Če se nama hočeš pridružiti, boš poslušal mene. Se nama bosta pridružila? Da ali ne?«

»Pa če ti pravim, da so barikade postavljene. Ne moreš iz mesta, razen če si Croucher,« je rekel Pitt.

»Imeti moraš dovolilnico, če se hočeš voziti po teh cestah. Kaj je bilo tisto, kar si pokažal stražarjem, ko smo zapuščali barake?«

Pitt je iz žepa tunike izvlekel dovolilnico in mu jo dal.

»Tudi tvojo tuniko hočem imeti. Sedaj si degradiran v navadnega vojaka. Oprosti, Pitt, toda svojega napredovanja si nisi ravno zaslužil, mar ne?«

»Nisem morilec, če mislite to.« Sedaj je bil bolj miren. »Poglej, povem ti, da nas bodo vse pobili, če boš skušal zapeljati mimo barikad. Nastavili so ogromne betonske bloke. Ustavljajo promet in pregledujejo vozila.«

»Sleci tuniko, preden nadaljujeva s pogovorom.«

Naložena Cowleyčana sta dohitela tovornjak. Preden sta s svojim bremenom poniknila v hišo, sta se zastrmela v tovornjak.

Ko je Timberlane dal svojo jakno Marthi in si nadel Pittovo tuniko - ko je zlezel vanjo, so se njeni slabi šivi raztegnili — je rekel: »Saj hrana še vedno prihaja v mesto, ali ne? Hrana, žaloge, municija - Bog ve kaj. Ne mi reči, da Croucher ni tako inteligenten, da bi to organiziral. Verjetno ropa vsa okrožja naokoh za svoje žaloge.«

Nepričakovano se je Studley nagnil naprej in potrepljal Timberlana po ramenu. »Tako je, gospod, in danes prihaja iz Southamptona konvoj z ribami. To sem slišal povedati narednika Tuckerja, ko sva prej podpisala za Windrusha.«

»Dober mož! Zapreke bodo morali umakniti, da bo šel lahko konvoj skozi. Ko konvoj vstopi, mi pobegnemo. Iz katere smeri pa prihaja?«

Ko so se kotalili proti jugu skozi goltajočo sončno svetlobo, so zaslišali zvok eksplozije. Naravnost pred seboj so na svoji desni po oblaku dima razločili, da je nekdo razstrelil Donningtonski most. Pot ven iz mesta je bila uničena. Nihče ni rekel besede. Kot kolera je bilo pustošenje na cestah nalezljivo.

Pri Rose Hillu so bili bloki, ki so bili malo odmaknjeni od ceste, prazni kot pečine. Edino olajšanje pred skrajno goloto prometnih žil je bil reševalni avto, ki je z utripajočo modro lučjo pridrvel iz stranske ulice. Vsa njegova okna so bila zagrnjena. Povzpel se je na travnato površino, prečkal glavno cesto le nekaj metrov pred vozilom DOUCH(A)ja in se ustavil

Na nasprotnem travnatem pobočju z zadnjim drgetom. Ko so šli mimo njega, so ujeli pogled na voznika, zleknjenega čez volanski obroč ...

Malo naprej med privatnimi hišami je bila okolica manj podobna smrti. Na nekaterih vrtovih so starci in ženice kurili kresove. Kakšno vraževerje pa je to predstavljalo? Martho je zanimalo.

Ko so dosegli krožišče, so iz čuvajnice stopili vojaki, da jih pregledajo. Timberlane se je nagnil skozi okno in pokažal dovolilnico brez ustavljanja. Vojaki so mu dali prosto pot.

»Koliko naprej še?« je vprašal Timberlane.

»Skoraj smo že tam. Cestna blokada, ki je pomembna za nas, je postavljena na železniškem mostu Littlemore. Preko mostu je le dežela.« je rekel Pitt.

»Croucher je moral braniti veliko mejo.«

»Zato tudi hoče še več mož. Ta blokada cest je bila dobra ideja. Pomaga zadrževati tujce zunaj območja, nas pa znotraj njega. Noče, da bi mu prebežniki ušli in se postavili v nasprotnikove vrste, ali ne? Cesta tukaj zavije desno proti mostu in tam se ji z desne priključi še ena cesta. Ah, tamle je tista točilnica Marlborough - tista na vogalu!«

»Takole, naredite kar vam rečem. Nekaj smo se naučili od tistega reševalnega avtomobila. V redu, Martha, draga? Gremo!«

Ko so prišli iz ovinka, se je Timberlane vrgel čez volan in skozi okno molel svojo desnico. Poleg njega se je ulegel Pitt, ostala dva pa sta se v svojih sedežih zavalila nazaj. Vozilo je usmerjal natančno. Timberlane je vozil njihov kombi na pijan način proti hiši, ki jo je omenil Pitt. Parkiral je na pločnik, do konca obrnil volan in spustil sklopko, medtem ko je bil avto še v prestavi. Tovornjak se je grozovito zatresel, preden se je ustavil. Sedaj so bili slabih dvesto metrov pred mostom Littlemore.

»Dobro, ostanimo, kjer smo,« je rekel Timberlane. »Samo upajmo, da bo konvoj točen. Iz koliko vozil pa naj bi bil sploh sestavljen, Studley?«

»Štirih, petih, šestih. Težko je reči. Vsakič je drugače.«

»Potem bomo skušali priti skozi za drugim tovornjakom v konvoju.«

Med pogovarjanjem je Timberlane preverjal okolico pred njimi. Železniška proga je v svojem poteku ležala skrita. Cesta se je ob mostu zožila v dva pasova. Ob mostu je cesto skrival hribček, toda na srečo je bila cestna blokada postavljena na strani mostu in je bila vidna z njihove točke. Sestavljena je bila iz betonskih blokov, dveh starih tovornjačkov in lesenih drogov. Majhno leseno stavbo poleg blokade je zavzela vojska; izgledalo je, kot da se v njej skriva strojnica. Videlo se je lahko le enega vojaka, ki se je naslanjal pri vratih stavbe in si zasenčeval oči, da bi videl vzdolž ceste proti njim.

Graditeljev tovornjak je stal poleg prepreke. V njem je stal moški in z njega metal opeke drugemu moškemu. Izgledalo je, da skušata ojačati barikado in po nerodnih gibih se je videlo, da nista bila vajena tega dela.

Minute so minevale. Celoten prizor je bil nepopisljiv; ta dolgočasen odsek ceste ni bil ne mesto in ne dežela. Ne le, da jo je sončna svetloba oropala vseh njenih pretvez; ko jo je Timberlane sedaj pregledoval, se je zdelo, da ta cesta sploh nikoli ni bila v pretirani uporabi. Leni gibi moških z opekami so dajali izgled sanj. V DOUCH(A)jev avto so vstopile muhe in se brez sramu podile po notranjosti. Njihov zvok je Martho spominjal na dolge poletne dni v otroštvu, ko je v njeno srečo, da je postalo neločljiv del lete, stopilo spoznanje, da je nad njo, nad njenimi starši in njenimi prijatelji — nad vsemi — viselo prekletstvo. Videla je, kako se učinki prekletstva širijo in širijo kot pesek v puščavi med peščeno nevihto, ki prebada nebo. Opazovala je grbast hrbet svojega moža in se prepustila majhni grozljivi fantazijski predstavi, daje mrtev, resnično mrtev zaradi kolere. Uspela je in se prestrašila.

»Algy ...«

»Prihajajo! Pazite sedaj! Martha, lezita na sedeže; ko bomo skušali priti skozi, bodo streljali.«

Speljal je in poskočil nazaj na cesto. Prvi tovornjak, velik pohištveni tovornjak, je sopihal v prahu in se premikal preko ozkega mostu z druge strani. Eden izmed vojakov je stopil ven, da se mu posveti; del lesene barikade je odvlekel stran in spustil tovornjak skozi. Splazil se je skozi ozko odprtino. Ko se je premikal po cesti proti vozilu DOUCH(A)ja, se je na drugi strani mostu prikažal drug tovornjak — ta je bil vojaški.

Dobro so se morali časovno uskladiti. DOUCH(A)jev tovornjak je moral iti mimo drugega tovornjaka v konvoju čim bližje mostu. Timberlane je močneje pritisnil na plin. Bresti ob cestnem robu, izsušeni zaradi prahu, so njegov pogled posuli z rdečo in belo sončno svetlobo. Sli so mimo prvega tovornjaka. Voznik je nekaj zavpil. Drveli so proti vojaškemu tovornjaku. Ravno sedaj je šel mimo betonskih blokov. Voznik je videl Timberlana, naredil kretnjo, pospešil in obrnil volan in vozilo na stran. Stražarje stekel naprej in pripravil puško. Usta so mu zabingljala. Njegove besede so bile izgubljene v ropotu motorjev. Timberlane je vozil direktno proti njemu.

Brez dotika so se zapeljali mimo vojaškega tovornjaka, vsi štirje pa so se pri tem instinktivno drli in opazovali. Z lučjo avtomobila so zadeli vojaka, še preden se je lahko obrnil. Puško mu je odneslo iz rok. Kot vrečo cementa ga je vrglo v enega izmed betonskih blokov. Ko so se rinili mimo zapreke, je nekaj zacvililo; jeklo na kamen. Ko so se opotekali preko mostu, jim je naproti prikolovratilo tretje vozilo konvoja.

Iz lesene stražarnice se je sedaj oglasila strojnica. Krogle so ropotale po rešetu na zadnjem delu tovornjaka in v notranjosti odzvanjale kot boben. Vetrobransko steklo vozila pred njimi se je razbilo, na starem platnu pa so se pokažale nove raztrganine. S cviljenjem gum je zapeljal na stran. Voznik je na stežaj odprl vrata, toda padel nazaj v kabino, ko ga je vrglo na drugo stran. Premetavajoče in škripajoče je podrl ograjo in zapeljal po nasipu proti železniški progi spodaj.

Timberlane je skrenil iz svoje smeri, da se je izognil trčenju. Le nesreča, ki se je pripetila, je omogočila, da so šli lahko mimo njega. Ponovno so se opotekali dalje in cesta pred njimi je bila sedaj prazna. Strojnica je še vedno ropotala, toda podeželje naokoli jih je ubranilo pred njo.

Če Studley ne bi v tistem trenutku padel v nezavest in ne bi potreboval počitka v zapuščeni vasi z imenom Sparcot, kjer so se zbirali tudi drugi ubežniki, bi šli vse do Devona. Toda Studley je imel kolero in paranoičen Mole jih je namestil v utrjeno predstražo. Teden dni kasneje so hudi nalivi odplaknili tudi precej priložnosti za odhod. Postanek v Sparcoti je trajal enajst dolgih in sivih let.

Misli so drvele nazaj in Martha se je spomnila na pot, ki je živčno razburjenje njunega življenja v Cowleyu vgravirala v njen spomin, tako da se je z lahkoto vračal nazaj. Leta, ki so sledila, so bila manj jasna, saj so bila polna bede in monotonije. Studleyeva smrt; smrti nekaterih drugih prvotnih beguncev; podoba Big Jima Molea in prepiri, ko jih je razporedil med zapuščene vaške hiše, neskončna borba, spopadi za ženske, zapustitev upanja, zborovanj in šminke; to so bili sedaj le še liki na veliki, toda zbledeli stenski preprogi, na katero se ne bi hotela več vrniti.

Neki dogodek iz tistih dni (ah, takrat je bila odsotnost otrok v njenih mislih ostrejša rana!) je jasen ostal z njo, saj je vedela, da še vedno teži njenega moža; šlo je za barantanje z DOUCH(A)jevim tovornjakom med drugo zimo v Sparcoti, ko so bili vsi že čisto nori od stradanja. Zamenjala sta ga za voziček, poln smrdljivih rib, rebrinca in vitaminskih tablet, ki so bili last enookega pohajajočega krošnjarja. Ona in Algy sta barantala z njim celo popoldne, da sta lahko na koncu videla, kako se je z njunim tovornjakom odpeljal v temo. V mračnosti tiste zime je njuna beda dosegla najnižjo možno točko.

Nekaj mož, med njimi najbolj zmožni, so se postrelili. Takrat se je zgodilo, da je Eve, mladenka, ki je bila Trouterjeva ljubica, rodila zdravega otroka. Zmešalo se ji je in je zbežala. Mesec dni kasneje sta bili njuni trupli najdeni v bližnjem gozdu.

Tiste hude zime sta Martha in Sivobradec organizirala predavanja brez Moleovega privoljenja. Govorila sta o zgodovini, geografiji, politiki, o lekcijah, ki sta se jih naučila v življenju — toda ker je bilo njuno gradivo obvezno izvlečeno iz obstoja, ki je umiral že v trenutku njunih predavanj, so bila ta predavanja polom. Lakoti in ropanju se je pridružilo še nekaj bolj pogubnega; vedenje, da na zemlji ni bilo več prostora za dušo.

Nekdo je izumil kratkoživečo frazo za ta občutek: možganska zavesa. Ta možganska zavesa je prepričljivo izginila tiste zime z maščevanjem.

Januarja so bojišča prinesla svojo rezko pesem Norveške v Sparcoto. Februarja so pihali hladni vetrovi in vsak dan je snežilo. Marca so se vrabci parili na umazanih kupih ledu. Sele aprila se je vrnilo blažje ozračje.

Tega meseca se je Charley Samuels poročil z Iris Ryde. Charley in Timberlane sta se skupaj bojevala v vojni v preteklih letih, ko sta bila oba del Infantopskega korpusa. Dober dan je bil, ko je prispel v pisano majhno vasico. Ko se je poročil, se je z ženo prestavil v hišo poleg Marthe in Algyja. Sest let pozneje je Iris umrla za rakom, ki je bil enako kot sterilnost učinek Nesreče.

To so bili slabi časi in vseskozi ko so garali z bojaznijo pred Moleom, so se le s težavo zavedali bremena. Pobeg je bil kot okrevanje, ko nekdo pogleda nazaj in prvič zares vidi, kako nor je bil nekdo drug. Martha se je spomnila, kako močno so začeli sodelovati z naravo in pustih, da so ceste poniknile; zapečatih so jih pred nevarnim zunanjim svetom, Sparcoto pa so željno stražili pred dnevom, ko bi se Croucherjeve čete premaknile in jo skušale zavzeti.

Croucher nikoli ni prišel v Sparcoto. Umrl je v pandemiji, ki je ubila ogromno njegovih podanikov in ki je spremenila njegovo utrdbo v mrtvašnico. Do takrat, ko je bolezen ubirala svojo pot, je šlo veliko organizacij po poti velikih živali; žive meje so se razraščale, drevesca so dvigovala svoja ramena in postajala gozdovi, reke so se razširile v močvirja in sesalci z velikimi možgani so si podaljševali svojo senilnost v majhnih skupnostih.

III. Reka: Swifford fair

Tako ljudje kot tudi ovce so precej kašljali, ko je čoln odnašalo po reki. Družba je izgubila smisel za pustolovščino. Bili so prestari in videli so že preveč slabega, da bi se dolgo zabavali. Mraz in pokrajina sta držala roke nad njimi: okosmateno s slano kot obraz starodavne duše, je rastje sestavljalo del prizora, ki je potrpežljivo prišel naproti in se bo nadaljeval ne glede na zašle ljudi, ki prečkajo to pokrajino.

V    ostrem zimskem mrazu so za seboj puščali svoj dah. Prvi na poti je bil čolnič, sledil pa mu je Jeff Pitt, ki je veslal v svojem kanuju, v katerem je imel dve ovci v mreži, ki sta ležali na krmi. Počasi so napredovali; Pittov ponos zaradi veslanja je bil večji kot pa zmožnost.

V    čolniču sta večino časa veslala Charley in Sivobradec, Martha pa je sedela pri krmilu in bila obrnjena proti njima. Becky in Towin Thomas sta čemerno sedela na eni strani čolna; Becky sije zaželela, da bi ostala v stari hiši, kjer so bile ovce, dokler ne bi zmanjkalo tekočine in bilo konec zime, toda Sivobradec je imel več besede kot ona. Ostanek ovac sedaj leži med njima na dnu čolna.

Ko se je Becky enkrat naveličala, da njen mož leno sedi v čolnu poleg nje, je ukažala Towinu, naj gre v čoln Jeffa Pitta in mu pomaga veslati. Poskus ni bil uspešen. Čoln se je skoraj prevrnil. Pitt je neprestano preklinjal. Sedaj je Pitt veslal sam in mislil svoje misli.

Bilje v petinšestdesetem letu obstoja in nenavadnega špičastega obraza. Čeprav je imel še vedno prominenten nos, sta izguba zob in posušenje mesa skoraj privedla v štrlenje tudi njegovo čeljust in brado.

Odkar je prišel v Sparcoto, ko je bil zelo srečen, daje šel lahko stran od Sivobradca, je bivši kapetan Croucherjeve straže živel samotarsko življenje. Da ni bil zadovoljen z obstojem, v katerega je bil prisiljen, je bilo več kot očitno; čeprav se ni nikoli nikomur zaupal, je bil njegov dah dah človeka, ki je bil že dolgo časa navajen na grenkobo; dejstvo je bilo, da je on bolj kot kdorkoli drug zašel na poti divjega lovca.

Čeprav se je sedaj pridružil ostalim, je bil njegov asocialen odnos še vedno prisoten; veslal je s hrbtom, obrnjenim proti drugemu čolnu, in pozorno strmel nazaj v razburjeno zimsko pokrajino, po kateri so potovali. Bilje z njimi, toda njegovo obnašanje je kažalo na to, da ni bil obvezno tudi za njih.

Med nizkimi obrežji, ki so bila zaradi zmržali rjavkastorumena in bela, je njihova pot neustavljivo pokljala pod zavesljaji po ledeni skorji. Drugo popoldne, ko so zapustili staro hišo, kjer so našli ovce, so zavohali dim lesa in pred seboj opazili njegov stebrič, ki je le s težavo ležal nad reko. Kmalu so dosegli prostor, kjer je bil led polomljen, na obrežju pa je gorel ogenj. Sivobradec je segel po svoji puški, Charley po nožu, Martha pa je pripravljeno sedela in opazovala; Towin in Becky sta se strahopetno skrila pod pokrivalo čolna. Pitt je vstal in pokažal.

»Moj Bog, gnomi!« je vzkliknil. »Vsaj eden je tam!«

Na obrežju je blizu ognja poplesavala majhna bela podoba in zvijala svoje roke in noge. Prepevala sije z glasom, podobnim škripajoči veji. Ko je videla čolne skozi golo grmovje, se je ustavila. Stopila je naprej proti robu obrežja, zaploskala z rokama po črnem kožuhu svoje hodulje in zavpila. Čeprav niso mogli razumeti, kaj je govorila, so pripravljeni na najhujše veslali proti njej.

Do takrat ko so priveslali do obrežja, se je človeška postava že oblekla v nekaj oblačil in izgledala bolj človeško. Za njo so videli, na pol skrit za drevesi, s katranom premazan skedenj. Postava je skakljala in kažala proti skednju ter medtem hitro govorila.

Bil je živahen osemdesetletnik, sodeč po njegovem videzu razigrano grotesken z veliko rdečih in modrikastih kapilar, ki so vodile od ene ličnice do druge preko korena njegovega nosu. Njegova brada in ostanek las so sestavljali neprekinjeno maso las, povezano spodaj in zgoraj pod čeljustjo in nad temenom, ki je bila umazano oranžne barve. Poplesaval je kot okostnjak in jim nekaj kažal.

»Ste sami? Se lahko tukaj ustavimo?« je vprašal Sivobradec.

»Pogled nanj mi ni všečpojdimo dalje,« je zavpil Jeff Pitt in s trudom veslal skozi ledeno skorjo reke. »Ne vemo, v kaj se spuščamo.«

Okostnjak je zastokal nekaj nerazumljivega in skočil nazaj, ko je Sivobradec spležal na obalo. Prijel je nekaj rdečih in zelenih kroglic, ki so mu višele okrog vratu.

»Sirrer vine daver zwimmin,« je rekel.

»Oh - lep dan za kopanje! Ste plavali? Mar ni hladno? Se ne bojite, da bi se porežali na ledu?«

»Warreryer zay? Diddy zay zomminer bout thize?«

»Mislim, da me ne razume nič bolj, kot jaz njega,« je Sivobradec pripomnil ostalim v čolnih. Toda s potrpežljivostjo mu je uspelo razbrati okostnjakov naglas. Njegovo ime je bilo očitno Norsgrey; bil je popotnik. S svojo ženo Lito je živel v skednju, ki sta ga opazila skozi drevesa. Sivobradcu in ostalim je izrekel dobrodošlico.

Kot Charleyjev lisjak so bile tudi ovce na povodcih. Prisilili so jih, da skočijo na obalo, kjer so pri priči začele žvečiti zmrznjeno travo. Ljudje so svoje čolne odvlekli na obalo in jih zavarovali. Stali so in se pretegovali, da bi iz svojih okončin pregnali hlad in otrplost. Nato so se napotili proti skednju in boleče premikali noge. Ko so se navadili na okostnjakov obraz, je njegovo govoričenje postalo bolj razumljivo, pa čeprav je bila govorica precej divja.

Njegova prva skrb so bili jazbeci.

Norsgrey je verjel v čarobno moč jazbecev. Imel je hčer, jim je povedal, ki je sedaj stara skoraj šestdeset let in ki je pobegnila v gozd ter se poročila z jazbecem. V gozdovih so sedaj živeli jazbečji moški, ki so bili njeni sinovi in jazbečje ženske, ki so bile njene hčere; v obraze so bili črni in beli in zelo prijetni na pogled.

»Je tukaj okoli kaj hermelinov?« je vprašala Martha in prekinila, saj se je pripravljalo na dolg monolog.

Stari Norsgrey je pred skednjem za trenutek postal in s prstom pokažal na spodnje veje drevesa.

»Poglejte, tamle je eden, ki nas gleda z drevesa; gdč. Dama, ki sedi v svojem zlobnem majhnem gnezdu. Toda nič nam ne bo storila, ker ve, da sem v sorodu z jazbeci.«

Strmeli so in videli le bledosive vejice pepela, ki so odete v svojo črnino silile v zrak.

V skednju je na pol v temi ležal star severni jelen, svoje štiri noge pa je imel v enem kupu. Becky je presenečeno vzkliknila, ko je obrnil svoj star in mrk obraz proti njim. Ob njihovem vstopu so kure zakokodakale in zaprhutale.

»Ne bodite preveč glasni,« jih je opozoril Norsgrey. »Lita spi in nočem je zbuditi. Ven vas bom napodil, če jo boste motili; toda če boste tiho in mi dali kaj za pod zob, vam bom dovolil ostati tukaj na toplem in udobnem - in varnem pred vsemi tistimi lačnimi hermelini zunaj.«

»Kaj je narobe z vašo ženo?« je vprašal Towin. »Tukaj ne bom ostal, če je kdo bolan.«

»Nehaj žaliti mojo ženo. V življenju še ni bila bolna. Samo tiho bodite in se primerno obnašajte.«

»Jaz grem iskat naše stvari v čoln,« je rekel Sivobradec. Charley in lisjak sta šla z njim k reki. Ko sta se natovorila, je Charley v zadregi spregovoril in ne gledal Sivobradca, pač pa hladno sivo pokrajino.

»Towin in njegova Becky sta hotela ostati tam, kjer je mrtvec sedel v kuhinji,« je rekel. »Nista hotela iti naprej, a smo ju prepričali. Saj je s tem vse v redu, mar ne, Sivobradec?«

»Saj veš, da je.«

»Tako je. Kar te želim vprašati, pa je tole. Kako daleč gremo? Kaj nameravaš? Kaj imaš v mislih?«

Sivobradec je pogledal reko.

»Ti si veren človek, Charley. Mar se ti ne zdi, da ima Bog nekaj pripravljeno za nas?«

Charley se je rezko zasmejal. »To bi se bolje slišalo, če bi tudi ti veroval. Toda reciva, daje imel v mislih, da se namestimo tukaj; kaj bi storil? Ne vem, kaj nameravaš storiti.«

»Nismo še dovolj oddaljeni od Sparcote, da bi se ustavili. Lahko pošljejo odpravo in nas ulovijo tukaj.«

»Saj sam dobro veš, daje to, kar praviš, nesmisel. Resnica je, da sploh ne veš čisto točno, kam bi sploh rad šel, ah ne?«

Sivobradec se je zazrl v trden obraz človeka, ki ga je že tako dolgo poznal. »Vsak dan sem bolj prepričan, da hočem priti do rečnega ustja, do morja.«

Prikimavajoče je Charley dvignil opremo in začel gaziti nazaj proti skednju. Isaac je vodil pot. Sivobradec je naredil, kot da želi še nekaj dodati in si nato premislil. Ni verjel v obrazložitve. Towinu in Becky je bilo to potovanje le še ena tegoba; njemu pa je bilo to potovanje konec koncev. Njegova težavnost je bila užitek. Življenje je bilo užitek; v mislih se je vrnil v pretekle trenutke; večina jih je bila ovitih v meglo kot nasprotni breg Temze. Objektivno rečeno jih je večina vsebovala bedo, strah, zmedo; toda potem in celo takrat je že spoznal, daje poživitev močnejša od bede, strahu ali zmede. Delec zaupanja se je vrnil k njemu iz drugega obdobja; Cogito ergo sum. Za njega to ni veljalo; njegova resnica je bila Sentio ergo sum. Čutim, zato obstajam. Užival je v svojem strašljivem, bednem, zmedenem življenju in to ne le zato, ker je imelo večji smisel od neživljenja. Tega nikomur ni mogel razložiti; še Marthi mu tega ni bilo treba razlagati; ona je vedela; čutila je.

Daleč Stranje zaslišal glasbo.

Nemirno je pogledal okoli sebe in se spomnil pripovedk Pitta in drugih o gnomih in majhnih ljudeh, saj je bila to majhna glasba. Toda spoznal je, daje prihajala v njegovo uho od zelo daleč. Je bila to — skoraj bi pozabil ime inštrumenta - harmonika?

Razmišljujoč je odkorakal nazaj proti skednju in po glasbi povprašal Norsgreya. Starec, ki se je zleknil s hrbtom proti jelenovemu boku, je pogledal navzgor skozi svoje oranžne lase.

»To je Swifford Fair. Ravno sem prišel od tam, kjer sem malce trgoval. Tam sem tudi dobil svoje kokoši.« Kot vedno, je bilo težko razločiti, kar je imel povedati.

»Kako daleč od tukaj je Swifford?«

»Po cesti boste prišli hitreje kot po reki. Kilometer in pol leta vrane. Tri kilometre po cesti. Devet po vaši reki. Od vas bom kupil čolna in vam dobro plačal zanju.«

S tem se niso strinjali, toda starcu so vseeno dali nekaj hrane. Ovca, ki so jo ubili, je bila dobro rejena; razrežali so jo in nekaj časa dušili ter jo začinili z zelišči, ki jih je prispeval Norsgrey iz svojega majhnega vozička. Ko so jedli meso, so ga pojedli skuhanega, saj je bilo le tako meso prijazno njihovim starim zobem in občutljivim dlesnim.

»Zakaj ne pokličete svoje žene, da bi jedla z nami?« je vprašal Towin. »Se boji tujcev ali kaj?«

»Kot sem vam že povedal, moja žena spi za tisto modro zaveso. Pustite jo pri miru — nič hudega vam ni storila.«

Modra zavesa je zakrivala en vogal skednja od vozička pa do žeblja na steni. Skedenj je bil sedaj neugodno poln, saj so ob mraku v skedenj pripeljali še ovce. Ni jim bilo lagodno, ko so morali spati še s kokošmi in severnim jelenom. Soj njihovih luči je le s težavo segel navzgor do tramov. Ti tramovi so že pred dvema stoletjema in pol prenehali opravljati svojo funkcijo. Drugo življenje je sedaj poiskalo zavetje v njih: črvi, hrošči, ličinke, pajki, bube so se s svilenimi nitmi privežale na tramove, bolhe in njihove bube v lastovičjih gnezdih, ki so čakali lastnikovo vrnitev prihodnje pomladi. Za ta preprosta bitja je minilo že veliko generacij, odkar sije človek zapečatil svoje lastno izumrtje.

»Takole, koliko let mislite, da imam?« je rekel Norsgrey in vrgel svoj barvit pogled na Marthin obraz.

»Nisem še razmišljala o tem,« je sladko izjavila Martha.

»Mislila si, da jih imam okoli sedemdeset, ali ne?«

»Resnično še nisem razmišljala o tem, ker imam raje, da sploh ne mislim na leta; to je ena izmed tem, ki je resnično ne maram.«

»Pomisli torej na moja leta. Bi rekla zgodnja sedemdeseta?«

»Verjetno.«

Norsgrey je izustil krik zmagoslavja in nato zaskrbljujoče pogledal proti modri zavesi.

»Naj vam torej povem, da nimate prav, ga. Dama, - ah, dragica, ja, zelo ste zgrešili. Naj vam povem koliko sem star? Naj? Saj mi ne boste verjeli?«

»Nadaljujte, koliko ste stari?« je vprašal Towin in bil vse bolj radoveden. »Jaz bi rekel, da jih imate petinosemdeset. Stavim, da ste starejši od mene; jaz sem bil rojen 1945., ko so vrgli prvo atomsko bombo. Stavim, da ste bili rojeni pred 1945., kolega.«

»Let s pripetimi številkami ni več,« je rekel Norsgrey s silnim prezirom in se obrnil nazaj k Marthi. »Temu ne boste verjeli, ga. Dama, toda jaz imam blizu dvesto let; v bistvu sem res zelo blizu. Lahko bi celo rekli, da imam prihodnji teden svoj dvestoti rojstni dan.«

Martha je dvignila obrv. Rekla je: »Dobro izgledate za svoja leta.«

»Nikoli niste stari dvesto let,« je posmehljivo izjavil Towin.

»Sem. Star sem dvesto let in kar je še bolj pomembno, ko boste vsi vi starci mrtvi in pokopani, bom jaz še vedno trkal po tem starem svetu.«

Towin se je nagnil naprej in jezno brcnil v možakov škorenj. Norsgrey je izvlekel palico in pametno udaril Towina po golenici. Stokajoče se je Towin opotekel na kolena in zamahnil s svojo gorjačo po starčevi glavi. Charley je tik pred zdajci ustavil udarec.

»Nehaj,« je rekel strogo, »Towin, pusti ubogega starca v njegovih utvarah.«

»To ni utvara,« je razdražljivo izjavil Norsgrey. »Lahko vprašate mojo ženo, ko se zbudi.«

Med tem pogovorom in med jedjo je Pitt komaj kaj spregovoril; sedel je potegnjen sam vase, kar je velikokrat naredil še v Sparcoti. Sedaj je rekel dovolj milo: »Bolje bi storili, če bi poslušali mene in ostale na reki, kot pa da smo se ustavili v tej norišnici za čez noč. Iz vsega ljubega sveta ste morali izbrati prav ta kraj!«

»Lahko greš ven, če ti družba ne ugaja,« je rekel Norsgrey. »Tvoj problem je, da si neotesan in še neumen za povrhu. Hvaljen bodi, umrl boš! Nihče izmed vas ne ve ničesar o svetu — kako le, če ste čepeli v tistem kraju Bogu za hrbtom. Na svetu so nova čudesa, o katerih še nikoli niste slišali.«

»Kot na primer?« je vprašal Charley.

»Vidite to rdečezeleno ogrlico, ki jo nosim okoli vratu? Dobil sem jo v Mockweaglesu. Sem eden izmed redkih ljudi, ki smo dejansko bili v Mockweaglesu. Zanjo sem plačal dva mlada jelena; bila je poceni. Vsakih sto let moraš iti nazaj tja, da obnoviš moč ogrlice, sicer nekega jutra odpreš oči in ... puf! Spremeniš se v prah in od tebe ostanejo le še zrkla.«

»In kaj se zgodi tem?« je vprašala Becky in skozi soj svetilke kukala vanj.

Norsgrey se je zasmejal.

»Zrkla nikoli ne umrejo. Mar ne veste tega, ga. Taffy? Nikoli ne umro. Videl sem jih opazovati v najbolj temni noči. Mežikajo ti, da te spomnijo, kaj se bo zgodilo s teboj, če pozabiš iti nazaj v Mockweagles!«

»Kje je to mesto Mockweagles?« je vprašal Sivobradec.

»Tega vam ne bi smel povedati. Saj ni nobenih zrkel, ki bi nas opazovala? Torej, to mesto Mockweagles obstaja, vendar je skrito; leži točno na sredini goščave. To je grad - torej, bolj je podobno stolpnici kot gradu. V spodnjih dvajsetih nadstropjih te zgradbe ne živi nihče; ta nadstropja so prazna. Hočem reči, da morate iti vse do vrhnjih nadstropij, da jih najdete.«

»Jih, kdo so jih?«

»Oh, ljudje, le navadni ljudje, le da ima eden izmed njih neke vrste drugo glavo z zapečatenimi usti, ki so zrasla na njegovem vratu. Nikoli ne bodo umrli, ker so nesmrtniki, razumete. In jaz sem kot oni, ker ne bom nikoli umrl, če bom le prihajal nazaj tja vsakih sto let. Ravno sedaj sem se vrnil od tam, ko sem bil na poti proti jugu.«

»Hočeš reči, da si bil tam že drugič?«

»Tretjič. Prvič sem šel tja na terapijo, potem pa moraš hoditi tja, da ti obnovijo kroglice.« S prsti je pletel po oranžni zavesi svoje brade in jih opazoval. Bili so tiho.

Towin je zamrmral: »Ne moreš biti tako star. Saj od nesreče, od katere se ne morejo več rojevati otroci, še sploh ni minilo toliko časa, mar ne?«

»Saj ne veš v katerem času smo. Ali nisi v svojih mislih nekoliko zmeden? Ničesar ne pravim. Vse kar pravim je le to, da prihajam od tam. Preveč klatežev, kot ste vi, se potepa naokoli in se premika po deželi. Bolje bo, ko bom šel naslednjič tja, čez sto let. Klatežev ne bo več. Vsi bodo pod rušo, iz njih pa bodo rasle mušnice. Ves svet bom imel za sebe; le midva z Liso bova ostala in tiste reči, ki žvrgolijo v živi meji. Kako si želim, da bi prenehali s tistim prekletim starim žvrgolenjem. Čez nekaj sto let bo življenje z njimi pekel.« Nenadoma je položil svoje šape čez oči; mimo njegovih prstov so prilezle velike senilne solze, ramena pa so se stresla. »To je samotarsko življenje, prijatelji moji,« je rekel.

Sivobradec je položil roko na njegovo ramo in mu ponudil, da ga spravi v posteljo. Norsgrey je odskočil in zaječal, da lahko sam poskrbi za sebe. Smrkajoč se je obrnil v mrak med kokodakajoče kokoši in zlezel za modro zaveso. Ostali so obsedeli in gledali drug drugega.

»Prismuknjen stari norec!« je nelagodno izjavila Becky.

»Izgleda, da ve veliko stvari,« ji je odvrnil Towin. »Zjutraj ga raje vprašajmo po tvojem otroku.«

Jezno se je obrnila k njemu.

»Towin, ti teslo neuporabno, da takole izdaš najino skrivnost! Mar ti nisem vedno znova ponavljala, da ne smeva povedati vse dotlej, ko bi ljudje opazili v kakšnem stanju sem? Ti neumen star jezikavec! Si kot stara baba.«

»Becky, je to res?« je vprašal Sivobradec. »Si noseča?«

»Ah, redi se kot zajec,« je priznal Towin in povesil glavo. »Dvojčka, bi rekel po občutku.«

Martha je pogledala rejeno majhno žensko; fantomske nosečnosti so bile v Sparcoti precej pogoste in niti malo ni dvomila, da je bila to ena izmed njih. Toda ljudje so verjeli, kar so hoteli verjeti; Charley je začel ploskati in resno izjavil: »Če je to res, naj bo hvaljeno Božje ime! To je čudež, znak iz nebes!«

»Ne nakladaj s tem starim sranjem,« mu je jezno zabičal Towin. »To je moje delo in od nikogar drugega.«

»Vsemogočni deluje skozi najnižjega izmed nas, Towin Thomas,« je rekel Charley. »Če je Becky noseča, potem je to znak, da bo On le prišel dol ob enajsti uri in znova napolnil Zemljo s svojimi ljudmi. Molimo vsi skupaj - Martha, Algy, Becky ...«

»Nič od tega nočem,« je rekel Towin. »Nihče ne bo molil za moje potomstvo. Tvojemu Bogu ne dolgujemo ničesar, dragi Charley. Če je tako mogočno močan, potem je bil On tisti, ki je naredil vso to škodo. Mislim, da je imel stari Norsgrey prav — resnično ne vemo, pred koliko časa se je vse to zgodilo. Ne govorite mi, da smo bili v Sparcoti le enajst let! Meni so se zdela stoletja. Morda smo vsi mi stari tisoč let in ...«

»Becky, ali lahko položim roko na tvoj trebuh?« je vprašala Martha.

»Naj vsi potipamo, Beck,« je rekel Pitt in se režal z zbujenim zanimanjem.

»Ti drži svoje tace pri sebi,« mu je rekla Becky. Toda Marthi je dovolila, da potipa pod njenimi ohlapnimi oblačili; Becky je gledala v prazno, ko je druga ženska nežno gnetla meso njenega trebuha.

»Tvoj trebuh je nedvomno napet,« je rekla Martha.

»Aha! Sem rekel!« je zaječal Towin. »Štiri leta so minila, ona je - mislim, štirje meseci. Zato nisva hotela iti iz tiste hiše, kjer smo dobili ovce. Prav lep domek bi si ustvarila tam, vendar je moral tale Pameten Norec odriniti po svoji ljubi reki navzdol.

Odkril je svoj ščetinast volčji obraz in se zarežal Sivobradcu.

»Jutri bomo šli v Swifford Fair in pogledali, kaj lahko za vaju storimo,« je rekel Sivobradec. »Sigurno imajo tam kakšnega zdravnika, ki bo pregledal Becky in ji dal nasvet. Medtem pa oponašajmo rdečkastega starca in se malce naspimo.«

»Ti poskrbi za to, da ne bo tisti jelen ponoči pojedel Isaaca,« je Becky naročila Charleyju. »Lahko bi ti povedala stvar ali dve o živalih. To so premetene zveri, ti severni jeleni.«

»Lisice že ne bi pojedel,« je rekel Charley.

»Midva sva imela enega, ki nam je pojedel mačko, ali ne Tow? Tow je včasih, ko sojih še uvažali v deželo, trgoval z jeleni —Sivobradec bo to brez dvoma vedel.«

»Poglejmo, vojna se je končala leta 2005, ko je vlada padla,« je rekel Sivobradec. »Koalicija je nastala leto dni kasneje in mislim, da so bili oni prvi, ki so uvozili severne jelene v Britanijo.«

Spomin se je vrnil kot zamegljena časopisna slika. Švedi so ugotovili, da so med velikimi prežvekovalci ostali le še jeleni, ki so lahko normalno rojevali žive mladiče. Trdilo se je, da so te živali pridobile neko stopnjo odpornosti na sevanje, saj so lišaji, ki sojih jedli, vsebovali visoko stopnjo onesnaženosti. Leta 1960, še preden se je rodil Sivobradec, je bila onesnaženost v njihovih kosteh od 100 do 200 stroncijskih enot — to je bilo od 6- do 12krat nad varno mejo za ljudi.

Ker so bili jeleni učinkovite transportne živali kot tudi dober vir mesa in mleka, so se zahteve po njih v Evropi močno povečale.

V Kanadi so postali severnoameriški jeleni enako popularni. V različnih obdobjih se je v Britanijo uvozilo cele črede švedskih žalog.

»Bilo je okrog leta 2006,« je potrdil Towin. »Takrat je namreč umrl moj brat Evan. V trenutku ga je zmanjkalo, medtem ko je srkal svoje pivo.

»Kar se tiče severnega jelena,« je rekla Becky. »Z njim sva dobro zaslužila. Za to zver sva morala imeti celo dovoljenje - Daffid mu je bilo ime. Velikokrat sva ga dajala v najem za delo.«

»Za svojo majhno trgovino sva imela lopo. Tam sva imela Daffida. Bilo je zelo udobno,s senom in z ostalimi stvarmi, imela sva tudi starega mačkona Billyja. Bil je zelo star in izredno inteligenten. Ni bilo boljšega mačkona, seveda pa ga sploh ne bi smela imeti. Po vojni so postali zelo strogi in Billy je moral iti za hrano. Kot da sva ga pustila na cedilu!

»Včasih je koalicija poslala policijo, ki je kar vstopala v hiše -brez trkanja, veš. Potem so preiskali hišo. Preživeli smo te strašne čase, prijatelji!

»Kakorkoli, tiste noči je Tow pritekel domovbil je na pijači — in rekel, da k nama prihaja policija na pregled.«

»In tudi so prišli!« je rekel Towin in kažal znake starega vznemirjenja.

»Tako je torej rekel,« je ponovila Becky. »Skriti sva morala ubogega starega Billyja, sicer bi nas vse naložili v marico. Tako sem stekla z njim v lopo, kjer je kot grda zver ležal Daffid, in ga skrila pod slamo.

»Nato sem odšla nazaj v najino domovanje. Policije ni bilo od nikoder. S Towom sva hitro zaspala in sredi noči si je stari norec začel domišljati razne stvari.«

»Sli so mimo nas!« je izjavil Towin.

»Torej sem vstala in odšla v lopo, kjer je stal Daffid in žvečil, o Billyju pa ni bilo ne duha ne sluha. Sla sem po Towina in oba sva začela iskati; Billyja ni bilo. Nato sva videla, kako iz Daffidovih ust visi krvav rep najinega Billyja.«

»Nekega drugega dne je pojedel tudi eno izmed mojih rokavic,« je rekel Towin.

Ko se je Sivobradec namestil na ležišče k edini laterni, je bila zadnja stvar, ki jo je videl, mračen izraz Norsgreyevega jelena. Te živali so lovili ljudje iz paleolitika; morali so počakati le še malo in lovcev ne bo več.

V Sivobradčevih sanjah je prišlo do situacije, ki se ne bi mogla zgoditi. Bilje v restavraciji in tam večerjal z nekaj ljudmi, ki jih ni poznal. Oni, njihovo obnašanje, njihova obleka, so bili zelo izdelani, skoraj umetni; s priborom so jedli krožnike. Vsi navzoči so bili zelo stari - stoletni ljudje - kljub temu pa so bili še mladostni, celo otročji. Ena izmed prisotnih žensk je govorila, da je rešila celoten problem; tako, kot so do sedaj odrasli rasli iz otrok, bodo sčasoma začeh iz odraslih rasti otroci, če bodo le dovolj dolgo čakli.

In nato so se vsi smejali dejstvu, da se te rešitve ni spomnil že kdo prej. Sivobradec jim je razložil kako je bilo, kakor da bibih vsi igralci vlog, pri tem pa se je zastor odprl za vedno - ko je govoril, je iz sočutja tajil globljo resnico, da se to že dogaja in da se je že dogajalo pred njimi. Vse naokoli so bili mladi otroci (čeprav so izgledali nenavadno odrasli), ki so plesali in se obmetavali z neko lepljivo snovjo.

Nekaj tega sije hotel zapomniti, ko je vstal. V starodavni luči zore je Norsgrey vpregel svojega jelena. Žival je držala glavo nizko spuščeno in sopihala v jutranji hlad. Zaviti v svoje odeje so bili ostali iz Sivobradčeve druščine bolj podobni grobovom kot pa človeškim oblikam.

Sivobradec je odgrnil eno odejo, vstal, se pretegnil in odšel k starcu. Prepih, na katerem je ležal, mu je otrdil okončine in jih naredil mlahave.

»Zgodaj greš na pot, Norsgrey.«

»Vedno zgodaj vstajam. Lita želi oditi.«

»Se danes dobro počuti?«

»Ne meni se za njo. Varno je spravljena pod baldahinom vozička. Zjutraj se noče pogovarjati s tujci.«

»Ali je ne bomo videli?«

»Ne.« Čez voziček je bilo razpeto staro platno in privezano tako, da nihče ni videl, kaj je pod njim. Izpod njega je pritekel piščanec. Norsgrey je že zbral svoje kokoši. Sivobradec je razmišljal, kaj njihovega bi lahko zmanjkalo, ko je videl, daje starec deloval tako zelo potiho.

»Vam bom jaz odprl vrata,« je rekel. Stari tečaji so zaškripali, ko je odprl vrata. Tam je stal, se praskal po bradi in se zazrl v pokrajino pred sabo, prekrito z zmržaljo. Njegov spremljevalec je otrpnil, ko je hlad vstopil v skedenj. Isaac je vstal in si polizal gobček. Towin je poškilil na pokvarjeno uro. Jelenje začel hoditi in vleči voziček na odprto.

»Zebe me in otrpel sem; minuto ali dve bom hodil s tabo, da te malo pospremim,« je rekel Sivobradec in si odejo bolj tesno ovil okoli sebe.

»Kakor želiš. Vesel bom tvoje družbe, da le ne bi preveč govoril. Rad zgodaj odrinem, ko še ni tako glasno. Do poldneva se razbesni hrup, kot da bi živa meja gorela.«

»Se vedno lahko najdeš poti, po katerih bi potoval?«

»Ah, med potrebnimi cilji je še vedno dovolj cest odprtih. Zadnje čase se zopet več potuje; ljudje postajajo nemirni. Zakaj ljudje ne ostanejo, kjer so, in umrejo v miru, ne vem.«

»To mesto, o katerem si nam zvečer pravil...«

»Včeraj nisem povedal ničesar. Bil sem pijan.«

»Mockweagles si mu rekel. Kakšne vrste terapijo si dobil, ko si bil tam?«

Norsgreyeve oči so skoraj izginile med gubami njegove fibrozne rdeče kože. S palcem je sunil v grmovje, skozi katerega sta se prerivala.

»Tamle so in vas čakajo, moj bradati prijatelj. Lahko jih slišiš, kako žvrgolijo in cvrčijo, ali ne? Bolj zgodaj vstajajo od nas, v posteljo pa gredo pozneje od nas in na koncu vas bodo dobili.«

»Tebe pa ne?«

»Jaz grem in dobim to injekcijo, ki zadostuje za naslednjih sto let.«

»Torej ti dajejo ... Dobiš tako injekcijo kot tudi tiste zadeve okoli vratu. Saj veš, zakaj imaš te kroglice okoli vratu? To so vitaminske tablete.«

»Ničesar nisem rekel. Ne vem, o čem govoriš. Kakorkoli, za vas smrtnike je bolje, da držite jezike za zobmi. Tukaj je cesta in jaz grem.«

Ven sta prišla na neke vrste križišču, kjer je njuno pot sekala cesta, na kateri so bili še vedno sledovi betona. Norsgrey je s palico udaril jelena in ga pognal v hitrejšo hojo.

Preko ramena je pogledal Sivobradca, njegov nejasen dah pa se je zapletel s svetlimi dlakami njegovih lic. »Nekaj ti povem — če pridete v Swifford Fair, vprašajte po Bunnyju Jingadangelowu.«

»Kdo je on?« je vprašal Sivobradec,

»Pravim ti, da je on možak, ki ga morate najti v Swifford Fairu. Zapomni si ime - Bunny Jingadangelow,«

Ovit v odejo je Sivobradec stal in opazoval izginjajoči voziček. Zdelo se mu je, da se platno na vozu premika in da je opazil - ne, morda ni bila roka, pač pa samo plod njegove domišljije. Tam je stal, dokler ni zvita cesta odnesla Norsgreya in njegovega prevoza z dosega pogleda.

Ko se je že obrnil stran, je v bližnjem grmovju opazil truplo z zlomljenim vratom. Imelo je tisti režeč se izraz na obrazu, ki ga dobijo le tisti, ki so že dolgo mrtvi. Njegova lobanja je bila zakrpana z mesom in s suhim listjem. Jakna trupla je bila tanka, njegovo meso pa še tanjše; bilo je nagrbančeno, kot da bi se vlaga posušila na delu peska in za seboj pustila palice rebrne soli.

»Na križišču je bilo puščeno v opozorilo prestopnikom ... Kot v srednjem veku ... Starem srednjem veku ...« sije zamrmral Sivobradec. Očesne jamice so zrle vanj. Manj ga je prevzel gnus kot pa želja po DOUCHevem tovornjaku, ki ga je zabarantal pred leti. Kako so ljudje podcenjevali vrednost mehanskega orodja! Zelja po snemanju se je spravila nadenj; nekdo bi moral pustiti za seboj povzetek Zemljinega padca, pa četudi le za gostujoče arheologe iz drugih verjetnih svetov. S težavo se je opotekel nazaj po cesti proti skednju in si govoril: »Bunny Jingadangelow, Bunny Jingadangelow ...«

Tistega dne je padla noč v ritmu glasbe. Lahko so videli luči Swifforda preko nizkega poplavljenega terena. Veslali so po odseku Temze, ki je podrla svoje obrežje in se razširila po bližnjem zemljišču, s tem pa iz rastja naredila vodne rastline. Kmalu so se v bližini pojavili še drugi čolni in ljudje, ki so jim klicali; njihovo govorico je bilo težko razumeti kot Norsgreyevo od začetka.

»Zakaj ne govorijo angleško kot včasih?« je jezno vprašal Charles »Vse so tako otežili.«

»Morda se ni zmešalo le času,« je izjavil Towin. »Verjetno so se spremenile tudi razdalje. Morda je tole Francija ali pa Kitajska; kaj misliš, Charley? Sedaj bi verjel karkoli.«

»Ti norec,« je rekla Becky.

Prišli so do kraja, kjer je bil zgrajen visok nasip oziroma jez. Za njim so stala različna bivališča, ute in stojnice, izmed katerih je bila večina začasne narave. Tukaj je stal tudi kamnit most vsiljene arhitekture, katerega kamnita ograja je bila že na pol podrta. Skozi njegov razpon so videli trzajoče svetilke in dva moža, ki sta hodila med majhno čredo severnih jelenov, jih negovala in preverjala, če imajo dovolj vode za čez noč.

»Paziti bomo morali čolne in ovce,« je rekla Martha, ko so pristali ob mostu. »Ne vemo, ali so ti ljudje vredni zaupanja. Jeff Pitt, ti ostani z menoj, drugi pa naj se gredo razgledat naokoli.«

»Bolje, ja,« je rekel Pitt. »Tukaj bova vsaj izven dometa težav. Medtem si lahko celo razdeliva hladen ovčji kotlet.«

Sivobradec se je dotaknil ženine roke.

»Preveril bom, koliko bi nam ovce lahko prinesle, če že gremo v mesto,« je rekel.

Nasmehnila sta se drug drugemu, on pa je nato stopil na obrežje v vrvež velesejma s Charleyjem, Towinom in z Becky. Od malih zametkov ognja se jim je pod noge valil gost dim. V zraku je visel vonj po kuhani hrani. Okoli večine malih ognjišč so stale skupinice ljudi in ulični prodajalec, ki je ponujal svojo robo, pa naj si je šlo za lešnike in sadje. Nek debelolični možakar je ponujal sadje, katerega imena se je Sivobradec spominjal iz drugega sveta, breskve, ali pa ure, kotličke in zdravilne napoje. Stranke so plačevale s kovanci. V Sparcoti je valuta skoraj izginila; skupnost je bila dovolj majhna za enostavno zamenjavo dela in dobrin.

»Oh, dobro je biti ponovno v civilizaciji,« je rekel Towin in potrepljal ženino zadnjico. »Kako ti je všeč tole, gospodičnica? Bolje od potovanja po reki, mar ne? Poglej, še pivnico imajo! Pojdimo vsi nekaj spit, da se malo ogrejemo, kaj mislite?«

Iz žepa je potegnil bajonet, ga pokažal razpečevalcem in povedal svojo ponudbo. Zanj je dobil polno pest srebrnikov. Zgrožen nad svojo bistroumnostjo je dal nekaj dobljenega denarja Charleyju in Sivobradcu.

»To vama le posojam. Jutri bomo prodali eno ovco in tedaj mi bosta vrnila. Fanta, želim pet odstotkov.«

Prebili so se v najbližjo beznico z lesenim podom. Ime Potsluck Tavern je z zvitimi črkami pisalo nad vrati. Pivnica je bila prenapolnjena s srednjeveškimi možmi in z ženami, za šankom pa so nad steklenicami bedeli ogromni raskavi moški, ki so izgledali kot obolela hrastovina. Ko je srknil medico, je Sivobradec prisluhnil pogovorom okoli sebe. Nikoli si ni mislil, da mu bo tako dobro delo žvenketanje denarja v žepu.

Vtisi in podobe so ga vse bolj vznemirjale. Izgledalo je, kot da so z odhodom iz Sparcote ušli iz koncentracijskega taborišča. Tukaj je človeštvo živelo dalje na način, ki ga Sparcota ni mogla poznati. Človeštvo bo morda še enkrat smrtonosno ranjeno; v drugi polovici stoletja, ko ga bo nekaj odneslo in odstranilo; toda do takrat je bilo treba opraviti še kakšen posel, skleniti še kakšno kupčijo ter še kdaj izraziti hlad ali pa toplino osebnosti. Ko se je medica začela naseljevati v njegovi krvi, se je Sivobradec razveselil, ko je videl, da je človečnost še prisotna v opomin na neumnost.

Postaran parje sedel takoj za njim; oba sta nosila slabo prilegajoče proteze, ki so izgledale, kakor da so bile pribite na svoje mesto pri najbližjem kovaču. Sivobradec je pil med glasnim pogovorom skupine ljudi, ki so sedeli za njim. Proslavljali so njuno poroko. Starčkova prejšnja žena je pred mesecem dni umrla zaradi bronhitisa. Njegovi igrivi pogledi novi izbranki, vsi prsti pod mizo in smeh do ušes so vsebovali kljub plesu smrti okoli njij, veliko optimizma, kar je sovpadalo z učinki medice.

»Vi niste iz mesta?« je Sivobradca vprašal eden izmed zadrgnjenih natakarjev. Njegov naglas, kot tudi naglas vseh, ki so jih srečali, je bilo sprva težko razumeti.

»Ne vem, katero mesto mislite,« je rekel Sivobradec.

»Torej, iz Enshama ah Ainshama, miljo oddaljenega od tod. Ze od začetka vas imam za tujca. Včasih smo imeli velese jem tam, na cestah, kjer je bilo udobno in suho, toda lani so si izmislili, da smo prinesli s seboj tudi gripo, tako da nas letos niso več hoteli. Zato smo sedaj tukaj, na močvirju, in čakamo, da nas zadane revma. Sedaj naj bi od tam hodili k nam - ni več kot miljo hoje, toda večina je tako starih in lenih, da se jim ne ljubi več. Zato so posli tako necvetoči.«

Kljub temu da je izgledal kot razbrazdan hrast, je bil precej nežen možak. Predstavil se je kot Pete Potsluck in se pogovarjal s Sivobradcem med strežbo.

Sivobradec mu je začel praviti o Sparcoti; zdolgočaseni so se Becky, Towin in Charley, zadnji z Isaacom v naročju, odstranili in se vklopili v pogovor s svati. Potsluck je rekel, da se spominja velikega števila skupnosti, kot je Sparcota, zakopanih v divjini. »Naj pride huda zima, kot je že nismo imeli leto ali dve in nekatere izmed njih bodo popolnoma izbrisane. To bo začetek konca vseh nas.«

»Se še kje bojujejo? Ali slišite govorice o invaziji s Škotske?«

»Pravijo, da gre Škotom precej dobro tam v hribih. Njih je že tako precej malo; tukaj doli je prebivalstva tako veliko, da je bilo potrebno nekaj let bolezni in lakote, da je naše število padlo na delovni minimum. Škoti so se verjetno izmaknili tem težavam -toda zakaj bi nam hoteli zagreniti življenja? Vsi postajamo nesposobni za bojevanje.«

»Na tem velesejmu sem videl nekaj divjih možakov.«

Potsluck se je zasmejal. »Tega ne zanikam. Senilni prestopniki jim pravim. Smešno, brez mladine so starci začeli izvajati svoje trike in ukane.«

»Kaj se je potem zgodilo ljudem, kot je bil Croucher?«

»Croucher? Oh, diktatorski razred je mrtev in pokopan skupaj z njegovimi dobrimi deli. Ne, za vladanje z železno roko postaja prepozno. Mislim, saj po mestih še veljajo neki zakoni, toda izven mest ni ničesar več.«

»Nisem mislil zakona s silo.«

»Torej zakona brez sile pa tako ali tako ne moreš imeti, ali ne? Obstaja stopnja, kjer je prisila slaba, toda ko padeš na to stopnjo, prisila postane moč in to je pozitivno.«

»Verjetno imate prav.«

»Mislil bi si, da to veste. Izgledate kot nekdo, ki všelej nosi kanček zakona s seboj; s temi velikimi pestmi in košato brado.«

Sivobradec se je zarežal. »Ne vem. Težko je soditi o karakterju drugih v nezaslišanem času, kakršen je sedaj.«

»Se o sebi še niste povsem odločili? Morda vas točno to dela tako mladega.«

Ko sta zamenjala temo, je Sivobradec zamenjal svojo pijačo; naročil je velik kozarec vina zase in enega za Potslucka. Svatje za njim so postali zelo glasni, začeli so peti kratke pesmi izpred stoletja, ki so se za čuda obdržale - obdržale v žrelu, je pomislil Sivobradec, ko so začeli:

»Če bi bila edino dekle na svetu,

in jaz edini moški...«

»To bi se znalo celo uresničiti,« je rekel Potslucku na pol smeje. »Si videl v zadnjem času kaj otrok? Mislim, ali se jih je v tem delu kaj rodilo?«

»Tukaj imajo predstavo spačkov. Bi radi šli in si jo ogledali,« je rekel Potsluck. Nenadna žalost je zatemnila njegov humor in tako se je ostro obrnil stran ter začel urejati steklenice za sabo. Čez nekaj časa, kot da bi čutil, daje nespoštljiv, se je obrnil nazaj k Sivobradcu in začel govoriti z novim tonom.

»Včasih sem bil frizer; še pred Nesrečo in vse do tedaj, ko je tista trenutna koalicijska vlada zaprla moj butik. Izgleda, kot da je bilo to že davno nazaj - pa saj tudi je - pred dolgimi leti, mislim. Mojega poklica me je naučil oče, ki je imel butik pred menoj, in vedno sem govoril, ko smo slišali za radiacijsko bojazen, da tako dolgo, kot bodo hodili ljudje naokoli, bodo tudi želeli nove frizure -dokler me niso odgnali. Danes še vedno sem ter tja ostrižem kakšnega potnika. Se vedno obstaja nekaj takih, ki jim ni vseeno za videz, kar mi je v veselje.«

Sivobradec ni rekel ničesar. Prepoznal je človeka v prijemu spominov; Potsluck je izgubil nekaj svojega delno podeželskega načina govorjenja; z vljudno frazo kot 'tisti, ki jim še vedno ni vseeno za videz’ je razkril, kako je zdrsnil nazaj za pol stoletja, v tisti izginuli svet sanitarnih ugodnosti, gelov za lase, tekočin za po britju ter ogabnih vonjev in napak.

»Spominjam se, ko sem bil še zelo mlad, da sem hodil v neko zasebno hišo — še sedaj si lahko zamislim tisti prostor, ki je že davno tega propadel. Ko sem hodil po stopnicah navzgor, je bilo zelo temno, pa še mlado prijateljico sem moral držati za roko. Ja, tako je; tja sem šel tudi po tem, ko so zaprli moj butik, se spominjam. Moj oče me je poslal tja; nisem jih imel več kot sedemnajst, če sploh.

»In v zgornjem nadstropju, v spalnici, je v krsti ležalo truplo mrtvega moškega. Izgledal je popolnoma mirno. Bilje dobra stranka za časa svojega življenja. Njegova žena je vztrajala, da se ga še pred pogrebom ostriže. Vedno je bil urejen gospod, mi je dejala. Po opravljenem delu sem govoril z njo v pritličju hiše - bila je suhica z uhani. Plačala mi je pet šilingov. Ne, ne spominjam se — lahko da jih je bilo deset. Kakorkoli, gospod, v tistih časih je bila to zelo radodarna vsota.«

»Tako sem ostrigel tistega možaka. Ali veš, kako lasje in nohti rastejo še po smrti? Moral bi jih le obrezati in pristriči, jaz pa sem jih postrigel spoštljivo, kot sem le mogel. V tistem času sem bil še vernik, pa če verjamete ali ne. In ta mlada dama, ki me je pospremila po stopnicah navzgor, je morala držati možakovo glavo pokonci, da sem lahko prišel s škarjami zraven; nekje na polovici dela se je začela hihitati in spustila glavo mrtveca. Rekla je, da hoče poljub. Bil sem precej šokiran, ko sem ugotovil, da je bil mrtvec njen oče ... Ne vem, zakaj vam to pravim. Spomin je redka, smešna stvar. Če bi imel v tistem času kaj pameti, bi na mestu privil smešno majhno neolikanko, vendar sem bil takrat že preveč seznanjen z življenjem — pozabi smrt! Bi spili še enega?«

»Hvala, se bom raje vrnil malo pozneje,« je rekel Sivobradec. »Sedaj bi se rad še malce razgledal po sejmu. Ali poznate koga z imenom Bunny Jingadangelow?«

»Jingadangelow? Ja, zanj sem že slišal. Kaj želite od njega? Pojdite preko mostu in po cesti proti Enshamu, kjer boste naleteli na njegovo stojnico; na njej ima napisane besede ‘večno življenje’. Ne morete je zgrešiti. V redu?«

Sivobradec se je ozrl po pojoči druščini in ujel Charleyjev pogled. Charley je vstal in skupaj s Sivobradcem odšel, Towin in Becky pa sta še ostala in s svati prepevala pesem Staro železo.

»Možak, ki se je poročil, je rejec severnih jelenov,« je rekel Charley. »Izgleda, da so to še vedno edini veliki sesalci, ki jih sevanje ni prizadelo. Se še spominjaš, ko so ljudje govorih, da jih tukaj ne bomo mogli rediti, češ da je podnebje preveč vlažno za njihove kožuhe?«

»Tudi za moj plašč je tukaj prevlažno, Charley ... Je manj hladno, po oblakih sodeč pa se zopet pripravlja na dež. Kje se bomo namestili za čez noč?«

»Ena izmed žensk je rekla, da si lahko najamemo sobo v mestu. Bova pogledala. Saj še ni tako pozno.«

Hodila sta po cesti in se na različnih mestih prerivala skozi množico.

Isaac je zacvilil in posmrkal, ko so šli mimo kletk z lisicami, ob katerih so bile tudi kletke polne podlasic. Naprodaj so bile tudi kokoši, ženska, ovita v krzno, pa jima je hotela prodati jelenov rog kot amulet proti impotenci in slabemu zdravju. Dva vsiljiva šarlatana sta prodajala odvajala, amulete proti revmi in zdravila proti starostnim krčem; tistih nekaj ljudi, ki je stalo okoli njune stojnice, je izgledalo skeptčnih. Prodaja je bila v teh večernih urah zelo nizka; v tem času dneva so se ljudje raje zabavali kot pa kupčevali in žonglerje zato privabil kar častitljivo množico ljudi. Enako se je godilo tudi napovedovalcu usode — čeprav mora biti sedaj to omejena umetnost, je pomislil Sivobradec, ko se vsi temni tujci spreminjajo v sive, stopicanja drobcenih nožič pa ni od nikoder.

Star sključen mož je masturbiral v jarku in pijano preklinjal svoje seme. Potem sta prišla do druge stojnice, ki je bila malo boljša od lesenega odra. Nad njo je nihal napis z besedami VEČNO ŽIVLJENJE.

»To je gotovo luknja, Jingadangelowa luknja,« je rekel Sivobradec.

Tukaj je stalo nekaj ljudi; nekateri so poslušali moškega, ki je govoril z odra, drugi pa so se drenjali okoli figure, ki je bila naslonjena na rob odra, okoli nje pa sta jokali in se drli dve baburi. Kaj se dogaja, je bilo težko videti zaradi migajoče svetlobe nezaščitenih bakel, toda besede moškega na odru so stvari razjasnile.

Ta govorec je bil visokorasla postava z divjimi lasmi in s popolnoma belim obrazom, izpod oči pa so izstopali rahlo sivi podočnjaki. Govoril je z učenim glasom; zaradi njegove silne vnetosti se je njegova podoba komaj še držala pokonci, ko je z divjima rokama podpiral svoje fraze.

»Tukaj pred nami vidite dokaz tega, kar govorim, moji prijatelji. Pred našimi očmi se je naš brat pravkar poslovil od tega življenja. Njegova duša je zapustila razcapan ovoj in nas zapustila. Poglejte nas — poglejte nas, moji dragi verniki, ko smo oblečeni v ta razcapana oblačila na to hladno in bedno noč nekje v velikem vesolju. Ali si kdo upa v svojem srcu reči, da ne bi bilo bolje slediti Inašemu prijatelju?«

»K hudiču s tem!« se je zadrl neki moški in razbil steklenico.

»Za vas to ne bi bilo bolje, se strinjam, prijatelj moj - saj vi bi odšli s tega sveta pred Boga kot naš brat tukaj, poln alkohola. Gospod ima dovolj naših umazanih neumnosti, verniki; to je čista resnica. Od nas je dobil več, kot lahko prenese. Z nami je zaključil, toda ne z našimi dušami. Zapustil nas je in posledično ne bo več odobraval, če bomo do roba vztrajali pri neumnostih, ki bi jih morali pustiti za seboj že v mladosti.«

»Kako naj se pa potem ogrejemo v teh hladnih zimskih nočeh?« je vprašal veseljak, okoli njega pa se je razlezel val odobravanja. Charley ga je potrepljal po ramenu in rekel: »Bi bili prosim tiho, medtem ko tale gospod govori?«

Veseljak se je nemudoma obrnil proti Charleyju. Čeprav so ga leta oslabela kot suho slivo, so njegova usta pordela in se razpotegnila po obrazu, kot da bi jih nekdo pribil tja s pestjo. Hipoma jih je tudi povesil, ko je videl, daje Charley močnejši, in utihnil. Duhovnik je nepremično nadaljeval s svojim govorom.

»Pokloniti se moramo pred Njegovo voljo, moji prijatelji, to moramo storiti. Kmalu bomo vsi tukaj padli na kolena in začeli moliti. Za nas bo dobro, da bomo šli skupaj v Njegovo prisotnost, saj smo zadnji izmed Njegovih generacij in zato se moramo tudi prenašati. Česa bi se morali bati, če smo pravični, se vprašajte? Enkrat je že očistil Zemljo s poplavo zaradi človeških grehov. To pot pa je iz naših genitalij vzel od Boga dano moč razmnoževanja. Če mislite, daje to hujša kazen od poplave, potem so grehi našega stoletja, enaindvajsetega stoletja, hujši. Zemljo lahko čisti kolikorkrat ga je volja in začne ponovno.

»Torej ne jokajmo za to Zemljo, ki jo bomo zapustili. Rojeni smo, da lahko izginemo kot je izginila živina in tako pripravimo Zemljo za Njegova nova dela. Naj vas spomnim, moji verniki, preden pademo na kolena v molitvi, na besede iz Biblije, ki se nanašajo na naš čas.«

Sklenil je svoji drhteči roki, se zagledal v temo in začel recitirati: »To, kar doleti sinove človeka, naj doleti zver—ja, enako jih je doletelo. Ko eden umre, umre tudi drugi, saj imajo le en dih. Če nima človek premoči nad zverjo, so vsi nični. Vsi odidejo na isti kraj, vsi vstanejo iz prahu in se tudi povrnejo v prah. Zatorej razumem, da ni ničesar boljšega kot to, da se človek razveseli nad Gospodovimi deli, saj so to Njegova dela. In kdo bo ostal, da bi videl, kaj pride za človekom?«

»Za menoj bo prišla moja gospa, če ne pridem domov,« je rekel veseljak. »Lahko noč vam želim, župnik.« Odšel je po cesti in se opiral na tovariša. Sivobradec je potegnil Charleyjevo roko in rekel: »Ta mož ni Bunny Jingadangelow, pa čeprav oglašuje večno življenje. Pojdiva dalje.«

»Ne, poslušajva še malo, Sivobradec. Tukaj stoji mož, ki govori resnico. Koliko časa že nisem slišal koga, ki se ga splača poslušati?«

»Ostani torej tukaj, jaz pa grem še malo naprej.«

»Ostani in poslušaj, Algy, dobro ti bo delo.«

Toda Sivobradec je šel naprej. Pridigarje zopet uporabil mrtveca pod odrom za svoj tekst. To bi znala biti ena izmed napak človeštva — celo prepričan ateist je moral priznati, da so bile napake - da nikoli ni bil zadovoljen z nobeno stvarjo zaradi nje same; človek je moral spreminjati stvari v simbole drugih stvari. Mavrica ni bila le mavrica; nevihta je bila znak božanske jeze. Kaj je vse to pomenilo? Kar je verjel agnostik in kar je verjel župnik, niso bili le protislovni sistemi misli: bili so enakovredni sistemi misli zato, ker si je nekje vzdolž evolucijske črte človek, ki je razvil svojo navado mišljenja v simbolih, zagotovil več možnosti, kot jih je bil sposoben uporabiti. Živali se niso nikoli premaknile na to stopnjo domišljanja - živali so se le razmnoževale in jedle; toda duhovniku je bil kruh simbol življenja, kot je bil penis poganu. In tudi same živali so bile porinjene v službo simbolov — in ne le v srednjeveških atlasih živali, pač pa v vseh pogledih.

Takšna raba je bila motnja, čeprav je bil človek očitno nezmožen preživeti brez nje. In to je bila težava že od samega začetka. Morda je bila težava že v samem začetku, med prvimi ljudmi, da človek nikoli ni bil jasno definiran (glede na to, da so bili prvi ljudje tudi simboli in kot tako so morali biti bodisi drvarski suroveži bodisi boječi divjaki ali pa kaj podobnega). Verjetno so prvi ogenj, prvo orodje, prvo kolo ali prva risba v apneni jami vsi vsebovali bolj simbolično kot praktično vrednost in so vsi služili prej motnji kot pa resničnosti. Šlo je za neke vrste norost, ki je vodila človeka z njegovih skromnih gozdnih robov v mesta, v umetnost in vojne, v verske pohode, v mučeništvo in prostitucijo, v dispepsijo in post, v ljubezen in sovraštvo; vse izhaja iz lova za simboli. Na začetku je bil simbol, na območju Zemlje pa je ležala tema.

Sivobradec je opustil svojo misel, ko se je približal naslednji postaji na cesti. Znašel se je pred še enim znakom, na katerem je pisalo ‘večno življenje’.

Znak je visel nad pročeljem garaže, ki se je pijano naslanjala na zanemarjeno hišo. Vrata so odpadla, vendar so bila nastavljena z notranje strani, da so zastrla zadnjo polovico garaže. Za njimi je gorel ogenj in metal senco dveh ljudi na streho. Pred vrati je na škatli sedela zgrbančena starka in s hladnima rokama držala svetiLko. Na običajen način je zaklicala Sivobradcu: »Če želite večno življenje, ga lahko najdete tukaj. Ne poslušajte pridigarja! Njegova cena je previsoka. Tukaj vam ni treba dati ničesar, ničemur se vam ni treba odreči. Naša vrsta večnega življenja se lahko kupi v brizgi in tako ne more škoditi vaši duši. Vstopite, če želite večno živeti!«

»Mislim, da povsem ne zaupam niti vam niti pridigarju, starka.«

»Vstopite in se prerodite, stara vreča kosti!«

Takšen način nazivanja mu ni bil čisto nič všeč, zato je Sivobradec ostro rekel: »Govoriti hočem z Bunnyjem Jingadangelowom. Je tukaj?«

Stara vešča je zakašljala in pljunila na tla kepo zelene sluzi.

»Doktorja Jingadangelowa ni tukaj. On ni deklica na poziv, ko si kdorkoli izmisli, veste. Kaj hočete?«

»Mi lahko poveste, kje je? Želim govoriti z njim.«

»Zmeniva se za datum, če želite pomlajevanje ali pa seanso nesmrtnosti, toda pravim vam, da njega ni tukaj.«

»Kdo je za vrati?«

»Moj mož, če že morate vedeti, in stranka, če se vas to sploh kaj tiče. Kdo ste vi, pravzaprav? Se nikoli vas nisem videla.«

Ena izmed senc se je malo bolj divje premaknila preko strehe in visok glas je rekel: »So zunaj kakšne težave?«

Naslednjega trenutka se je pojavil mladenič.

Učinek na Sivobradca je bil kot šok zaradi hladne vode. Skozi naporna leta je prišel do spoznanja, da je otroštvo dandanes nič več kot ideja, vtisnjena v lobanji starcev, ter da je bilo mlado meso le še antika. Če si pozabil na govorice, je bil on sam vse, kar je imel osušeni svet ponuditi v obliki mladeniča. Toda to, ta mladenič, je bil oblečen le v neke vrste tuniko, ki je nosil rdečezeleno ogrlico, podobno Norsgreyevi, in kažal svoje bele noge in roke ter gledal Sivobradca s širokimi in nedolžnimi očmi...

»Moj Bog,« je rekel Sivobradec. »Oni, oni se še vedno rojevajo!«

Mladenič je spregovoril z brezosebnim glasom. »Pred seboj vidite, gospod, koristne učinke dobro znane kombinacije seans pomlajevanja in nesmrtnosti Dr. Jingadangelowa, ki jo spoštujejo in priporočajo vse od Gloucesterja do Oxforda, od Banburyja do Berksa. Pridite na seanso, gospod, dokler še ni prepozno. Lahko postanete kot jaz, prijatelj; vzeti morate le nekaj zaporednih odmerkov.«

»Ne verjamem vam nič bolj, kot sem verjel pridigarju,« je rekel Sivobradec, še vedno rahlo prevzet. »Koliko si star, poba? Šestnajst, dvajset, trideset? Pozabil sem mlada leta.«

Preko strehe se je premaknila tudi druga senca, na piano pa je stopil grotesken možak z gnezdom bradavic po bradi in čelu. Bil je tako močno sključen, da je le s težavo pogledal navzgor proti Sivobradcu izpod svojih gostih obrvi.

»Želite terapijo, gospod? Želite postati ponovno prisrčen in lep, kot je tale privlačen mladenič?«

»Vi si pa niste najboljša reklama za svoje izdelke, ali ne?« je rekel Sivobradec in se ponovno obrnil proti mladeniču. Stopil je bliže in si ga natančneje ogledal. Ko so minili prvi presunljivi učinki, je videl, da je bil mladenič v bistvu le ohlapen in ubog vzorec z ne prav lepo zunanjo podobo.

»Doktor Jingadangelow je prepozno razvil svoja zdravila, da bi mi lahko pomagal, gospod,« je rekel grotesknež. »Prepozno sem naletel nanj, bi lahko rekli, toda vam bi lahko pomagal, kot je pomagal najinemu prijatelju tukaj. Najin mladi prijatelj je star sto petindevetdeset let, gospod, čeprav mu jih nikoli ne bi prisodili. Naj bo blagoslovljen, saj je v polnem razcvetu mladosti, kot bi bili lahko tudi vi.«

»Nikoli v življenju se še nisem počutil tako dobro,« je rekel mladenič s svojim nenavadno visokim glasom. »Jaz sem na višku mladosti.«

Nenadoma ga je Sivobradec prijel za roko in ga zavrtel, da mu je soj svetilke obsijal obraz. Deček je zacvilil zaradi nenadne bolečine. Nedolžnost v njegovih oče se je razblinila. Debela plast pudra na njegovem obrazu se je nagubala zaradi bolečine; odprl je usta in razkril črne čekane za sprednjo plastjo bele barve. V trenutku se je izmuznil in brcnil Sivobradca v golen ter začel preklinjati.

»Ti lopov, ti umazani mali goljuf, ti si star devetdeset let —bil si kastriran!« Sivobradec se je jezno pognal nad starca. »Nimaš pravice, da počneš take goljufije!«

»Zakaj ne? On je moj sin.« Umaknil se je z dvignjeno roko pred obrazom. Videlo se je le njegovo zvito čeljust, ki je cmokala od jeze. ‘Deček’ je začel tuliti. Ko se je Sivobradec obrnil, je kriknil: »Ne dotikaj se mojega očeta! Bunny in jaz sva se spomnila tega. Le pošteno služiva. Mislite, da si želim preživeti svoje dni utrujenega videza in sestradan kot ste vi? Pomagajte, pomagajte, morilec! Lopovi! Ogenj! Pomagajte, prijatelji, pomagajte!«

»Zapri svoj ...« Sivobradec ni nadaljeval. Babura se je premaknila in odšepala izza Sivobradca. S svojo svetilko je zamahnila proti njegovemu obrazu. Ko se je Sivobradec obrnil, ga je starec udaril z debelo palico po vratu, zaradi česar se je opotekel po betonskih tleh.

Ponovno je bila zanj to situacija, ki se ne bi mogla zgoditi. Mlade ženske so sedele za mizami komaj zadostno oblečene in zabavale starce s fiziognomijo kot slabo zložena jadra. Njihove ustnice so bile rdeče, lica rožnata, njihove oči pa temne in sijoče. Dekle najbliže Sivobradca je nosila mrežaste nogavice, ki so se vzpenjale vse do vrha njenega bedra; tukaj so se srečale z rdečimi spodnjimi hlačkami iz satena, ki so bile nabrane po robu, kot da bi skrivale bogatejši cvet med njenimi listi. Prav tako so barvno sovpadale s kratko tuniko, nameščeno z vabljivimi medeninastimi gumbi, ki so le delno zakrivali nedra takega blišča, da so se človeku kar usta odprla.

Med tem pogledom in Sivobradcem je bilo veliko število nog, izmed katerih je en par pripadal Marthi. Spoznal je, daje bilo vse to daleč od sanj, on pa je bil skoraj nezavesten. Zastokal je in v trenutku se je k njemu spustil Marthin nežen obraz; roko mu je položila na obraz in ga poljubila.

»Moj ubogi stari srček, v trenutku ti bo bolje.«

»Martha ... Kje sva?«

»Drhal je navalila nate, ker si položil roko na tistega evnuha v garaži. Charley jih je slišal in skočil pome in po Pitta. Prišli smo, kolikor hitro smo mogli. Tukaj bomo ostali čez noč in do jutra bo vse v redu s teboj.«

Spodboden s to pripombo je sedaj prepoznal tudi dva izmed drugih parov nog; na obeh sta brstela blato in trava; en par je bil Charleyjev, drugi pa Pittov. Ponovno je vprašal, močneje: »Kje smo?«

»Srečo si imel, da te niso ubili,« je zagodrnjal Pitt.

»Smo v sosednji hiši od garaže, kjer so te napadli,« je rekla Martha. »To je hiša - če upoštevamo njeno priljubljenost — precej dobrega ugleda.«

Ujel je bežen nasmeh na njenem obrazu. Njegovo srce se ji je odprlo in tako je stisnil njeno roko, da bi pokažal, kako je cenil žensko, ki je še neprijetne trenutke lahko naredila prijetne. Življenje se je začelo vračati vanj.

»Pomagaj mi vstati; saj mi je že bolje,« je rekel.

Pitt in Charley sta ga prijela pod pazduhama. Le en par nog, katerega ni prepoznal, se ni premaknil. Ko je vstal, je njegov pogled potoval navzgor po teh trdnih nogah, navzgor po ekstravagantnem področju plašča iz zajčje kože. Kože so imele ohranjene glave teh legomorfov, zobe, ušesa, žalizce in vse ostalo; oči so zamenjali črni gumbi; nekaj ušes, ki so bila nepravilno ohranjena, je propadalo, seval pa je nek poseben smrad - verjetno zaradi sobne toplote — toda učinek vsega skupaj je bil veličasten. Ko so se Sivobradčeve oči srečale z očmi plaščevega nosilca, je rekel: »Bunny Jingadangelow, bi rekel?«

»Doktor Bunny Jingadangelow, vam na uslugo, g. Timberlane,« je rekel možak v plašču in pokrčil njegovo sakrolumbalno področje ravno toliko, da je nakažal poklon. »Vesel sem, da so imeli moji pripravki tako dober in hiter učinek na vaše poškodbe - toda o stanju vaše zadolženosti se bova pogovarjala kasneje. Najprej mislim, da bi morali pognati svoj krvni obtok in narediti krog okoli sobe. Naj vam pomagam.«

Sivobradca je prijel za roko in ga začel sprehajati med mizami. Za trenutek se Sivobradec še ni upiral, ko je še razmišljal o moškem v plašču iz zajčje kože. Jingadangelow je izgledal le malenkost starejši od petdeset let - verjetno ni bil več kot šest let starejši od Sivobradca in tako je bil v teh časih mlad mož. Nosil je navite brke in žalizce, okroglost njegove brade pa je delovala izredno blago, kar se je dandanes težko še kje videlo. Na njegovem obrazu je bil nameščen tako mil pogled, da nihče ne bi mogel razbrati njegovega pravega značaja.

»Verjamem,« je rekel, »da ste pred napadom na eno izmed mojih strank iskali mene za pomoč in nasvet.«

»Nisem napadel vaše stranke,« je rekel Sivobradec in se osvobodil iz možakovega objema. »Čeprav mi je žal, da sem v trenutku jeze zgrabil enega izmed vaših sodelavcev.«

»Mladi Trotty je reklama in ne sodelavec. Ime Dr. Jingadangelow je poznano po vsem centralnem delu Anglije, razumete, kot ime velikega človekoljuba, človeškega človekoljuba. Dal bi vam vizitko, če bi jo imel. Zavedajte se, preden postanete poklicni boksar, da sem ena izmed velikih osebnosti - hm, kje smo sedaj? Dvajsetih let drugega tisočletja.«

»Lahko, da ste znani daleč naokoli. Temu ne nasprotujem. Srečal sem ubogega norca Norsgreya in njegovo ženo, ki sta bila pri vas na terapiji...«

»Počakajte, počakajte -Norsgrey, Norsgrey ... Kakšno ime je to? Pri meni ga ni bilo ...« Stal je z dvignjeno glavo, kažalec pa je imel nameščen na sredini čela. »O, ja ja, pač. Ko ste omenili njegovo ženo, me je malo zmedlo za trenutek. Med nama povedano ...« Jingadangelow je usmeril Sivobradca v kot; sklonil se je naprej in zaupno povedal: »Seveda so problemi nekega pacienta zaupne in svete narave, toda ubogi Norsgrey v resnici sploh nima žene, veste; vsaj nič bolj kot jo ima tale miza tukaj; preveč rad ima samico jazbeca.« Z obilnim prstom sije potrkal po čelu. »Zakaj ne? Razredčena kri potrebuje le malo topline v teh hladnih nočeh. Ubogi dečko je trd kot oreh ...«

»Vi ste pa širokosrčni.«

»Jaz odpuščam vsem človeškim napakam, gospod. To je del mojega poslanstva. Lajšati moramo to dolino solz kolikor le lahko. Takšno razumevanje je, seveda, del skrivnosti mojih čudovitih zdravilnih moči.«

»Kar pomeni, da ste kot zajedavec in živite od starih norcev, kot je Norsgrey. On sedaj živi v veri, da ste ga naredili nesmrtnega.«

Med pogovorom se je Jingadangelow usedel in namestil k ženski, ki je prikrevsala tja in se usedla pred njima. Doktor ji je v zahvalo pokimal in pomahal z debelušnimi prsti. Sivobradcu je rekel: »Kako nenavadno je slišati etične pripombe ponovno po vseh teh letih — to me kar odnese nazaj v tiste čase ... Vi ste morali živeti življenje v osami. Ta stari mandeljc, Norsgrey, razumete, umira. V glavi se mu pojavljajo glasovi cvrtja; gre za smrtno vodenico. Torej — upanje, ki sem mu ga ponudil, je zamenjal z nesmrtnostjo, ki sem mu jo obljubil. To je ugodna napaka, mar ne? Kaj bi dal, da bi za trenutek lahko užil takšno samozavest, pri tem pa ne bi imel kančka upanja; zato je Norsgrey — in veliko njemu podobnih srečnežev — v duhu srečnejši od mene. Tolažim se s tem, da imam večjo srečo kar se tiče imetja.«

Sivobradec je odložil svojo pijačo in pogledal naokoli. Čeprav ga je vrat še bolel, ga je napolnilo veselje.

»Bi imeli kaj proti, če prisedejo k nama tudi moja žena in prijatelji?«

»Sploh ne, sploh ne; vam pa s tem zaupam, da vas moja družba ne dolgočasi. Pomislil sem, da naj bo pogovor o tem ali onem pred morebitnimi poslovnimi zadevami, ki naju čakajo. Mislim, da sem v vas prepoznal sorodno dušo.«

Sivobradec je rekel: »Po čem sklepate?«

»V večji meri gre za intuitivni občutek, s katerim sem bogato obdarjen. Ste nevtralen. Ne trpite tako, kot bi morah v tem pogubnem času; čeprav je življenje bedno, ga uživate. Mar ni tako?«

»Kako veste to? Ja ja, prav imate, pa saj sva se šele srečala ...«

»Odgovor na to vprašanje ni nikoli prijeten za ego. Velja to, da je vsak človek poseben, prav tako pa so si vsi ljudje tudi podobni. V svoji naravi imate nasprotovanje; veliko ljudi vsebuje nasprotovanje. Potrebna mi je le minuta pogovora z njimi, da postavim diagnozo. Ah govorim smiselno?«

»Kako diagnosticirate moje nasprotovanje?«

»Jaz ne berem misli.« Razširil je svoji lici, dvignil obrvi, se zazrl v svoj kozarec in napravil zelo razsoden obraz. »Mi potrebujemo naše katastrofe. Vi in jaz sva nekako prebrodila kolaps civilizacije. Sva preživela po brodolomu. Toda za naju je drugače, ker čutiva nekaj globljega od preživetja - zmago! Preden se je vse sesulo, sva to hotela, in tako je katastrofa za naju uspeh, zmaga za besno voljo. Ne glejte tako presenečeno! Niste človek, če upoštevamo, da je nazadovanje razuma prijeten prostor. Ste se že kdaj zamislili nad svetom, v katerega smo bili rojeni, in nad tem, kaj bi postalo iz njega, če ne bi tisto nesrečno sevanje naredilo poskusa? Mar ne bi bil svet prekompliciran, preveč brezoseben, da bi taki, kot sva midva, uspevali na njem?«

»Berete mi misli,« je rekel Sivobradec.

»To je tudi vloga modreca; kot je tudi poslušanje.« Jingadangelow je na dušek izpil svojo pijačo in se nagnil čez prazen kozarec. »Ali ni ta sedanjost boljša od tiste mehanizirane, organizirane sedanjosti, v kateri bi se lahko znašli enostavno zato, ker v tej sedanjosti lahko živimo naprej na človeški lestvici? Ali ni v tisti drugi sedanjosti, ki smo jo zgrešili za širino nevtrona, megalomanija zrasla do take stopnje, da je bilo običajno enostavno bogastvo posameznega življenja zadušeno?«

»Sigurno je bilo veliko stvari zelo narobe v načinu življenja dvajsetega stoletja.«

»Vse je bilo narobe.«

»Ne, pretiravate. Le nekatere stvari.«

»Se ti ne zdi, da če je narobe vse duhovno, da je potem tudi dejansko vse narobe? Nostalgija tu nima mesta. Zdravila in izobrazba nista bila vse. Ali ni bilo tudi potrebe po zdravilih in izobrazbi? Kaj pa vrhunec in orgazem dobe Strojev? Kaj pa Mons in Belsen in Bataan in Stalingrad in Hirošima in ostali? Ali nismo storili dovolj, da nas je vrglo iz krožišča?«

»Le vprašanja postavljate,« je rekel Sivobradec.

»Ki so sama po sebi odgovor.«

»Dvojni pomeni. Le dvojni pomeni. Ne, počakajtepoglejte, še bi se rad pogovarjal z vami. Lahko vam plačam. To je pomemben pogovor... Naj pokličem še ženo in prijatelje.«

Sivobradec je vstal z bolečo glavo. Pijača je bila zelo močna, soba je bila glasna in zelo vroča, pa še preveč razburjen je bil. Malokdo se je pogovarjal o čem drugem kot o zobobolu in vremenu. Pogledal je naokoli, a Marthe ni videl.

Sprehodil se je po sobi. Videl je stopnice, ki so vodile k sobam v zgornjem nadstropju. Opazil je, da namazane ženske sploh niso bile tako pohotne in zaposlene, kot sije na začetku predstavljal. Kljub pudru in šminkam so bili njihovi obrazi zaznamovani s starostnimi gubami in z revmatičnimi očmi. Bizarno smehljajoče so iztegovale roke proti njemu. Opotekel se je mimo njih. Bile so popolnoma opite, kašljale so in se smejale ter drgetale, ko je šel mimo njih. Soba je bila polna njihovega pretvarjanja kot kletka ujetih kavk.  Ženske so mahale - mar ni enkrat sanjal o njih? — vendar se ni zmenil za njih. Marthe ni bilo nikjer. Charley in stari Pitt sta tudi izginila. Ko so videli, da je z njim vse v redu, so se verjetno vrnili k čolnu. In Towin in Becky — ne, njiju ni bilo tukaj... Sedaj se je spomnil, zakaj je pravzaprav sploh iskal Bunnyja Jingadangelowa; namesto da bi odšel, se je vrnil v oddaljeni kot, kjer ga je že čakala druga pijača, doktor pa je sedel z razuzdanko na kolenih. Ta ženska je sedela z eno roko okoli njegovega vratu, z drugo pa se je poigravala z zajčjimi glavami plašča.

»Poglejte, doktor, v bistvu vas nisem iskal zaradi sebe, pač pa zaradi svojih dveh prijateljev,« je rekel Sivobradec in se nagnil preko mize. »Z nami je ta ženska, Becky; ona trdi, daje noseča, pa čeprav jih ima preko sedemdeset. Rad bi, da jo pregledate in poveste, če je res, kar govori.«

»Sedite, prijatelj, in se pogovoriva o tej vaši noseči prijateljici,« je rekel Jingadangelow. »Pijte svojo pijačo; menim namreč, da boste tole rundo plačali vi. Zmote starejših žensk je zelo aktualna tema tega časa dneva, mar ne, Jean? Nedvomno se nobeden izmed vaju ne bo spomnil tiste pesmice, kako že gre? — ‘pogled v ogledalo mi razkrije mojo utrujeno kožo’, in — ja —

»Toda čas, zaradi katerega žalujem, mi jo deloma ukrade, deloma pusti, in pretrese moje zlomljeno telo pred zdajci z utripanjem srca.

»Čutno, ali ne? Torej pravite, da je vaši ženski še ostalo nekaj bitja. Pregledal jo bom, seveda. To je moja dolžnost. Zagotovil ji bom, daje noseča, če si bo tega seveda želela slišati.« Zvil je svoji mesnati roki in se namrščil.

»Saj ni verjetno, daje resnično noseča?«

»Moj dragi Timberlane - če mi prosim oprostiš - upanje večno izhaja iz človeške maternice kot tudi iz človeških prsi, toda presenečen sem, ko vidim, da delite njeno upanje.«

»Mislim, da res. Pa saj ste tudi sami rekli, da je upanje veliko vredno.«

»Ne vredno: velelnik. Toda upati morate zase - ko upamo za druge ljudi, smo velikokrat razočarani. Naše sanje imajo pristojnost le nad nami samimi. Kot vas jaz poznam, vidim, da ste v resnici prišli k meni zaradi sebe. Tega se veselim. Moj prijatelj, vi ljubite življenje, to življenje ljubite z vsemi njegovimi hibami, z vsemi okusi in priokusi - prav tako si želite moje terapije nesmrtnosti, mar ne?«

S svojo utripajočo glavo je počival na roki in spil še malo pijače, ter rekel, »Pred mnogimi leti sem bil v Oxfordu — v Cowleyu, če smo bolj natančni — ko sem slišal za terapijo, kar je bila le govorica; terapija, ki bi lahko podaljšala življenje za celo nekaj sto let. Šlo je za nekaj, kar so razvijali v tamkajšnji bolnišnici. Se to sploh da narediti? Želel bi si znanstvenih dokazov, preden začnem verjeti.«

»Seveda jih hočete, normalno, ne zanikam in ničesar drugega ne pričakujem od človeka, kot ste vi,« je rekel Jingadangelow, in to tako aktivno, da mu je ženska skorajda padla iz naročja. »Najboljši znanstveni dokaz je empiričen. Dobili boste empiričen dokaz. Dobili boste polno terapijo - popolnoma sem prepričan, da si jo boste lahko privoščili - in potem boste sami videli, da se ne boste postarali niti za dan.«

Sivobradec pa je zvito vprašal: »Bom mar moral potem iti v Mockweagles?«

»Aha, pameten mož, kajne Ruthie? Lepo si je postlal in se pripravil. S takimi imam rad posla.«

»Kje je Mockweagles?« je vprašal Sivobradec.

»Temu bi se lahko reklo centrala mojih raziskav. Ko ne potujem po svetu, sem nastanjen tam.«

»Vem, vem. Nekaj mi prikrivate, doktor Jingadangelow. Visoko je devetindvajset nadstropij in bolj podobno gradu kot pa stolpnici ...«

»Lahko, da so vaši obveščevalci rahlo pretiravali, Timberlane, toda vaša splošna podoba je seveda nenavadno natančna, kot vam bo povedala tudi Joan, ne, moja ljubljenka? Toda najprej morava razčistiti nekaj malenkosti; bi želeli, da v terapiji sodeluje tudi vaša ljubka žena?«

»Seveda, ti stari norec. Tudi jaz lahko citiram poezijo, veste; biti član DSSZ(A)ja pomeni, da moraš biti izobražen. ‘Ne spusti me v zakon, kjer dva razuma ne bi prezrla zadržkov ...’ Kako že gre? Shakespeare, doktor, Shakespeare. Sije kdaj našel kakšno znanko? Prvorazredni znanstvenik... Oh, tam je moja žena! Martha!«

Opotekel se je na noge in prevrnil svoj kozarec. Martha je pohitela k njemu, na obrazupa se jije videla zaskrbljenost. Charley Samuels je bil takoj za njo in v naročju nosil Isaaca.

»Oh, Algy, Algy, takoj moraš priti. Okradli šo nas!«

»Kako to misliš, oropali?« Neumno je zrl vanjo in bil užaljen zaradi motnje svojih misli.

»Medtem ko smo te po tvojem napadu prinesli sem, so nam tatovi izpraznili čolne in vzeli vse, kar so lahko odnesli.«

»Ovce!«

»Vse so odnesli in naše žaloge.«

Sivobradec se je obrnil k Jingadangelowu in naredil vljudno gesto.

»Se vidimo, doktor. Moram iti - zaradi tatov — oropali so nas.«

»Vedno žalujem, ko vidim znanstvenika trpeti, g. Timberlane,« je rekel Jingadangelow in priklonil svojo ogromno glavo proti Marthi, ne da bi se sicer premaknil.

Ko je pohitel z Martho in Charleyjem na odprto, je Sivobradec zlomljeno dejal: »Zakaj ste pustih čolne?«

»Saj veš, zakaj! Morah smo jih pustiti, ko smo izvedeli, da siv težavah. Slišali smo, da so te pretepali. Vse je šlo, razen čolnov.«

»Moja puška!«

»Na srečo je imel Jeff Pitt tvojo puško s seboj.«

Charley je odložil lisjaka, on pa je zakorakal pred njih. Sli so skozi temo po neravni cesti. Sedaj se je že videlo nekaj luči. Sivobradec je spoznal, kako pozno je bilo; izgubil je občutek za čas. Potsluckova Taverna je imela nezastrto le eno okno. Prej prižgani ognji sejma so bili sedaj le še žareč pepel. Ena ali dve stojnici sta se še zapirali, sicer je bilo vse tiho. Tanek krajec lune visoko nad glavo je svetil na širjavo poplavljene pokrajine, ki se je širila v temo. Vdihovanje ostrega zraka je umirilo utrip Sivobradčeve glave.

»Tisti Jingadangelow stoji za vsem tem,« je divje izjavil Charley. »Vse te potnike ima pod svojo kontrolo; vsaj kakor sem videl in slišal. Navaden šarlatan je. Sivobradec, če bi bil pameten se ne bi ukvarjal z njim.«

»Tudi šarlatani imajo svoje dobre strani,« je rekel Sivobradec in prepoznal nesmiselnost besed v trenutku, ko jih je izustil. Hitro je dodal: »Kje sta Becky in Towin?«

»Pri reki, z Jeffom. Najprej ju nismo našli, potem pa sta se od nekod vzela. Zaposlena sta bila s proslavljanjem.«

Ko so sestopili s ceste in se podali preko razmočene zemlje, so opazili trojico s svetilkami, ki se je prerivala na rečnem bregu v bližini njihovega čolna. Stali so skupaj in ne govorili prav dosti. Praznovanja je bilo konec. Isaac je nesrečno stopal po blatu, dokler se ga Charley ni usmilil in ga dvignil v naročje.

»Najbolje bi bilo, če bi takoj zapustili to mesto,« je rekel Sivobradec, ko je pregled pokažal, da sta bila čolna kljub izropanju še vedno cela. »To ni kraj za nas in sramujem se svoje udeležbe v nocojšnjih dogodkih.«

»Če bi me poslušali, sploh ne bi šli nocoj iz čolnov,« je rekel Pitt. »Tukaj naokoli je preveč barab. Hudo mi je le zaradi izgube ovac.«

»Lahko bi tudi ostal pri čolnih, kot je bilo naročeno,« mu je ostro odvrnil Sivobradec. Obrnil se je k drugim in rekel: »Mislim, da nam bo bolje na reki. Lepa noč je, v sistemu pa imam še dovolj alkohola za veslanje. Do jutri lahko dosežemo Oxford, se tam zaposlimo in si poiščemo streho nad glavo. Mislim, da bo Oxford povsem drugačen, kot je bil takrat, ko sva bila z Martho nazadnje tam. Torej se vsi strinjamo, da zapustimo ta roparski kraj?«

Towin je zakašljal in prestavljal svetilko iz roke v roko.

»V bistvu sva midva z mojo gospo razmišljala, da bi ostala kar tukaj. Spoznala sva nova prijatelja, Liz in Bob jima je ime, katerima bi se pridružila - če seveda ne bi vi preveč nasprotovali. Saj veste, da nisva najbolj navdušena nad potovanjem po reki.« V mesečini se je nasmehnil in se prestopil.

»V svojem stanju potrebujem počitek,« je rekla Becky. Govorila je bolj neustrašno kot njen mož in strmela v njih kljub slabi svetlobi. »Čez glavo imam tega majhnega, puščajočega čolna. Bolje nama bo z novima prijateljema.«

»Prepričana sem,da to ni res, Becky,« je rekla Martha.

»V čolnu bom še umrla zaradi mraza, ko pa sem v tem stanju. Tow se strinja z menoj.«

»Saj se mora; vedno,« je izjavil Pitt.

Sledila je tišina, ko so stali skupaj, toda vsak za sebe v temi. Veliko je ležalo med njimi; veliko tega sploh niso mogli izraziti, tokovi zamer in jeze, privrženosti in odpora; nejasno, toda zato nič manj močno.

»V redu, če sta se odločila, bomo nadaljevali brez vaju,« je rekel Sivobradec. »Pazita na svoje stvari in to je vse, kar vama bom rekel.«

»Ni nama všeč, da vas zapuščava, Sivobradec,« je rekel Towin. »In vidva s Charleyjem lahko obdržita tisti denar, ki mi ga dolgujeta.«

»To je povsem tvoja odločitev.«

»To sem rekla tudi jaz,« je izjavila Becky. »Dovolj smo stari, da pazimo sami nase, bi rekel.«

Ko so se rokovali in si zaželeli srečno pot, je začel Charley skakati okoli in robantiti.

»Ta lisjak je pobral vse bolhe v Christendomu. Isaac, name so začele skakati, ti navihanec!«

Lisjaka je spustil na tla in mu ukažal, naj gre k vodi. Lisjak je razumel zahtevano. Počasi počasi se je ritensko pomikal v vodo, se najprej skrtačil po telesu in nato še po glavi. Pitt je pridržal svetilko, da so ga lažje videli.

»Kaj počne? Se namerava utopiti?« je živčno vprašala Martha.

»Ne, Martha, le ljudje si jemljejo svoja lastna življenja,« je odvrnil Charley. »Živali imajo več vere. Isaac ve, da bolhe ne marajo hladne vode. Na tak način se jih znebi. Splezajo po njegovem telesu navzgor vse do gobca, vidite, da se izognejo utopitvi. Sedaj ga opazujte.«

Nad vodo je bil le del lisjaka. Potopil se je do te mere, da je iz vode gledal le še gobček. Nato se je ves potopil. Na vodni gladini je ostal le še krog majhnih bolh, ki so se zaman borile za preživetje. Isaac se je ponovno prikažal na površini nekaj jardov stran, odcepetal na obalo, se stresel in nekaj časa tekel v krogih, preden se je vrnil k svojemu lastniku.

»Se nikoli nisem videl pametnejše ukane,« je Towin rekel Becky in pokimal z glavo, ko so ostali že lezli v čolna. »Približno tako dela svet z ljudmi, če dobro pomisliš - otresa se nas z gobca.«

»Same neumnosti ti rojijo po glavi, Towin Thomas,« je rekla ona.

Stala sta in jim mahala, ko sta čolna počasi odrinila.

»Torej tamle ostajata,« je rekel Charley in veslal. »Ženska ima strupen jezik, toda vseeno mi je žal, da ju puščam v takšni tatinski luknji.«

Za seboj so vlekli mali čolnič Jeffa Pitta, tako da je bil on lahko v istem čolnu z njimi. Rekel je: »Lopovi bi lahko bili Jingadangelowi možje. Po drugi strani pa mislim, da bi bil lopov lahko tudi stari Towin. Nikoli mu nisem zaupal, stara snet.«

»Kdorkoli je že bil, Bog bo poskrbel za nas,« je rekel Charley. Nagnil se je in zarinil svoje veslo globlje v vodo.

IV. Washington

V prvih dneh Sparcote, ko se je sodrga zbrala v skupnost in se je bolezni polno poletje prevesilo v mokro jesen, Charley Samuels še ni spoznal, da je že nekaj časa poznal velikega moškega z visoko plešasto glavo in rastočo brado. To so bili časi, ko so bili vsi bolj pozorni na sovražnike kot pa prijatelje.

Charley je prišel v Sparcoto nekaj dni za Timberlanovima in v potrtem stanju.

Njegov oče je bil lastnik male knjigarne v mestecu South Coast. Ambrose Samuels je bil jezav in žalosten možak. Ko je bil najbolj vesel, je na glas bral gospe Samuels, dečku Charleyju in njegovima dvema sestrama Ruth in Rachel. Bral jim je iz tisočerih teoloških knjig, s katerimi je bilo zapolnjeno drugo nadstropje stare knjigarne, ah pa iz del zastarelih in čemernih poetov, ki se niso prodajali nič bolje kot teologija.

Veliko tega mrtvega delaje neizogibno prešlo na Charleyjev razum. Lahko je citiral ta dela kadarkoli v življenju, ne da bi vedel, kdo jih je napisal ali kdaj jih je napisal; spomnil se je le, da so prihajala iz nečesa, kar je njegov oče poimenoval ‘pozlačena dvaintrideseta’.

Vsi ljudje mislijo, da so vsi ljudje nesmrtni razen njih samih; njih samih, ko udari kakšen alarmantni šok usode.

Skozi njihova ranjena srca popade nenadna groza.

Toda njihova srca so ranjena kot ranjen zrak.

Zelo blizu, kjer je šel mimo žarek, ni najti nobene sledi.

Tudi nebo si ne zapomni nobene rane zaradi krila;

razcepljen val pa ne brazde zaradi gredlja.

Tako v človeških mislih umre misel na smrt.

Celo z nežno bojaznijo, ki jo širi Narava,

spuščamo tiste, ki jih ljubimo, v njihove grobove.

Bila je laž. Ko je bil Charley star enajst let, je udar usode položil misel na smrt v njegovo srce za vedno. V njegovem enajstem letu se je pojavila radiacijska bolezen — rezultat namernega delovanja človeka, imenovanega Nesreča. Leto pozneje je njegov oče umrl za rakom.

Knjigarno so prodali. Ga. Samuels je vzela otroke in šla živet v svoje rodno mesto, kjer je dobila službo tajnice. Charley je šel v službo, ko mu je bilo petnajst let. Tri leta pozneje je umrla tudi njegova mama.

Sprejel je vrsto del, za katera ni bil izurjen, da bi lahko preživel svoji dve sestri. To je bilo v poznih osemdesetih in v začetku devetindevetdesetih. V primerjavi s tem, kar je prihajalo, je bilo to — moralno in ekonomsko — stabilno obdobje. Toda delo se je našlo vse težje. Gledal je, kako sta si njegovi sestri poiskali dobri službi, on pa je bil brezposeln.

Izbruh vojne je bil zadnji razlog za njegovo preoblikovanje. Star je bil devetindvajset let. Ta norost se je priključila norosti, ko so narodi krvaveli v boju za nekaj otrok, ki so preživeli. Zavzel je stališče, da obstaja nekaj višjega od človeka, če ni bilo vse stvarstvo navadno posmehovanje. Le v veri, se mu je zdelo, je ležal protistrup za obup. Krstil se je v Metodistični cerkvi — korak, ki bi razjezil njegovega očeta.

Da se je izognil vpoklicu v vojno, se je pridružil korpusu, imenovanem Infantop, ki je bil delno mednarodna veja Childsweepa, posvečena reševanju življenja in ne ubijanju. Takoj je zapustil Rachel in Ruth ter se podal v globalno bitko. Takrat je spoznal Algyja Timberlana.

Z revolucijo in Britanskim umikom iz vojne 2005. se je Charley zopet odpravil poiskat svoji sestri. Zgrožen je ugotovil, da sta se Ruth in Rachel začeli ukvarjati s prostitucijo in tako uspevali. Vse se je odvijalo zelo diskretno, saj sta kljub temu ob popoldnevih še vedno delali v bližnji trgovini. Charley je zaprl del svojih spominov, se ustalil pri njiju in ju branil kjerkoli in kadarkoli je le lahko.

Postal je čaščeni varuh njihovega razvijajočega se gospodinjstva. Potem pa so z nastopom Koalicije in kasneje z Združenimi vladami nastopih tudi hudi časi, polni maščevanja. Svet se je drobil v kaos. Toda delež sester je postal nuja. Uspevali so, vse dokler ni začela po Angliji pometati kolera.

Charley je nato odpeljal svoji sestri stran od njihovega ranjenega mesta in se z njima napotil na deželo. Rachel in Ruth se nista upirali; s svoje razgledne točke sta videli povsem dovolj, da ju je to prestrašilo. Charley je s svojimi vojnimi prihranki kupil majhen avto, v katerega je naložil svoji sestri, ko so stranke začele umirati na njihovem stopnišču.

Zunaj mesta se je avtomobil pokvaril. Vzrok je bila najlonska nogavica, zatlačena v karter. Pot, po kateri so nadaljevali peš in s culami na hrbtih, jih je — nevedoč - vodila v Sparcoto. Po isti poti je šlo še veliko drugih beguncev.

Šlo je za grozljiv množičen pobeg. Med resničnimi ubežniki so se skrivali tudi banditi, ki so se spravljali nad sobegunce, jih pobijali in jim kradli imetje. Po tej poti je šel še en lopov; plazil se je skozi kri, izbruhnil nenadoma in zanimalo ga je le jemanje življenja. Prvo noč je vzel Ruthiejino življenje in tretjo noč Rachelino; pustil ju je z obrazoma obrnjenima proti nebu, v kupu zemlje. Charley ju je pokopal in iz palic prašne žive meje napravil dva križa.

Ko je odšepal v dvomljivo zavetje Sparcote (pri tem je pomagal ženski, imenovani Iris, s katero se je osemnajst mesecev pozneje tudi poročil), je bil Charley človek, ki se je zaprl vase. Svet ga ni več zanimal. V njegovem ranjenem srcu je nenadna groza našla stalno bivališče.

Oba s Timberlanom sta se tako močno spremenila, da njuno počasno prepoznavanje ni bilo nič čudnega. Prvič po letu 2001, ko sta bila oba člana korpusa Infantop in udeleženca vojne, ki je sejala po svetu, sta videla šele čez četrt stoletja, leta 2029, kar je bilo prvo leto Sparcote. Od leta 2001 naprej sta delovala v Ameriki in prečesavala raztresene doline Assama ...

V njihovi patrulji sta preživela le dva. Tista dva sta, kot iz stare navade, hodila skupaj. Moški, zadaj desetnik Samuels, je nosil lahko nuklearno pištolo, številne zavitke, napolnjene z živežem, in čutaro vode. Premikal se je okorno in se opotekal, ko so hodili navzdol po pobočju hriba, zaraščenem z drevjem.

Pred njim je lahkotno nihala otroška glava in visela navzdol ter ga nevidno opazovala. Otrokova leva roka je prav tako nihala in se žaletavala v možakovo stegno; otrok je bil obešen na njegov širok hrbet. Ta otrok je bil deček, otrok plemena Naga, zapleteno zgrajen, obrite glave in star okoli devet let. Bilje nezavesten; muhe, ki so neprestano letale okrog njegovih oči in okoli rane njegovega stegna, ga niso motile.

Nosil ga je desetnik Timberlane, mlad moški šestindvajsetih. Timberlane je nosil revolver in imel na sebe privezane tudi veliko druge opreme. V roki je držal dolgo palico, s katero sije pomagal pri hoji po bregu navzdol v dolino.

V tem letnem času je Assamu vladala suša. Drevesa, ki niso bila višja od devetih čevljev, so stala kot mrtva z osušenimi listi. Rečna struga v dolini je bila prav tako izsušena; na dnu je ostal le še peščen chaung, po katerem so hrumela vozila in GEMi. Prah, ki so ga so dvignila vozila, se je polegel na okoliška drevesa, ki so tako spremenila barvo v belo. Sam chaung pa je lebdel v zraku na močnem soncu.

Kjer so drevesa nehala rasti, se je Timberlane ustavil in si popravil ranjenega otroka na svojih ramenih. Charley se je zaletel vanj.

»Kaj je narobe, Algy?« je vprašal in se vrnil v pripravljeno budnost. Ko je govoril, je strmel v otrokovo glavico. Ker je bila obrita, so se lasje kažali le kot drobne dlačice; med njimi so kot uši lezle majhne muhe. Otrokovi očesi sta bili brezizrazni kot žele. Če je človeški obraz obrnjen navzdol, mu je odvzeta večina njegovega pomena.

»Obiskovalce imava.« Ton Timberlanovega glasuje takoj zbudil Charleyjevo pozornost.

Preden sta šla čez goro, sta pustila svoje sekcijsko vozilo pod majhnim previsom, skritega pod kamuflažno mrežo. Sedaj je bil pod istim previsom parkiran tudi reševalni avto ameriškega izvora. Poleg njega sta stali dve osebi, tretja pa je preiskovala njuno lebdeče vozilo.

Ta pogled, balzamiran v sončni svetlobi, je prekinil zvok strojnice. Brez pomišljanja sta se Timberlane in Charley vrgla na trebuha. Deček Naga je zamrmral, ko ga je Timberlane zavalil poleg sebe in si k očem pristavil daljnogled. Svoj pogled je usmeril na siromašno pobočje hriba na njuni levi, od koder so prišli streli.

V vidnem polju so se prikažale prihuljene podobe, ki so bile temne na prašnato beli podlagi iz grmičja, in Timberlane jih je izostril.

»Tam so!« je rekel Timberlane. »Verjetno so to isti prasci, na katere sva naletele na drugi strani hriba. Postavi minomet, Charles da jih umiriva.«

Poleg njega je Charley že nameščal orožje. Spodaj v chaungu je bil eden izmed Američanov zadet že ob prvem izbruhu brzostrelke. Zleknil se je v pesek. Boleče se je premikal in se vlekel v zavetje rešilnega vozila. Njegova dva pajdaša sta bila skrita za grpiovjem. Nenadoma je eden izmed njiju izbruhnil izza grma in stekel proti reševalnemu avtu. Sovražni ogenj se je zopet razvnel. Okoli bežeče človeške postave se je dvignil prah. Oseba je nenadoma zavila vstran, padla in izginila za prašnato zaveso.

»Dajva sedaj!« je zamrmral Charley. Prah na njegovem obrazu, katerega večji del se je zaradi potu spremenil v blato, se je nagubal, ko je potisnil saržer minometa na svoje mesto. Stisnil je zobe in potegnil sprožilno ročico. Majhna nuklearna bomba je žvižgajoče šinila po opustošenem hribu.

»In še eno, kakor hitro lahko,« je zabrundal Timberlane in pokleknil čez minomet ter ga ponovno napolnil. Charley je preklopil na samodejno delovanje in držal ročico stisnjeno za izbruh. Bombe so padale kot kamenje proti tarči. Majhne rjave podobe so zbežale v zaklon. Timberlane je dvignil svojo pištolo in nameril v njih, toda razdalja je bila prevelika za natančnost.

Legla sta in opazovala stožec dima, ki se je dvigoval s hriba. Nekdo je kričal. Izgledalo je, da sta pobegnila le dva sovražnika in si utirala pot umika.

»Ali greva lahko dol?« je vprašal Charley.

»Mislim, da naju ne bodo več nadlegovali. Dovolj so dobili.«

Pospravila sta orožje, ponovno dvignila otroka na rame in previdno nadaljevala po strmini navzdol. Ko sta se približala voziloma, jima je naproti prišel preživeli član zasede. Bilje možak, star ne prav dosti čez trideset let, temnih obrvi, ki sta se skoraj srečah

na sredini, preko pa so štrleli ravni lasje. Približal se jima je z zavojem cigaret in jima jih ponudil.

»V pravem času sta prišla, fanta. Zavezan sem, da vaju predstavim svojemu komiteju.«

»v čast nama je,« je rekel Timberlane, segel možaku v roko in vzel ponujeno cigareto. »Najprej sva se seznanila s to majhno sekcijo na drugi strani hriba, pri Mokachandpurju, kjer so pobili ostale najine tovariše. So zelo oseben sovražnik. Bila sva zelo vesela, da sva dobila z njimi še eno priložnost.«

»Sta Angleža, ne? Jaz sem Američan, ime mi je Jack Pilbeam, posebna ločina petega korpusa. Bili smo na službeni poti, ko smo opazili vajino vozilo in se ustavili, da bi preverih, če je vse v redu.«

Predstavili so se drug drugemu, Timberlane pa je nato položil nezavestnega dečka v senco. Pilbeam sije z uniforme otresel prah in šel s Charleyjem poiskat svoja tovariša.

Timberlane je za trenutek počenil k dečku, mu preko stegenske rane namestil list, obrisal prah in solze z njegovega obraza ter odstranil muhe. Pogledal je drobno rjavo telesce in potipal pulz. Usta so se mu nagubala; izgledalo je, kot da strmi skozi drhtečo rebrno kletko, skozi zemljo v grenko srce življenja. Tam ni našel resnice, temveč le egoistično laž, rojeno iz njegovega lastnega srca: \ »Le jaz in samo jaz sem ljubil otroke dovolj močno!«

Na glas je rekel — govoril je večinoma sam sebi: »Trije so bili na drugi strani hriba. Ostali dve sta bili deklici, sestri. Prijetna otroka, divja kot gorske živali, brez telesnih defektov. Deklici sta bili ubiti, ko so naokoli letele granate; pred našimi očmi sta bili razstreljeni na kose!«

»Več se jih pobije, kot pa reši,« je rekel Pilbeam. Pokleknil jek zgubani podobi v senci reševalnega avta. »Moja dva kolega sta mrtva — no, saj nista bila prava kolega. Voznika sem spoznal šele danes, Bill pa je bil prav tako Američan kot jaz. Vendar njuna izguba zato ne boli nič manj. Ta prekleta vojna! Zakaj se sploh še vojskujemo, če je na svetu ljudi le še za vzorec? Pomagaj mi ju dati v trpeče vozilo, prosim?«

»Več kot to bomo naredili,« je obljubil Timberlane. »Če greš

nazaj v Wokhao, kot domnevam, si bomo drug drugemu v spremstvo v primeru, da naletimo še na kakšne vešele možice, ki bi nas raje videle mrtve.«

»Zmenjeno. Dobila sta si družbo in ne mislita, da je jaz ne potrebujem. Se vedno se tresem kot list. Danes zvečer morata priti v PX, kjer bomo zvrnili kakšen kozarček na življenje. Vama ustreza, desetnik?«

Ko so naložili obe trupli, še vedno topli, v reševalni avto, si je Pilbeam prižgal še eno cigareto. Pogledal je Timberlana v oči.

»Obstaja pa ena tolažba,« je rekel. »To je, da je za končanje vojne resnično potrebna le vojna. Kmalu ne bo na svetu nobenega več, ki bi se lahko boril.«

Charley je tistega večera prvi prispel v PX. Ko je vstopil v nizko stavbo in zamenjal brenčanje insektov za brenčanje hladilnika, je opazil Jacka Pilbeama, ki je sedel ob kozarcu za mizo v kotu. Američan je vstal v pozdrav. Sedaj je bil oblečen v dolgočasna oblačila olivne barve; obraz mu je sijal; izgledal je zbran in nenavadno bolj divji kot istega dne v umirajočem gozdu. Charleyjev znak korpusa Infantop je ošvrknil z odobravanjem.

»Kaj ti lahko prinesem za pit - saj si Charley, ne? Sem veliko pred teboj.«

»Jaz ne pijem.« Že davno tega se je naučil povedati to brez opravičevanja; sedaj je s kislim nasmehom dodal: »Pobijam ljudi, toda ne pijem.«

Nekaj - verjetno zgolj dejstvo, da je bil Jack Pilbeam Američan in da se je z njim lažje pogovarjal kot s svojimi sonarodnjaki - ga je pripravilo do tega, da je dodal razlago, ki je njegovo nepitje opravičevala. »Imel sem enajst let, ko so naši in vaši v vesolju sprožili tiste smrtonosne bombe. Ko sem bil star devetnajst let, kmalu po mamini smrti, šlo je za neke vrste kompenzacijo, bi rekel, sem se zaročil z žensko po imenu Peggy Lynn. Ni bila dobrega zdravja, izgubila je vse svoje lase, toda ... Ljubil sem jo ... Bila sva zaročena. Seveda sva se dala tudi medicinsko testirati in tam so nama povedali, da sva sterilna do konca življenja, kot vsi drugi... To je nekako ubilo romantiko.«

»Vem, kaj misliš.«

»Morda je bilo to takrat še najbolje. Imel sem še dve sestri, za kateri sem moral skrbeti. Toda od takrat naprej si nisem hotel želeti ničesar več...«

»Zaradi vere?«

»Ja, čeprav je šlo v večji meri za samozanikanje.«

Pilbeamovi očesi sta bili svetli in jasni in izgledali bolj privlačno kot njegova ozka usta. »Potem bi moral preživeti naslednjih nekaj dekad brez problemov. Potrebnega bo namreč veliko samozanikanja. Kaj pa se je zgodilo s Peggy?«

Charley je pogledal svoji roki. »Izgubila sva stik. Nekega lepega pomladnega dne je umrla za levkemijo. Sele kasneje sem to izvedel.«

Po globokem požirku je Pilbeam rekel: »To je življenje, kakor vedno pravijo za smrt.« Njegov ton je tej pripombi ukradel šegavost, ki bi jo lahko imela.

»Čeprav sem bil takrat le deček, mislim - zaradi Nesreče sem precej ponorel,« je rekel Charley in se pogledal v škornje. »Tisoči -milijoni ljudi so ponoreli na molčeč način. Nekateri pa seveda ne tako potiho. In nikoli niso preboleli, pa čeprav je od takrat ži dvajset let. Hočem reči, čeprav je tega že dvajset let, je še vedno prisotno. Zato se tudi bije današnja bitka, ker so ljudje nori... Nikoli ne bom razumel: potrebujemo vsako mlado življenje, ki nam je na razpolago, a je kljub temu v vojni ves svet... Norost!«

Mrkega obraza je Pilbeam opazil, daje Charley potegnil cigareto in jo prižgal; šlo je za eno izmed tistih breztobačnih cigaret, ki so prasketale, če si jih vlekel tako intenzivno, kot jo je takrat Charley.

»Jaz vojne ne vidim na takšen način,« je rekel Pilbeam in naročil še en Kentucky Bourbon. »Vidim, da gre za ekonomsko vojno. Tako mnenje imam verjetno zaradi svojega usposabljanja. Moj oče — sedaj že pokojni — je bil vodja prodaje pri podjetju Jaguar Records inc., tako da sem že kmalu po tem, ko sem znal reči besedo mama, osvojil tudi izraz obdavčenje potrošnika. Ekonomija vsakega večjega naroda se neprestano spreminja. Vsi večji narodi namreč trpijo zaradi smrtonosne bolezni, ki se ji reče smrt; še danes je neozdravljiva, pa čeprav se že dolgo časa ukvarjajo s tem problemom. Tovarne pa še kar naprej propadajo, ena za drugo, pa čeprav ponekod še obstaja volja, da bi ohranili njihovo obratovanje. In nekega dne, kmalu, bo odpovedala tudi volja.«

»Oprosti mi,« je rekel Charley, »toda ne razumem prav dobro, kaj mi hočeš povedati. Ekonomija ni moje področje. Sem le ...«

»Ti bom razložil. Bog! Lahko ti tudi povem: moj oče je umrl prejšnji mesec. Ni umrl — ubil se je. Skočil je skozi okno svoje pisarne v dvainpetdesetem nadstropju v zgornjem L. A..ju.« Oči so se mu razjasnile, spustil je obrvi in z majhno silo udaril s pestjo po mizi. »Moj stari... Bilje del Jaguarja. On je bil pogonsko kolo in Jaguar je poganjal njega. Na nek način je bil zelo tipičen Američan - živel je za svojo družino in službo ter imel velik spekter sodelavcev ... K vragu s tem. Kar hočem povedati — Bog, še petdeset ji ni imel. Star je bil komaj oseminštirideset.«

»Jaguar je propadel, več kot propadel —postal je neuporaben. Nenadoma je klonil in umrl. Zakaj? Ker je bil njihov trg sestavljen v večini iz adolescentov — prodajali so Elvisa in Donniea in Vincea in ostale pop pevce. Otroci so bili tisti, mladostniki, ki so kupovali Jaguarjeve plošče. Nenadoma - nič več otrok, nič več mladostnikov. Družba je videla, kaj prihaja. Bilo je, kot da drvijo proti prepadu. Leto za letom, prodaja je upadala, dobički so bili vedno nižji, stroški vedno večji... Kaj narediš v takem primeru? Kaj za vraga sploh lahko narediš?

»Tudi druge družbe naokoli so bile prav tako hudo prizadete. Eden izmed mojih stricev je izvršni pri slaščičarni Park Lane. Zdržali bodo še nekaj let, toda vsa drhal postaja nestabilna. Zakaj? Ker so bili potrošniki njihovih sladkarij stari do dvajset let. Njihov trg je mrtev — nerojen. Tehnološki narod je mreža zapleteno uravnoteženih sil. En del se ne more vrteti, če se ne vrti tudi drugi. Kaj narediš v takem primeru? To, kar je naredil moj stari; držiš se kolikor dolgo le lahko in nato ujameš vlak iz dvainpetdesetega nadstropja.«

Charley je nežno rekel in zavidal Pilbeamovo rahlo okajenost, ko je srkal Bourbona: »Rekel si nekaj o tem, da bo nekomu odpovedala volja.«

»Ah, tisto. Ja - mojemu očetu in njegovim kolegom, torej nadaljevali so, dokler so še imeli kaj možnosti. Takšni skušajo rešiti, kar se rešiti sploh da, za svoje sinove. Toda mi - mi nimamo sinov. Kaj se bo zgodilo, če bo ta potek neplodnosti trajal večno? Ne bomo imeli več niti volje, da bi delali, če ne bo nikogar ...«

»Podedujte sadove svojega dela? Na to sem že pomislil. Mislim, daje že vsak pomislil na to. Toda geni si morajo kmalu opomoči — saj je že dvajset let od Nesreče.«

»Upam, da. V Ameriki nam govorijo, da bo sterilnost minila v naslednjih petih ali desetih letih.«

»Enako so govorili tudi takrat, ko je bila Peggy še živa ... Gre le za kliše britanskih politikov, da utišajo volivca.«

»Ameriški tovarnarji to uporabljajo zato, da volivci kupujejo. Toda ves čas industrijski sistem zapada v sifilis — oprosti za spodrsljaj; preveč sem spil, Charley, zato mi moraš oprostiti. Sistem bodo pokopali. Zatorej moramo imeti vojno, da podpiramo propadajočo proizvodnjo, da imamo razlago za primanjkljaje, da pri krijemo inflacijo, odvrnemo krivdo, poostrimo nadzor ... Na svetuje nastal pravi pekel, Charley! Poglej možake, ki so tukaj - vsi kupujejo smrt na kreditni sistem in se tega tudi bogato zavedajo ...«

Charley je strmel po barviti sobi s svojim barom in skupinami smejočih, osivelih vojakov. Njemu se prizor ni zdel tako mračen, kot je to govoril Pilbeam; kakorkoli, celo stavil bi lahko, da je v srcu vsakega izmed teh moških ležalo zavedanje uničevanja, ki je bilo tako požrešno, da bi zaradi njega najraje planil ter pogoltnil naslednjo generacijo. Ironično je bilo to, da med temi sterilnimi vojaki ni visela niti najmanjša grožnja pred nuklearno vojno.Velike bombe so bile po pol stoletja obstoja praktično zastarele; biosfera je bila premočno prežeta s sevanjem po Nesreči 1981. Oh, obstajali so vojni strategi za nuklearno orožje in nevtralneži, ki so protestirali proti njim, toda vojne so se morale biti; ker so se ravno takrat začela proizvajati majhna nuklearna orožja, so se vojne bile z njimi. Kaj je pomenilo nekaj živalskih vrst manj v primerjavi z nekaj sto miljami prednosti in novo medaljo na novem generalu?

Prekinil je svoje misli in se sramoval njihovega lahkega cinizma. Oh, Gospod, pa čeprav umrem, me pusti še živeti!

Izgubil je rdečo nit Pilbeamove razprave. Z olajšanjem je opazil vstopiti Algyja Timberlana v kantino.

»Oprostita za zamudo,« je rekel Timberlane in hvaležno sprejel Bourbon z ledom. »Sel sem v bolnišnico pogledati tistega dečka, ki smo ga danes prinesli iz Mokachandpurja. Se vedno je v komi. Dr. Hodson ga je napolnil z mycetininom in do jutra bo že vedel, ali se bo mali izvlekel. Ubogi poba je hudo ranjen - verjetno mu bodo morali amputirati nogo.«

»Je bil sicer v redu? Mislim - neizmaličen?« je vprašal Pilbeam

»Fizično je bil v normalni kondiciji. Zaradi tega bo vse še huje, če slučajno umre. In če pomislim, da smo zaradi njega izgubili Franka, Alana in Froggieja. Prekleta škoda, da je razneslo tisti dve dekletci.«

»Verjetno bi bili trajno zaznamovani, če bi ju dobili,« je rekel Pilbeam. Prižgal sije cigaro, ko sta jo Angleža zavrnila. Sedaj je izgledal bolj pozoren, ko se jima je pridružil še Timberlane. Sedel je bolj izravnano, govoril pa bolj kontrolirano. »Sestindevetdeset cela štiri odstotke otrok, ki smo jih pobrali na operaciji Childsweep, je imelo zunanje ali notranje okvare. Preden si prišel, sva s Charleyjem ravno razglabljala o norosti sveta. Najsvetlejši in najboljši primer tega je zadnjih dvajset letZahodni svet je porabil prvih petnajst za legalno pobijanje majhnih grozodejstev, rojenih iz tisto nekaj žensk, ki niso bile popolnoma sterilne. Nato so naši - navedek - napredni misleci - konec navedka - dobili idejo, da bi ti spački prav tako lahko rojevali in rojevali, ter obnovili ravnovesje po eni generaciji. Zato smo se potem premaknili na stopnjo ugrabitev na mednarodni ravni.«

»Ne ne, tega ne moreš reči,« je nasprotoval Charley. »Strinjal bi se, da so bili legalni pobojitorej, praviš jim grozodejstva ...«

»Pravim jim grozodejstva? Brez rok ah nog, brez očesnih jamic v lobanjah, z okončinami, kot so bile tiste napihnjene stvari na slikah Salvadorja Dalija!«

»Se vedno so bili človeška rasa in njihove duše so bile še vedno nesmrtne. Njihovi legalni poboji so bili slabši od norosti. Toda nato

smo se spametovali in vzpostavili klinike za zaostale rase, kjer bi ubogi nesrečneži dobili vso potrebno nego ...«

Pilbeam se je na kratko zasmejal. »Se opravičujem, Charley, toda govoriš mi o preteklosti, katere sem bil deležen tudi sam. Res je, da je bila propaganda kar pravšnja. Toda te tako imenovane zaostale rase so bili tisti ljudje, se niso ukvarjali z legalnimi poboji!

Ljubili so svoje grozote in jim pustili živeti. Torej se vrnemo na tisto točko, ko mislimo, da so nam njihove grozote potrebne, da podpremo našo prihodnost. Saj sem ti že povedal, da gre za ekonomsko vojno. Demokracije - in naši prijatelji v komunističnih skupnostih - potrebujejo novo generacijo, kakorkoli bi že prišli do nje, da bi delovala v njihovih skupščinah in trošila njihovo blago ... In zato ta smrdljiva vojna in kreganje o tem, kaj je še ostalo!

Drek, nori svet, moji voditelji! Spij, desetnik! Naj nazdravimo na prihodnje generacije potrošnikov neglede na to, koliko glav ali pa    .

ritnih lukenj imajo!«

Ko sta se Timberlane in Pilbeam smejala, je Charley vstal.

»Sedaj pa moram iti,« je rekel. »Jutri ob osmih moram na stražo, pa si moram še očistiti opremo. Lahko noč, gospoda.«

Ostala dva sta napolnila kozarca in se instinktivno namestila bliže drug drugemu.

»Je v njem del jokajočega Jezusa?« je vprašal Pilbeam.

»On je bolj tih možak,« je odvrnil Timberlane. »Uporaben, ko zaideš v težave, kot sem odkril danes. To je ena izmed tistih stvari na teh vernih dečkih - mislijo, da mora biti sovražnik na hudičevi strani, če so oni na strani Boga. Potem tako nimajo pomislekov, ko jim morajo pokazati zobe.«

Pilbeam je njegovo izjavo sprejel napol smeje skozi gost dim cigare.

»Ti si pa drugačen človek.«

»Na nek način. Skušam pozabiti, da bo jutri pogreb naših fantov, Charley pa se tega skuša spomniti.«

»Mi bomo tudi pokopali mojega kolega in voznika. Zaradi tega bom lahko zapustil ta kraj šele kasneje.«

»Odhajaš?«

»Ja, nazaj v Združene države. Dobil sem GEM do Kohime, potem pa na orbitalni reaktivec proti Washingtonu. Moje delo tukaj je opravljeno.«

»Kaj delaš, Jack, ali naj raje ne vprašam?«

»Sedaj sem ravno končal s Childsweepom in se pripravljam na nov svetovni projekt.« Prenehal je govoriti in se bolj ostro zazrl v Timberlana. »Kaj meniš, Algy, bi imel kaj proti, če bi šla malo ven in spustila v moje sinuse malo assameškega zraka?«

»Nikakor.«

Temperatura je ostro padla in ju spomnila, da sta bila skoraj deset tisoč čevljev nad morsko gladino. Nagonsko sta se podala v hitro hojo. Pilbeam je odvrgel krn svoje cigare in ga pomečkal v trato. Luna je kot nespuščen testis visela nizko v trebuhu neba. Neka nočna ptica je poudarila mirnost ostale stvaritve.

»Škoda, daje Velika Nesreča obdala oblo s sevanjem in naredila potovanja v vesolje praktično nemogoča,« je rekel Pilbeam. »Tako bi nam lahko ostal kakšen zasilni izhod, s te, na Zemlji rojene norosti, proti zvezdam. Moj stari je zelo verjel v potovanja v vesolje in ponavadi prebral vso možno literaturo. Po naravi je bil velik optimist, zato ga je neuspeh še toliko bolj prizadel. Tvojemu prijatelju Charleyju sem pravil, da se je oče ubil prejšnji mesec. Se vedno ne razumem povsem, kaj se je zgodilo.«

»Vedno je težko preboleti očetovo smrt. Ne moreš drugače, kot da to jemlješ osebno. Gre za - torej neke vrste žalitev, ko gre za nekoga, ki si ga imel rad in je bil poln življenja.«

»Govoriš, kot bi vedel kaj o tem.«

»Kaj pa že. Kot tisoči drugih ljudi; moj oče je prav tako naredil samomor. Takrat sem bil še otrok. Ne vem, ali mi je zaradi tega kaj bolje ali slabše ... Si si bil ti s svojim starim blizu?«

»Ne. Morda me ravno zaradi tega tako žre. Lahko bi si bila bliže. Zamudil sem priložnost. K hudiču s tem!«

Hladen veter je postajal vse močnejši. Hodila sta z rokami v žepih.

V tišini se je Pilbeam spomnil, kako je njegov oče podpiral njegov idealizem.

»Ne zaidi v moje vode, sine,« je pravil. »Tudi brez tebe bo šlo nekako naprej. Priključi se Childsweepu, če želiš.«

Pilbeam se je pridružil Childsweepu. Ko mu je bilo šele šestnajst let začenši nekje na samem dnu organizacije. Največji dosežek Childsweepa je bila ustanovitev treh otroških centrov pri Washingtonu, Karačiju in Singapurju. Tukaj so končali vsi otroci, rojeni po Nesreči. Tukaj so jih učili ob privolitvi staršev, kako živeti s svojimi napakami in krizno družbo, v kateri so se znašli.

Poskus ni bil prav uspešen. Primanjkljaj otrok je bil akuten — v nekem trenutku so prišli trije psihiatri na enega otroka. Toda šlo je za poskus odprave napake. Pilbeam, ki je deloval v Karačiju, je bil skoraj zadovoljen. Nato so postali otroci predmet mednarodne razprave. Končno je izbruhnila vojna. Ko se je razvila v bolj obupano fazo, sta bila singapurski in karačijski center bombardirana iz orbitalnih avtomatičnih satelitov in uničena. Pilbeam je pobegnil in odletel nazaj v Washington z manjšo rano na nogi, ko je izvedel za očetov samomor.

Po minutni tišini je Pilbeam rekel: »Na nočni zrak te nisem zvlekel, da bi te dolgočasil, pač pa, da ti nekaj predlagam. Delo imam zate. Resnično delo, doživljenjsko. Imam možnost, da se dogovorim s tvojim poveljujočim oficirjem, če bi se strinjal...«

»Hej, ne tako hitro!« je zaječal Timberlane in v protest razširil roki. »Nočem službe. Jo že imam — da poiščem in zavarujem vsakega otroka, ki ga najdem v teh hribih!«

»To je pravo delo in ne počitnice za ubijanje nesposobnežev. Najodgovornejše delo, kar jih je. Jaz poslušam svoje slutnje in mislim, da si ti pravi človek za to. Lahko uredim, da jutri zjutraj odletiš z menoj v Ameriko.«

»O ne, v Angliji imam dekle, ki mi je zelo všeč, pa še za odhod se pripravljava ob koncu naslednjega tedna. Nisem prostovoljec in vseeno hvala za kompliment.«

Pilbeam se je ustavil in se soočil s Timberlanom.

»Tudi tvoje dekle bomo vzeli v Washington. Denar ni problem, verjemi mi. Naj ti vsaj povem, za kaj gre. Vidiš, sociološko in ekonomsko živimo v zelo zanimivem času, od katerega se lahko odcepiš in ga prikažeš v tej luči. Torej, univerzitetna skupina s podjetjem in z vlado, ki ji krijeta hrbet, je bila ustanovljena, da dokumentira dogajanje. Imenuje se Documentation of Universal

Contemporary History — DOUCH na kratko. Potrebujemo rekrute, ki bi delovali v vseh deželah. Pojdi z menoj v stanovanje in spoznaj Billa Dysona, ki je izvršni za azijski del projekta; tam boš dobil vse napotke.«

»To je noro. Ne morem se priključiti. Misliš reči, da boš poskrbel, da bo Martha prišla za menoj?«

»Zakaj ne? Saj veš, kam plove Anglija - daleč nazaj v temo pod to novo vlado in vojnim stanjem. Bolje bi vama bilo v Ameriki za nekaj časa; vsaj dokler bi vaju usposabljali. Je vredno razmisliti, ne?« Ujel je Timberlanov pogled in dodal, »Saj se ti ni treba takoj odločiti.«

»Ne morem ... Koliko časa pa lahko razmišljam?«

Pilbeam je pogledal na uro in se z nohti popraskal po glavi. »Dokler ne spijeva še enega kozarca?«

Na prašnem letališču Kohime sta se oba moška rokovala.

»Ne počutim se najbolje, Charley, ko kar takole odhajam.«

»C. O. se mora počutiti še slabše.«

»Vse to je izpeljal na nenavaden način. Kakšne vrste izsiljevanje je Pilbeam uporabil, verjetno ne bom nikoli izvedel.«

Sledil je trenutek nerodne tišine, ko je Charley spregovoril: »Želim si, da bi šel lahko s teboj. Bil si dober prijatelj.«

»Tvoja dežela te potrebuje, Charley. Ne se slepiti.« Toda Charley je le odvrnil: »Lahko bi šel s teboj, če bi bil dovolj dober.«

Osramočen se je Timberlane povzpel po stopnicah do letala, kjer se je obrnil in pomahal. Se zadnjič sta se pogledala, ko je Algy izginil v notranjost.

Orbitalni reaktivec je drvel skozi bled večer po transpolarni paraboli na nasprotno stran Zemlje. Sonce se je prevrnilo preko zahodne ustne sveta, medtem ko je bila pokrajina daleč spodaj odeta v zmedenost teme in svetlobe.

Jack Pilbeam, Algy Timberlane in Bill Dyson so sedeli skupaj in se na začetku bolj malo pogovarjali. Dyson je bil precej obilen posameznik, ki je izgledal tako vztrajen, kot je Pilbeam izgledal znanstveno s plešasto glavo in pametnim nasmehom. Bil je sproščen, Pilbeam pa napet. Čeprav ni bil več kot deset let starejši od Timberlana, je izgledal precej starejši.

»Vaše delo, g. Timberlane, je to, da ste kot član DOUCHa profesionalni pesimist,« je rekel. »Glede na prihodnost si lahko dovolimo le to, da smo trde glave in suhih oči. Sprijazniti se moramo z dejstvom, da ostali del aparata verjetno nikoli ne bo zbral dovolj moči za izgradnjo novih, če so bili vitalni geni izbiti iz človekovega reproduktivnega aparata. V tem primeru mladi ljudje, kot sta vidva s Pilbeamom, predstavljate zadnjo človeško generacijo. Zato vas potrebujemo; beležila bosta smrtne muke človeške rase.«

»Sliši se, kot da želite novinarje,« je rekel Timberlane.

»Ne, gospod, zahtevamo trezne in neokrnjene ljudi. To ni šala, to je način življenja.«

»Način smrti, Bill,« ga je popravil Pilbeam.

»Malce obojega. Kot nas Dobra Knjiga opominja, smo na sredini življenja v smrti.«

»Se vedno ne vidim bistva projekta, če bo človeška rasa izumrla,« je rekel Timberlane. »Komu bo to pomagalo?«

»Dobro vprašanje. In tole bo, upam, dober odgovor. Pomagalo bo dvema vrstama ljudi. Obe skupini sta popolnoma hipotetični. Najprej bo pomagalo majhni skupini, reciva, v Ameriki čez trideset do štirideset let od danes, ko bo ves narod zapadel v kaos; recimo, da bodo ustanovili majhno naselbino in ugotovili, da lahko rojevajo otroke. Ti otroci bodo skoraj divjaki - otroci, poškodovani od civilizacije, kiji pripadajo. DOUCHevi dokumenti bodo za njih povezava med preteklostjo in njihovo prihodnostjo; prav tako jim bo dana možnost, da razmišljajo v pravo smer in zgradijo socialno sprejemljivo skupnost.«

»In druga skupina?«

»Rekel bi, da niste preveč špekulativen človek, g. Timberlane. Ste kdaj pomislili na to, da nismo sami v vesolju? In s tem ne mislim le na Stvarnika; težko si je predstavljati, da je naredil le Adama. S tem ciljam na druge rase, ki živijo na planetih drugih ozvezdij. Nekega dne bi lahko obiskali Zemljo, kot smo mi obiskali Luno in Mars. Iskali bodo razlago za našo ‘izgubljeno civilizacijo’, kot se tudi mi sprašujemo, kaj je bilo z Marsovci, ko je Leatherbyjeva odprava na Marsu našla sledove. DOUCH jim bo pustil razlago. Ce razlaga vsebuje še moralni nauk, ki ga lahko uporabijo, toliko bolje.«

»Obstaja pa tudi tretja hipotetična skupina,« je rekel Pilbeam in se nagnil naprej. »To je tista, ki mi po hrbtenici pošilja mravljince. Morda prebiram preveč očetove znanstvene fantastike, toda če bo človek nazadoval v ekološki verigi, bo neka pojava, ki pravkar tava naokoli, zlezla na njegovo mesto in zavzela svoje mesto v nekaj sto letih — ko bo prostor primerno očiščen.«

Zasmejal se je. S tihim humorjem je Dyson rekel: »Lahko, Jack. Statistike o tem, kako je Velika Nesreča vplivala na ostale velike primate, ni moč najti. Morda so grizliji in gorile že začeli mutirati v svoje dobro.«

Timberlane je bil tiho. Ni vedel, kako naj se pridruži v takšne vrste pogovor. Vse skupaj se mu je še vedno zdelo neresnično. Ko se je poslovil od Charleyja Samuelsa, je na prijateljevem obrazu visel pogled prestrašenosti, ki ga je pretresel skoraj tako močno, kot C. O.jevo takojšnje sodelovanje s Childsweepom. Pokukal je skozi okno. Daleč spodaj je kumulus napravil razmetano posteljo za Zemljo. Bilje v deželi Oblačne Kukavice.

Spodaj, v tistem tenebrifičnem svetu, je dvomljiva dinastija milijona let prihajala h koncu s samouničenjem vladajoče hiše. Ni bil popolnoma prepričan, kako bi užival v snemanju smrtnih udarcev.

Videlo se je blag jesenski sončni vzhod in vojaško spremstvo, ki so jih pozdravili na Bolling Fieldu. Pol ure — zaradi Pilbeamovega kislega razdraženja - je minilo v inšpekcijskem bloku, preden sojih zdravstveni in varnostni pregledi spustili. Z njihovo opremo so jih odpeljali v električnem vozilu do majhnega, sivega privatnega avtobusa, ki jih je čakal zunaj. Na boku je imel napisano DOUCH.

»Dobro izgleda,« je izjavil Timberlane. »Sedaj prvič verjamem, da nisem žrtev kakšne izdelane potegavščine.«

»Nisi si mislil, da boš pristal v Pekingu, ali ne?« je rekel Dyson in se zarežal.

»In nikoli ne zlezi v avtobus, ki ima napis OICH ali DUCA, pa če si še tako pijan,« ga je opozoril njihov vojaški spremljevalec, ki mu je pomagal s torbami. »To pomeni Oriental Integration and Cultural Habitation, ali nekaj podobnega, DUCA pa je razkošna organizacija, njeno polno ime pa je Department of Unified Child Assistance. So zelo zaposleni, pa čeprav nimajo na razpolago nobenih otrok. Washington je poln začetnic in organizacij - in neorganizacij. Tukaj je tak občutek, kot da živimo v abecedni juhi. Skočite noter, fantje, pa si gremo ogledat kakšen prometni zamašek.«

Toda na Timberlanovo razočaranje so šli proti vzhodu sive reke, ki jo je opazil, ko so prispeli v deželo, in se prerinili v del mesta, ki se je po Pilbeamovi informaciji imenoval Anacostia. Ustavili so se v čisti ulici novih belih hiš pred blokom, ki je bil dom. Vse polno je bilo dekoraterjev, odmevali pa so zvoki tesarjev.

»Nova poslopja,« je razložil Pilbeam. »Vse do prejšnjega meseca je bil to dom mentalno zaostalih mladostniških prestopnikov. Toda to je le en problem, ki ga je Nesreča popolnoma odpravila. Popolnoma nam je zmanjkalo prestopnikov! Ko boš videl bazen, boš spoznal, zakaj je bilo prestopništvo v tej deželi skoraj poklic.«

Na stežaj je odprl vrata prostorne sobe. »Skozi ta vrata prideš do spalnice in stranišča. Tuš si deliš s sosedom, ki bom čisto slučajno jaz. Po hodniku prideš do bara in pri Bogu, če tega ne bodo uredili in za njega postavili lepo deklino, bo tukaj cel hudič. Čez deset minut se vidiva tam na martiniju, prav?«

DOUCHevo usposabljanje bo trajalo predvidoma šest tednov. Čeprav je šlo za visoko stopnjo organizacije, je sistem ostal kaotičen zaradi neredov tistega časa.

Znotraj so se vsa večja mesta mučila z delavskimi problemi; novačenje stavkajočih v oborožene enote je služilo le za širjenje težav na njihova telesa. Vojna ni bila popularna, v večji meri tudi zaradi pomanjkanja mladostnega navdušenja.

Na zunaj so bila vsa mesta cilj sovražnikovega bombardiranja. Tako imenovani napadalci »Fat Choy«so bili sovražnikova specialiteta: odkrivajoče rakete, ki so padale z vesoljskih orbit, se razčlenjevale nad tlemi in razpršile »torbe« eksploziva ah požigalnih teles. To je bilo prvič, ko je ameriško prebivalstvo okusilo zračne napade na njihovo zemljo. Veliko prebivalcev se je evakuiralo v manjše kraje ali podeželske naselbine — le zato, da bi se kasneje lahko naselili nazaj v svoje domove; tako so bombardiranje prenesli daleč stran od svojih domov na naselbine, do katerih jim ni bilo prav dosti. Za razliko od teh se je veliko podeželanov naselilo v mesta, ker so upali na boljše plače. Industrija se je zelo pritoževala, toda najmočneje je bilo prizadeto kmetijstvo, kongres pa je zaposleno sprejemal zakone, ki bi omogočili kmetom povratek na svojo zemljo.

Edina vesela stvar te vojne je bila ta, da je bila sovražnikova ekonomija precej bolj negotova kot ameriška; število Fat Choyev se je občutno zmanjševalo v zadnjih šestih mesecih. Kot rezultat se je tako v vseh prestolnicah pospešilo vročično nočno življenje vojnega časa.

Timberlane je lahko na lastni koži okusil to nočno življenje. DOUCovi predstavniki so imeli dobre zveze. V enem dnevu so mu priskrbeli vse potrebne dokumente, ki mu bodo omogočili preživetje v lokalni podtalni rasi: potrjen potni list, viza, oprostitev policijske ure, policijska kartica, dovoljenje za nakup oblačil, potovalno pooblastilo znotraj okraja Columbia ter vitamine, meso, zelenjavo, kruh, ribe in dovolilnice za sladkarije. V vsakem primeru se je vse, razen potovalnega pooblastila, prebivalcem področja zdelo povsem liberalno.

Timberlane je bil moški, ki si je le redko prizanašal s samopregledom. Tako se nikoli ni vprašal, kako močno je na njegovo odločitev, da se pridruži DOUCHu, vplivala njihova obljuba, da ga ponovno združijo z njegovo punco. Pri tem mu nikoli ni bilo potrebno pritiskati na Dysona.

Čez štiri dni je Martha Broughton že priletela z majhnega otoka Evrope v Washington.

Marthi Broughton je bilo šestindvajset let kot tudi Timberlanu. Ne le zato, ker je bila med najmlajšimi svetovnimi ženskami, ampak ker je bila s svojo lepoto povsem lahkotna in je povsod, kamorkoli je šla, privabljala poglede. V tistem času je imela pepelnatosive lase, ki jih je nosila razpuščene, segali pa soji do ramen. Človek je moral biti zelo seznanjen z njo, daje lahko opazil, da ima narisane obrvi; ni imela svojih lastnih obrvi.

V času dogodkov, ki so jih Washingtonski krogi imenovali Velika Nesreča, je bilo Marthi šest let. Zbolela je za radiacijsko boleznijo; za razliko od njenih številnih sodobnikov, je ona preživela. Toda njeni lasje niso in plešavost, ki jo je spremljala skozi njeno šolsko življenje, jo je obvarovala, saj je služila kot orodje za ostrenje njenega razuma. Do njenega enaindvajsetega rojstnega dne je njeno glavo prekril puh; sedaj njena lepota ne bo zaničevana v nobeni starosti več. Timberlane je bil eden izmed redkih zunanjih ljudi, ki je poleg njene družine vedel za notranje brazgotine, ki so bile edinstvena posebnost njene starosti.

Pilbeam in Timberlane sta jo pospremila v ženski počitniški študentski dom, ki je bil le nekaj ulic odmaknjen od sedeža DOUCHa.

»Že sedaj imate vpliv na Algyja,« je rekla Martha Pilbeamu. »Njegovi dolgi angleški aji se krajšajo. Kaj še pride za tem?«

»Mogoče zanikanje srednjerazredne prepovedi poljubljanja v javnosti,« je rekel Timberlane.

»Moj Bog, če meni praviš javnost, grem takoj od tod,« je dobronamerno rekel Pilbeam. »Kot vsi ostali, tudi jaz razumem namige. Grem. Ko me boš hotel, me poišči v baru.«

»Saj ne bova dolgo, Jack.«

»Res ne bova dolgo, Jack,« je potrdila Martha.

Ko so se vrata zaprla sta se objela in se poljubila ter čutila toploto drug drugega preko ustnic in telesa. Kar nekaj časa sta ostala tako, se poljubljala in pogovarjala. Končno je on stopil na drugo stran sobe, se prijel za brado in občudoval njene noge.

»Oh, te lepe krivine tvojih meč!« je izjavil.

»Torej kako prijeten transatlantski pozdrav,« je rekla Martha. »Algy, to je krasno! Kako čudovita stvar se nama je zgodila! Mar ni razburljivo? Oče je bil besen, ko me je gledal odhajati -s svojim globokim glasom mi je naklonil dolg monolog o vihravosti mlade ženske.«

»In presneto te občuduje, ko si zbrala pogum in prišla! Vendar, če sumi, da se bodo v lov za tabo podali ameriški fantje, se ne moti.«

Odprla je svojo nočno torbico, razpostavila stekleničke in krtače na toaletno omarico ter niti za trenutek odmaknila očesa z njega. Ko se je usedla, da se posveti svojemu obrazu, je rekla: »Vsakršna usoda je boljša od smrti! In kaj se dogaja tukaj? In kaj je DOUCH in zakaj si se jim priključil in kako lahko pomagam jaz?«

»Tukaj me bodo šest tednov usposabljali. Različne preizkušnje me čakajo - fant, ti res vedo kako delati! Sodobna zgodovina, družboslovje, ekonomija, geopolitika, nova stvar, kiji pravijo eksistencialistika, funkcionalna psihologija — oh, in še veliko drugih stvari in praktičnih tem, kot je recimo vzdrževanje motorjev. In dvakrat tedensko se bomo odpeljali v Rock Creek Park na usposabljanje v samoobrambi; vodil nas bo mojster juda. Težko bo, vendar sem prepričan v svojo odločitev. Tukaj sem dobil občutek pripadnosti, ki da vsemu pomen. Sem stran od vojne, kar tudi pomeni ponovno življenje.«

»Dobro izgledaš, dragi. Ali boš vadil samoobrambo na meni?«

»Mogoče kakšne druge oblike prerivanja; ne to. Ne, sumim, da si prišla sem iz enega samega razloga. Toda o tem bova povprašala Jacka Pilbeama. Pojdiva ga poiskat - prekleto dober poba je; všeč ti bo.«

»Že sedaj mi je.«

Pilbeam je sedel v enem kotu bara z atraktivno rdečelasko. Nerad je odvrnil pozornost, vstal, jima odšel naproti in jima salutiral.

»Samo igranje in nič dela naredi Jacka dolgočasnega,« je rekel. »Kam bova sedaj odpeljala damo in ali lahko kam odpeljeva tudi prijazno rdečelasko?«

»Okrepčala sem se že in sem sedaj v vaših rokah,« je rekla Martha.

»Vendar pa tega ne misli dobesedno,« je dodal Timberlane.

Pilbeam se je priklonil. »Imam navodila, ukaz in naklonjenost, da vaju vozim po Washingtonu in z vama večerjam in kosim, vse dokler bosta tukaj.«

»Opozarjam te, draga, vsi tukaj težko garajo in tudi težko igrajo. DOUCH bo naredil za nas vse, kar hočemo, preden nas odvrže, da začnemo beležiti konec sveta.«

»Vidim, da potrebuješ pijačo, ti nezadovoljnež,« je rekel Pilbeam in se prisilil v nasmeh. »Naj vsaj predstavim rdečelasko, potem pa bomo odšli na stekleničko ali dve. Lahko bi si šli ogledat predstavo Dusty Dykesa. Dykes je komedijant.«

Rdečelaska se jim je pridružila brez hlinjenega odpora in tako so odšli v mesto. Izklopi električnega toka, ki so reševali mesta drugih narodov v začetnih vojnah, niso skrbeli Washingtona. Sovražnik je imel mesto močno pod svojim raketnim očesom in noben efekt tega ni mogel preprečiti. Ulice so bile polne neona, odkar se je razvilo zabavništvo. Utripajoči znaki so razsvetljevali moške in ženske obraze, polne stigmat bolezni, ko so vstopali v lokale. Trgovanje s hrano in pijačo na črno je cvetelo; le parkirišč je bilo vedno premalo.

Ti hektični večeri so postali del vzorca intenzivnega dela in sprostitve, v katerega so se lepo vklopili DOUCHejevci. Sele tretji večer v Washingtonu, ko so sedeli v Trogu in gledali kabaret, ki je vključeval tudi Dusty Dykesa - komedijanta, za čigar predstavo Pilbeam prvi večer ni dobil vstopnic — je Martha uspela postaviti Pilbeamu svoje vprašanje.

»Jack, zelo lepo se imava s tabo. Všeč bi mi bilo, če bi lahko naredila kaj v zameno. Ali je kaj takega, kar bi lahko naredila tudi jaz? Res ne vem, zakaj sem bila tudi sama povabljena sem.«

Brez popuščanja ljubkovanja zapestja temne in zelenooke lepotice, ki je bila tistega večera njegova spremljevalka, je Pilbeam rekel: »Povabljena si bila, da delaš Algyju Timberlanu družbo. Pa saj si sedela na že kar nekaj njegovih predavanjih. Ah ni to dovolj? Sprosti se in uživaj. Spij še en kozarček. Prevelika poraba je lastnost patriota.«

»Saj uživam. Rada bi le vedela, če lahko tudi jaz kaj storim.«

Pilbeam je pomežiknil svoji zelenooki prijateljici. »To raje vprašaj Algyja, draga moja.«

»Sem zelo vztrajna, Jack. Želim odgovor.«

»Pojdi in vprašaj Billa Dysona — to je res njegovo področje. Jaz sem le DOUCHev postrešček - Topli Douche mi tudi pravijo. Pa še kmalu se bom zopet podal na pot, pridi v sredo.«

»Oh, ti sladka češnjeva pita, pa saj si rekel...«je nasprotovalo zelenooko dekle. Pilbeam je položil svoj prst na njeni sijoči ustnici.

»Pssssst, draga moja - tvoj stric Sam mora priti pred tvojim stricem Jackom. Toda nocoj, verjemi mi, bo stric Jack na prvem mestu — metaforično povedano, saj razumeš.«

Luči so se zatemnile, zaslišalo se je bobnanje, ki mu je sledilo ojačano kolcanje. Ko je vse utihnilo, je Dusty Dykes priletel v dvorano na ogromnem dolarskem bankovcu in skočil na tla. Bil je skoraj običajen mali mož, ki je nosil zmečkano obleko. Govoril je z enoličnim, močnim moškim glasom.

»Videli boste, da sem opustil svojo staro navado, da nimam maskote. Ni bilo prvič, da me je ekonomija te dežele peljala naokrog. Dober večer, dame in damarji, in to resno mislim — lahko, da bo ta vaš zadnji. V New Yorku, od koder prihajam - saj veste, kako visoki so tam državni davki... Potreboval sem padalo, da sem pobegnil - zelo so navdušeni nad svetovnimi končnimi strankami. Dve moralnosti podrgneš skupaj: rezultat je smeh. Ce podrgneš skupaj dva smeha, je rezultat vedno režanje. Tiste noči, ko je odšel senator Mulgravy, je bilo žvrgolenje.« Pri tem se je razlegel aplavz. »Oh, saj nekateri ste pa že slišali za senatorje? Prijatelji so mi ob mojem prihodu povedali — prijatelji so ljudje, ki te prenašajo ob eni pijači v celem večeru - da je Washington politično neizobražen. Torej saj niso tako zastavili, rekli so le, da nihče več ne hodi v Belo hišo slikat afriških bronov. Rekel sem jim, pomnite, ne štejejo ljudje države, temveč država ljudi. Vsaj niso revnejši od delničarja v industriji kontraceptivov.«

»Ne slišim, kar pravi - ali pa ne razumem,« je zašepetala Martha.

»Tudi meni se ne zdi pretirano smešno,« je zašepetal Timberlane.

Z roko na ramenih svojega dekleta je Pilbeam rekel: »Namen ni, da bi bilo smešno. Namen je, da se sliši kot neuporabno - kakor temu pravijo.« Vendar se je klub temu široko režal, kot se je tudi veliko drugih strank. Ko je Dusty Dykes to opazil, je dvignil kažalec. Bila je njegova edina gesta. »Smejanje ne bo pomagalo,« je rekel. »Vem, da vsi sedite goli pod oblekami, toda mene ne morete osramotiti — hodim v cerkev in poslušam mašo vsako nedeljo. Mi smo zloben narod in ob izreku teh besed imam toliko zadovoljstva, kot ga ima duhovnik. Ne nasprotujem moralnosti, samo neuporabna je.

»Življenje se vsak dan slabša. Na Visokem sodišču v Kaliforniji so prenehali izrekati smrtne obsodbe kriminalcem - namesto tega jih obtožijo na doživljenjsko ječo. Kakor je rekel možak, nedolžnosti ni več, le nezaznan kriminal. V državi Illinois je bilo prejšnji mesec dovolj spolnih umorov, da lahko spoznate, kakšen je v resnici vaš položaj.

»Izgled rase v prihodnosti je črn, s čimer pa ne mislim le pigmenta. Zadnjič sta se dva seksualna kriminalca pogovarjala o poslih v Chicagu. Butch je rekel: Torej, Sammy, kaj imaš raje, pobijanje žensk ah razmišljanje o pobijanju žensk?’ ‘Sranje, ne vem, Butch, kaj pa je tebi ljubše?’ ‘Misliti na pobijanje žensk, vsakič!’ ‘Zakaj pa? Ali dobiš na ta način bolj romantičen tip ženske?’«

Se nekaj minut je mali mož otročjega obraza stal tam v svoji dolgočasni obleki in pravil dolgočasne šale. Nato so se luči ugasnile, on je izginil in zaslišal se je bučen aplavz.

»Se pijače,« je rekel Pilbeam.

»Toda bil je grozen!«je izjavila Martha. »Kar nekaj!«

»Ah, slišati ga moraš vsaj šestkrat, da ga začneš ceniti — to je skrivnost njegovega uspeha,« je odvrnil Pilbeam. »On je glasnik časa.«

»Je bil tebi všeč?« je vprašala Martha zelenooko dekle.

»Torej, ja, mislim da mi je bil. Mislim, torej, nekako mu je uspelo, da sem se počutila kot doma.«

Dvakrat na teden so šli v majhno sobo v Pentagonu, kjer jih je mlad, svetlolas major učil programiranja in popravljanja računalnika POLYAC. Ti novi računalniki žepne velikosti bodo nameščeni v vse DOUCHeve snemalne avtomobile.

Timberlane se je ravno odpravljal na eno izmed predavanj POLYAC, ko je v nabiralniku zagledal materino pismo. Patricia Timberlane je pisala neredno. To pismo, kot večina, je bilo v večji meri polno domačega gorja in Timberlane ga je preletel brez večjega potrpljenja, medtem ko ga je taksi vozil proti Potomacu. Blizu konca je našel nekaj bolj zanimivega.

»Lepo je, da imaš Martho pri sebi v Washingtonu. Verjetno se bosta poročila - kar je romantično, saj se ne zgodi velikokrat, da se ljudje poročajo s svojimi ljubeznimi iz otroštva. Toda prepričan bodi. Mislim, dovolj si star, da veš, da sem jaz naredila veliko napako, ko sem vzela tvojega krušnega očeta. Keith ima svoje dobre strani, vendar je grozno brez vere in včasih si želim, da bi bila mrtva. Ne bom šla v podrobnosti.«

»On krivi obdobje, vendar je to prelahkotna pot ven. Pravi, da se bo tukaj začela revolucija. Z grozo pomislim na to. Kakor da še nismo doživeli dovolj gorja, kar se tiče Nesreče in te neumne vojne. Revolucije v tej deželi še ni bilo, neglede na to, kaj se je dogajalo drugod. Resnično se zdi, kot da živimo v stalnem potresu.«

Šlo je za pogovorno frazo, je hladno pomislil Timberlane. V Washingtonu divja potres noč in dan in bo divjal toliko časa, dokler se vse ne sesuje v prah, če so DOUCHeve napovedi pravilne. To se ni kažalo le v stalnih ekonomskih preobratih, vrstah za juho v centru, norih prodajah ostankov padlih finančnih cesarstev, temveč tudi v valu umorov in seksualnih zločinov, katerih sam zakon ni mogel preprečiti. Ta valje nastal, da pogoltne Martho in Timberlana.

Tistega jutra, predenje prispelo pismo Patricije Timberlane, se je Martha bolj zgodaj pojavila v Timberlanovi sobi. Oblačila so ležala razmetana po preprogi — prejšnjega večera sta pozno prišla domov z divje zabave nekega prijatelja Billa Dysona iz Air Strikea.

Timberlane je stal v hlačah svoje pižame in se v polmraku bril. Martha je stopila do okna, odgrnila zavese in se soočila z njim. Povedala mu je za rože, ki so ji jih dostavili v hostel.

Poškilil je vanjo in rekel: »Pa saj si jih dobila tudi včeraj zjutraj?!«

»Ja, točno toliko - košare, polne orhidej, kot tudi danes. Morale so stati stotine tisočev dolarjev.« Ugasnil je svoj brneči brivnik in jo pogledal. Njegove oči so bile mrke in obraz bled.

»Neke vrste osvajanje, ne? Jaz ti jih nisem poslal.«

»Vem, Algy. Ti si jih ne moreš privoščiti. V cvetličarnah sem pogledala, po čem se prodajajo rože - že v osnovi so drage, potem pa so tukaj še državni davek, vstopni davek, prodajni davek in nekaj, čemur v hostlu pravijo DSM; davek splošne malodušnosti, in Bog ve, kaj še. Zato sem tudi uničila včerajšnjo pošiljko — mislim, vedela sem, da niso od tebe, zato sem jih zažgala in jih ne želela omenjati.«

»Zažgala sijih? Kako? Golega ognja nisem videl na ničemer večjem od vžigalnika, odkar sem tukaj.«

»Ne bodi no tako zabit, dragi. Vse sem vrgla dol po smetiščni cevi in vse, kar gre po tisti cevi, se v kleti hostla zažge. Tega jutra ponovno pošiljka in zopet brez sporočila.«

»Verjetno gre celo za isto pošiljko; z ljubeznijo od poba v kleti.«

»Za Božjo voljo, ne bodi no tak, Algy!«

Smejala sta se. Toda naslednjega jutra je za gdč. Martho Broughton prišla nova pošiljka rož. Timberlanova, Pilbeamova in Marthina upravnica hostla jih je prišla pogledati.

»Orhideje, vrtnice, vijolice - kdorkoli že je, si očitno lahko privošči sentimentalnost,« je rekel Pilbeam. »Naj ti zagotovim, Algy, ti starec, da jih nisem poslal jaz tvojemu dekletu. Orhideje niso nekaj, kar bi lahko napisal na DOUCHev račun.«

»Resnično sem v skrbeh, gdč. Broughton, draga,« je rekla upravnica. »Paziti moraš nase, še posebno, ker si tujka v tej deželi. Zapomni si, da ni več deklet pod dvajsetim letom starosti. Na ta leta so padali starejši moški. Sedaj se mora paziti skupina med dvajsetim in tridesetim letom. Tisti starejši moški, ki so bogati, so bili vedno vajeni — torej delati seno, ko je sonce sijalo. In sedaj, ko sonce zahaja, bodo vedno močneje želeli priti do zadnjega sena. Me razumeš?«

»Se Dusty Dykes ne bi mogel bolje povedati. Hvala za opozorilo, upravnica. Pazila bom nase.«

»Medtem bom pa jaz poklical cvetličarja,« je rekel Pilbeam. »Ni razloga, da bi si izbral v redu par izmed tisočih žaljubljenih. Majhna sprememba je zelo uporabna.«

Pilbeam je moral naslednjega dne zapustiti Washington. Ukaz je prišel od Dysona, ki ga je poslal v naslednje gledališče vojne — tokrat v srednji Sarawak. Kot je sam rekel, bo z ostalim lahko opravil sam. Popoldne se je potikal po mestu in zbiral opremo in cepivo, ko se je zaslišal alarm pred F at Choyji. Telefoniral je Timberlanu, ki je bil takrat ravno na predavanju iz reklame in javne prevare.

»Rad bi ti le sporočil, da bom verjetno malce zamudil zaradi tega napada, Algy,« je rekel Pilbeam. »Ti in Martha kar pojdita v Thesaurusa brez mene in začnita piti, jaz pa se vama pridružim takoj, ko bom lahko. Tam lahko tudi jemo, če moramo, čeprav ti

Babe Lincoln, ki je malo naprej po ulici, ponuja precej manj sintetike.«

»V glavnem moram paziti na kalorije,« je rekel Timberlane in se potrepljal po trebuhu.

»Bova videla, kako bo tvoja čutnost reagirala zvečer — spoznal sem namreč pravo terno, Algy, ki ji je ime Coriander in je plastična kot smešen kit.«

»Komaj čakam. Je poročena ali samska?«

»Z njeno energijo in talentom bi bila lahko oboje.«

Pomežiknila sta si v ekrana in prekinila zvezo.

Timberlane in Martha sta ujela taksi za v mesto. Sovražni napad je bil sestavljen iz dveh raket; ena se je raztreščila nad zapuščeno klavnico, druga pa je povzročila več škode, ko je udarila v predmestje Clevelandskega parka. Na pločnikih so prevladovale policijske uniforme; Choy je služil temu, daje veliko ljudi ostalo doma, zato so bile ulice praznejše kot ponavadi.

Pri Thesaurusu je Timberlane izstopil in preveril pročelje kluba. Okrašeno je bilo s skupinami reliefov — Izbranih nekaj, Zgornji predal, Najboljši ljudje, Sol Zemlje. Smeje se je obrnil in plačal taksistu.

»Hej, ti!«, je zavpil.

Taksi, z Martho vred, je odbrzel v promet, se izognil privatnemu avtomobilu in pospešil po robu cestišča. Timberlane je stekel na cesto. Za njim so zacvilile zavore in gume. Velika limuzina se je ustavila le nekaj centimetrov od njegovih nog, skozi voznikovo okno pa se je pokažal rdeč obraz, ki ga je začel preklinjati. Izza njega se je zaslišalo škripajoč hrup; voznik limuzine se je obrnil nazaj in začel še bolj preklinjati. Ko je pritekel policaj, ga je Timberlane prijel za roko.

»Moje dekle so ugrabili. Nek možak se je kar odpeljal z njo.«

»To se stalno dogaja. Resnično jih morate paziti.«

»Odpeljana je bila!«

»Pojdite in povejte to naredniku Macu. Mislite, da jaz nimam težav? To pločevino moram spet spraviti v tek.« Prihajajočemu avtomobilu je Timberlane dvignil palec. Ugriznil se je v jezik in se napotil proti njemu.

Ob enajstih zvečer je Dyson rekel: »Daj no, Algy, tukaj ničemur ne koristiva. Pohcija nama bo telefonirala, ko bodo imeli kakšno sled. Morava si poiskati kaj za pod zob, sicer nama bosta razpadla želodca.«

»Prepričan sem, da ji je ta hudič pošiljal rože,« je rekel Timberlane, in to prvič. »Cvetličarna bi bila lahko policiji v pomoč.«

»Od cvetličarja niso izvedeli ničesar. Ko bi imel vsaj številko taksija.«

»Vse, česar se spominjam, je to, da je bil star in rumen, na pokrovu pa je imel napis Antelope Taxis. K hudiču, prav imaš, Bill — pojdiva nekaj prigriznit.«

Ko sta zapustila policijsko postajo, je namestnik sočutno dejal: »Ne skrbite, g. Timberlane. Do jutra bomo že izsledili vašo zaročenko.«

»Zakaj je možak tako samozavesten?« je jezno vprašal Timberlane, ko sta lezla v Dysonov avtomobil. Čeprav sta Dyson in Pilbeam, ki sta bila že prej na postaji, naredila vse, kar sta lahko, je čutil potrebo po tem, da ju nadleguje. Tako ranljivega se je počutil v tej čudni deželi. Skušal je zatreti svoja občutja in ostal tiho, ko sta šla z Dysonom v bližnji lokal in naročila hamburgerja s čilijem in z gorčico; hamburgerja sta bila umetna, a dobra.

»Hvala Bogu za čili,« je rekel Dyson. »Ta zažge še žagovino. Pogostokrat sem razmišljal, če niso ravno čiliji tiste stvari, ki jih * iščejo znanstveniki v svojih raziskavah, da bi obnovile naše uboge, stare, raztreščene gene.«

»Lahko,« je odvrnil Timberlane. »Stavim, da bodo prej izumili umetni čili.«

Po zadnjem kozarčku je šel v posteljo in v trenutku zaspal. Ko se je naslednjega jutra zbudil, je takoj poklical na policijo, vendar mu niso vedeli povedati ničesar novega. Brezvoljno se je umil, oblekel za zajtrk in odšel po hodniku do poštnega nabiralnika po pošto.

V nabiralniku ga je čakalo ročno dostavljeno pismo. Raztrgal je ovojnico in ven potegnil list papirja, na katerem je pisalo:

»Če hočeš svoje dekle nazaj, pojdi pogledat v God’s Sufferance Press. Pojdi sam, za njeno dobro. Potem pa odpokliči policijo.«

Nenadoma ni imel več teka. Skoraj stekel je do telefona na hodniku in prelistal telefonski imenik. Tam je bila ... številka: God’s Sufferance Press in njen naslov. Naj najprej pokliče ali naj gre kar takoj tja? Sovražil je občutek neodločnosti, ki ga je preplavil. Odtipkal je številko in dobil ton za odklopljeno številko.

Pohitel je nazaj v sobo, Pilbeamu napisal hitro sporočilo in naslov, na katerega je odšel, ter ga pustil na blazini. V žep je vtaknil pištolo.

Hodil je do konca ulice, z običajnega mesta poklical taksi in rekel vozniku, naj ga odpelje, kakor hitro more. Ko sta bila enkrat preko mostu Anacostia, sta zapadla v gost promet, saj se je prestolnica premikala po svojih dnevnih opravkih. Kljub vojnemu času je bil Washington še vedno lepotec; ko sta se prerinila mimo Capitola, se je obcestna trata sedaj zapolnila s stavbami nujne pomoči in že sta švrknila pa aveniji Pennsylvania, kjer je bel kamen ujel modrino jasnega neba. Stalnost in razmerje zgradb sta naredila Timberlana negotovega.

Kasneje, ko sta se peljala proti severu, je bil vtis pravice in dostojanstva izgubljen. Tukaj sta prišli do izraza nestalnost in zapuščenost. Spreminjanje imen in znakov je bilo v polnem zamahu. Posest je hitro prehajala iz rok v roke, pohištveni kombiji in vojaški tovornjaki pa so odvažali in privažali pohištvo. Bilo je tudi veliko drugih hiš, ki so stale tiho in prazno. Včasih se je cela ulica zdela zapuščena, kakor da so prebivalci umrli za kugo. V eni izmed takšnih ulic, je opazil Timberlane, so stale potovalne agencije prekooceanskih poletov ter turistična info točka za Dansko, Finsko in Turčijo. Roloji so bili dvignjeni; privatno potovanje se je za nekaj časa zaprlo, vse večje letalske družbe pa so bile sedaj pod okriljem Združenih narodov in prevažale medicinsko pomoč vojnim žrtvam.

Nekateri okraji so kažali znake uničenja s Fat Choyi, pa čeprav se je videlo poskuse prekrivanja uničenja z velikimi reklamnimi panoji. Kakor vsa velika svetovna mesta je tudi to za svojim smehom razkrivalo gnile luknje, ki jih ni nihče mogel zapolniti.

»Tukaj je vaš cilj, stari, vendar ne izgleda, daje kdo doma,« je rekel taksist. »Naj počakam zunaj?«

»Ne, hvala.« Plačal mu je, on pa je salutiral v pozdrav.

Dom Gods Sufferance Pressa je bila petnadstropna stavba iz prejšnjega stoletja. Na oknih so viseli napisi NA PRODAJ. Železna zložljiva vrata so omogočala dostop do glavnih nihajočih vrat, ki so bila zavarovana z močno verigo in s ključavnico. Po imenskih ploščicah na verandi je Timberlane videl, kako je tiskalnica zaposlila samo sebe. Šlo je v večji meri za religioznega žaložnika, ki je deloval za otroke in izdajal mesečnike Otroški Nedeljski Dnevnik, Deška Trobenta, Vodnik za Dekleta in še nekaj bolj popularnih, kot so Biblična zona, Svete pustolovščine ter linija za izobraževanje Strpni bralci. Strgan lepak je zdrsnil preko verande in se ovil okoli Timberlanove noge. Obrnil se je stran. Na nasprotni strani ulice se je dvigoval velik stanovanjski blok. Preveril je njegova okna in poskušal ugotoviti, če ga kdo opazuje. Ko je stal tam, je mimo njega odhitelo nekaj ljudi, ne da bi ga pogledali.

Od tam se je videlo tudi stransko uličico. Sel je po njej in stopal čez umazanijo. Eno roko je nastavil na pištolo ter jo pripravil na morebitno akcijo. Z zadovoljstvom je začutil, kako mu v prsih raste primitivna krutost; nekomu je hotel razbiti obraz. Uličica je vodila do odpadnega zemljišča na koncu. Nekako na sredini ulice je opazil starega črnca, ki je spuščal zmaja ter se nevarno sklanjal nazaj, da bi videl, kako leti nad strehami hiš.

Predenje Timberlane prispel do konca ulice, je naletel na stranska vrata tiskalnice. Bila so vlomljena; dva izmed majhnih steklenih kvadratov zgornje polovice sta bila razbita, vrata pa so bila priprta. Pri zidu se je ustavil in se spomnil na pouk uličnega bojevanja, brcnil vrata in stekel v notranjost v zaklon.

V mraku je pozorno pogledoval naokoli. Gibanja ni bilo ne videti in ne slišati. Tišina. Velika Nesreča je pobila tudi vso populacijo podgan. Skoraj enako je prizadela mačke, človeška lakota za mesom pa je verjetno pokosila ostalo mačjo žalego; torej če bi se podgane vrnile, bi jih bilo težje nadzorovati kot kdajkoli prej. Toda očitno ta pusta hiša ni potrebovala mačk.

Bilje v spodnjem nadstropju. Starinski dežni plašč na klinu je nemo kažal na zapuščenost. Kupi otroškega religioznega branja so stali naokoli in zbirali prah, njihovi potencialni kupci pa so bili ali mrtvi ali pa za vedno nerojeni. Le sledovi stopal na tleh so bili sveži.

Sledil jim je preko sobe v prehod in skozi njega v glavno dvorano, zavedajoč se zvoka svojega lastnega stopanja. Nad umazanimi nihajnimi vrati, skozi katera se je lahko videlo zatemnjeno podobo, ki je prečkala cesto, je bilo opaziti doprsje in napis na marmorju: »Trpite, mali otroci, in pridite k meni.«

»Saj so trpeli,« sije pri sebi rekel Timberlane.

Iskati je začel spodaj in postajal vedno manj previden. Stagnacija je tukaj ležala kot kletev. Ko je stal pod slepimi očmi ustanovitelja, je pogledal po stopnišču navzgor.

»Tukaj sem, prasci. Kje ste?« je zavpil. »Kaj ste storili z Martho?« Hrup njegovega lastnega glasu ga je pretresel. Otrpel je stal, ko je glas odmeval po jašku dvigala navzgor proti zgornjim nadstropjem. Povzpel se je po stopnišču; dvigoval se je po dve stopnici naenkrat, pištolo je imel pripravljeno pred seboj, varovalo pa imel odpeto.

Pri vrhu se je ustavil. Se vedno tišina. Precej glasno je stopal po hodniku in na silo odprl vrata. Zaropotala so na svojih tečajih, prevrnila starodavno tablo in slikarsko stojalo. To je bila na prvi pogled nekakšna uredniška soba. Strmel je skozi okno na smetišče uličice; poiskal je tudi starega črnca, ki je spuščal zmaja. Starca ni bilo več ali pa se ga vsaj ni videlo. Nikogar se ni videlo, ne človeka ne psa.

Bog, tako izgleda, ko te vsi na svetu zapustijo, si je rekel. Sledila je še ena misel: Bolje, da se temu sedaj privadiš, mladec; nekega dne boš dejansko lahko sam na tem svetu.

Ni bil preveč domiseln človek. Čeprav je bil skoraj vsa leta svojega življenja soočen z vedenjem izumrtja človeštva, ki si je to samo skuhalo, mu je mladostni optimizem dovoljeval verjeti v to, da se bodo stvari popravile po naravni poti (narava si je že tolikokrat poprej opomogla) ali pa, da bo ena izmed linij raziskav odkrila zdravilo za obnovitev (vsaj ne bi bil ta dolgotrajen program, vreden več milijard dolarjev, zaman). Pesimizem projekta DOUCH je pripravil njegovo željno razmišljanje v mirovanje.

Uvidel je razsodno dejstvo, daje človeštvo resnično lahko pri koncu. Leto za letom, ko živeči umirajo, se bodo prazne sobe okoli njega le še množile kot celice velikega panja, ki jih ne obiskuje več nobena čebela. Prišel bo čas, ko bo postal pošast, sam v sobanah na poti svojega iskanja v labirintu njegovih votlih stopinj.

V sobi kot tudi na obrazu radovedneža je bila napisana njegova prihodnost. Njegova rana je bila neizbežna. Odprl je usta, da bi zajokal ali posrkal zrak, kot da bi ga nekdo vrgel pod slap. Le ena stvar, ena oseba bi lahko naredila prihodnost znosno.

Stekel je v hodnik in zopet zaslišal odmeve.

»Jaz semTimberlane! Je kdo tukaj, za Božjo voljo?«

In glas v bližini je zaklical, »Algy, o, Algy!«

Ležala je v urejeni sobi med gomilami zlomljenih in opuščenih stvari. Kot ostala zgradba je tudi ta soba nosila vsak znak dolgoletnega zapuščanja. Njeni ugrabitelji sojo privežali na stebre težke kovinske klopi, na kateri so ležale svinčene krogle, ona pa se ni mogla osvoboditi. Navedla je, da je ležala tam vse od polnoči.

»Ali je vse v redu s teboj? Si v redu?« Timberlane je kar naprej spraševal ter obrisal njeni podpluti roki in nogi, ko jo je osvobodil iz plastičnih vezi.

»Popolnoma v redu sem,« je rekla Martha in začela jokati. »Bilje precej dober; ni me posilil! Verjetno imam veliko srečo. Ni me posilil.«

Timberlane jo je objel. Nekaj minut sta bila objeta na razmetanih tleh, srečna v čutni toplini njunih teles.

Čez nekaj časa je Martha povedala svojo zgodbo. Voznik, ki jo je ugrabil izpred kluba Thesaurus jo je peljal le nekaj ulic naprej v privatno garažo. Mislila je, da bo lahko prepoznala kraj. Spomnila se je, da je imela garaža nad tlemi spravljen motorni čoln. Bala se je in se upirala, ko jo je voznik taksija skušal potegniti iz avtomobila. Pojavil se je še en moški, ki je imel obraz prekrit z belim robcem. Prinesel je s kloroformom prepojeno blazino, ki jo je pritisnil preko Marthinih ust in nosu, da je padla v nezavest.

Ko se je zbudila, se je znašla v drugem, večjem avtomobilu. Mislila je, da potujejo skozi predmestje ali podeželje; videla so se drevesa in nizke hišice, ki so brzele mimo njih. Ob njej je ležalo še eno dekle. Potem je možak na sprednjem sedežu videl, da se zbuja, se nagnil k njej in jo prisilil, da vdihne še več kloroforma.

Ko se je Martha zopet zbudila je bila v spalnici. Zleknjena je bila na postelji ob dekletu, ki je bilo z njo v avtomobilu. Obe sta se zbudili in se hoteli zbrati. Soba, v kateri sta bili, je bila brez oken; bila je velika soba, razdeljena v dve manjši. Vstopila je temna ženska in odpeljala Martho v drugo sobo. Tja je prišla pred zamaskiranim moškim; dovolili so se ji usesti na stol. Moški ji je povedal, da ima srečo, daje bila izbrana, ter da ni razloga za bojazen. Njegov šef se je žaljubil v njo in bi ji nudil prav vse, če bi hotela živeti z njim; rože ji je pošiljal kot dokaz iskrenosti njegovih namenov. Bila je jezna in prestrašena, zato je takrat še molčala.

Nato so jo odpeljali k ‘šefu’ v tretjo sobo. Nosil je masko. Imel je ozek obraz, ki ga je pri bradi nekaj manjkalo. Njegova čeljust je pod močno lučjo izgledala siva. Ko je Martha vstopila, je vstal in spregovoril z nežnim, a močnim moškim glasom. Povedal ji je, da je bogat, a osamljen, ter da potrebuje njeno družbo in njeno telo. Vprašala ga je, koliko deklet je potrebnih, da bi pregnale njegovo samoto; zadirčno je odvrnil, da je drugo dekle za njegovega prijatelja. On in njegov prijatelj sta sramežljiva moža, ki sta se morala zateči k tej vrsti predstavitve; ni kriminalec in ni je imel namena raniti.

V redu, je rekla Martha, spustite me. Povedala mu je, da je zaročena.

Možak je sedel na vrtljiv stol za mizo. Stol in miza sta stala na odru. Možak se je zelo malo premikal. Dolgo časa jo je v tišini opazoval, ko ji je nenadoma postalo slabo. Kar jo je v glavnem prestrašilo, je bila njena vera, da se je je ta moški na nek neznan način bal in bi šel zelo daleč, da bi spremenil ta položaj.

»Sploh naj se ne bi poročila,« je končno izjavil. »Saj ne moreš imeti otrok. Ženske nimajo več otrok sedaj, ko je radiacijska bolezen tako v modi. Moški so ponavadi sovražili tiste pošastne, majhne, jokajoče in grde otročaje, sedaj pa so se jim izpolnile njihove skrivne sanje in ženske se lahko uporabi le še za lepe stvari. Ti in jaz bi lahko delala lepe stvari.

»Lepa si, s temi nogami in prsmi in z očmi. Toda si le meso in kri, kot jaz. Majhna stvar, kot je recimo skalpel, bi lahko zarežala vate in te naredila nezmožno za lepe stvari. Pogostokrat pravim svojim prijateljem: ‘Še najlepše dekle se ne more zoperstaviti majhnemu skalpelu.’ Prepričan sem, da bi raje počela lepe stvari, dekle, kot si ti, ne?«

Martha je tresoče ponovila, da se namerava poročiti.

Ponovno je sedel v tišini in se ne premikal. Ko je ponovno spregovoril, je bilo z manj zanimanja in na drugačen način.

Rekel je, da mu je všeč njen tuj naglas. Pod zemljo ima velik bunker, odporen na bombe, napolnjen z žalogami za dve leti. Ima tudi privatno letalo. Prezimovala bi lahko na Floridi, če bi z njim podpisala sporazum. Lahko bi delala prijetne stvari.

Povedala mu je, da ima grde palce in ostale prste. S človekom, ki ima takšne prste, ne bi hotela imeti nič opraviti.

Pozvonil je na zvonec. Dva moška sta pritekla noter in zgrabila Martho. Držala sta jo, ko je mož z masko stopil z odra, se ji približal, jo poljubil in ji z rokama segel pod oblačila. Upirala se je in ga brcnila v gleženj. Njegova usta so se stresla. Zavpila mu je, da je reva. Ukažal je, da jo odpeljejo ven. Možaka sta jo vlekla nazaj v spalnico ter jo potisnila na posteljo, medtem ko je drugo dekle jokalo v kotu. V sramoti je Martha zavpila, kolikor je mogla na glas. Moški jo je zopet onesvestil s še eno blazinico kloroforma.

Ko je spet prišla k sebi, jo je obdajal hladen nočni zrak. Odvrgli so jo v zapuščeno stavbo Sufferance Pressa in jo privežali na klop.

Vso noč jo je bilo strah. Tudi slabo ji je bilo. Ko je slišala nekoga spodaj, si ni upala zakričati, dokler ni Timberlane izustil svojega imena, saj se je bala, da so se ugrabitelji vrnili po njo.

»Tista podla, ostudna pošast! Iztrgal bi mu grlo, če bi ga dobil v roke ... Draga, si prepričana, da je to vse, kar ti je storil?«

»Ja - na nek čuden način sem čutila, da mu je bilo več do grožnje - nekaj v mojem strahu je potreboval — ne vem.«

»Bil je maniak, kdorkoli je že bil,« je rekel Timberlane in jo močno stisnil k sebi ter jo pobožal po laseh. »Hvala Bogu, daje bil tako nor, kot je bil, in ti ni storil česa hujšega. Oh, moja draga, kot čudež te je spet imeti. Nikoli te ne bom več spustil.«

»Saj vem,vendar ne morem dolgo ostati takole, ker sem čisto umazana. Moram se okopati,« je rekla in se tresoče zasmejala. Ko je povedala svojo zgodbo, se je vrnilo tudi nekaj normalne prisebnosti. »Kako si se prestrašil, ko je taksi drvel stran, z mano vred, ubogi dragec.«

»Dyson in Jack sta mi bila v veliko pomoč. Jacku sem pustil sporočilo na omarici za vsak slučaj, če bi naletel na težave. Policija bo že dobila tega sluzastega malega iztirjenca. Podrobnosti, ki jih veš, bi znale biti dovolj, da ga izsledijo.«

»Misliš? Prepričana sem, da ga bom identificirala, če mi bodo pokažali njihove palce. Zanima me — vso noč sem razmišljala o tem - kaj se je zgodilo tistemu dekletu. Kaj se zgodi, če se vdaš takemu človeku, ne vem.«

Nenadoma je planila v jok in objela Timberlana okoli pasu. Pomagal ji je na noge; oba sta sedela drug ob drugem na klopi.Objel jo je z eno roko in ji z robcem obrisal obraz. Izbrisal je njeni narisani obrvi in jih razmažal po njenem čelu; polizal je robec in odstranil njihove ostanke.

Ko jo je imel takole blizu, jo videl in ji pomagal, da pride k sebi, je zapadel v reko besed.

»Poslušaj, Martha, ko sem včeraj zvečer norel na policiji, sem tvoje vprašanje postavil Billu Dysonu —veš, zakaj so si nakopali toliko težav in te iz Anglije pripeljali sem? Najprej me je skušal zavesti in tako rekel, da je bilo to le zato, ker sta z Jackom sentimentalna. Tega nisem verjel, zato je spregovoril resnico. Rekel je, da gre za DOUCHeva pravila. Ob koncu te vadbe me bodo poslali nazaj v Anglijo in če se bodo stvari vrtele tako slabo, kot pričakujejo, bom ostal sam, brez njihove podpore.

»Napovedujejo torej vstajenje avtoritativnih režimov v Britaniji in Ameriki ob ustavitvi sovražnosti. Mislijo, da bo mednarodno sodelovanje kmalu stvar preteklosti. Preživetje bo težko in vedno težje, kot je izjavil Bill z nekaj naslajanja. Tako DOUCH zahteva od mene — in ostalih japonskih, nemških, izraelskih ter drugih agentov v usposabljanju — da se poročim z ‘domačinko’. To naj bi bilo dekle, ki je bilo vzgojeno v svoji domovini in ji je tako prirojeno znanje lokalnih pogojev. Kot je rekel Dyson, je ‘okoliški vem kako preživetveni faktor’.

»Se marsikaj je tega, toda srčika je, da te hočejo zraven, da me ne bi začelo zanimati kakšno dekle od tukaj, ki bi uničilo projekt. Če bi se poročil z Američanko, bi odpadel kot vroč paradižnik.«

»Že ves čas veva, da so temeljiti.«

»Res je. Medtem ko je stari Bill govoril, sem videl, kakšna bo prihodnost. Si se kdaj resnično zazrla naprej, Martha? Jaz se nisem nikoli. Gre za pomanjkanje poguma, verjetno; enako je z menoj, kot je bilo z mamino generacijo, ki ni gledala naprej, ko so rekli, da bo odvrženih še več jedrskih bomb. Toda ti Američani so gledali naprej. Uvideli so, kako težko bo preživetje. Preživetje imajo razčlenjeno v diagrame in diagram za Veliko Britanijo kaže, da bo čez petnajst do dvajset let živelo le še 50 odstotkov prebivalstva, če se bo sedanjost nadaljevala. Britanija je še posebno ranljiva, ker smo precej manj odvisni sami od sebe v primerjavi z Ameriko. Bistveno pa je to, daje moje DOUCHusposabljanje usmerjeno v DOUCHev tovornjak v času, ko bo v Britaniji le še 50 odstotkov sedanjega prebivalstva. In na njihov materialističen način so prišli do nečesa, kar bi moj verni prijatelj, Charley Samuels, odobril — edina stvar, ki bo bodoče pogrebe naredila znosne, bo pravi partner.« Prekinil je. Martha se je smejala z zvokom zatrtega ječanja.

»Algernon Timberlane, ti uboga izgubljena duša; to je res hecno mesto za zaprositev izvoljenkine roke!«

Razdražen je rekel: »Sem res tako prekleto smešen?«

»Moški morajo vedno sami sebi črkovati besede. Ne skrbi, to je nekaj, kar mi je všeč na tebi. Spominjaš me na očeta, dragi, le da si ti seksi. Toda ne smejim se tvojim zaključkom, resnično. Do enakega zaključka sem prišla v svojem srcu že davno nazaj.«

»Martha, obupno te ljubim in te obupno potrebujem. Želim se poročiti s teboj, kakor hitro bo mogoče; nikoli več nočem biti stran od tebe neglede na karkoli.«

»Moj bombonček, tudi jaz te enako močno ljubim in potrebujem. Zakaj pa misliš, da sem prišla za teboj v Ameriko? Nikoli te ne bi pustila, nikoli se ne boj tega.«

»Bojim se. Močno se bojim! Ko sem pomislil, da sem sam v tej mrtvašnici, sem imel videnje, kakšen bom, ko se bom postaral na postaranem svetu. Staranja ne moreva preprečiti, lahko pa delava stvari skupaj in bo vse precej bolj znosno.«

»Saj bova, saj bova, dragi! Razburjen si. Pojdiva od tod. Mislim, da že lahko hodim, če mi posodiš roko.«

Stopil je stran od nje, se zarežal, roki pa imel prekrižani na hrbtu.

»Si prepričana, da si ne bi dobro ogledala mojih palcev, preden se zavežeš?«

»Saj jih bom še preverila, kot bi rekel Jack. Pomagaj mi vsaj do okna, da vidim, kako mi gre. Oh, moji nogi - mislila sem, da bom umrla, Algy ...«

Ko je tako šepala preko umazanega poda in se držala za Timberlanovo roko, se je zaslišalo alarm pred Fat Choyem. Njegov votel glas se je zaslišalo od daleč, toda iz vseh strani. Svet se je ponovno spet čutil. Alarmu se je pridružil še zvok siren policijskih avtomobilov. Prišla sta do okna. Timberlane ga je na silo odprl in pokukal ven skozi železno rešetko, ki je bila del okna.

Lahko je videl dva policijska avtomobila, ki sta se pripeljala na pločnik pod hišo. Vrata so se odprla, uniformirani možje pa so skočili ven. Med njimi je bil tudi Jack Pilbeam, ki je izstopil iz zadnjega avtomobila. Timberlane je zkričal in pomahal. Možje so se ozrli gor.

»Jack!« je zatulil, »ali lahko preložiš svoje potovanje za oseminštirideset ur? Martha in jaz potrebujeva pričo!«

Pilbeam je z nad glavo iztegnjenim palcem izginil iz vidnega polja. Naslednji trenutek so njegovi koraki že odmevali po opuščenem stopnišču 86.

V. Reka: Oxford

Charley Samuels je v čolnu nenadoma vstal in pokažal proti jugovzhodu.

»Tam so!« je rekel. »Stolpi Oxforda!«

Martha, Timberlane in stari Jeff Pitt so prav tako vstali in usmerili pogled čez jezero, kamor je kažal Charley. Isaac se je sprehajal po sedežu gor in dol.

Dvignili so drog, nanj obesili malo jadro in z lahnim vetrom odjadrali naprej. Od njihovega postanka v Swifford Fairu so bolj počasi napredovali. Zadržali so se pri stari in polomljeni zapornici; čolnič se je tam zagozdil in oviral zanemarljiv tok. Tako bi tako tudi še nekaj časa ostalo, če ne bi tekoča voda polomila zapornice. Tam so nato raztovorili čolna ter ju porivali ali pa nesli skupaj s tisto nekaj lastnine, ki jim je še ostala, do točke, s katere so lahko varno nadaljevali svojo pot po reki naprej.

Dežela je bila tukaj še posebej divja in negostoljubna. Pitt je mislil, da je videl gnome, ki jih opazujejo iz grmičevja. Vsi štirje so mislili, da so videli hermeline, ki plezajo po drevesih; končno so le prišli do skupnega zaključka, da te živali niso bili hermelini, pač pa kune, ki se jih je v zadnjem času zelo redko opazilo v teh delih. Tistega popoldneva so z lokom in puščico ubili dva takšna stvora, pojedli njuno meso ter ohranili njuna lepa kožuha, ko so se nastanili na prostem pod drevesi. Dračja za kurjavo je bilo vse polno, tako da so se stisnili skupaj med dvema ognjema, toda kljub vsemu je bila to za njih neprespana noč.

Naslednjega dne, ko so bili zopet na poti, so bili srečni, da so videli krošnjarja, ki je z brega lovil ribe. Kupil je Pittov mali čoln, za katerega jim je dal denar in dve jadri. Enega izmed obeh so tiste noči uporabili kot šotor. Krošnjar jim je ponudil tudi marelice in hruške v pločevinkah, ki pa so bile stare vsaj nekaj ducat let, pa še zelo drage so bile, zato jih raje niso kupili. Majhen možic jim je povedal, da je na poti, da se pridruži Swifford Fairu, ter da ima neka zdravila za doktorja Bunnyja Jingadangelowa.

Ko so odšli, so prišli do velike vodne čistine, ki je bila posuta z majhnimi otočki in obrežji s trstičjem. Pod dolgočasnim nebom, ki se je raztežalo v neskončnost, se niso znali pravilno usmeriti. To jezero je bilo pribežališče za vse divje življenje; potapljači, rečne ptice in izobil je rac so se je tukaj naselili pod ali nad njegovo gladino. V čisti vodi pod njihovim čolničem se je videlo veliko rib.

Vendar pa niso bili razpoloženi za naravne atrakcije. Vreme je postalo slabo, pa še tega niso vedeli, v katero smer naj odjadrajo. Dež, ki je galopiral po vodnem licu, jih je pregnal v zaklon pod rezervno jadro. Ko je naliv postajal vse močnejši in je veter prenehal pihati, sta Sivobradec in Charley odveslala do enega izmed otokov, kjer so se utaborili.

Pod jadrom je bilo suho, vreme se je izboljšalo, toda v njih se je naselil občutek depresije, ko so opazovali valove in oblake, ki so objemali pokrajino. Sivobradec je zakuril majhen ogenj, zaradi katerega so vsi planili v kašelj, saj se dim ni hotel razkaditi. Njihovi duhovi pa so se pomirili šele takrat, ko se je prikažal Pitt, zguban, shiran, premražen, toda zmagoslaven, saj je na hrbtu nosil dva rejena bobra. Eden je bil res ogromen, dolg skoraj meter. Pitt je poročal o koloniji bobrov le sto jardov stran; tisti, ki jih je srečal, sploh niso pokažali bojazni pred njim.

»Se dva bom ujel zjutraj za zajtrk,« je rekel. »Če že moramo živeti kot divjaki, potem živimo kot divjaki.«

Čeprav Pitt ni velikokrat godrnjal, je vseeno našel nekaj tolažbe v njihovem načinu življenja. Neglede na njegov uspeh pri lovljenju živali — užival je tudi v njihovem izigravanju in prelisičenju -je na sebe gledal kot na zgubo. Vse od tedaj, ko ni mogel ubiti Sivobradca, ducat let prej, je živel vedno bolj izolirano življenje; kljub temu da mu je Sivobradec prizanesel, je v njemu vrela misel na to, da bi lahko takrat prevzel Croucherjevo vojsko in jo imel pod nadzorom. To krivico je gojil v sebi, čeprav je vedel, da iz tega ne bi bilo prav dosti. Prejšnje izkušnje bi ga morale prepričati, da nikoli ne bi mogel izpolniti vseh pogojev za dobrega vojaka.

Kot otrok sije Jeff Pitt sam utiral pot skozi predmestno pokrajino velikega mesta za njihovo hišo, v katerem je živel. Ta pokrajina se je zlivala z močvirjem in je bila pripravno mesto za dečka, da se je potikal naokoli. Z močvirnatih vrhov se je le občasno dvignil kakšen sokol, ki je prerežal sapo vetra; od tam si lahko videl blodnjak mesta z njegovimi dimniki, s tovarniškimi strehami iz skrilavcev ter z neštetimi majhnimi kockicami, ki so bile njegove hiše. Jeff je ponavadi hodil tja s svojim prijateljem Dickyjem; ko je bilo vreme lepo, sta tja hodila med šolskimi počitnicami skoraj vsak dan.

Jeff je imel veliko zarjavelo kolo, ki ga je dobil od enega izmed starejših bratov; Dicky je imel belega psa Snowyja. Snowyju je bilo njihovo druženje všeč tako kot fantoma. Vse to se je dogajalo v zgodnjih 70ih, ko so še nosili kratke hlače, na svetu pa je vladal mir.

Včasih sta se Jeff in Dicky igrala vojake in uporabljala dele pahc za puške. Občasno sta poskušala ujeti kuščarja z golim rokami; bili so majhni rjavi kuščarji, ki so ponavadi pobegnili in za seboj v njunih rokah pustili svoje krvaveče repe. Včasih sta se tudi tepla.

Nekega dne sta se tako močno stepla, da sta se zavalila po bregu navzdol v bujno razrasle koprive. Oba sta bila močno popečena. Kakorkoli je že bolelo, Jeff ni hotel zajokati pred svojim prijateljem. Dicky je jokal vso pot domov. Se celo vožnja z Jeffovim kolesom ga ni popolnoma utišala.

Fanta sta odrasla. Jeklarne so pogoltnile Jeffa Pitta, kot so pogoltnile njegove brate. Dicky se je zaposlil v pisarni. Ugotovila sta, da nimata ničesar skupnega, in prenehala iskati družbo drug drugega.

Prišla je vojna. Pitt je bil dodeljen v zračne enote. Po nekaj nevarnih pustolovščinah na Srednjem Vzhodu, je skupaj z nekaj svojimi kolegi dezertiral. To je bilo drugim enotam na tem področju kot simbol, saj je bilo nezadovoljstvo s potekom in z namenom vojne že zelo pogosto. Izbruhnili so upori. Nekaj upornikov je zajelo letalo na Tehranskem letališču in odletelo nazaj v Britanijo. Na tem letalu je bil tudi Pitt.

V Britaniji se je začela revolucija. V nekaj mesecih se je sesula vlada, na silo ustanovljena ljudska vlada pa se je začela s sovražnikom pogajati za mir. Jeff je našel pot domov in se pridružil lokalnim upornikom. Neke z luno razsvetljene noči je njihov štab v veliki viktorijanski hiši v predmestju napadla provladna skupina. Pitt se je znašel za betonsko klopjo, srce mu je grozovito utripalo; streljal je na sovražnika.

Eden izmed njegovih kolegov v hiši je vklopil iskalno luč. Njen žarek je prikažal Dickyja, ki je nosil vladno uniformo ter se v teku bližal Jeffovemu položaju. Pitt ga je ustrelil.

Svoj strel je obžaloval - kot da bi bil začaran — še preden se je pod Dickyjevo majico razlezla rana in še predenje padel na gramoz. Pitt se je splazil k njemu, toda strel je bil smrten; njegov prijatelj je bil mrtev.

Od takrat naprej si ni upal več ubiti nič večjega od bobra.

Stisnjeni pod šotorom so tiste noči dobro jedli in dobro spali ter prejadrali drugi dan. Na poti niso videli žive duše. Ljudje so odšli in velik svet različnih živečih vrst je že zasedel svoj nekdanji prostor. Pluh so brez orientacije, zato so morali še naslednji dve noči prenočiti pod šotorom na jezerskih otokih; toda, ker je bilo vreme še naprej milo in hrane dovolj, se niso preveč pritoževali. Pod svojimi gubami in brazdami so se imeli še vedno za modernega človeka in modernemu človeku je bilo namenjeno kaj drugega, boljšega od tavanja skozi pleistocensko divjino.

Divjina je bila od časa do časa prekinjena z ostanki preteklih let, izmed katerih so nekateri prav resnično močno izpadali. Čolnič jih je pripeljal do majhne železniške postaje, katere ime, Yarnton Junction, je bilo še vedno napisano na tabli. Njena dva perona sta stala nad poplavo.

V polomljeni in uničeni čakalnici so našli severnega jelena in teleta. V sobici je živel tudi grozno popačen star puščavnik, ki jih je obdržal na razdalji z doma narejeno bombo, ki jo je grozeče držal nad glavo in jim govoril. Povedal jim je, da je jezero nastalo z zlitjem dotekajočih tokov, med katerimi sta tudi Oxfordski kanal in Evenlode. Goreč, da se jih znebi, jim je dal glavne smernice in družba se je ponovno premaknila naprej z lahnim in stalnim vetrom. Bilo je okoli dve uri kasneje, ko je Charley razburjeno vstal in pokažal naprej: »Tam so!«

Ostali so tudi vstali in strmeli proti prepričljivi širjavi Oxfordskih stolpov, ki so gledali izza drevesnih krošenj. Toliko jih je stalo kot pred stoletji in se še naprej upiralo tradicijam učenja in pobožnosti. Sedaj so bili poškodovani ob vznožjih, iz katerih so se rodili. Sonce se je zasvetilo izza deževnega oblaka in jih razsvetlilo. V čolnu ga ni bilo človeka, kateremu ob tem pogledu ni srce začelo utripati hitreje.

»Tukaj bi lahko ostali, Algy — vsaj do konca zime,« je rekla Martha.

Pogledal jo je v obraz in bil ganjen, ko je v njenih očeh opazil solze. »Bojim se, da gre večinoma za iluzijo,« je rekel. »Oxford se je tudi spremenil. Lahko, da bomo našli le zapuščene ruševine.« Stresla je z glavo, ne da bi rekla besedo.

»Zanima me, če ima stari Croucher še vedno nalog za našo aretacijo,« je rekel Pitt. »Ne bi si želel, da me počijo takoj, ko bom stopil na obalo.«

»Croucher je umrl zaradi kolere in ne dvomim, da se je potem Cowley spremenil najprej v bojišče in nato v grobišče, ki je pustilo za seboj le staro mesto,« je rekel Sivobradec. »Upajmo, da bomo dobili prijazno dobrodošlico od kogarkoli že, ki je še živ. Streha nad glavo za čez noč bo nedvomno sprememba na bolje, ali ne?«

Prizor je postajal vse manj veličasten, ko jih je odnašalo južno, proti mestu. Vrste revnih hiš so stale poplavljene, njihova osamelost pa je bila s sončno svetlobo le še poudarjena. Njihove strehe so se sesule v notranjost; podobne so bile okostjem ogromnih rakov na starodavni obali. Zakrivale so starodavno pošast, oblečeno v krzno, ki je vlekla stran par jelenov. Malo naprej je razburkana voda, ki so jo delali s svojim premikanjem, metala valujoče zrcalne slike na prazna opažena dvorišča. Težko tišino je prekinil zvok vozila. Dve starki, široki toliko, kot sta bili dolgi, sta se trudili in za seboj vlekli voziček, katerega kolesa so odbijala svetlobo, ko so se vrtela po nabrežju. Nabrežje se je končalo z nizkim mostom.

»To pa poznam,« je rekel Sivobradec in govoril s tihim glasom. »Tukaj se lahko privežemo. To je most Folly.«

Ko so zlezli na obalo, sta se ženici približali in jim ponudili vsebino vozička. Kot vedno, ko je Sivobradčeva druščina srečala tujce, je imela tudi sedaj probleme z razumevanjem govorice. Pitt je rekel baburama, da nimata ničesar omembe vrednega, onidve pa sta jim povedah, da lahko prenočijo v Christ Churchu, »po cesti naravost.« Charleyja z Isaacom so pustili v čolnu, Martha, Sivobradec in Pitt pa so se podali po stari cesti, ki je vodila preko mostu.

Zidovi starodavne akademije Christ Church, debeli kot zidovi trdnjave, so stali na eni izmed južnih vstopnih točk. Z vrha zidov je skupina bradatih starcev opazovala novoprišleke, ko so se bližali po cesti. Previdno so se približali in na pol pričakovali izzivanje, ki ga niso dočakali. Ko so se približali velikim lesenim vratom šole, so se ustavili. Zidovi so se krušili. Nekaj oken je že izpadlo, nekaj pa jih je bilo zabitih z deskami. Razdrobljeno kamenje je ležalo ob vznožju zida in kažalo na delovanje vročine in zmržali. Sivobradec je skomignil z rameni in odkorakal pod visokim obokom.

V nasprotju z uničenjem, skozi katerega so šli, je bila tukaj naselbina, množica ljudi, mavrica tržnih stojnic, vonj po živalih in hrani. Duše treh novoprišlekov so znotraj njih vstale. Zgrajene so bile lesene stojnice, izmed katerih jih je nekaj tvorilo majhne zaprte stavbe, v katerih se je prodajalo različno blago. Del dvorišča je bil oddeljen in tukaj so stali severni jeleni, ki so nadzirali prizorišče izpod svojih rogov s svojim navajenim pogledom čemernega humorja.

Plešasti raztrganec človeštva ozkega in kot igla špičastega nosu je skočil iz vratarnice pri vratih, ter jih vprašal, ko so že bili tujci, kaj želijo. Zelo težko so ga razumeli, toda sčasoma jih je odpeljal k zajetnemu moškemu fosilu s tremi bradami, ki jim je rekel, da lahko najamejo za majhno ceno dve majhni kletni sobi v Killcanonu. V register so vnesli svoja imena in pokažali barvo svojega denarja.

Killcanon se je izkažal za majhen trg znotraj Christ Churcha, njihove sobe pa razdeljene večje sobe. Toda obveščevalec špičastega nosu jim je rekel, da lahko v svojih sobanah kurijo polena, ter jim ponudil še gorivo. Zgolj iz previdnosti so ponudbo sprejeli. Možak je prižgal ogenj namesto njih, Jeff Pitt pa je šel po Charleyja in lisjaka ter se dogovoril za čoln.

Ko je enkrat ogenj veselo gorel, je sel začel odlašati, se motati okoli ognja in si drgniti nos ter skušal poslušati, kaj sta se Martha in Sivobradec pogovarjala.

»Preden odideš, Chubby, mi povej, če šolo še uporabljajo za učenje kot včasih.«

»Zakaj, saj ni nikogar več, ki bi se učil,« je rekel možak. Jasno je bilo, da je nameraval uporabiti prehoden glagol. »Pa saj so študentje lastniki tega kraja in izgleda, da še vedno drug drugega poučujejo. Videli jih boste, kako se sprehajajo naokoli s knjigami v žepih, če boste pozorni. S ‘študenti’ tukaj mislimo v bistvu na ‘kolege’. Za napitnino vas predstavim kakšnemu.«

»Bomo videli. Tudi jutri bo še čas za to.«

»Ne odlašajte predolgo, gospod. Lokalna legenda pravi, da Oxford tone v reko in ko bo enkrat potonil, bo vsa drhal malih golih ljudi, ki sedaj živijo pod vodo, priplavala kot jegulje in tukaj živela namesto nas.«

Sivobradec je poslušal o uničenju človeštva. »A tako. Ali se vam zdi ta pripoved verodostojna?«

»Kaj mislite, gospod?«

»Ali ji verjamete?«

Stari se je zarežal in postrani pogledal Martho. »Ne pravim, da ji verjamem in ne prvim, da ji ne, toda vem, kaj sem slišal; pravijo, da se za vsako žensko, ki umre, pod vodo rodi en nov gol možic. In to vem zato, ker sem enega videl z lastnimi očmi prejšnjega Michaelmasa - ne, še enega prej, ker sem letošnjega zamujal z najemnino. Neka starka, stara devetindevetdeset, je takrat umrla v Grandpointu in naslednjega dne je majhna dvoglava pošast gola plavala pod mostom.«

»Kaj si torej videl?« je vprašala Martha. »Umirajočo starko ali dvoglavi stvor?«

»Torej pogosto grem po tisti poti,« je zmedeno izjavil sel. »V bistvu sem videl le pogreb in most, toda veliko ljudi mi je pravilo o vsem ostalem, v kar pa ne dvomim. Gre za običajne govorice.«

Ko je odšel, je Martha rekla: »Čudno, kako vsi verjamejo v nekaj drugačnega.«

»Vsi so malo nori.«

»Ne, ne zdijo se mi nori, pač pa se mi njihova verovanja zdijo nora kot tudi njihove strasti. V starih časih, pred Nesrečo, so bili ljudje bolj nagnjeni k temu, da svoja verovanja zadržijo sami zase ali pa se zaupajo zdravnikom ali psihiatrom. Sicer se je izvedelo naokoli in verovanje je izgubilo odtenek absurdnosti. Pomisli na vse ljudi, ki so verjeli v astrologijo še dolgo po tem, ko je bilo dokazano, da je šlo le za neumnosti.«

»Nelogična in zato blaga oblika norosti,« je rekel Sivobradec.

»Ne, ne zdi se mi tako. Oblika utrditve, prej. Ta starec s špičastim nosom neguje nore sanje o majhnih nagih stvorih, ki bodo zasedli Oxford; to ga nekako tolaži pred pomanjkanjem dojenčkov. Charleyjeva vera je enaka oblika utrditve. Tvoj nedavni pivski prijatelj, Bunny Jingadangelow, se je zaprl v svet pretvez.«

Previdno se je usedla na podlogo iz odej in se pretegnila. Počasi si je sezula čevlje, si pomasirala podplate in si pretegnila roki. Pogledala je Sivobradca, katerega plešasto teme se je svetilo v soju ognja.

»Kaj premišljuješ, moja častitljiva ljubezen?« je vprašala.

»Razmišljal sem, če ne bo svetu spodrsnilo — če mu že ni — v neke vrste blaznost, sedaj, ko so vsi starejši od petdeset. Je dotik otroštva in mladosti potreben za normalnost?«

»Mislim, da ne. Resnično smo izredno prilagodljivi; bolj, kot bi si mislili.«

»Ja, toda predstavljajva si človeka, ki je izgubil spomin za vse, kar se mu je zgodilo pred petdesetim; nenadoma ga nekaj odtrga od njegovih korenin, od njegovih prejšnjih dosežkov - ga ne bi opredelila za blaznega?«

»Gre le za analogijo.«

Obrnil se je k njej in se zarežal. »Ti pa si težka v razpravah, Martha Timberlane.«

»Po vseh teh letih še vedno lahko prenašava trdoglava mnenja drug drugega. To je čudež!«

Stopil je k njej, se usedel poleg nje in jo ruknilpo stegnu.

»Morda je pa tole najin del blaznosti ali utrditve ali česarkoli -midva. Martha, si kdaj pomislila ...« utihnil je in nato nadaljeval, obraz pa silil v izraz koncentracije. »Si kdaj pomislila, da je bila ta grozovita katastrofa pred petdesetimi leti za nas sreča? Vem, da zveni blazno; kaj ni mogoče, da smo zaradi tega začeli živeti bolj zanimivo življenje, kot je le obstajanje? Sedaj vidimo, da so bile vrednote dvajsetega stoletja nepravilne, sicer ne bi uničili sveta. Se ti ne zdi, da zaradi Nesreče vse živo precej bolj cenimo; tudi samo življenje in drug drugega?«

»Ne,« je odvrnila Martha. »Ne, ne mislim tako. Do sedaj bi že imela otroke in vnuke, toda zaradi Nesreče to ni več možno.«

Naslednjega jutra jih je zbudil hrup živali, kokodakanje kokoši, tuljenje jelenov in celo riganje osla. Sivobradec je vstal in pustil Martho ležati v topli postelji. Bilo je hladno. Prepih je dvignil preprogo na tleh in vso noč po dolgem in širokem razpihoval pepel od ognja po sobi.

Zunaj se je komajda svetlikalo in nebo je kažalo hladne tone. Toda zunaj so bile prižgane bakle, ljudje so že hodili naokoli in njihovi glasovi so odzvanjali — bili so veseli glasovi, pa čeprav so bili njihovi lastniki brezzobi in dvojno sključeni zaradi zoba časa. Glavna vrata so bila odprta, noter pa je prihajalo veliko živali, izmed katerih jih je kar nekaj za seboj vleklo vozičke. Sivobradec ni videl le osla, pač pa tudi nekaj konjev, ki so izgledali kot potomci lovcev; tako osli kot konji so bili mladi in vlekli so vozove. Bili so prvi, ki jih je videl ali slišal v zadnjih petindvajsetih letih. En sektor dežele je bil sedaj tako učinkovito osamljen od drugih, da je prevladal širok spekter pogojev.

Ljudje so bili dobro oblečeni in po večini so nosili krznene plašče. Na obzidju sta se dva stražarja drgnila po rebrih, da bi se segrela, ter opazovala gnečo pod seboj.

Sel je v vratarjevo ložo, kjer je gorel ogenj, in tam naletel na moškega s trojno brado, ki je pravkar končal s službo. Zamenjal ga je rejen poba Sivobradčevih let, ki se je izkažal za sina trojnobradca; bil je tako ljubezniv, kot je bil njegov oče zakrnel, in ko je Sivobradec vprašal, če bi bilo možno dobiti službo za čez zimo, je postal zgovoren.

Sedela sta ob majhnem ognju, zavita pred hladnim vetrom, ki je pihal skozi velika vrata s ceste. Rejen možak je kljub precej glasnemu prometu, ki se je odvijal na ulici pred njegovo lopo, govoril o Oxfordu.

Že nekaj let mesto nima centralističnega vladajočega telesa. Učenjaki so ga razdelili ter vladali brezbrižno. Vsak zločin je bil kruto zatrt, vendar pa v Carfaxu že dvanajst mesecev ni bilo streljanja.

Christ Church in nekaj drugih šolskih centrov so sedaj služili za utrdbo, hostel in graščino. Zagotavljali so zaklon in obrambo, ko je bila ta potrebna, kot v preteklosti. Večji šolski centri so imeli v lasti večino mesta naokoli. Ostali so uspešni in zadnjih deset let skupaj v miru živeli ter razvijali agrikulturo in kopičenje žalog. Naredili so, kar so morali, da zagotovijo odtekanje poplavljenih voda, ki so bile vsako pomlad višje. V enem izmed centrov na drugi strani mesta, ki se imenuje Balliol, je voditelj skrbel za tri otroke, ki so jih svečano pokažali prebivalstvu dvakrat na leto.

»Koliko so ti otroci stari? Ste jih vi videli?« je vprašal Sivobradec.

»O, ja. Videl sem jih. Vsi so videli balliolske otroke. Tega ne bi zamudil za nič na svetu. Punčka je mala lepotica. Stara je okrog deset let in je bila rojena imbecilni ženski, ki je živela v Kidlingtonu, vasici sredi gozda na severu. Dečka, za njiju ne vem, od kod sta, vendar je bilo enemu zelo težko, predenje prišel sem, saj ga je razkazoval naokoli nek nastopač v Readingu, sem slišal govorice.«

»So to pravi, normalni otroci?«

»Eden izmed dečkov ima neuporabno, majhno roko, ki se pri komolcu konča s tremi prsti, toda temu dandanes ne moreš reči pravo iznakaženje; dekle je brez las in ima malce smešno uho in ničesar drugega, pa še množici zelo prijetno maha.«

»In vi ste jih dejansko videli?«

»Ja, videl sem jih v ‘Broadu’, kjer je ponavadi parada. Dečka ne mahata veliko, ker sta starejša, vendar sta sveža , mlada pobiča, kar je zelo lepo videti.«

»Si prepričan, da so resnični? Da niso to le zamaskirani starci ali kaj podobnega?«

»O, ne ne ne nič takega. So majhni kot otroci na starih fotografijah; mlade kože ne moreš spregledati, ali ne?«

»Torej, tukaj imate konje. Verjetno imate tudi otroke.«

Potem sta zamenjala temo in čez nekaj časa je možak svetoval Sivobradcu, naj gre na pogovor z enim izmed študentov, g. Normanom Mortonom, ki je odgovoren za zaposlovanje ljudi v temu delu mesta.

Martha in on sta si naredila skromen obed iz nekaj hladnega bobra in velikega kosa kruha, ki ga je Martha kupila na eni izmed stojnic prejšnjega večera; nato sta s Sivobradcem povedala Charlesu in Pittu, kam sta namenjena, in se napotila k Normanu Mortonu.

V Pečku, najbolj oddaljenem pravokotniku šolskega centra, je bila zgrajena lepa dvonadstropna zgradba, ki je imela tudi prostor za shranjevanje zveri in vozov. Mortonovo stanovanje je imelo pogled na to zgradbo. V nekaterih izmed sob je živel, v drugih pa je imel spravljene svoje živali.

Bilje visok mož širokih ramen in sključene drže, z glavo pa je živčno kimal; njegov obraz je bil potrpežljivo sestavljen iz številnih gub in gubic. Sivobradec je ocenil, daje star že precej preko osemdeset let, vendar ni kažal, da bi se v kratkem želel odpovedati dobremu življenju. Ko je služabnik napovedal Martho in Sivobradca, je g. Norman Morton ravno srkal vroče, začinjeno vino z dvema starima tovarišema in jedel nekaj, kar je bilo podobno nogi bravine.

»Lahko dobiš kozarec vina, če boš povedal kaj zanimivega,« je rekel in se naslonil nazaj ter vilico pokažal nanju. »Moji prijatelji in jaz vedno radi slišimo pripovedi potnikov, pa čeprav so večinoma laži. Če nameravata lagati, lažita na veliko, prosim vaju.«

»V mojem otroštvu,« je rekla Martha in pokimala ostalima gospodoma, katerih usta so bila polno zaposlena, ko sta vrnila gesto, »so morali gostitelji zabavati obiskovalce in ne obratno. Toda v tistih časih je učenje temeljilo na vljudnosti.«

Morton je dvignil svoji obrvi in odložil kozarec.

»Gospa,« je rekel, »oprostite mi. Če se že oblačite kot kmetica, morate biti navajeni, da vas zamenjujejo z njo, ali ne? Dovolite mi, da vam nali jem malo tega vina, potem pa se bomo pogovorili, kot da smo enakopravni - vsaj dokler se ne izkaže obratno.«

Vino je bilo dovolj dobro, daje do neke mere oprostilo ostrino Mortonovega govora. Sivobradec je še kar molčal.

»Je zelo pitno,« je neprevidno izjavil eden izmed njegovih prijateljev. Bilje lojnat možakar, ki so ga klicali Gavin, z rumenim obrazom in s čelom, s katerega si je stalno brisal pot. »Gre za domačo sorto vina, na žalost. Zadnje steklenice vina iz šolskih kleti smo izpraznili, ko je bil dekan odstavljen.«

Vsi trije možje so sklonili glave v počastitev ob omenitvi dekana.

»Kakšna je torej vajina zgodba, tujca?« je vprašal Morton na bolj sproščen način.

Sivobradec je na kratko spregovoril o letih v Londonu, o Croucherju v Cowleyu in njunem dolgem postanku v Sparcoti. Navkljub dejstvu, daje trojica obžalovala odsotnost otipljivih laži, jih je njuna zgodba vseeno pritegnila.

»Tega komandirja Croucherja se spominjam,« je rekel Morton. »Ni bil tako slab kot drugi diktatorji. Na srečo je bil eden izmed tistih nepismenih ljudi, ki so ohranili spoštovanje do učenja. Verjetno je bilo tako zaradi njegovega očeta, se je šepetalo, ki je bil šolski služabnik; njegov odnos do šolstva je bil presenetljivo spoštljiv. Do sedmih zvečer smo morali biti v šoli, kar pa ni bilo težko. Spominjam se, kako je nekdo opisal njegov režim kot zgodovinsko potrebnost. Stvari so postale neznosne šele po njegovi smrti. Croucherjeva vojska se je spremenila v drhal postopačev. To je bi najslabši čas v našem polstoletnem padanju.«

»Kaj se je zgodilo s temi vojaki?«

»Kar je bilo pričakovati. Drug drugega so pobili, ostale pa je dobila kolera, hvala Bogu, mar ne vesta. Eno leto je bilo to mesto mesto mrtvih. Sole so zaprli. Nikogar več ni bilo. Jaz sem zavzel kočo pred mestom. Čez nekaj časa so začeli ljudje kapljati nazaj. Potem nas je tiste oziroma naslednje zime doletela gripa.«

»V Sparcoti smo se serijam epidemij gripe izognili,« je rekel Sivobradec.

»Srečneži. Srečni ste bil tudi zato, ker je gripa obšla le nekaj naselbin. Tako nam je bilo prizanešeno, kar se tiče oboroženih skupin lačnih tesel, ki so rovarili po deželi in plenili.«

Drugi, po imenu Vivian, je dejal: »V najboljšem primeru je dežela z domačo agrokulturo podpirala le polovico prebivalstva. Glede na slabšanje pogojev je kasneje lahko preživela le še eno šestino. Običajno, v normalnih časih, je bila mortaliteta šeststo na tisoč v enem letu. Seveda natančne številke ne obstajajo, toda špekuliral bi, da je v času, o katerem govorimo, število prebivalstva upadlo s sedemindvajsetih milijonov na dvanajst milijonov. Enostavno lahko preračunamo, da je v desetletju po tem prebivalstvo upadlo na borih šest milijonov, če sodimo po umrljivsti starih.

V nadaljnih desetih letih ...«

»Hvala ti, nič več statistike, Vivian,« je rekel Morton. Svojima obiskovalcema je dodal: »V Oxfordu je vse od epidemije gripe naprej mirno. Seveda pa smo imeli nekaj težav z Balliolom.«

»Kaj se je zgodilo tam?« je vprašala Martha in sprejela še en kozarec domačega vina.

»Kaj ne vesta, da je mesto Balliol hotelo vladati Oxfordu? Razpasel se je ničvreden posel, ko so skušali zbrati čim več zemljišča. Vendar pa so se meščani nato prijavili v Christ Church in hoteli pomagati. Na srečo se nam jih je uspelo otresti.

»Imeli smo precej slabega topničarja, polkovnika Appleyarda, ki nas je imel takrat za begunce. Sicer pa je bil skoraj diplomiranec iz te hiše — padel je na izpitu, ubogi dečko, in ni bil dober za nič več, razen za vojsko — s seboj je imel še nekaj možnarjev. Z njmi se je vkopal in začel bombardirati — če bi se temu lahko tako reklo — Balliolo.«

Gavin se je zahihital in dodal: »Appleyardov namen je bil nekako nejasen, zato je uničil večino posesti med Balliolo in nami, vključno s šolskim centrom Jesus, toda predstojnik Balliole je dvignil belo zastavo in od takrat naprej živimo enakovredno.«

Ta anekdota je tri študente spravila v tako dobro voljo, da so enostavno pozabili na obiskovalca. Gavin sije obrisal čelo in rekel: »Nekateri centri so zgrajeni kot male trdnjave; prijetno je videti, da vsaj to služi svojemu namenu.«

»Ali ima jezero, ki smo ga morali prejadrati, da smo dosegli most Folly, kakšno posebno zgodovino?« je poizvedel Sivobradec.

»Poseben pomen? Zakaj, ja in ne, čeprav ne gre za kaj dramatičnega - nič, kar bi ljudi preveč zanimalo, recimo - kot sama Balliola,« je rekel Morton. »Jezero Meadow, kot je poznano našim prebivalcem, prekriva tla, ki so bila vedno dovzetna za poplave. Sedaj gre za stalno poplavo, za kar pa se imamo zahvaliti vojski živali, ki je spodjedla rečne nasipe.«

»Za kakšne živali gre?« je vprašala Martha.

»Za glodalce, gospa, družine echimyidae, ki so prišle sem iz Južne Amerike in so sedaj tukaj tako domače kot Gavin, jaz in Oxford - in mislim, da se bo to nadaljevalo tako dolgo, dokler ne bomo vsi pomrli, kajne, Gavin? Na vašem potovanju niste videli te zveri, ker je plaha in se skriva. Toda morate videti naše Živah.«

Pospremil ju je skozi nekaj smrdečih sob, v katerih so imeli veliko živali v kletkah. Večina jih je stekla proti njim in bila vesela, da vidi Mortona.

Nato so prišli do bazena v kamniti plošči sobice v spodnjem nadstropju. Živali v njem so izgledale kot mešanica med bobrom in podgano, coypu. Morton je razložil, kako so bile uvožene v deželo v dvajsetem stoletju, da bi se jih lahko redilo na farmah za pridobivanje krzna. Nekaj jih je ušlo in postalo golazen večine Vzhodne Anglije. V nekaj ozkih krogih se jih je skoraj iztrebilo; po Nesreči pa so se ponovno začele množiti; sprva počasi, kasneje pa vedno hitreje in hitreje, kot večina drugih pošasti. Razširile so se vzdolž rek; sedaj izgleda, kot da pokrivajo polovico dežele.

»One pomenijo konec za Temzo,« je rekel Morton. »One uničujejo porečje. Na srečo več kot opravičujejo svoj obstoj, da so dobre za hrano in krzno! Ti stvori so naši senilnosti v veliko tolažbo, kajne Vivian? Verjetno sta opazila, koliko ljudi lahko privošči svojim starim kostem krznen plašč.«

Martha je omenila kune, ki so jih videli.

»Hm, zelo zanimivo! One se širijo vzhodno od Walesa, ki je bil edini del Britanije, kjer so lahko preživele. Ves svet spremlja daljnosežne spremembe živalskega obnašanja in življenjskega okolja; ko bi le lahko v naslednjem življenju imel moč in sam začrtal smernice življenja ...Ah, to si ni dobro želeti, kajne?«

Morton je končal tako, da je Marthi ponudil službo pomočnice pri varovanju svojih živali, Sivobradcu pa je svetoval, da obišče kmeta Flitcha, ki je za svoja dela potreboval človeka.

Joseph Flitch je bil izredno živahen osemdesetletnik; kot bi mu bilo dvajset let. Moral je biti tak. Podpiral je namreč polno hišo tečnih žensk, svojo ženo, dve ženini osiveli sestri, njihovo mamo in dve hčeri, izmed katerih je bila ena že senilna, druga pa ohromljena zaradi artritisa. Od te nesrečne ekipe babur je bila ga. Flitch najbolj zoprna; očitno je v njihovem gospodinjstvu veljalo pravilo, da najbolj zoprna preživi. Ga. Flitch se je tako razjezila na Sivobradca.

Flitch ga je odpeljal okoli hiše, se rokoval in ga vpeljal v delo za pošteno plačilo po Mortonovih besedah. »Vem, da se boš zadržal, ko se bodo babnice obrnile proti tebi,« je razložil v oxfordshireščini, ki je sprva komajda pobegnila nerazumevanju.

Bil je - ne nenaravno v okoliščinah - čemeren možak. Bil je tudi piker in podjeten človek, kot je opazil Sivobradec, in kot tak vodil širok posel. Njegova kmetija je bila pri Osneyu, na robu jezera Meadow, na njej pa je že imel zaposlenih nekaj mož. Flitch je bil prvi, ki je izkoristil prednost spreminjajočih naravnih pogojev in izkoriščal trstje kot žalogo za slamo. Veliko boljših hiš v okolici je bilo prijetno pokritih s slamo kmeta Flitcha.

Sivobradčeva naloga je bila veslanje po jezeru in pobiranje trstja. Ker je pri tem uporabljal svoj čoln, mu je Flitch, pošten delodajalec, podaril velik topel in vodoodporen plašč, last človeka, ki mu je bil nekaj dolžan in je prej umrl. Zavit v topel plašč je Sivobradec večino časa preko dneva preživel na jezeru in delal ter se počutil absorbiranega med ravno gladino vode, med močvirje in kalup neba. Bilje čas tišine, ki jo je občasno prekinjalo oglašanje vodnih ptic; včasih je svoj čoln nepolnil prekomerno in nato še pol ure ribaril, da sta imela Martha in on kaj za pod zob. V teh trenutkih je videl veliko različnih vrst glodalcev, ki so plavali po jezeru gor in dol: ne le vodne podgane, ampak tudi večje živali, bobre, vidre in živali, katerih kožo je imel pravkar na sebi. Nekoč je videl neko samico, ki ji je mladič med plavanjem sesal mleko.

Sprejel je težaško delo v trstju, toda ni pozabil na lekcijo, ki jo je osvojil v Sparcoti, da mirnost ne prihaja iz zunanjega sveta, pač pa iz posameznikove notranjosti. Če bi potreboval opominjanje, bi režal trstje v svojem najljubšem žalivu. Od tam je lahko videl veliko pokopališče, na katerega so skoraj vsak dan stopali žalujoči s krsto. Kot je Flitch suho pripomnil, ko je Sivobradec komentiral pokopališče: »Ah, vedno večjih gre, nazaj pa ne pride več nihče.«

Tako je ponavadi odhajal domov k Marthi z zmrznjeno brado v slabo zatesnjeno sobico v Killcanonu, ki ji jo je uspelo spremeniti v dom. Tako Charley kot Pitt sta živela izven Christ Churcha, kjer sta si dobila cenejše in manj ohranjeno bivališče. Charley, ki sta ga največkrat videla, se je zaposlil pri strojarju; Pitt se je vrnil v svojo staro igro divjega lovljenja in se ni pretirano silil v njuno družbo. Sivobradec ga je enkrat videl na južnem nasipu jezera; majhna in neodvisna stara podoba.

Na najtemnejša jutra je bil Sivobradec pri velikih vratih šolskega centra že ob šestih in čakal, da se odpro, daje šel lahko na delo. Nekega jutra, ko je bil pri Flitchu že mesec dni, je nad njegovo glavo v podrtem Tomovem stolpu zazvonil zvonec.

Bil je Novoletni dan, na katerega so prebivalci Oxforda pripravili zabavo.

»Danes od tebe ne pričakujem dela,« je rekel Flitch, ko se je Sivobradec prikažal pri majhni mlekarni. »Življenje je dovolj kratko in tudi dovolj dolgo - mlad si še, pojdi in se zabavaj.«

»Katerega leta smo, Joe? Izgubil sem svoj koledar in pozabil, kje smo.«

»Ah je sploh važno, katerega smo? Se svojim letom težko sledim, kaj me brigajo leta sveta. Podi domov k svoji Marthi.«

»Pravkar premišljujem. Zakaj se ni praznovalo božiča?«

Flitch se je dvignil od ovce, ki jo je molzel, in pogledal Sivobradca na zabaven način. »Misliš, zakaj bi se ga moralo praznovati? Lahko rečem, da nisi veren, sicer tega ne bi spraševal, božič se je razvil za praznovanje rojstva Božjega sina, kajne? Študentje Christ Churcha pa mislijo, da praznovanje rojstva ni več okusno.« Svoj stol in čeber je prestavil h govedu in dodal: »Če pa si prebivalec Balliola ali Magdalene, je povsem drugače. Oni še danes praznujejo božič.«

»Si ti veren človek, Joe?«

Flitch se je skremžil. »Te stvari prepuščam ženskam.«

Sivobradec se je po blatnih ulicah podal nazaj k Marthi. Po izrazu na njenem obrazu je videl, da se je pripravljalo razburjenje. Razložila je, daje to tisti dan, ko pokažejo balliolske otroke, ona pa si jih je želela videti.

»Nočeva videti otrok, Martha. Razburilo te bo. Ostani tukaj z mano, kjer je udobno. Pojdiva do Tubbyja pri vratih in bomo skupaj spili kakšen kozarček. Ali pa pridi, da ti predstavim starega Joea Flitcha - ni ti treba spoznati njegovih babnic. Ali...«

»Algy, rada bi šla pogledat otroke. Sok bom prenesla. Poleg tega pa gre za neke vrste družaben dogodek.« Lase sije zatlačila pod kapuco in ga pogledala na prijateljski, a odločen način. Odkimal je z glavo in jo prijel za roko.

»Vedno si bila trmasta ženska, Martha.«

»V tistih stvareh, ki tebe zanimajo sem vedno šibka kot voda in ti to veš.«

Po poti, imenovani Pšenica, verjetno zaradi tega, ker je bila ena stran popolnoma poplavljena, je hodilo veliko ljudi. Njihov izgled je bil siv in žilav, kot je izgled uničenih stavb, pod katerimi so se mešali; zaradi mraza so sesali svoje dlesni in bili bolj tiho kot ne. Umaknili so se pred vozom, ki ga je vlekel severni jelen. Ko je voz dohitel Martho in Sivobradca, je nekdo zavpil njuno ime.

Norman Morton s sholastično žensko obleko, drapirano preko debele plasti krzna, se je peljal v vozu, družbo pa so mu delali nekateri drugi študentje, vključno s tistima dvema, s katerima se je tudi Sivobradec že pogovarjal; zamaščeni Gavin in tihi Vivian. Vozniku je ukažal, naj ustavi voz, in povabil oba pešca, da se jim pridružita. Stopila sta na kolesno os, oni pa so jima pomagali gor.

»Sta presenečena, da me vidita sodelovati v splošnem uživanju?« je vprašal Morton. »Balliolski otroci me zanimajo tako kot moje živali. Na pogled so lepi kot domače živali in odražajo potrebno popularnost tamkajšnjega voditelja. Kaj se bo zgodilo z njimi, ko bodo odrasli, kar bo že čez nekaj let, se ne ve. Odločanje o tem ni v voditeljevi moči.«

Voz se je odkotalil do primernega mesta pred razbito trdnjavo Balliole z njeno grdo viktorijansko fasado. Končna učinkovitost Appleyardovega obstreljevanja je bila očitna. Od stolpa je ostal le štrcelj, dva velika dela fasade pa sta bila nerodno zakrpana z novim kamenjem. Pred glavnimi vrati je bil postavljen nekakšen oder, s katerega je visela zastava Balliole.

Tako velike množice Sivobradec in Martha nista videla že leta. Čeprav je bilo ozračje zelo svečano, so se skozi množico premikali tudi krošnjarji, ki so prodajali šale, cenen nakit in klobuke, narejene iz labodjih peres, ter hot doge in brošure. Morton je pokažal na možaka, ki je pred seboj porival voziček, poln knjig.

»Vidite - Oxford ostaja dom tiskanja vse do grenkega konca. Toliko o tradiciji. Poglejmo, kaj ima surovež ponuditi.«

Šlo je za žilavega možaka, ki je imel na suknjič pripet listek, na katerem je pisalo ‘Prodajalec knjig’, vendar je bila večina gradiva, ki ga je prodajal, po Gavinovih besedah slabega - trilerji za drhal.

Martha je kupila letak, dolg štiri strani, ki je bil natisnjen prav za to priložnost in na katerem je pisalo, SREČNO NOVO LETO, OXFORD 2030!! Dala ga je Sivobradcu.

»Izgleda, da se je v mesto vrnila tudi poezija, pa čeprav gre zgolj za otroško pornografijo. Te spominja na kaj?«

Prebral je prvi verz. Mešanica nezrelosti in grdega govorjenja se je zdela znana.

»Majhen striček po imenu Blue zaigra orgijo na tvoje trobilo, vsi otroci pa se derejo, ker se ne rojevajo.«

»Amerika ...« je rekel. Imena vsega so ga v tridesetih letih povsem zapustila. Nato se ji je nasmehnil. »Najina priča — tako jasno ga vidim - kako se je že reklo tem stvarem? Prekleto! Kako te ponese nazaj!« Objel jo je.

»Jack Pilbeam,« je rekla. Oba sta se zasmejala, presenečena nad zadovoljstvom, in simultano izjavila: »Spomin se mi tako slabša ...«

Trenutno sta oba zbežala od sedanjosti, od starcev in zadaha množice okoli njiju. Vrnila sta se v čas, ko je bil svet čistejši, v tisti Washington, ki sta ga poznala.

Eno izmed poročnih daril Billa Dysona je bilo dovoljenje, da lahko potujeta po vseh Združenih državah. Na medeni teden sta šla v Niagaro, se pretvarjala, da sta Američana, ter poslušala mogočno padanje slapov.

Medtem ko sta bila tam, sta dobila novico. Marthin ugrabitelj je bil najden in aretiran. Izkažalo se je, daje šlo za Dustyja Dykesa, nizko proračunskega komedijanta, katerega so hodili gledati z Jackom Pilbeamom. Novica o aretaciji je bila takoj na vseh naslovnicah; naslednjega dne pa je vse prve strani časopisov napolnil mogočen tovarniški požar v Detroitu.

Tisti svet novic in dogodkov je bil pokopan. Celo v njunih spominih je zaživel le občasno, saj sta tudi onadva sestavljala del splošnega razpada. Sivobradec je zaprl oči in ni mogel pogledati Marthe.

Parada se je začela. Številni čaščenci, obdani s stražo, so korakali od balliolskih vrat. Nekateri stražarji so dvignili oder, drugi pa so stražili pot. Pokažal se je vodja, star in slaboten; njegov obraz je bil mrtvaško bele barve v primerjavi s črno haljo in klobukom. Pomagali so mu po stopnicah. Njegov govor je bil kratek in neslišen; neprestano ga je prekinjalo kašljanje; po govoru so se pojavili otroci.

Najprej se je prikažala deklica in hodila predrzno ter pogledovala naokoli. Ob vriskanju, ki je vstal iz množice, se ji je zasvetil obraz; spležala je na oder in mahala. Bila je popolnoma brez las, oblika njene lobanje pa je sevala skozi bledo kožo. Eno izmed njenih ušes, kot je bil Sivobradec opozorjen, je bilo zvito v nič več kot zmedeno kepo mesa. Ko se je obrnila, je bilo uho obrnjeno proti publiki; podobno je bilo škratovemu.

Množica je bila presrečna nad pogledom na mladost. Mnogo ljudi je ploskalo.

Potem sta se pojavila dečka. Tisti s poškodovano roko ni izgledal zdrav; njegov obraz je bil modrikast; tam je stal popolnoma brezbrižno ter mahal in se ne smejal. Star je bil okoli trinajst let. Drug deček je bil starejši in bolj zdrav. Sivobradec ga je sočutno opazoval in se zavedal, kako zaupanja nevredna je množica. Morda je deček čutil, da bodo tisti, ki mu danes tako lahkotno vzklikajo, drugo leto lahko na lovu za njegovo krvjo, če bi se veter vsaj malo obrnil. Tako je mahal in se smejal, toda nikoli s svojimi očmi.

To je bilo vse. Otroci so odšli kljub dretju množice, v kateri se je marsikatero lice orosilo. Nekaj stark je odkrito jokalo, krošnjarji pa so dobro zaslužili z robci.

»Izjemno učinkovito,« je s težavo izjavil Morton.

Spregovoril je z njihovim voznikom in začeli so se premikati stran ter se s težavo izmikali množici. Očitno je bilo, da bi veliko gledalcev še ostalo tukaj, da bi uživali v družbi drug drugega.

»Sedaj pa imaš,« je rekel Gavin in iz žepa potegnil robec ter si obrisal znojno obrv. »Toliko o čudežu; gre le za znak, da se bo človeška rasa ponovno obnovila. Vendar pa je to za človeka težje kot za večino drugih sesalcev. Potrebuješ le par Mortonovih hermelinov ali pa zajcev in v petih letih boš imel, z malo sreče, pravo malo vojsko, ah ne, Morton? Človeška bitja bi za kaj takega potrebovala skoraj stoletje. In če že, bi potrebovala neznansko srečo in ne le malo. Glodalci in nižje Živah se ne pobijajo med seboj, kot se homo sapiens. Vprašajte se, čez koliko časa bo tista deklica toliko stara, ali pa deček, da si bo šla poiskat zabavo, tam pa jo bodo dobili krstonosci in jo s smrdečimi berglami pretepli do smrti.«

»Mislim, da je to vsakoletno razkazovanje namenjeno temu, da se ljudje navadijo otrok in da se jim kasneje ne bi kaj zgodilo.« je rekla Martha.

»Psihološki učinek takšnih dejanj je pogostokrat ravno nasproten od prvotno mišljenega,« je strogo pripomnil Gavin.

Potem so se v tišini peljali po Pšenici in Sv. Aldatesu ter skozi visoka vrata Christ Churcha. Ko so zlezli iz kočije, je Sivobradec rekel: »Ali bi prepovedali njihovo razkazovanje izven Balliole, študent Morton, če bi bilo to v vaši moči?«

Starec ga je potuhnjeno pogledal.

»Prepovedal bi človeško naravo, če bi lahko. Mi smo slabiči, kaj ne veš.«

»Tako kot ste se odločili in prepovedali praznovanje Božiča?«

Stari se je prisilil v nekaj podobnega nasmešku. Pomežiknil je Marthi.

»Prepovedali bi tisto, kar bi se nam zdelo vredno - jaz, Gavin in Vivian. Mi razvijamo svojo modrost, vidite, za splošno dobro. Naj vam povem, da smo prepovedali še kaj pomembnejšega od božiča.«

»Kot recimo?«

»Za začetek dekana,« je rekel Vivian ter z režanjem prikažal svoji protezi.

»Lahko bi stopila v katedralo,« je rekel Morton. »Spremenili smo jo v muzej, kjer imamo spravljenih veliko prepovedanih stvari. Kaj pravite gospodje, ali naj naredimo še en krog okoli muzeja, ko je že tako lep dan?«

Ostala dva študenta, Gavin in Vivian, sta privolila in tako so se napotili proti vzhodni strani tržnice, kjer je katedrala tvorila del šolskega centra.

»Brezžični - radio - je ena izmed stvari, ki jih ne maramo v naši tihi, majhni gerontokraciji,« je rekel Morton. »To bi nam škodilo in nas razburilo, ko bi slišali novice z ostalega sveta. Kdo si želi izvedeti, kakšna je mortaliteta v Parizu ah pa lakota v New Yorku? Ali celo stanje vremena na Irskem?«

»Torej imate tukaj brezžično postajo?« je vprašal Sivobradec..

»Torej imamo tovornjak, ki oddaja ...«je rekel in prekinil, ko je začel v vehko ključavnico katedrale vtikati ključ. Z Vivian sta skupaj porinila in vrata so se odprla.

Skupaj so vstopih v temo katedrale.

Tam je blizu vrat stal njun DOUCHev tovornjak.

»Ta tovornjak je moja last!« je razložil Sivobradec in stekel naprej ter svojo orokavičeno roko položil nanj. On in Martha sta strmela in ga opazovala z neke vrste osuplo ekstazo.

»Oprostite, toda ni vajin,« je rekel Morton. »Je last študentov te šole.«

»Niso ga poškodovali,« je rekla Martha s pordelimi lici, ko je Sivobradec odprl voznikova vrata in pogledal vanj. »Oh, Algy, kaj te to ne ponese nazaj! Nikoli si nisem mislila, da ga bom še kdaj videla! Kako je prišel sem?«

»Izgleda, da je izginilo nekaj trakov, na katere sva snemala. Toda prazni trakovi so še tukaj in so tam, kjer sva jih pustila! Se spominjaš, kako sva v tem kamiončku brnela preko mostu Littlemore? V tistih časih sva bila nora. Kako daleč se zdi vse! Jeffa Pitta bo tole zanimalo.« Obrnil se je k Normanu Mortonu in ostalim študentom. »Gospodje, to vozilo mi je bilo zaupano skupaj s svečano obvezo od skupine, katere motivi bi takoj sprožili vaše sočutje - študentska ekipa. Prisiljen sem ga bil zamenjati za hrano v času, ko smo midva in ostali prebivalci Sparcote stradali. Moram vas prositi, če ste tako dobri, da mi ga vrnete v nadaljnjo uporabo.«

Študentje so dvignili obrvi in si izmenjali poglede.

»Pojdimo k meni,« je rekel Morton. »Tam se lahko pogovorimo o zadevi in potegnemo kakšen sporazum, če bo potrebno. Razumete, da ni razloga, da vam vrnemo tovornjak kot darilo?«

»Ja. Prosim vas, da mi ga vrnete, ker je tako prav, g. Morton.«

Martha je stisnila Sivobradčevo roko, ko so se napotili ven iz katedrale in zaklenili vrata. »Poskušaj biti taktičen, dragi,« je zašepetala.

Ko so hodili, je Gavin rekel: »Tukaj sta še nova, toda poglejta stražarje, ki so razvrščeni na obzidju. Straže v bistvu sploh ne potrebujemo; v vsakem primeru je tako ali tako popolnoma neučinkovita. Toda tisti starci so upokojenci; semkaj pridejo takrat, ko nimajo več kam iti, mi pa smo zavezani, da jih vzamemo. S tem ko so na preži, tudi nekaj zaslužijo. Nismo dobrodelna organizacija, saj razumeta; naše zakladnice nam tega ne dovoljujejo neglede na to, kaj nam velijo srca. Vsi, g. Sivobradec, vsi bi radi prišli sem in živeli na naše stroške, če bi jim dovolili. Noben človek noče več delati, ko je enkrat star čez pol stoletja in še posebno, če nima nobenega naslednika, ki bi imel od njegovega težkega dela kaj koristi.«

»Natančno tako, Gavin,« se je strinjal Vivian in udarjal s svojo palico po uničenih tleh. »Ta hiša mora plačevati samo sebe, kar je bilo našim prednikom tuje. Kardinal Wolsey bi umrl ... zato vodimo ta prostor na način, ki je mešanica taverne, avkcijske sobe, trga za živino in stanovanjskih hiš. Človek ne more ubežati povezanosti denarja.«

»Že razumem,« je rekel Sivobradec, ko so stopili v Mortonove sobane; tam je isti ostronosi možak, ki so ga srečali prvega dne, na hitro zamašil eno izmed gospodarjevih steklenic in izginil v sosednje sobe. »Pričakujete, da bom moral plačati za nekaj, kar je moje.«

»Ni nujno,« je rekel Morton, se sklonil proti svetlemu ognju in proti njemu stegnil svoji suhi roki. »Lahko bi vama, če bi se zedinili, daje to res vajino vozilo, zaračunali parkirnino... Garažnino, saj vesta, kako gre to. Naj vidim - Bursar bi moral imeti tole nekje napisano, vendar mislim, da smo imeli vozilo spravljeno v naši razkošni garaži zadnjih sedem ali osem let... Recimo, da bi bila parkirnina tri šilinge na dan, hm ... Vivian, ti si matematik ...«

»Moja glava ni več tisto, kar je bila.«

»Kot se zavedamo...«

»Potem bi govorili o vsoti štiristotih funtov.«

»To je absurd!« se je uprl Sivobradec. »Take vsote niti približno ne bi mogel zaslužiti. Rad pa bi vedel, kako je vozilo prišlo v vaše roke.«

»Vaše težko prizadevanje govori proti vam, g. Sivobradec,« je rekel Morton. »V tej sobi dvigujemo le kozarce in nikoli glasov. Bi pili?«

Martha je stopila naprej.

»G. Morton, z veseljem bi kaj spila.« Na mizo je dala kovanec. »Tukaj imate plačilo za vino.«

Mortonov podolgovat obraz se je še podaljšal in dosegel takšno dolžino, da se mu je brada izgubila v plašču.

»Gospa, prisotnost ženske še ne pomeni, daje ta soba pivnica. Prijazno shranjujte denar, ker ga bosta še potrebovala.«

Z jezikom je polizal svojo zgornjo dlesen, se grenko nasmehnil, dvignil kozarec in spregovoril na bolj pameten način kot prej: »G. Sivobradec, vozilo, ki vas tako zanima, smo dobili na sledeč način. Sem ga je pripeljal ostareli krošnjar. Kot se bo prijatelj Gavin spomnil, je ta krošnjar tukaj zagnal vik in krik. Mislil je, da umira. In mi tudi. Sprejeli smo ga in skrbeli zanj. Preživel je zimoki je mimogrede spodnesla marsikaterega močnejšega moža — in si spomladi opomogel. Imel je neke vrste paralizo in ga nismo mogli uporabiti niti za stražo. Tako je plačal svoje življenje tukaj s svojim tovornjakom. Ker pa je bil za nas brez vrednosti, je bila to zanj dobra kupčija. Nekaj mesecev kasneje je v preklinjanju - kot sem slišal zgodbo — svojih dobrotnikov umrl zaradi pijače.«

Čemerno je Sivobradec spil svoje vino.

»Če je tovornjak za vas brez vrednosti, zakaj mi ga potem enostavno ne izročite?«

»Ker je to naše premoženje, za katerega upamo, da bomo kaj dobili. Reciva, da bi bila garažnina tako visoka, kot je rekel Vivian, štiristo funtov; v tem primeru bi vama ga dovolili odpeljati že za dvesto funtov. Kako se vama zdi?«

»Toda jaz sem brez denarja! Trajalo bi... saj veste, kako malo zaslužim pri Joeu Flitchu ... Takšno vsoto bi zbiral štiri leta.«

»Lahko bi upoštevali tudi kakšen popust na garažmno za tako dobo, kajne Gavin?«

»Lahko bi, ja.«

»Natanko tako. Recimo šiling na dan za štiri leta ... Vivian?«

»Moja glava ni več tisto, kar je bila. To bi bilo petinsedemdeset funtov, kajne?«

Sivobradec si je poskušal pomagati še z drugim prijemom. Razložil je, kolikokrat sije že očital, daje spustil tovornjak iz rok, pa čeprav je polovico Sparcote rešil pred smrtjo zaradi stradanja. Študentje se niso premaknili niti za ped. V bistvu je Vivian izpostavil, da bi mu ga morali prodati za tisoč funtov, ker je vozilo toliko vredno in ker si ni uredil lastništva.. Tako se je razgovor zaključil, študentje pa so neomajno zahtevah svoj denar.

Naslednjega dne je šel Sivobradec obiskat častitljivega Bursarja in podpisal sporazum, da mu bo vsak teden plačeval, dokler ne bo garažnina pokrita.

Tistega večera je sedel v njuni sobi in bil nerazpoložen. Niti Martha niti Charley, ki ju je prišel obiskat z Isaacom, ga nista mogla spraviti v boljšo voljo.

»Če bo šlo vse v redu, bova odplačala dolg v petih letih,« je rekel. »Vendar pa kljub temu čutim, da ga moram poplačati. Saj veš, kako se počutim, kajne, Martha? Delo za DOUCH sem sprejel do konca življenja in svoje obveze bom spoštoval — kaj naj človek stori, ko nima ničesar? Poleg tega pa, ko bo tovornjak zopet najin, bova lahko usposobila radio in priklicala druge tovornjake. Lahko bova izvedela, kaj se je zgodilo po vsem svetu. Zanima me, kaj se dogaja, pa čeprav stari norci, ki vladajo temu kraju, ne mislijo tako. Kaj ne bi bilo lepo, če bi ponovno stopila v stik s starim Jackom Pilbeamom iz Washingtona?«

»Če res tako čutiš, Algy,« je rekla Martha, »sem prepričana, da bo pet let hitro minilo.«

Pogledal jo je v oči.

»Prav tega se bojim,« je rekel.

Dnevi so si sledili drug za drugim. Minevali so meseci. Zima se je umaknila pomladi in pomlad poletju. Poletje se je umaknilo še eni zimi in ta zima drugemu poletju. Zemlja se je obnavljala, le ljudje so se starali in si ne opomogli od Nesreče. Drevesa so bila vedno višja, poljske vrane vedno glasnejše, pokopališča polnejša, ulice pa vedno tišje. Sivobradec je v vsakem vremenu delal na jezeru Meadow ter povezoval zeleno trstje v svojem čolnu; vsak dan znova. Ni ga skrbelo, da bo kmalu prišel čas, ko ljudje ne bodo imeli več energije za slamnate strehe.

Martha je delala med živalmi in pomagala pomočniku Normana Mortona, grčastemu in artritičnemu Thornu. Delo je bilo zanimivo. Večina sesalcev je sedaj že rojevala normalne mladiče, toda krave, ki so jih imeli le nekaj, si še niso opomogle. Ko so vzredili zdrave zverine, so jih na trgu žive prodali ah pa jih zaklali in prodali kot meso.

Marthi se je zdelo, da je Sivobradčevo dušo prevzel neke vrste mrk. Ko je nekega večera prišel od Joea Flitcha, je imel komaj kaj povedati, vendar je z zanimanjem prisluhnil njeni žalogi obrekovanj po centru, ki jih je izvedela od Thorna. Charleyja Samuelsa sta videla vedno manj in še manj Jeffa Pitta. Istočasno sta si počasi pridobivala nove prijatelje. Njuno prijateljstvo z Mortonom in ostalimi študenti je pešalo od trenutka, ko so se zapletli v denarni dogovor.

Martha kljub tej novi situaciji ni spremenila odnosa do svojega moža. Predolgo sta se že poznala in prebrodila že številne težave. Da je ojačala svoj namen, je na njuno ljubezen gledala kot na jezero, na katerem je Algy garal iz dneva v dan; površina je odsevala vsako spremembo vremena, pod njo pa je bil globok, nemoten prostor. Zaradi tega je dovolila, da dnevi tečejo mimo, in svoje srce pustila odprto.

Takrat se je vrnila v njuno stanovanje - preselila sta se v boljše stanovanje v prvem nadstropju Pečka - nekega zlatega poletnega jutra in tam našla svojega moža. Umil si je roke in si počesal svojo brado.

Poljubila sta se.

»Joe Flitch vesla s svojo ženo. Poslal me je domov, da ima lahko mir, vsaj tako je rekel. Obstaja pa tudi drugi razlog, zakaj sem že doma — rojstni dan imam.«

»Oh, dragi in jaz sem pozabila! Komajkdaj pomislim na datum — le na dan tedna.«

»Je sedmi junij, jaz sem star petinšestdeset let, ti pa izgledaš lepa kot vedno.«

»In ti si najmlajši moški na svetu!«

»Se vedno? In najbolj čeden?«

»Mmm, ja, pa čeprav je to zelo subjektivna presoja. Kako naj praznujeva? Ali me boš vzel v posteljo?«

»Za spremembo ne. Pomislil sem, da bi šla malo jadrat s čolnom; popoldne je tako lepo.«

»Dragi, kaj nisi imel že dovolj tega čolna? Ja, rada bi šla s teboj, če le hočeš.«

Pobožal jo je po laseh in jo pogledal v njen prikupen obraz. Nato je razprl svojo levico in ji pokažal vrečico denarja. Z zanimanjem je strmela vanj.

»Kje si ga dobil, Algy?«

»Martha, končal sem z rezanjem trstja. Zadnje leto in pol sem bil nor in sužnjeval v svojem življenju. In zakaj? Da zaslužim dovolj denarja za tisti prekleti zastareli tovornjak, ki je obtičal v katedrali.« Utihnil je. »Toliko sem pričakoval od tebe ... Oprosti mi Martha, saj ne vem, zakaj sem to počel - ali zakaj me nisi udarila zaradi tega, toda sedaj sem si to noro idejo izbil iz glave -od Bursarja sem vzel že plačani denar; večji del dvoletnih prihrankov. Sedaj sva prosta in lahko greva ven iz te luknje, skupaj!«

»Oh, ti Algy ... Algy, tukaj sem bila srečna. Saj veš, da sem bila srečna - midva sva bila srečna, pa tudi precej sva bila skupaj. To je najin dom.«

»Vendar pa bova šla sedaj naprej. Saj sva še mlada, kajne Martha? Povej mi, da sva še mlada! Jaz ne bi rad videl, kako bova zgnila tukaj. Dokončajva najin stari načrt in odjadrajva po reki naprej; jadrajva po reki, dokler ne doseževa njenega ustja na odprto morje. Saj bi ti bilo to všeč, kajne? Saj lahko, mar ne?«

Pogledala je preko njega skozi omamno svetlobo, skozi okno, mimo streh hlevov, ki so bili v vidnem polju, v modro večerno nebo nad strehami. Končno je z resnim glasom izjavila: »To so sanje v tvojem srcu, Algy, kajne?«

»Oh, moja draga, saj veš, da je tako, in tudi tebi bo všeč. To mesto je kot — oh, neke vrste materialistična past. Ob morju so še druge naselbine, ki se jim lahko pridruživa. Tam bo vse drugače ... Ne jokaj, Martha, ne jokaj, ti moje bitje!«

Skoraj se je že zmračilo, ko so bile njune stvari pripravljene na odhod; smuknila sta pod visokimi vrati šolskega centra, zadnjič, in se namenila po hribu navzdol proti čolnu in reki in neznanem.

VI. London

Martha se je na svoje presenečenje zavedla, da se ji vse okončine tresejo zaradi sreče ob svobodi in ponovni plovbi po reki. Sedela je v čolnu in se držala za kolena ter se smejala in smejala, ko je videla smeh Sivobradca. Njegova odločitev o odhodu ni bila tako spontana, kot jo je on predstavil. Njun čoln je bil dobro žaložen, prav tako pa je bil opremljen z boljšim jadrom kotprejšnjikrat. Z globokim zadovoljstvom je Martha ugotovila, da bo šel Charley Samuels z njima; ta čas, ki so ga preživeli v Oxfordu, je Charleyja močno postaral; njegovi lici sta bili usahli in bledi kot slama; nekaj mesecev pred njihovim odhodom je lisjak Isaac umrl, toda na Charleyja se je še vedno lahko zaneslo. Tudi Jeffa Pitta niso videli, da bi mu rekli adijo; izginil je v vodnat blodnjak jezera pred enim tednom. Od takrat ga nihče ni več videl; tam je bodisi umrl bodisi odšel iskat nova lovišča; to bo ostala skrivnost.

Za Sivobradca je bilo ponovno žuborenje reke pod trupom čolna osvobojenje. Med jadranjem si je žvižgal; šli so mimo kraja, kjer sta si Martha in on še v Croucherjevih časih delila stanovanje, se prerekala, skrbela, bila odpeljana v Cowleyske barake. Sedaj je bil povsem drugače razpoložen; celo tako drugače, da se je komaj spomnil, kakšen človek je bil on sam v tistih časih. Precej bliže njegovemu srcu — ah, in jasnejši v spominu! - je bil tisti mali deček, kakršen je bil, ki se je veselil potovanj po sončni Temzi v tistih mesecih 1982. leta, ko si je opomogel po posledicah radiacijske bolezni.

Ko so jadrali proti jugu, ga je nova svoboda popeljala nazaj k tisti stari svobodi otroštva.

Toda šlo je le za spomin, ki je predstavljal čas kot svobodo. Otrok, kakršen je bil, je bil manj prost kot od sonca opečen moški plešaste glave in sive brade, ki je sedel poleg svoje žene v čolnu. Otrok je bil ujetnk, ujetnik svoje šibkosti in pomanjkanja znanja, ujetnik muhavosti svojih staršev, strašne usode spuščene nad svet. Otrok je bil šahovska figura.

Otroka je čakala še dolga pot žalosti, zbeganosti in bojevanja. Zakaj bi potem človek, star devetinštirideset let, gledal na preteklost in na tistega dečka raje z zavistjo kot sočutjem?

Ko se je avtomobil ustavil, se je medo Jock, medvedek v spalni srajčki, prevrnil s police pod zadnjim oknom na sedež. Algy ga je pobral in ga postavil nazaj.

»Mami, tudi Jocku je slabo. Tako se prekopica naokoli.«

»Morda se bo počutil bolje, ko si bomo ogledali hišo,« je rekla Patricia Timberlane. Dvignila je, kar je ostalo od njenih obrvi, s pogledom prijateljici Venice, ki je sedela spredaj z njo. »Vem, da bo tako,« je rekla.

Zlezla je ven in odprla zadnja vrata ter pomagala svojemu sinu iz avta. Za sedemletnega dečka je bil visok, toda bolezen ga je držala suhega in nerazigranega. Imel je bledorumena lica in grobo kožo. Z negovanjem sina in s svojo lastno boleznijo se je počutila tako slabo, kot je on izgledal. Toda spodbudno se je smehljala naprej in rekla:» Misliš, da si Jock ne bo hotel ogledati nove hiše?«

»Mami, pravkar sem ti povedal, da mu je slabo. Bog, ko ti je slabo, si ne želiš ničesar razen smrti; tako kot je bilo s Frankom. Torej če ti je vseeno, ga bom raje pustil v avtu.«

»Kot želiš.« Se vedno jo je zabolel spomin na smrt njenega starejšega sina Franka, ki je izdihnil po številnih mesecih bolezni.

Venice ji je prišla na pomoč.

»Se ne bi hotel igrati zunaj, Algy, medtem ko si bova z mamico ogledali hišo? Ima izjemen vrt. Pazi le, da ne padeš v Temzo, sicer boš moker do kosti.«

Mayburn je bila tiha hiša na rečnem obrežju in ne predaleč iz predmestja Londona, kjer so živeli Timberlani. Že šest tednov je bila prazna, nepremičninski agent, ki je dal Patriciji ključe, pa ji je zagotovil, da je bil sedaj pravi čas za nakup; cene so namreč precej padle. Sedaj je bila drugič na tej posesti; prvič je bila tukaj z možem, toda sedaj je želela imeti s seboj nekoga, ki bi bil bolj dovzeten za ogled. Arthur je bil v redu, a se je ukvarjal s finančnimi težavami.

Na hiši jo je pritegnilo to, da je bila majhna, in to, da je imela zadaj še dovolj zelenice, ki se je raztežala vse do reke, kjer je bil majhen pristan. To bi ustrežalo obema; Arthur je bil vnet vrtnar, ona pa je ljubila reko. Bilo je tako prikupno, zgodaj poleti, ko sta.

se ona in Algy še počutila bolje; takrat sta se zavila v topla oblačila in s parniki plula po reki navzgor in navzdol od Westminstrskega pomola ter opazovala, kako mesto beži mimo njiju. Na reki se je slabotnost okrevanja dvignila skoraj na duhovno raven.

Odklenila je vhodna vrata in stopila noter, sledila pa ji je Venice. Algy je stekel za hišo.

»Seveda izgleda sedaj še malce bledo,« je rekla Patricia, ko sta se sprehajali skozi odmevajoče sobe. »Zadnji lastniki so bili nori na belo barvo — tako neživahno! Toda ko jo bomo preuredili, bo izgledala povsem drugače. Mislim, da bi bilo dobro podreti tole steno - danes si nihče ne želi imeti sobe za zajtrk - s tem pa bomo pridobili lep pogled na reko. Oh, ne morem ti povedati, kako srečna bom, ko se bomo odselili iz Twickenhama; je le še en del Londona, ki se iz leta v leto slabša.«

»Arthurju pa je še vedno všeč,« je rekla Venice in od blizu opazovala svojo prijateljico Patricio, ki je gledala skozi okno.

»Arthurje ... torej vem, da sva bliže tovorni, kot bova tukaj. Oh, seveda so težki časi, Venice; ta radiacijska bolezen je vse ljudi naredila malo depresivne, toda zakaj se Arthur ne spravi malo k sebi? Slišalo se bo grozno, toda zadnje dni me tako dolgočasi. Sedaj je dobil tega mladega partnerja, Keitha Barratta, ki ga vsaj malo razvedri...«

»Oh, vem, da ti je Keith všeč,« je rekla Venice in se nasmehnila.

Patricia se je obrnila k svoji prijateljici. Lepa je bila že pred svojo boleznijo in preden je umrl Frank; sedaj, ko je njena živahnost zbledela, je bilo opaziti, da je vsa njena lepota počivala le v tej kvaliteti.

»Se vidi? Nikomur nisem niti omenila. Venny, dalj časa si bila poročena od mene. Ali še vedno ljubiš Edgarja?«

»Jaz nisem tako nazoren primer, kot si ti. Ja, ljubim Edgarja. Iz veliko različnih razlogov. Dober človek je - prijazen, inteligenten, ne smrči. Ljubim ga tudi zato, ker je velikokrat odsoten, kar dela najin odnos manj zahteven. To me spomni, da se bo nocoj vrnil z zdravstvene konference v Avstraliji. Ne smeva se predolgo zamuditi. Moram domov in skuhati kaj za večerjo.«

»Spreminjaš temo, kajne?«

Skozi kuhinjsko okno sta videli AIgyja, kako teka v visoki travi; kaj ga žene, ne bo nihče nikoli izvedel. Stekel je za drevo in opazoval ograjo, ki je ta vrt ločila od sosednjega. Tujost kraja ga je vznemirjala; predolgo časa je preživel v objemu svoje sobe. Ograja je bila na enem mestu polomljena, vendar ni pokažal želje, da bi šel na sosednji vrt, pa čeprav se je poigral z mislijo, kako dobro bi bilo, če bi se vse pregrade tega sveta porušile in bi človek lahko šel kamorkoli bi hotel. S palico je potegnil po ograji; rezultat mu je bil všeč, zato je to ponovil. Na drugi strani polomljenega dela se je pojavila punčka, ki je bila približno njegove starosti.

»Podrl jo boš, če boš pritisnil nanjo,« je rekla.

»Nočem je podreti.«

»Kaj pa potem počneš?«

»Moj očka bo kupil to hišo.«

»Kakšna škoda! Potem se ne bom več mogla izmuzniti na vaš vrt in se igrati tam. Stavim, da bo tvoj star očka hotel popraviti ograjo.«

Algy je stopil v bran svojega očeta in rekel: »Ne bo, ker jih ne more popravljati. Sploh ni kaj prida rokodelec. Je popolnoma neuporaben.« Ko je ujel boljši pogled nanjo, skozi grmovje, je rekel: »Bog, ti si plešasta, kako ti je pa ime?«

»Sem Martha Jennifer Broughton, moji lasje pa bodo ponovno zrasli, ko bom odrasla.«

Približal se je ograji, odvrgel palico in strmel vanjo. Oblečena je imela pulover in krilce, oboje rdeče barve, njen obraz je bil odprt in prijazen, toda njen skalp je bil nenavadno gol.

»Bog, saj nisi na pol plešasta!«

»Doktor MacMichael pravi, da mi bodo lasje ponovno zrasli, moj očka pa pravi, daje on najboljši zdravnik na svetu.«

Algyja so opogumile majhne deklice, ki so trdile,da vse vedo o zdravstvenih stvareh.

»Vem. Mi imamo tudi doktorja MacMichaela. Vsak dan me mora obiskovati, ker sem že trkal na vrata Smrti.«

Deklica se je približala svoji strani ograje.

»Si dejansko videl vrata Smrti?«

»Skoraj. V bistvu je bilo zelo dolgočasno. Smrt potroši vso tvojo energijo«

»Je to rekel doktor MacMichael?«

»Ja. Pogostokrat. To se je zgodilo mojemu bratu Franku. Njegova energija se je porabila. Odšel je skozi vrata Smrti.«

Skupaj sta se smejala. Razpoložena za zaupanje je Martha rekla: »Ali nista roki MacMichaela hladni?«

»Mene ni motilo. Konec koncev jih imam že sedem.«

»Smešno! Tudi jaz sem stara že sedem let!«

»Veliko ljudi je starih sedem let. Lahko ti povem, da sem Algernon Timberlane, lahko pa me kličeš Algy; moj oče je lastnik tovarne, kjer izdelujejo igrače. Se bova skupaj igrala, ko pridemo živet sem? Moj brat Frank, ki je umrl, pravi, da so dekleta butasta.«

»Kaj je neumnega na meni? Tečem lahko tako hitro, da me nihče ne ujame.«

»Ha, stavim! Stavim, da te jaz lahko ujamem!«

»Veš kaj — prišla bom na vaš vrt, ker je ‘dober’; nima rož in podobnih reči, kot jih ima naš; igrala se bova ‘ulovi me’.«

Spležala je skozi polomljeno ograjo, elegantno dvignila svoje krilo, stopila na njihov vrt in ga pogledala. Njen obraz mu je bil všeč. Lahko je vohal sladkobo tistega popoldneva; videl je vzorec svetlobe in sence, ki je padel na njeno glavo in se premikal.

»Jaz ne bi smel hitro teči,« je rekel, »ker sem bil bolan.«

»Saj tudi izgledaš precej slabo. Na licih bi moral imeti kaj pudra, tako kot ga imam jaz. Igrajva se potem ‘skrivalnice’. Vi imate noro staro poletno hiško, v kateri se lahko skrivava.«

Prijela ga je za roko.

»Ja, igrajva se torej ‘skrivalnice’,« je rekel. »Če želiš, mi lahko razkažeš to hiško.«

Patricia je končala z merjenjem oken za zavese, Venice pa je kadila cigareto in bila pripravljena na odhod.

»Že prihaja tvoj vdani mož,« je naznanila, ko je zagledala avtomobil, ki je zapeljal na dovoz.

»Obljubil je, da bo tukaj že pred pol ure. Zadnje čase Arthur vedno zamuja. Rada bi dobila njegov nasvet glede tega surovega štedilnika. Gaje pripeljal Keith?«

»Sreča zate, ljubica: ja. Pojdi in ju spusti v hišo, jaz pa bom pobralaAlgernona. Res moramo že iti.«

Venice je zapustila hišo pri zadnjih vratih in začela klicati Algyjevo ime. Njeni otroci so bili starejši od Timberlanovih, pa tudi učinkom bolezni jim je še uspelo pobegniti; Gerald v bistvu ni imel večjih problemov od navadnega prehlada, ki pa je v tistem času pestil tudi številne odrasle kot odraz notranje bolezni.

Algy se na njene klice ni odzval. Ko se je sprehodila po nenegovani trati, ji je pred oči pritekla majhna deklica v rdečem in izginila za drevesom. Na pol za šalo je Venice stekla za njo; deklica se je splazila skozi luknjo v ograji in obstala na drugi strani ter izzivalno strmela v Venice.

»Nič ti ne bom storila,« je rekla Venice. Zatrla je vzklik zaradi pogleda na dekličino plešasto glavo. Ni bila prva taka, ki jo je videla. »Si se igrala z Algyjem? Kje je? Ne vidim ga.«

»To pa zato, ker se je utopil v reki,« je rekla deklica in na hrbtu prekrižala roki. »Če mi ne boš nič naredila, ti pokažem.«

Začela se je tresti. Venice je proti njej iztegnila roko.

»Hitro pridi skozi in mi pokaži to, o čemer govoriš.«

Deklica je bila v trenutku spet na drugi strani ograje. Sramežljivo je prijela Venice za roko, pogledala navzgor in ocenila reakcijo na to gesto.

»Moji nohti niso bili prizadeti, le glava,« je rekla in jo vodila proti pristajalnemu odru, ki se je iztekal v reko na koncu vrta. Tukaj je izgubila pogum in planila v jok. Nekaj časa ni mogla več govoriti, s prstom pa je pokažala na temen tok.

»Tam se je Algy utopil. Če pogledaš, boš lahko videla njegov obraz, kako strmi vate iz vode.«

Razburjena je Venice prijela otroka, stekla mimo vrbe v reko. Okoli korenine, na pol skrito in počasi premikajoče se s tokom, je bilo nekaj, kar je bilo le nejasno podobno človeškemu obrazu. Bila je pola časopisnega papirja.

Potrpežljivo se je dobrikala Marthi ter jo pripravila, daje sama pogledala in uvidela svojo napako. Še celo takrat deklica ni prenehala jokati, saj je bila oblika papirja zlobna.

»Steci domov na čaj,« je rekla Venice. »Algy ne more biti daleč.

Našla ga bom - morda je stekel na sprednji vrt in skozi vhodna vrata v hišo - in že čez nekaj časa se bosta lahko igrala naprej. B ti bilo to všeč?«

Deklica jo je pogledala z ogromnimi vlažnimi očmi, pokimala in stekla proti luknji v ograji. Ko se je Venice zravnala in začela hoditi proti hiši, je skozi zadnja vrata hiše stopila Patricia Timberlane z dvema moškima. Eden izmed njiju je bil njen mož, Arthur, človek, ki je v videzu pozabil na svoja mlada leta. Venice, ki je je bil všeč - vendar ni bila tako izbirčna kot Patricia in v osnovi je bila prijazna do vsakega, ki je bil prijazen z njo - je morala priznati, da je bil Arthur tiha pojava; bil je človek, poln težav, s katerimi pa se nikoli, niti stoično niti izzivalno, ni soočil.

Patricia je držala moža za roko, vendar je pogosteje pogledovala proti drugemu moškemu. Keith Barratt, sodirekor Arthurja Timberlana, je bil oseben možak s plitvo čeljustjo in z rjavorumenimi, nesnažno nazaj počesanimi lasmi. Keith je bil le pet let mlajši od Arthurja, toda njegovo obnašanje — še posebno njegovo obnašanje do Pat, si je hudomušno mislila Venice — je bilo bolj mladostno, pa tudi oblačil se je preprosteje.

Ko je Venice odšla proti njim in odzdravila na njihove pozdrave, je opazila sladek, le trenutek trajajoč pogled, ki je šinil med Patricio in Keithom. V njem je videla — težko, saj je bilo že dovolj bolečine

— da so težave bliže, kot si je mislila.

»Venice je hiša všeč, Arthur,« je rekla Patricia.

»Bojim se zaradi bližine reke in vlage,« je rekel Arthur Venice. Roki je dal v hlačna žepa in se zastrmel proti reki, kot da bi pričakoval, da bo videl njeno dvigovanje, ki jih po pogoltnilo. Izgledalo je, da je z odprom pogledal Venice in jo vprašal: »Bo Edgar nocoj prišel bolj zgodaj? Dobro. Zakaj se nama ne bi kasneje pridružila na pijači? Zanima me, kaj ima povedati o stanju v Avstraliji. Stvari izgledajo zelo črne, zelo črne.«

»Art, ti stari pesimist!« je rekel Keith. Oglasil se je z rahlo posmehovalnim tonom, ki je poudaril partnerjevo ime. »Nehaj! Tako lepo popoldne, ti pa takole govoriš. Počakaj, da dobiš MRporočilo, pa boš videl, da smo vsi na istem. Do božiča se bo trgovanje izboljšalo.« V razlago je rekel Venice: »Poklicali smo tržne preiskovalce (MR), da ugotovijo, kaj natanko je prizadelo naš trg; jutri dobimo njihovo poročilo.« Naredil je smešen obraz in se s kažalcem popraskal po vratu.

»Poročilo bi moralo prispeti že danes,« je rekel Arthur. Stal je z rokama v žepih, z zgrbljenimi rameni ter pogledoval v okolico in nebo, ko je govoril, kot da bi bil naveličan govorjenja. »V popoldnevih je že čutiti kanček jeseni. Kje je Algy, Pat? Pojdimo domov.«

»Preden gremo, bi rada, da pogledaš bojler, dragi,« je rekla Patricia.

»O bojlerju se bova pogovorila kasneje. Kje je Algy? Nikoli ga ni tam, kjer ga hočeš imeti.«

»Nekje se skriva,« je rekla Venice. »S sosedovo punčko sta se igrala. Zakaj ga vidva ne poiščeta? Sedaj bi res morala iti, sicer se ne bom mogla pripraviti za Edgarja. Keith, bodi dober in me zapelji domov, saj ti ni veliko s poti.«

»Očarljivo,« je rekel Keith in se potrudil, da bi izgledalo, kakor da je to tudi v resnici mislil. Poslovila sta se in odšla k avtu. Keithov avto je pripeljal njega in Arthurja iz tovarne, saj je imela Patricia Timberlanov avtomobil. Ko se je Venice usedla poleg njega, je Keith v tišini odpeljal. Čeprav je bil daleč od občutljivega človeka, je ob njej izgubil nekaj samozavesti, ker je vedel, da ji ni bil ravno najbolj všeč.

Tudi med Arthurja in Patricio je padla tišina, ki pa jo je on prekril, ko je rekel: »Poiščiva torej otroka, če že morava. Morda se skriva v poletni hišici. Zakaj nisi popazila na njega?«

To iztočnico za prerekanje je preslišala - izmed vseh njenih trikov, ga je ta najbolj jezil - in rekla, ko sta se obrnila proti zadnjemu delu vrta: »Zadnji lastniki so dopustili, da postane vrt divjina. Tukaj je preveč dela za enega; najeti bova morala vrtnarja. To vrtno grmičevje bova dala izruvati, ostalo pa v osnovi pustila, kot je.«

»Saj še nisva kupila posesti,« je rekel Arthur čemerno. Njegova nejevolja, da jo razočara, ga je prisilila v še bolj nasprotujoče govorjenje. Ni mogla razumeti, da je njegov posel vsak dan bliže katastrofi.

Arthurje bil najbolj ogorčen zato, ker so težave, v katere se je iz dneva v dan pogrežala njegova firma, postale pregrada med njim in Pat. Že pred časom je sprevidel, da ne moreta biti več združen par; sprva je skoraj pozdravil finančno krizo in upal, da ju bo zbližala, saj je Patricia sočutno poslušala njegovo gorje, še preden sta se poročila, namesto tega pa se je zdelo, da gre za nekaj namernega v njenem pomanjkanju razumevanja.

Seveda, nesrečna zadeva s fantoma jo je potrla. Toda, konec koncev, saj je poznala Sofftoys in njegovo delovanje. Bila je tajnica v firmi, še preden se je poročila z Arthurjem. Bila je majhna, neodgovorna stvar z lepo postavo in iskrivimi očmi. Celo sedaj se spominja svojega presenečenja, ko je privolila v poroko z njim. Rekel si je, da ni tak kot večina drugih moških: ni pozabljal dobrih in slabih stvari svojega preteklega življenja.

Prav dobre stvari so izostrovale njegovo sedanjo bridkost.

Težko je hodil skozi travo, zmajeval z glavo in ponavljal: »Nisva še kupila posestva.«

Prišla sta do poletne hišice, on pa je odprl vrata. Šlo je za majhno zadevo z okrasno visečo ploščo, ki je bila nameščena dovolj nizko, da se je visok moški lahko z glavo zaletel vanjo. Eno okno je bilo nameščeno na steno, ki je gledala proti reki. V njej so bili tudi dva vrtna stola, naslonjena v kotu, grda ponjava in prazen boben za olje. Arthur je z gnusom pogledal naokoli, ponovno zaprl vrata in se naslonil nanje ter pogledal Patricio.

Ja, zanj je bila še vedno privlačna; kljub bolezni, Frankovi smrti in enajstim letom poroke. Čutil je, kako se mu v prsih dviguje grozna zapletena stvar in v eni sapi ji je hotel povedati, da je predobra zanj, da se trudi, kolikor se lahko, da bi to morala videti, vse odkar so bile spuščene tiste preklete bombe, ki bodo pripeljale svet k hudiču, in da ve, da ji je Keith malce všeč, in da je zaradi tega vesel, če jo to osrečuje, samo da ga ne bi zapustila.

»Upam, da Algy ni padel v reko in utonil,« je rekla. »Morda pa se je vrnil nazaj v hišo. Pojdiva nazaj in poglejva.«

»Pat, pusti fanta. Poglej, žal mi je za vse to — mislim za življenje in vse druge stvari, ki so v zadnjem času težke za naju. Zelo te imam rad, draga. Vem, da sem malce čudaški, toda čas, v katerem živimo...«

Slišala ga je že uporabiti to frazo ‘vem, da sem malce čudaški’; mišljena je bila kot opravičilo, kot da je opravičilo enako kot spreobrnitev. Že od prejšnjega božiča naprej ne sledi več, kar ji ima povedati; takrat ga je prepričala, da pripravita zabavo za njune prijatelje in poslovne partnerje. Ni bila uspešna. Arthur je začutil neuspeh in - na njeno osuplost - šel po zavitek kart in rekel skupinici njegovih mlajših sodelavcev in njihovim ženam: »Poglejte, vidim, da zabava ni najbolj uspešna - morda bi si hoteli ogledati nekaj trikov s kartami.«

Tam je stala, tistega hladnega popoldneva, ponovno zardela zaradi njune zadrege. Ni bilo sramote, kot je recimo socialna sramota, ki so jo trpeli ljudje, ki so se venomer skušali smejati. Bilje patetičen, če je mislil, da bo resnica karkoli spremenila.

»Ali poslušaš, Pat?« je rekel Arthur. Se vedno se je naslanjal na vrata, kot da bi skušal zadržati kaj ujetega. »Zdi se mi, da me zadnje dni ne poslušaš. Saj veš, da te ljubim. Kar hočem reči, je -Mayburna sedaj ne moreva kupiti. Firmi gre preslabo. Ne bi bilo pametno. Danes sem se srečal s svojim finančnikom; rekel je, da ne bi bilo pametno. Saj veš, da imava že tako previsoke stroške. Rekel je, da bodo časi še hujši. Precej hujši.«

»Toda saj je že vse dogovorjeno! Obljubil si!«

»Finančnik je razložil...«

»Preklet naj bo finančnik in preklet bodi ti! Kaj si naredil? Si mu morda pokažal nov trik s kartami? Obljubil si, ko je Frank umrl, da se bova ...«

»Patty, draga, vem da sem obljubil, toda enostavno ne morem. Saj nisva otroka. Kaj ne razumeš, da nimava denarja?«

»Kaj pa eno izmed tvojih življenjskih zavarovanj...«je začela in se hitro ugriznila v jezik. Premaknil se je proti njej in se nato ustavil zaradi bojazni, da bo odbit, če se bo še približal. Njegova obleka je izgledala ponošeno. Izraz na njegovem obrazu ji je bil neznan. Ni bila več jezna. »Ali mi praviš, da sva bankrotirala?«

Ovlažil si je ustnici.

»Seveda ni tako hudo. Saj veš, da še čakamo na poročilo. Toda številke za prejšnji mesec so zelo nizke.«

Ob tem se je zopet ujezila.

»Torej, Arthur, ali so stvari slabe ali niso? Zakaj ne prideš z besedo na dan in mi poveš resnice? Z mano se obnašaš, kot da sem otrok.«

Boleče jo je gledal z napihnjenim obrazom. Razmišljal je, katero izmed polovice ducata stvari bi ji bilo najbolje povedati. Da jo ljubi zaradi njenih otročarij? Da je, kljub temu da bi si želel z njo deliti svoje težave, noče s tem prizadeti? Da potrebuje njeno razumevanje? Daje nesrečen, ker se morata prepirati na tem čudnem vrtu?

Kot vedno mu tudi tokrat ni šlo z jezika.

»Pravim le, Pat, da je bilo prejšnji mesec zelo slabo - zelo slabo.«

»Praviš, da vaših Sofftoyevih igrač ne kupuje nihče več?«

»Tako je.«

»Niti medvedka Jocka?«

Prijela ga je za roko in skupaj sta brez besed odkorakala proti prazni hiši.

Ko sta videla, da Algyja ni v hiši, so bile ostale težave začasno pozabljene, ko sta začela skrbeti za dečka. Njegovo ime sta klicala po praznih in odmevajočih sobah. Odgovora ni bilo.

Patricia je stekla iz hiše, klicala Algyja, tekla skozi grmovje proti reki, polna bojazni. Ko je bila ob poletni hišici, se je zashšalo glasek: »Mami!« Zdrvela je v smer, iz katere se ga je zaslišalo, in Algy je stal tam, v mraku, pri na pol priprtih vratih; kot majhen izstrelek je stekel k njej in jokal.

Tesno ga je objela in ga vprašala, zakaj se je skrival pred njima.

Ni znal pojasniti, čeprav je govoričil nekaj o deklici in igrici ‘skrivalnice’.

Bila je igra; ko je njegov oče odprl vrata poletne hišice in pogledal noter, je ostala le obupana igra. Hotel je, da ga oče najde in objame. Ne ve, zakaj se je splazil za vrtne stole in se na pol bal odkritja.

Tam je ostal, vse dokler se vrata niso ponovno zaprla. Slišal je pogovor med staršema, skriven pogovor, ki je bil še hujši, ker je bil njemu večinoma nerazumljiv. Razložil sije, da obstaja izredno grozeč svet, ki ga ni mogel nihče — niti njegov oče — več obvladovati; in da niso živeli med trdnimi in določenimi stvarmi, pač pa v propadajočem svetu. Krivda in bojazen; pred svojim vedenjem se je skril za stole, si želel, da ga najdeta in se najdenja bal.

»Bilo je poredno in kruto od tebe, Algy, slišiš? Vedel si, da me bo skrbelo, ko je reka tako blizu. Pa še z neznanci se ne smeš igrati — sem ti že povedala, da imajo lahko bolezen, o kateri ti ničesar ne veš. Slišal si, da sva te klicala - zakaj se nisi takoj pokažal?«

Odgovoril je le s hlipanjem.

»Zelo si prestrašil mamico in si poreden fantek. Zakaj ne rečeš česa? Nikoli več se ne boš igral tukaj, razumeš? Nikoli!«

»Saj bom še videl Martho Broughton, kajne?«

»Ne. Ne bomo živeli tukaj, Algy. Očka ne bo kupil te hiše, sedaj pa naravnost domov in v posteljo. Razumeš?«

»Saj je bila le igra, mamica!«

»Slaba igrica.«

Ko so se vozili domov v Twickenham, je Algy zacvilil, se nagnil naprej in potrepljal očeta po glavi.

»Očka, ali nam boš pokažal kakšen trik s kartami, da nas spraviš v dobro voljo?« je vprašal.

»Takoj ko pridemo domov, greš v posteljo,« je rekel Arthur Timberlane.

Ko je bila Patricia zgoraj in popazila, daje šelAlgy v posteljo, se je Arthur čemerno sprehajal pred televizijo. Tega večera je bil slab prenos; vse barve so bile izgubljene. Trije gospodje so sedeli okoli BBCjeve mize. Vsi so bili evforični zaradi svetovnih razmer.

Njihovi ljubeznivi glasovi so le razjezili Arthurja. Ni imel vere v sedanjo vlado, pa čeprav je pred manj kot enim letom zamenjala probombno nastrojeno prejšnjo vlado. Ni imel vere v ljudi, ki so podpirali vlado. Zmešnjava je bila le odraz ljudske bedaste vere v politično zdravilo za nastale človeške pogoje, je pomislil Arthur.

V šestdesetih in sedemdesetih letih, obdobju, ki je predstavljalo večino njegovega odraslega življenja, je bil Arthur ponosen na to, da je ostal neprizadet zaradi nevarnosti nuklearnega vojskovanja. »Če pride do vrhunca — torej, škoda, toda skrb tega ne bo preprečila,« to je bil njegov laični pristop k vsej stvari. Politiki so bili konec koncev plačani za take vrste skrbi; on je bil bolj zaposlen z bojevanjem za Sofftoys Ltd., kateremu se je v šestdesetih pridružil kot potnik.

Testiranja bomb so se izmenjavala kot komunistične dežele, zahodnjaki pa so igrah svojo nerazumljivo igro ideologije; nihče ni več štel detonacij. Kmalu so se tudi naveličali občasnih bojazni zaradi povečanega sevanja v severni hemisferi in prekomernih doz stroncija v kosteh severnega jelena ah zobeh šolarjev St. Louisa.

Z neke vrste zakrnelim potovanjem v vesolje, ki se je razvilo v šestdeseih in sedemdesetih, s preučevanjem Marsa, Venere, Merkurja in Jupitra se je zdelo edino naravno, da bosta obe vodilni sili razglasih serijo 46 kontroliranih jedrskih detonacij v vesolju. Ameriška ‘mavrična bomba’, zgrajena v šestdesetih, je bila prva izmed mnogih. Ljudje — celo znanstveniki — so godrnjali, vendar so jih vsi preslišali. Večina ljudi je mislila, da je bolj varno sprožiti bombe izven zemeljske atmosfere.

Toda ni bilo varneje. Človek je bil že takrat ignoranten, toda sedaj je za svojo ignoranco plačal visoko ceno. Van Allenove pasove, pasove sevanja, ki obdajajo Zemljo, so jedrske eksplozije še ojačale. Pasovi so pulzirali, se krčih in raztegovali v svojem premeru ter zopet krčih. Na prvi pogled to ni imelo večjega učinka razen nekaterih spektakularnih izbruhov severnega sija celo v ekvatorialnih zemljepisnih širinah. Seveda pa je bila motnja precej večja. Biosfera je prejela dva močna, a kratka izbruha sevanja.

Dolgotrajnih učinkov, še leto za tem, ne morejo predvideti, toda takojšnji rezultati so bili očitni. Čeprav je večji del človeškega prebivalstva prizadelo nekaj podobnega gripi in bruhanju; si jih je večina opomogla. Najhuje so trpeli otroci, številni — odvisno od tega, kako močno so bili izpostavljeni — so izgubili lase ali nohte ali pa umirali, kot je umrl tudi Frank Timberlane. Večina žena, ki so bile takrat noseče, so neuspešno rojevale ali delale splave. Živah in še posebno tisti sesalci, ki so bili izpostavljeni odprtemu nebu, so trpeli podobno. Poročila o hiranju afriških žalog so kažala na to, da je bilo večino divjega življenja močno prizadetega. Le grenlandski vol in skandinavski jelen (v Skandinaviji so zgodnje generacije te živali razvile neke vrste imunost na kozmične in druge hitropotujoče delce) stajo odnesla povsem neprizadeta. Velik odstotek, nekateri govorijo celo o 85 odstotkih, domačih psov in mačk je bilo prizadetih; dobili so garje ali raka in tako jih je bilo potrebno uspavati.

Vse to pa je kažalo na nauk, ki bi se ga morali naučiti že davno nazaj, je pomislil Arthur: nikoli ne zaupaj skupini slabih politikov, da bi mislih namesto tebe. Vsaj toliko bi bili lahko pametni, da bi detonirali svoje preklete bombe na Luni.

Ko se je sklonil in izklopil TV ter odgnal trojico pohlevnih mož v temo, je v sobo vstopila Patricia. V roki je nosila majico in spodnje hlače, ki jih je nameravala oprati v pralnem stroju.

»Algy je žalosten. Dala sem ga v posteljo, vendar želi, da prideš k njemu še ti,« je rekla.

»Ne grem k njemu. Za danes sem ga imel dovolj.«

»Hoče te, Arthur. Rad te ima.«

»Se vedno sem jezen nanj; takole se ne bo več skrival. Ne, saj nisem več jezen. Pa saj si bila že ti pri njem, kajne, ga razdražila ter mu povedala, da ne bo živel v Mayburnu?«

»Nekdo bi mu moral prej ali slej povedati, Arthur. Mislila sem, da ti za to ne boš imel poguma.«

»Oh, Patty, ne govori takih oslarij. Saj veš, da sem še vedno žalosten zaradi smrti ubogega malega Franka.«

»Najprej je firma, potem pa šele Frank! Verjetno misliš, Arthur, da me ne skrbijo iste stvari kot tebe, toda nekdo mora skrbeti za hišo in ostale stvari.«

»Ne prepiraj se. Že tako je vse dovolj nesrečno.«

»Saj se ne prepiram, le govorim ti.«

Zgubljeno jo je pogledal, dvignil obraz, odkimal z glavo in ne vedel, ali naj bo patetičen ali kljubovalen ali pa naj doseže neučinkovito mešanico obojega. »Želel sem si le malo tolažbe, sicer sploh ne bi nič rekel.«

»Potem pa škoda, da sploh si,« je ostro odvrnila. »Ne morem te prenašati, Arthur, ko delaš tako neumen obraz, resnično.« Odšla je do televizije in jo prižgala. »Zakaj ne greš gor in zaželiš Algyju lahko noč? Tudi on potrebuje kaj tolažbe.«

»Ven grem. Sit sem vsega.«

Odkorakal je na hodnik in si s težavo oblekel svoj težak, moder jopič. Obrnila se je stran od njegovega zanosa za prerekanje in si mislila, da bo le sprožila prepir, če bo kaj rekla. Ko je odprl vrata, je zaklicala: »Ne pozabi, da čez kake pol ure prideta Edgar in Venice.«

»Se vidiva,« je rekel. Ni imela razloga, da mu ne bi verjela.

Na mizi, polni razmetanega papirja, brošur in kartotek je ležal medvedek. Bil je poseben medvedek. Imel je temno osenčene oči, kilt iz tartana in srajčko. Pod eno roko je imel dudo. Bilje medvedek Jock, najbolje prodajani artikel Sofftoysa — ko je Sofftoysu še šlo.

Arthurje spregledal zlobo medvedkovega enookega pogleda in ga pometel na tla ter z mize vzel kup pisem. Sedel je v opustošeni tovarni in jih prebiral ter se stiskal v svoji majhni pisarni v pritličju, medtem ko so zunaj brneli tovornjaki na svoji poti proti središču Londona. Plašča si ni slekel.

Vsa pisma so bila enaka. Tisto, ki ga je zadelo najbolj, je prihajalo od njegovega najbolj cenjenega zastopnika, starega Percyja Pargetterja, ki je potoval po svetu v imenu družbe vse od poznih štiridesetih. Percy je bil dober predstavnik. Zjutraj bo prišel obiskat Arthurja; medtem sije razjasnil situacijo. Nihče ni več kupoval njegovih igrač; trgovci na drobno in prodajalne na debelo so nehali trgovati z njegovimi produkti, ker niso ničesar več prodali; kupca Sofftoys ni več zanimal. Celo njegovi najstarejši poslovni prijatelji so se sedaj ob pogledu na Percyja zdrznili. Percy je mislil, da jih je izpodrinil kakšen tekmec in jih izrinil s trga.

»Toda kdo, kdo?« se je vprašal Arthur. Iz prodajnih in finančnih papirjev je razbral, da so bili problemi v industriji igrač prisotni povsod. To je bilo vse, kar je vedel. Finance in industrija sta valovala med krizo in razcvetom, toda v tem ni bilo ničesar novega; bilo je le to, da so fluktuacije postale v odobju zadnjega pol leta bolj dramatične. Pisma je zopet razporedil po mizi in nad njimi zmajal z glavo.

Naredil je vse, kar se je dalo, vsaj dokler ne pride poročilo komisije. Odkar dela s Keithom, je proizvodnjo zmanjšal na minimum, prestavil oglaševanje medvedka Jocka na ICVju, odpovedal pošiljke, stisnil kreditodajalce, prekinil stike s Straboplasticsom in pospravil njihove načrte za ragljo Merry Mermaid. Prav tako pa je opustil idejo o preselitvi.

Odšel je do kovinskega predalnika, iz njega vzel zadnje pismo Moxaške komisije in z njega prebral ime Gaylord K. Cottage -ime, ki ga običajno pozabiš — Cottage je bil bister mladenič, ki je bil odgovoren za moxaško preiskavo Sofftoyevega padca. Arthur je pogledal na uro. Ne, ni še bilo pozno. Cottaga bi še lahko ujel v službi.

Telefon je na moxaškem koncu zvonil kar nekaj časa. Arthur je sedel in poslušal zvonjenje telefona in hrup prometa pred njegovo pisarno. Končno se je zaslišalo nezadovoljen glas, ki je vprašal, kaj hoče. Pogled se je zbistril in Arthurja je pogledal star okrogel obraz. Bilje nočni vratar; na Arthurjevo vztrajanje je popustil in ga vežal na Cottagovo drugo številko.

Cottage je skoraj takoj dvignil. Sedel je za mizo, v prazni sobi, s slečenim jopičem. Preko obrvi mu je visel čop las, kravato pa je imel razvezano. Arthur njegovega videza ni mogel razumeti, saj je bil na obiskih v Sofftoyu vedno očeden. Ko je spregovoril, na Arthurjevo olajšanje, je zvenel manj nesočutno kot na zadnjem obisku v njegovi tovarni.

»Vaše poročilo je še v obdelavi, g. Timberlane,« je rekel. »Mi nismo krivi za zamudo. Se opravičujem, da je prišlo do tega, toda

- oh Bog, vse je v riti! Poglejte, g. Timberlane, z nekom moram govoriti o tem. Bolje, da me poslušate, preden se zruši vsa vladna cenzura.«

Začel je malce zadržano. Ali je bil on bled ah pa je bil prenos barv telefonske linije slab.

V svojem modrem plašču se je Arthur počutil majhnega in hladnega.

»Poslušam, toda ne vem, kaj mislite s cenzuro, g. Cottage. Seveda sočustvujem z vami zaradi vaših osebnih težav, toda ...«

»Oh, to ni le osebno, prijatelj, niti približno. Poglejte, naj prižgem cigareto ...« Segel je po paketu na mizi, prižgal in vdihnil ter rekel: »Poglejte, z vašo družbo je konec, potopljena je! Lepše tega ne morem povedati. Vaš sodirektor - Keith Barret, kajne? -se je zelo motil, ko je rekel, da vas je izpodrinila druga tovarna igrač. Raziskali smo in ugotovili, da ste v istem čolnu kot vse ostale, majhne in velike tovarne igrač. Številke to dokazujejo. Dejstvo je, da nihče več ne kupuje igrač.«

»Toda ti poletni sezonski padci pridejo in...«

Cottage je pred njim zamahnil z roko in se porogal.

»Verjemite mi, g. Timberlane, da to ni le sezonski upad, ampak nekaj precej večjega. Govoril sem z drugimi uslužbenci tukaj. Ne gre le za industrijo igrač. Poznate Johnchem, firmo, ki se ukvarja s hrano za dojenčke in otroške pudre ...? Tudi oni so naša stranka. Njihov položaj je še slabši kot vaš.»

Arthur je odkimal z glavo, kot da ne bi verjel, kar je slišal. Cottage se je nagnil naprej, tako da ni imel več izostrenega nosu.

»Veste, kaj to pomeni,« je rekel in ugasnil cigareto v pepelniku ter pihnil dim v zaslon. »To pomeni le eno — vse od tiste nesreče z van Allenovimi pasovi maja pred enim letom se otroci ne rojevajo več. Ne morete prodajati, ker nimate več strank.«

»Ne verjamem! Ne morem verjeti!«

Cottage je nerodno tipal po svojem žepu in se igral z vžigalnikom.

»Nihče ne bo verjel, dokler ne bo uradno; toda mi smo preverili v Pisarni splošnega registra v Somerset Houseu in v Splošnem Registru v Edinburghu. Ničesar niso povedali — toda iz tega, kar niso povedali, mi lahko na osnovi naših številk potegnemo pravi zaključek. Naše povezave na drugi strani luže poročajo o enaki stvari. Povsod je enako — ni otrok!«

Skoraj veselo je govoril, se nagibal naprej in približeval oči visifonu.

Arthur je izklopil kamero. Ni mogel več prenašati pogleda na Cottagea in ni prenašal, da bi ga Cottage še videl. Glavo je spustil v dlani in se le bledo zavedal, kako hladen je in kako se trese.

»Vsesplošen konec,« je rekel. »Konec sveta.«

Čutil je grobost svojih lic.

»Saj ni tako hudo,« je izjavil Cottage v slušalko. »Toda stavim pet dolarjev, da ne bomo videli normalnih trgovskih pogojev vsaj do 1987. leta.«

»Pet let! Tako hudo je kot konec sveta. Kako naj preživim teh pet let? Družino imam. Oh, kaj naj naredim? Jezus Kristus ...« Prekinil je, ko se je Cottage spustil v novo porcijo slabih novic, nemo sedel in gledal v prazno. »Konec je s tem prekletim ušivim svetom. Oh, Kristus ... Preklet poraz, preklet...«

V žep je segel po cigarete in našel le zavitek kart ter se brezupno zastrmel v njih. Nekaj podobnega fizični blokadi se je razvilo v njegovem grlu; zavil je z očmi. Karte je vrgel na tla k medvedku Jocku, se napotil ven iz tovarne in do svojega avtomobila, ne da bi zaklenil vrata za seboj. Jokal je.

Po ulici Staines je prihrumel konvoj vojaških vozil. Avto je dal v prvo prestavo, zgrabil volan in se namenil proti glavni cesti.

Patricia je komajda nalila Venice in Edgarju prvi kozarček, ko je pri vratih zazvonilo. Sla je odpret in pred vrati ugledala Keitha Barrata, ki se ji je smejal. Galantno se ji je priklonil.

»Peljal sem se mimo tovarne in na dvorišču videl parkiran Arthurjev avto; pomislil sem, da bi si želela malo družbe, Pat,« je rekel. »Le toliko družbe, če sem natančen.«

»Venny in Edgar Harley sta tukaj, Keith,« je rekla na glas, da se je lahko slišalo v dnevno sobo. »Vstopi in se nam pridruži.«

Keith se je zdrznil in rekel s pretirano lepimi toni: »Oh, počaščen sem, ga. Timberlane.«

Ko je dobil pijačo, jo je dvignil in rekel družbi: »Torej pijmo na srečnejše čase! Vsi trije izgledate nekoliko žalostno, moram priznati. Ali ni bilo v redu na potovanju, Edgar?«

»Rekel bi, da obstaja dovolj razlogov za žalost,« je rekel Edgar Harley. Bil je nizek in debel možak; tip človeka, ki mu to pristaja. »Venny in Pat sem pravil o tem, na kaj sem naletel v Avstraliji. V Sydneyu sem predvčerajšnjim večerjal ob škofu Aitkenu, ki se je pritoževal o nasilnem valu brezverja, ki je pometalo po Avstraliji. Trdil je, da se je v cerkvah širom Avstrali je v zadnjih osemnajstih mesecih krstilo le sedem otrok.«

»Zaradi tega še ne bom dobil samomorilskih misli,« je rekel Keith, se smejal in se namestil v zofo poleg Patricije.

»Škof ni imel prav,« je rekla Venice. »Na tej konferenci, ki jo je obiskal Edgar, so jim povedali za pravi razlog pomanjkanja pokristjanjevanja. Bolje, da poveš Keithu, Ed, saj se ga tiče, pa še ta vikend bo prišlo do javne razglasitve.«

Z dostojanstvenim obrazom je Edgar rekel: »Škof ni mogel krstiti dojenčkov, ker dojenčkov enostavno ni. Skrčenje van Allenovih pasov je vsako človeško bitje izpostavilo hudemu sevanju.«

»Saj smo to vedeli, toda večina nas je preživela,« je rekel Keith. »Kako misliš, da to zadeva mene osebno?«

»Vlade so bile tiho, Keith, ker skušajo še ugotoviti, koliko škode je ta Nesreča dejansko povzročila. Gre za kočljivo zadevo; učinkov izpostavitve različnim vrstam radioaktivnega sevanja namreč ne razumemo povsem in v tem primeru ta izpostavitev še traja.«

»Tega ne razumem, Ed,« je rekla Venice. »Hočeš reči, da se van Allenovi pasovi še vedno širijo in ožijo?«

»Ne, izgleda, da so zopet stabilni. Toda ves svet so naredili do neke mere radioaktiven. Obstajajo različne oblike sevanja, izmed katerih so nekatere oblike v tistem času vstopile v naša telesa. Druge oblike, dolgoživeči radioizotopi stroncija in cezija na primer, pa so še vedno v atmosferi in od tam pronicajo v naša telesa skozi kožo, med jedjo, pitjem ah dihanjem. Ne moremo se jim izogniti; na našo nesrečo pa telo te partikle sprejema in jih vgrajuje v naše vitalne dele, kjer lahko povzročajo našim celicam hudo škodo. Vseh poškodb torej sploh še ne moremo videti.«

»Potem bomo vsi živeli v zakloniščih,« je jezno rekel Keith. »Edgar, odvrnil si me od pijače. Če je to res, zakaj potem vlada česa ne ukrene, namesto daje tiho?«

»Hočeš reči, zakaj Združeni narodi česa ne storijo,« je rekla Patricia. »To je zadeva svetovnega obsega.«

»Prepozno je, da bi kdorkoli kaj storil,« je rekel Edgar. »Vedno je bilo prepozno, ko so bile bombe enkrat sprožene. Ves svet se ne more zateči pod zemljo in s seboj vzeti vode in hrane.«

»Torej praviš, da ne bomo deležni le tega začasnega pomanjkanja otrok, temveč tudi raka in levkemije?«

»Vse to in verjetno tudi skrajšanje individualnih življenj. Prezgodaj je, da bi sklepali. Na žalost o vsem tem vemo manj, kot smo mislili, da vemo. Gre za zapleteno stvar.«

Keith sije popravil lase in pogledal ženski.

»Tvoj mož se je vrnil z veselo torbo novic,« je rekel. »Vesel sem, da stari Arthur tega ni slišal — že tako je dovolj depresiven. Že vidim, kako bomo morah dati medvedku Jocku drugo podobo -porivalca krst, nosača križev - ne, Pat?«

Edgarje odrinil svojo pijačo, se usedel na rob svojega sedeža in pokažal precej prominentne oči in trebuh. Pogledal je po udobnem skupnem prostoru z italijanskimi blazinami in danskimi lučmi ter rekel: »Učinki sevanja nas vedno močno zadanejo, še posebno pa so nas v tem primeru; bili smo izpostavljeni različnim sevanjem v precej blagih dozah. Izkažalo pa se je, na našo žalost, da so ravno sesalci najbolj dovzetni in med sesalci najbolj človek.«

»Očitno ne boste ničesar razumeli, če se spustim preveč v podrobnosti. Rekel bom le, da ravno tako, kot se lahko uničujoča sila radioaktivnega materiala osredotoči na karkoli živega, se lahko njegova celotna besnost sprosti na določen organ - ker, kot sem rekel, imajo telesa učinkovite mehanizme, ki lovijo ta radioaktiven material. Človeško telo zadržuje radioaktiven jod in ga uporablja kot naraven jod v ščitnici, zadostna doza pa sčasoma uniči ščitnico. V sedanjem primeru pa ni prizadeta ščitnica, pač pa spolne žleze.«

»Spolnost nam kaže zobe,« je izjavil Keith.

»Verjetno zadnjič, Keith,« je tiho pripomnil Edgar. »Gonade, kot veste, so organ, ki proizvaja spolne celice. Mrtvorojenost, splavi in pošastnosti, rojene od lanskega maja naprej, kažejo na to, da so gonade utrpele resno škodo zaradi sevanja, ki smo mu smo bili in smo še vedno izpostavljeni.«

Venice je vstala in začela hoditi po sobi.

»Zdi se mi, kot da bom znorela, Edgar. Ali si prepričan v svoje besede? Ta konferenca ... Hočeš reči, da se otroci nikjer več ne bodo rojevali?«

»Tega ne še moremo reči. In na nek nepredvidljiv način bi se stanje lahko prihodnje leto spremenilo na bolje. Nič ni stoodstotno. Na žalost je od sedmih prej omenjenih otrok iz Avstrali je po krstu do sedaj umrlo že šest izmed njih.«

»To je grozno!« Venice je stala v središču sobe in se držala za glavo. »Kar se mi zdi noro, je misel, da lahko polovico ducata gnilih bomb naredi nekaj tako — tako katastrofalnega. Pa saj jih še na Zemljo niso odvrgli! Kako so lahko ti prekleti van Allenovi pasovi tako nestabilni?«

»Ruski profesor Zilinkoff je na konferenci povedal, da se lahko ti pasovi destabilizirajo in aktivirajo z blagimi radioaktivnimi obremenitvami bodisi s Sonca bodisi z Zemlje. On misli, da je prišlo do podobnih skrčitev tudi ob koncu krede; je le domneva, vendar bi to potrdilo nenadno izumrtje starodavnih kopenskih, vodnih in zračnih dinozavrov. Izumrli so, ker so bile njihove gonade neučinkovite, kot so naše sedaj.«

»Čez koliko časa se bo stanje izboljšalo? Mislim, saj si bomo opomogli?« je rekla Venice.

»Sovražim misel, da sem kot dinozaver,« je reka Patricia zavedajoč se Keithovega strmenja vanjo.

»Za nekaj pa je vse tole dobro,« je zadovoljno izjavil Keith in dvignil prst obljube. »Če bo ta sterilnost zajela ves svet, bo to deželam, kot sta Indija in Kitajska, v olajšanje. Že leta se pritožujejo, da se njihovo prebivalstvo razmnožuje kot zajci! Sedaj se bodo njihove vrste malce razredčile. Pet let — ali pa bodimo radodarni in recimo deset let — brez rojevanja otrok; v tem času bomo lahko razrešili veliko svetovnih težav, preden priveka na dan nova množica!«

Patricia se je zleknila na kavču poleg njega in ga zgrabila za zavihek.

»Oh, Keith, dragec,« je vzdihnila, »vedno si nam v tolažbo!«

Tako so bili zatopljeni v pogovor, da niso slišali trkanja doktorja MacMichaela pri vhodnih vratih. Malce je okleval, slišal njihove glasove in nerad vstopil. Keith Barratt je pustil vrata rahlo priprta. Odprl jih je in dvomljivo stopil v predsobo.

Na stopnicah, na pol skrit v temi, se je soočil z majhno postavo v spalni srajčki.

»Živijo, žabica, kaj počneš tukaj?« je doktor vprašal ljubeznivo. Ko je stopil proti Algyju, se je deček umaknil za korak ali dva in iztegnil prst opozorila.

»Pssst, ne bodite glasni, doktor! Tamle se zelo resno pogovarjajo. Ne vem, o čem, vendar mislim, da o meni. Danes sem naredil nekaj groznega.«

»Bolje, da greš nazaj v posteljo, Algernon. Hitro v posteljo! Grem s teboj.« Otroka je prijel za roko in ga odpeljal po stopnicah. »Kje je mladi medvedek Jock? Se tudi on brez halje plazi po hiši?«

»Je že v postelji, kar je še najbolje. Mislil sem, da si očka. Zato sem se priplazil dol. Hotel sem mu reči, da mi je žal in da vem, da je narobe, kar sem danes storil.«

MacMichael je strmel v svoje čevlje. »Prepričan sem, da bi ti oprostil, žabica, karkoli je že bilo — in ne mislim, da si sploh naredil kaj strašnega.«

»Očka in jaz misliva, da je bilo precej strašno. Zatojepomembno, da ga vidim. Ali veste, kje je?«

Doktor za trenutek ni rekel ničesar, ko je stal ob dečkovi postelji in ga opazoval plezati med rjuhami z medvedkom v roki in v spalni srajčki. Nato je rekel, »Algernon, sedaj si že velik fant, zato se ne bi smel preveč sekirati, če svojega očeta ne boš videl — torej nekaj časa. Saj bo okoli tebe dovolj drugih moških, ki ti bomo pomagali, če ti bomo le lahko.«

»V redu - vendar ga moram kmalu spet videti, ker me bo naučil trik s štirimi asi. Ko se ga bom naučil, bom pokažal še vam, če boste hoteli.«

Algy se je pogreznil med rjuhe, dokler niso zunaj ostali le še čopek las, nosek in par oči. Opazoval je doktorja, ki je stal tam, zaskrbljen.

»Saj veš, da sem tvoj prijatelj, Algernon, kajne?«

»Saj ste res, mislim ... Mamico sem slišal, ko je povedala teti Venice, da ste reših moje življenje. Kmalu bi mi zmanjkalo rezerv, kajne? Toda, ali bi hoteli narediti zame nekaj zares pomembnega?«

»Povej mi, pa bom poizkusil.«

»Boste mislili, da sem nor, če bom šepetal?«

Doktor MacMichael se je približal postelji in se sklonil preko blazine.

»Povej, kolega,« je rekel.

»Ah poznate tisto plešasto deklico Martho Broughton? Preden sem zašuštral stvari, smo imeli namen živeti v sosednji hiši. Mislite, da bi lahko prepričali očka, da bi jo pripeljal sem, da bi se lahko igral z njo? Teče hitreje od kogarkoli, ki ste ga kdaj srečali!«

»Obljubim, da bom to naredil, Algy. Obljubim.«

»Ona je grozno plešasta — mislim, resnično plešasta, vendar mi je všeč. Mogoče deklicam bolj pristaja, če so brez las.«

Doktorje nežno rekel: »Bom uredil, da pride sem še pred koncem tedna, ker je meni tudi zelo všeč.«

»Kako dober zdravnik ste. Pokažal vam bom, kako sem hvaležen - ne bom več razbijal vaših termometrov.«

Doktor MacMichael je pobožal dečka in odšel iz sobe. Na vrhu stopnic se je ustavil in poskušal nadzorovati svoja čustva, si poravnal kravato ter šel povedati za prometno nesrečo.

VII. Reka: Konec

Divje življenje je ponovno začelo gomazeti po Zemlji; bogato kot včasih. Nekaj vrst je manjkalo, vendar sta bila število in različnost bogata kot vedno.

Zemlja je imela moči, da se vedno znova napolni in tako bo tudi ostalo, vsaj dokler bo sijalo Sonce in oddajalo svojo energijo. Podpiralo je veliko različnih vrst življenja skozi različna obdobja. Od tistega pregnanstva z Britanskega otočja njena flora in favna nikoli več nista bili tako bogata, kot sta bila pred pliocenom. V tistem času so se ledeniki spustili na večji del severne hemisfere in pregnali življenje proti jugu. Toda led se je spet umaknil nazaj; življenje mu je sledilo nazaj v svoja severna lovišča. Proti koncu pleistocena je kot odprtje ogromne roke tok življenja stekel po predelih, ki so bila še nedolgo nazaj neplodna. Dvig človeka je le trenutno prizadela bogatost tega toka.

Sedaj je bil ta tok velika plima cvetnega listja, drevesnega listja, krzna, lusk in perja. Nič ga ni moglo zajeziti,vendar je kljub temu vsebovalo svoja lastna ravnotežja. Vsako poletje se mu je teža večala, ko je sledilo že ustaljenim potem in navadam že veliko pred kratkotrajnim pojavom homo sapiensa.

Poletne noči so bile kratke, vendar so ohranile nekaj prosojnosti dneva. Ravno ko so že začele izgubljati svojo toploto, je na pokrajino zopet pricurljal žarek, ki je pregnal hlad in zbudil pernate in kožuhaste živali v nov dan življenja.

Zbujanje teh bitij je zagotavljalo prve glasove, ki so se razlegali po pokrajini vsako jutro ter obkrožali tudi šotor, ki je bil postavljen tako blizu vode, da se je v njej videl njegov odsev.

Ko so Sivobradec in njegova žena Martha ter Charley Samuels vstali, so se znašli na robu Temze, ki se je izgubljala v meglici. Nov dan je pritegnil meglico, v kateri so se izgubile še race. Ko se je dan nadaljeval, je meglica dobila oranžen odtenek, predenje izginila in razkrila, kako jim race letajo nad glavami ali pa jadrajo v konvoju po zloščeni vodni površini.

Predenje meglica popolnoma izginila, so krila, ki so šepetala nad njimi, kažala na nevidnega gosta. Goske, ki so bile namenjene na lov, so se premikale s praznim zvokom, ki je sovpadal z ropotom letečih labodov. Manjše ptice so letele višje. Tam so bili tudi ptice roparice, orli in sokoli, ki so bili tujci na tem ozemlju.

Nekatere izmed teh ptic so preletele velike razdalje, da bi se lahko tukaj nahranile. Veliko migrantov je bilo tukaj prisilno zaradi nujnosti; mladi ptiči z visokim metabolizmom bi umrli od lakote, če bi ostali brez hrane osem ur. Tako so šli njihovi starši v bolj severne dele, kjer so urice dnevne svetlobe v tem letnem času še dolgo časa vztrajale in razsvetljevale lovišča.

Ljudje so bili izmed vseh živih bitij na tem področju meglice in vode še najmanj povezani s temi naravnimi potrebami. Vendar pa oni, za razliko od ptičjega življenja okoli njih, niso imeli instinktivnega občutka za določanje smeri; tako je bilo tri dni po odhodu iz Oxforda njihovo potovanje proti rečnemu ustju ujeto v meglico vodnih poti.

Težko bodo našli pot, toda napolnil jih je občutek brezdelja, tako da niso več čutili potrebe po tem, da bi morali takoj zapustiti področje tako dobro žaloženi s hrano. Čaplje, gosi in race so kar klicale po tem, da jih ujamejo in naredijo obaro. Ribe so tudi kar prosile, da jih potegnejo iz vode.

Pri teh opravilih so imeli le nekaj človeških tekmecev. Prišli so večinoma s severnega dela poplavljenega področja, iz naselbin, ki so še ostale izven Oxforda. Ponovno so videli hermeline na lovu

— čeprav niso bili v skupinah — in žival, ki so jo imeli za divjo mačko; leta se je prebijala skozi trstje s kuščarjem v gobcu. Videli so tudi vidro in coypuja in tam, kjer so taborili tretjo noč, neke vrste srno, ki se je prišla k vodi odžejat.

Tukaj sta naslednjega jutra Sivobradec in Martha stala pri ognju in pekla ribe, ko se je izza njiju zaslišalo glas: »Povabil se bom na zajtrk!«

Po vodi se je proti njim premikal Jeff Pitt s precej zakrpanim čolnom in imel v tistem trenutku dvignjena vesla.

»Izkažali ste se za dobre prijatelje,« je zaklical preko moteče vode. »S prijatelji sem šel na lov. Ko pa sem se vrnil v Oxford sem ugotovil, da Charleyja ni več; tam je ostala le še njegova stanodajalka z zlomljenim srcem. Odidem v Christ Church in ugotovim, da sta tudi vidva izginila. Lepo ste naredili!«

Osramočena zaradi smiselnosti njegovih besed sta Sivobradec in Martha odšla proti vodi, da ga pozdravita. Ko je ugotovil, da so dejansko zapustili Oxford, je Pitt ugibal, katero smer so ubrali; med privezovanjem čolna jima je to povedal, da pokaže svojo bistroumnost. Zlezel je ven in jima stisnil roke, kar mu je uspelo storiti brez pogleda v obraz.

»Ne morete me kar pustiti za sabo, veste,« je rekel. »Mi spadamo skupaj. Že res, daje bilo dolgo časa nazaj, Sivobradec, toda nisem še pozabil, da bi me lahko takrat ubil, ko je bilo meni ukazano, da te ustrelim.«

Sivobradec se je zasmejal.

»Nikoli nisem niti pomislil na to.«

»No in ravno zato se sedaj rokujeva. Kaj kuhate? Sedaj ko sem z vami, bom poskrbel, da ne boste stradali.«

»Stradanje smo danes hoteli pregnati z ribami, Jeff,« je rekla Martha in si privzdignila krilo, da je lahko počepnila k ognju. »To so po mojem mnenju prve ribe, ujete v Temzi v zadnjih dvesto letih.«

Pitt je prekrižal svoji razcapani roki in postrani pogledal ribe. »Jaz bom ujel večje od teh, Martha. Potrebujete me - starejši ko postajamo, bolj potrebujemo prijatelje. Kje pa je sveti Joe Samuels?«

»Na jutranjem sprehodu. Kmalu bo nazaj in brez dvoma bo pretresen, ko te bo videl stati tukaj.«

Ko se je Charley vrnil in nehal trepljati Pitta po hrbtu, so se usedli in pojedli zajtrk. Počasi se je meglica razkadila in razkrivala vedno več okolice. Svet se je širil; kmalu se je videlo tudi celo nebo.

»Vidite, z lahkoto bi se izgubili tukaj,« je rekel Pitt. Sedaj, ko je bilo začetnega zadovoljstva snidenja konec, je zapadel v svoje običajno godrnjanje. »V Oxfordu sem poznal neke možake, ki so bili pohajkovalci in lovci te regije, dokler niso postali prestari in se spreobrnili v tihe lovce s pastmi. Se vedno govorijo o starih dneh; pravih so mi, da so bile tukaj pred nekaj leti še hude borbe. Temu področju pravijo Morje Laježev, veste.«

»V Oxfordu sem slišal govorice o tem,« je rekel Charley. »Pravijo, da še vedno traja, vendar ni več nikogar, ki bi spremljal dogajanja.«

Pitt je nosil dva stara jopiča in hlače. Z roko je segel v enega izmed notranjih žepov jakne in izvlekel pravokoten kos papirja. Razgrnil ga je in ga dal Sivobradcu. Sivobradec ga je prepoznal; šlo je za enega izmed lepakov, ki so jih delili med zadnjim prikazom balliolskih otrok. Na hrbtni strani je bil s črnilom narisan načrt.

»To je načrt te pokrajine oz. tega, kakšna je leta sedaj; tole so mi narisali ti kolegi, o katerih sem vam pravil,« je rekel Pitt. »Ali ga razumete?«

»Dober načrt je, Jeff. Sicer manjkajo imena, vendar z lahkoto prepoznamo stare oblike. Tukaj je stari Berkshire.«

Martha in Charley sta pogledala zemljevid. Na spodnjem robu Morja Laježev je bil označen Goring. Na vsaki strani stare reke sta se raztežali dve vrsti gričev, Chiltern in Berkshire Dovra. Kjer sta se obe vrsti srečali, je bila reka blokirana in je tako poplavila celotno področje severno od nje; tam je bil med obema vrstama gričev in Cotswoldom narejen trikoten prehod.

Charley je pokimal. »Čeprav je tole daleč od morja, meri od vzhoda proti zahodu sigurno dvajset milj in okoli petnajst v drugi smeri. Ogromno prostora, na katerem se lahko izgubiš.«

Martha je s prstom sledila robu tako imenovanega morja in rekla: »Veliko mest se je moralo potopiti, med njimi tudi Abingdon in Wallingford. V primerjavi s tem je jezero Meadow le ribnik! Če se nivo gladine še dviguje, se bosta oba rokava vode srečala in potem se bo potopil tudi Oxford.«

»Kako hitro se stvari spreminjajo, ko ponovno pridejo Božje roke,« je rekel Charley. »Mislil sem za nazaj. V Sparcoto sem prišel pred štirinajstimi leti in takrat je pokrajina še propadala — sedaj pa je popolnoma drugačna.«

»Danes se staramo le še mi,« je rekel Pitt. »Dežela ni še nikoli izgledala bolje. Želim si, da bi bil spet mlajši, Charley, kaj pa ti? Če bi bila midva oba spet mladca v osemnajstih, z dvema mladima puncama za družbo! Pazil bi, da bi bolje živel, kot pa sem.«

Kot je Pitt pričakoval, se Charley ni strinjal z mladenkama.

»Jaz si želim, da bi imel s seboj svoji sestri, Jeff. Tukaj bi bili srečnejši, kot sta bili tam, ubožici. Živeli smo v obupnih časih! Temu danes ne moreš več reči Anglija — obrnila se je nazaj k Bogu. Sedaj je to Njegova dežela, kar je bolje zanjo.«

»Lepo od Njega, da nas takole pazi,« je sarkastično pripomnil Pitt. »Tudi tega Mu kmalu ne bo več treba, kajne?«

»Tole bo slišati grozno antropomorfično, vendar se ne morem izogniti občutku, da bo vse postalo dolgočasno, ko nas ne bo več,« je rekla Martha.

»Po zajtrku so odrinili naprej. Kot so počeli že pred mnogimi leti, so vsi skupaj potovali v Sivobradčevem čolnu ter za seboj vlekli Pittovega. Veter je imel komaj toliko moči, da jih je premikal po tihi vodi.

Le nekaj časa so potovali, ko so v megleni daljavi ugledali stolpe in strehe napol potopljenega mesta. Cerkveni zvonik je bil jasno viden, večina ostalih streh pa je bila prerasla z rastlinami, ki so se vkoreninile v odtočnih žlebovih. To rastje je verjetno pomemben dejavnik, ki vpliva na potapljanje hiš pod vodno gladino. Zvonik bo nekaj časa še ostal; potem pa se bo tudi ta, zaradi počasnega spodjedanja temeljev, potopil in izginil; tako prst človeštva ne bo več kazil pokrajine.

Pitt se je nagnil preko robu čolna in pogledal v ‘morje’.

»Zanima me, kaj se je zgodilo z ljudmi, ki so živeli tam doli,« je rekel s težavo, »in če ni verjetno, da še danes živijo tam, pod vodo, vendar ne vidim nobenega, ki bi nas opazoval nazaj.«

»Jeff, to me spomni na nekaj,« je rekel Charley. »Do sedaj mi je že pobegnilo iz glave, vendar, ali se spominjaš, da si včasih mislil, da v gozdovih živijo goblini?«

»Goblini in gnomi,« je odvrnil Pitt. »In kaj je s tem? Si jih ti tudi videl, veren kot si, Charley?«

»Nekaj sem videl.« Charley se je obrnil k Sivobradcu. »To je bila prva stvar tega jutra, ko sem šel pogledat, če se je kaj ujelo v naše pasti. Ko sem počepnil k eni izmed njih, sem pogledal gor in videl, kako vame zrejo obrazi; bili so v grmovju.«

»Ah, sem ti rekel - nedvomno gnomi! Videl sem jih. Kaj so storili?« je vprašal Pitt.

»Na srečo so bili na drugi strani potoka in niso mogli do mene. Takrat sem dvignil roki in naredil križ; v trenutku so izginili.«

»Proti njim bi moral izstreliti puščico - tako bi hitreje izginili,« je rekel Pitt. »Mogoče pa so mislili, da jim boš začel pridigati.«

»Charley, ne moreš resno verjeti, da so bili gnomi,« je rekel Sivobradec. »O gnomih smo brali kot otroci, v pravljicah. Niso resnično obstajali.«

»Morda pa so se vrnili nazaj kot divja mačka,« je rekel Jeff Pitt. »Tiste knjige so govorile le o tem, kaj je bilo v časih, preden je človek postal tako civiliziran.«

»Si prepričan, da niso bili otroci?« je zahteval Sivobradec.

»Oh, kakšni otroci neki; res pa je, da so bili tako majhni. Vendar so imeli — torej, težko je bilo videti, vendar so imeli gobčke kot stari Isaac in mačja ušesa in krzno na glavi in roke kot mi.«

V čolnu je bila tišina.

Martha je rekla: »Stari Thorne, za katerega sem delala v Christ Churchu, je bil učen možak. Trdil je, da se je z izumiranjem človeka začela pojavljati nova vrsta, ki bo nadomestila njegovo mesto.«

»Morda Škot!« je s smehom na obrazu izjavil Sivobradec in vse spomnil na to, kako sta Becky in Towin Thomas verjela, da bodo Škotje vdrli s severa.

»Thorne je bil nejasen, kar se tiče videza te stvari, omenil pa je, da bo izgledala kot morski pes s tigrovimi šapami. Rekel je, da jih bo na stotine in da bodo hvaležni svojemu stvarniku, ko bodo našli na Zemlji vse male ljudi in jih imeli za hrano.«

»S stvarnikom imam že tako dovolj težav in nam zato ni treba skrbeti še za nove tekmece.« je rekel Pitt.

»To je bogokletje,« je rekel Charley. »Jeff Pitt, prestar si za tako govorjenje. Kakorkoli, če bi že obstajala takšna stvar, bi imela po mojem mnenju raje race, kot pa nas. Poglej nas!«

Tistega večera so si skrbno izbrali mesto za prenočitev, da jih ne bi slučajno kdo presenetil.

Naslednjega dne so odjadrali južno in veslali, ko je zmanjkalo sape. Gozdnati hribi, ki so bili prejšnjega dne še vidni, so se počasi potopih in izginili z obzorja. Edina smernica je bil dvodelni otok pred njimi. Dosegli so ga do poznega popoldneva.

Večina tega področja je kažala znake kultivacije. Malo naprej so videli perutnino in race. Nekaj ženic je prišlo do vode; preverile so, kdo so novi vsiljivci. Povedale so jim, daje to otok Wittenham. Dovolile so jim ostati preko noči, če ne bodo povzročali težav. Večina ženic je imela s seboj udomačene vidre, ki so namesto njih lovile ribe in perutnino.

Malce bolj prijazne so postale, ko so ugotovile, da ima Sivobradčeva skupinica miroljubne namene in da rada opravlja. Kmalu se je izkažalo, da so bili verska skupnost, ki je verjela v Gospoda, ki se je občasno pojavljal med njimi in jim pridigal o Drugi Generaciji. Kmalu bi jih spreobrnile, če ne bi Martha taktično spremenila teme in jih vprašala, koliko časa že živijo na otoku.

Ena izmed žensk je Marthi povedala, da prihajajo iz mesta Dorchester. Sem so se umaknile s svojimi možmi pred sedmimi leti, ko je njihove domove in zemljo žalila voda. Sedaj so njihovi domovi ležali popolnoma pod Morjem Laježev.

Vse, kar je imela starka povedati, je bilo težko razumljivo. Bilo je, kot da se meglica ni razširila le nad vodo, pač pa tudi nad človeško razumevanje; toda ni bilo težko razumeti, da so majhne skupine, ki so bile odrezane od sosedov, kmalu razvile svoj naglas in besednjak, ki je bil značilen samo za njih. Zanimiva je bila hitrost, s katero se je to dogajalo.

Martha in Sivobradec sta razpravljala o tem fenomenu, ko sta bila že zavita v tople odeje.

»Se spominjaš tistega starca, ki smo ga srečali na poti v Oxford, ki je trdil, da je njegova žena samica jazbeca?« je vprašala Martha.

»Dolgo je že tega. Mislim, da ne.«

»Spomnim se, da smo spali v hlevu z njim in jelenom. Kakorkoli mu je že bilo ime, je hodil na terapijo k tistemu čudaku na sejmu —oh, moj spomin!«

»Bunny Jingadangelow?«

»Tako je - tvoj prijatelj! Stari je govoril nekakšne neumnosti o letih, ki bežijo mimo; rekel je, daje star dvesto let ali nekaj podobnega. Zadnje čase sem premišljevala o njem in končno začenjam razumeti, kako se je počutil. Toliko sprememb se je zgodilo, Algy; resno sem začela razmišljati, če nismo morda na tem svetu že stoletja.«

»Sprememba je v hitrosti. Rojeni smo bili v hektično civilizacijo; sedaj od civilizacije ni nič več ostalo, zato se je tudi hitrost spremenila.«

»Je dolgotrajnost torej le iluzija?«

»Ljudje smo se ustavili in ne smrt. Vse razen nas gre nemoteno naprej. Sedaj pa zaspiva, draga. Utrujen sem zaradi veslanja.«

Čez trenutek je rekla: »Verjetno je krivo to, da ne moremo imeti otrok. Ne mislim le, da jih jaz ne morem imeti, temveč že to, da ni nobenega videti okoli nas. Življenje je tako prazno ... in strašansko dolgo.«

Sivobradec je jezno sedel.

»Pri Bogu, ženska, utihni o nezmožnosti imeti otroke. Vem, da jih ne moremo imeti — pa tudi drugače smo že prestari, da bi jih imeli - in to je glavno dejstvo tako mojega kot tvojega življenja, vendar ti ni treba tega stalno poganjati!«

»Ničesar ne poganjam, Algy! Dvomim, da to omenim enkrat na leto.«

»Ja, omeniš enkrat na leto. Vedno okoli tega časa, poznega poletja, ko zori pšenica. Čakam, da boš kaj rekla.«

V trenutku je ohladil jezo in vzel Martho v naročje.

»Nisem hotel znoreti,« je rekel. »Včasih se bojim svojih lastnih misli. Sprašujem se, če ni pomanjkanje otrok povzročilo norost, ki je ne moremo opredeliti, ker je še neuvrščena. Ali je mogoče biti trezen v svetu, v katerem te na vsakem koraku spremlja le lastna senilnost?«

»Dragi, ti si še mlad, mlad in močan. Se veliko let naju čaka skupaj.«

»Ne, saj veš kaj mislim: svojo mladost bi morah obnoviti v generaciji, ki bi sledila naši. V tridesetih te sinovi držijo okretne in vešele. V štiridesetih si zaradi njih zaskrbljen in vezan na svet, v petdesetih pa že dobiš vnuke, s katerimi se igraš. Živiš lahko tako dolgo, dokler prihajajo vnuki gledat tvoj škripajoč nasmeh in trike s kartami ... Obnavljajo te. Če smo vsi odrezani od tega -kdo bi se čudil, če čas začne narobe teči ali pa če Charley dobi noro idejo o vodenju gnomov?«

»Mogoče gleda ženska na vse to drugače. Kar obžalujem, je rezervoar nečesa v meni — ljubezen, domnevam - kar še nikoli ni našlo pravega mesta.

Nežno jo je pobožal in odgovoril: »Ti si najbolj ljubeča oseba, ki je kdajkoli živela. Bi imela sedaj kaj proti, če zaspim?«

Toda spala je Martha. Sivobradec je še nekaj časa ležal in poslušal oddaljene glasove nočnih ptic. Prevzel ga je nemir. Konec svoje brade je nežno potegnil izpod Marthinega ramena, smuknil v čevlje, odgrnil šotorska vrata in spležal ven. Zadnje dni njegov hrbet ni bil več tako gibljiv.

Zaradi svoje neprepustnosti je noč izgledala bolj zadušena, kot je v resnici bila. Ni mogel razložiti svojega nemira. Izgleda, da je slišal zvok motorja — le predstavljal si je lahko parnik, na katerem se je s svojo mamo odpeljal z westminstrskega pomola v zgodnjem otroštvu še preden je umrl njegov oče. Toda to je bilo nemogoče. Užival je ob misli na preteklost in na svojo mamo. Bilo je čudovito, kako živi so bili nekateri spomini. Spraševal se je, če ni bilo mamino življenje — morala je biti rojena — tako dolgo nazaj! — v štiridesetih letih - bolj uničeno zaradi Nesreče kot njegovo. Le s težavo je v spomin priklical čas pred Nesrečo; bili so le utrinki, kot plovba od Westminstrskega pomola, tako je on sam obstajal le v kontekstu z Nesrečo in po njej ter bil temu tudi prilagojen. Kako pa se prilagajajo ženske? Precej počasi, je pomislil, kot da bi šlo za odkritje; ženske so drugačne.

Ponovno se je zaslišalo parnikov stroj, kakor da pluje k njemu preko časa in verjetnosti.

Zvok je naraščal. Odšel je zbudit Charleyja. Skupaj sta stala ob robu vode in poslušala.

»Res je neke vrste parnik,« je rekel Charley. »Konec koncev, zakaj pa ne? Sigurno še obstajajo žaloge premoga, ki ležijo naokoli.«

Zvok je začel bledeti. Stala sta, razmišljala, čakala, gledala v temo. Nič drugega se ni zgodilo. Charley je skomignil z rameni in šel nazaj spat. Čez nekaj časa je tudi Sivobradec zlezel nazaj med odeje.

»Kaj je narobe, Algy?« ga je vprašala Martha in se predramila.

»Nekje na ribniku se je zaslišalo parnik. Tudi Charley ga je slišal.«

»Ogledali si ga bomo zjutraj.«

»Slišati je bilo, kot da je bi tisti, na katerem sva se vozila z mamo. Stal je tam, gledal v prazno in razmišljal, kako je zapravil svoje življenje. Nisem imel vere ...«

»Dragi, to se mi ne zdi pravi čas za analizo tvojega življenja. Dnevna svetloba čez recimo dvajset let bo bolj primerna.«

»Ne, Martha, poslušaj, vem da sem iznajdljiv in introspektiven tip moškega, toda ...«

Njen majhen nasmešek ga je ustavil. Tudi ona je sedla in rekla: »Ti si eden izmed najmanj introspektivnih moških, ki sem jih kdajkoli srečala; vedno pa me je razveseljevalo to, da je bila tvoja domišljija bolj prozaična kot moja. Ko bi vsaj vedno imel takšne iluzije o samem sebi - to je znak mladosti.«

Nagnil se je k njej in poiskal njeno roko.

»Ti si smešna pojava, Martha. Včasih začnem razmišljati, kako dobro se dva človeka sploh lahko poznata, če me ti poznaš tako slabo. Presenetljivo, kako si lahko tako slepa, ko pa si bila tako krasna družbica zadnjih trideset let ali pa tristo ali kolikor jih je pač bilo. Vredna si občudovanja, jaz pa sem se izjalovil.«

Prižgala je svetilko ob njuni postelji in resno dejala: »Tvegala bom, da me komarji popikajo do smrti, in vseeno prižgala luč, da te vidim. Ne prenesem brezosebne bridkosti. Dragi, kaj je to, kar praviš o sebi? Razčistiva, preden se ustaliva.«

»Saj si videla dovolj jasno. Saj se nisem odločil, da se poročim z neumnico, kot večina moških. Bil pa sem jalov, celo življenje.«

»Primeri?«

»Torej, poglej, kako smo se zaradi mene sedaj bolj ali manj izgubili. In tudi precej večje stvari. Ves čas po očetovi smrti in ko se je mama poročila s tistim bedakom, Barrettom. Ni dovolj, če povem, da sem bi takrat še otrok; enostavno nikoli nisem dojel, kaj se je dogajalo. Čutil sem, da sem bil kaznovan za nekaj ... Nisem vedel, kakšen je bil moj greh in celo tega ne, kakšna je bila kazen. Sovražil sem Barretta in se ga bal; nesrečen sem bil zaradi mame, ko je flirtal in skakal za drugimi kiklami. Nekega dne je z eno izmed njih odšel. Mamo je pobral grobar z imenom Carter in z njim sva nato živela nekaj tednov.«

»Carterja se spominjam. Tvoja mama je izbirala same takšne moške, katerih delo je bilo uspešno.«

»Imela je tudi sposobnost izbiranja nemogočih moških. Uboga ženska. Stric Keith — Barrett — se je nekega dne pojavil in naju odpeljal Carterju. Po tem sta se z mamo tedne kregala. Vse je bilo tako nečastno ... Morda mi je vse to pomagalo skozi najstniška leta, da sem se skušal častno obnašati.«

»Nato je prišla vojna. Moral bi odkloniti odhod — saj veš, da sem bil moralno prepričan o njeni napačnosti. Vendar sem naredil kompromis in se pridružil Infantopu. Nato se je pojavil DOUCH. Saj veš, Martha, mislim, da je bila to najbolj nemarna stvar, ki sem jih kdajkoli naredil. Tisti pobje pri DOUCHu, stari Jack in ostali, so bili predani ljudje. Jaz nikoli nisem resnično verjel v projekt.«

»Neumnosti govoriš, Algy. Spominjam se, kako si garal v Washingtonu in Londonu.«

Zasmejal se je. »Veš zakaj sem se pridružil? Ker so ponudili, da bodo v Washington pripeljali tudi tebe! To je bilo to! Moje zanimanje za DOUCH je bilo le postransko v primerjavi s teboj.«

»Res je, da sem delo v letih takoj po vojni dobro opravljal, ko se je zrušila vlada in so se Združene države pomirile s sovražnikom. Toda poglej, kakšno priložnost sem zamudil v Cowleyu. Ce ne bi bil tako zaskrbljen zaradi naju, bi bila sedaj lahko pomemben del zgodovine.«

»Namesto tega sva pobegnila in vsa tista leta vegetirala v Sparcoti. In kaj sem naredil tam? Zakaj zabarantal sem DOUCHev tovornjak, ker so bili naši trebuščki malce prazni. Ko pa bi v Christ Churchu napako lahko popravil, nisem mogel zdržati še tistih nekaj let težkega dela. Ko sem slišal brnenje tistega parnika, sem pomislil na prekleti tovornjak in kako predstavlja vse, kar bi lahko bil in kar bi lahko imel.«

Martha je udarila veščo, ki je krožila okoli njenega obraza in se obrnila k njemu.

»Ljudje, ki so bili izdani, se velikokrat vidijo kot izdajalci. Ne delaj tega, Algy. Nocoj neumno razmišljaš. Preveč si moški, da bi zavajal samega sebe. Ali ne vidiš, da je to, kar si mi pravkar povedal, zgodovina tvoje poštenosti?«

»Pomanjkanje lete, misliš.«

»Ne. Ko si bil še otrok, tvoje življenje ni bilo pod tvojim nadzorom. Tvoja mama in Keith sta bila idiota — to sem ugotovila še kot majhna deklica — bila pa sta tudi zmedena zaradi krize tistega časa. Zaradi tega ne smeš kriviti sebe.«

»Sprva si skušal preživeti vojno z reševanjem otrok in potem skušal napraviti kaj konstruktivnega za prihodnost. Poročil si se z menoj, ko bi lahko živel tudi povsem razuzdano, kot večina moških tistega časa. In mislim, da si mi vse od takrat ostal zvest. Mislim, da to ne kaže na pomanjkanje tvojega značaja.«

»Kar pa se tiče tvoje šibkosti v Cowleyu, lahko vprašaš starega Jeffa, kaj si misli o tem! DOUCHev tovornjak si prodal po neskončno boleči diskusiji s samim seboj in pred stradanjem rešil celotno skupnost Sparcote. Zakaj pa bi ga moral dobiti nazaj? Če obstaja prihodnost za ljudi, bodo leti gledali naprej in ne nazaj; DOUCH je bil za svoj čas sijajna ideja. Sedaj pa lahko vidimo njegovo nepomembnost.«

»Kar pa se ti nikoli ni zdelo nepomembno, sem bila med ostalimi ljudmi tudi jaz. Vedno si me postavljal na prvo mesto. Vse sem videla; kot praviš, nisem neumnica. Postavil si me pred svoje delo v Washingtonu in Cowleyu. Misliš, da sem imela kaj proti? Če bi bilo več takih, kot si ti, ki bi na prvo mesto postavljali ljudi, danes ne bi bili, kjer smo.« Nenadoma je končala. »To je vse, mislim. Konec lekcije. Se počutiš kaj bolje, Sivobradec?«

Poljubil jo je na sence.

»Draga, pravim ti, da vsi trpimo za neke vrste norostjo. Po vsem tem času - sem odkril tvojo!«

Ko se je ponovno zbudil, je bil že dan, Pitt pa ga je stresal. Se predenje stari lovec spregovoril, je ponovno zaslišal parnik.

»Bolje, da vzameš revolver, če so slučajno pirati, Sivobradec,« je rekel Pitt. »Ženske pravijo, da prihaja sem.«

Oblekel je hlače in bos stekel preko orošene trave. Martha in

Charley sta stala in strmela v meglico; približal se jima je od zadaj in položil roko na ženino ramo. Tega jutra je bila megla gosta kot mleko. Ni se videlo niti gričev. Z brnenjem parnika so opozorjene ženske verske skupnosti začele prihajati k vodi.

»Gospodar prihaja! Gospodar prihaja!« so jokale.

Prikažal se je fantomski rečni parnik, ki je drsel proti njim; čisto tiho. Izgledalo je, kot da nima mase in da obstajajo le njegovi obrisi. Na palubi so nepremično stali ljudje in strmeli na morje. Tiste starke na bregu, ki so še bile sposobne, so zabredle v vodo do svojih artritičnih kolen in ječale, »Gospodar nas prihaja rešit!«

»Mislim, da še vedno obstajajo žaloge premoga, če veš, kje ga moraš iskati,« je Sivobradec pripomnil Marthi. »Mogoče pa ga poganjajo na drva. Raje bodimo previdni, pa čeprav ne izgleda, da bi imeli sovražne namene.«

»Sedaj vem, kako so se počutili divjaki, ko so se kar naenkrat pojavili misijonarji s kupom svetih pisem,« je rekla Martha. Gledala je velik napis, obešen na parnikovi ograji, ki je pravil: POKESAJTE SE - GOSPODAR PRIHAJA! In pod njim, z manjšimi črkami, Druga generacija potrebuje vaše darove in molitve. Želimo donacije za nadaljnjo uporabo.

»Izgleda, kot da imajo sveta pisma ceno,« je komentiral svoje opazovanje Sivobradec. Skupina ljudi je stopila naprej in odstranila del ograje; v vodo so spustili majhen čoln očitno z namenom, da pridejo na obalo. Istočasno se je vklopil tudi ogromen zvočnik, ki je začel nagovarjati ženske na obali.

»Ženske otoka Wittenham, Gospodar vas kliče! Pozdravlja vas! Pustil vam bo, da ga vidite. Vendar pa danes ne bo zapustil svoje svete ladje. Če želite govoriti z njim, pridite na krov. V vodo smo spustili čolnič, ki vas bo z darovi prepeljal sem. Zapomnite si, cena za njegovo navzočnost v vaši bližini je le ducat j ajc, za piščanca pa lahko z njim spregovorite tudi kakšno besedo.«

Čoln na vesla se je odrini od parnika in s težavo napredoval proti obali. Veslali sta ga dve ženski, ki sta bili dvojno sključeni preko vesel, kašljali in lovih sapo, kot da bi bili na robu tromboze. Poštah sta manj brezsnovni, ko sta prišli iz meglice, dosegli obrežje in splezah na obalo.

Martha je prijela Sivobradca za roko.

»Ali spoznaš katero izmed njiju? Tisto, ki sedaj pljuva v vodo?«

»Ne more biti! Izgleda kot stara — kako ji je že bilo ime?«

»Pustili smo jo ... Becky! Res je, to je Becky Thomas!«

Martha je pohitela naprej. Ženske z otoka so se prerivale, da bi prišle v čoln. V rokah ali pa v košarah so nosile žalogo, verjetno darove, ki jih bodo dale Gospodarju. Becky je stopila na eno stran in aptično opazovala dogodke. Izgledala je še bolj umazano, kot je bila v Sparcoti, in precej starejša, čeprav je njeno telo ostalo debelo. Se vedno je imela udrti lici in zašiljen nos.

Martha je pomislila: »Ona je generacija Algyjevih in mojih staršev. Presenetljivo, kako nekateri izmed njih še vedno živijo kljub slabim napovedim, ki smo jih poslušali, da bodo vsi mladi umirali. Becky jih mora imeti že petinosemdeset.«

Ko se ji je Martha bližala, je Becky zamenjala svoj položaj in se postavila z rokama na bokih. Na enem zapestju, je opazila Martha, je imela privezano staro, nedelujočo uro, ki je bila nekoč Towinov ponos. Kje pa je bil on?«

»Zdravo, Becky,« je rekla. »Kako majhen, moker svet. Ali si na poletnem potovanju?«

Becky je pokažala le malo navdušenja, ko je zopet srečala Martho ali videla Sivobradca, Charleyja in Pitta, ki so prav tako pristopili k njej.

»Sedaj pripadam Gospodarju,« jim je rekla. »Zato sem počaščena, da v svoji starosti nosim enega otroka Druge generacije. Rodila bom jeseni.«

Pitt je raskavo spregovoril. »Roditi si hotela že takrat, ko smo te pred leti pustili na sejmu. Kaj se je zgodilo s tistim otrokom? Spominjam se, da je šlo za fantomsko nosečnost, kajne? Vedno sem mislil tako.«

»Takrat sem bila še poročena, ti stari osel,« je rekla Becky, »in takrat Gospodar še ni začel delati čudežev. Sele sedaj vidim Luč spočetja. Če hočeš otroka, Martha, prinesi Gospodarju darilo in poglej, kaj lahko stori zate. Resnično dela čudeže.«

»Kaj se je zgodilo s starim Towinom, Becky?« je vprašal Charley. »Ali ga ni s teboj?«

Nagubala se je v mrk pogled.

»Stari Towin Thomas je bil grešnik, Charley Samuels, tako da ne mislim več nanj. On ni hotel verjeti v Gospodarja, ni hotel vzeti njegovih zdravil in kot rezultat je umrl za malignim rakom, ki ga je izčrpal do te mere, da sta ga ostala le še kost in koža. Iskreno, ko je umrl, je bil to zame blagoslov. Od takrat naprej sledim Gospodarju. Sedaj se približujem svojemu dvesto triindvajsetemu rojstnemu dnevu. Ne izgledam niti dneva starejša od sto let, kajne?«

Sivobradec je rekel: »Ta stavek se mi zdi znan. Ali poznamo tega tvojega Gospodarja, Becky? Saj ni Bunny Jingadangelow, kajne?«

»Nikoli nisi imel dlake na jeziku, Sivobradec,« je rekla Becky. »Pazi, kako ga naslavljaš, ker sedaj ne uporablja več svojega starega imena.«

»Izgleda pa, da še vedno uporablja svoje stare trike,« je pripomnil Sivobradec in se obrnil k Marthi. »Pojdimo na krov in pozdravimo staro barabo.«

»Ne želim si ga videti,« je rekla Martha.

»Torej — poglej, nočemo se izgubiti v tej meglici, na tem morju. Tukaj smo lahko izgubljeni do jeseni, drugače pa bi bili lahko že precej nižje po reki. Pojdimo in obiščimo Jingadangelowa in ga pripravimo, da nam zagotovi prevoz. Očitno je, da njegov kapitan pozna pot.«

Naredili so, kot je rekel, in se v Pittovem čolnu prepeljali do parnika. Spležali so na krov, pa čeprav je bil krov že prenapolnjen z vernicami in njihovimi darovi.

Sivobradec je moral počakati, da so vse ženske, ena po ena, vstopile v Gospodarjevo kabino in prejele njegov blagoslov. Ko je vstopil on, so naredili nekakšen obred.

Bunny Jingadangelow je bil zleknjen v stol in ovit v masten približek rimske toge; to oblačilo se je po njegovem mnenju bolj podalo k novemu imenu kot pa starinski plašč iz zajčjih kožuhov. Okoli njega - sedaj jih je sicer že začel odvažati starec v kratkih hlačah — so bile materialne dobrine za njegove božanske kvalitete, zelenjava, zelena solata, race, ribe, jajca in perutnina s sveže zavitimi vratovi.

Jingadangelow je imel še vedno nakodrane brke in žalizce. Okroglost, ki je nekdaj zajemala le njegovo brado, je sedaj pokrivala novo področje; njegovo telo je bilo rejeno, njegov obraz pa je spominjal na debelušnost lune; bil je nezaslišano pohleven - a se je močno namrščil, ko je Sivobradec vstopil. Becky je očitno že posredovala novice o njegovem obisku.

»Hotel sem te videti, ker sem vedno mislil, da imaš redek dar vpogleda,« je rekel Sivobradec.

»To je povsem res. Vodilo me je do božanskosti. Toda zagotavljam ti, g. Sivobradec, da se nimam namena pomenkovati o preteklosti. Preživel sem preteklost, kot nameravam preživeti prihodnost.«

»Vidim, da še vedno vodiš tisto svoje gangstersko Večno življenje, le da bolj dodelano.«

»Vidiš tale zvonec? Samo pozvonim in že te bodo odstranili od tukaj. Ne žali me. Dosegel sem posvečenost.« Zavaljeno roko je položil na mizico ob strani in se našobil zaradi nezadovoljstva. »Ce nisi prišel, da se pridružiš mojim podanikom Druge generacije, kaj potem želiš?«

»Torej, mislil sem - obiskal sem te zaradi Becky Thomas in njene nosečnosti. Nimaš...«

»To si mi rekel že zadnjikrat, ko sva se srečala, pred stoletji. Becky ni tvoja skrb - postala je ena izmed vernic, odkar ji je umrl mož. Domišljaš si, da si vodja človeštva, kajne, ne da bi jih v resnici vodil?«

»Nikogar ne vodim, ker ...«

»Ker si neke vrste popotnik brez cilja! Kakšen cilj imaš v življenju? Sploh ga nimaš! Pojdi z menoj in živi do konca življenja v ugodju. Jaz ne bom zapravil življenja s potepanjem po tem jezeru v preluknjanem čolnu. Bazo imam na južnem delu, imenovanem Hagbourne. Pojdi tja z menoj.«

»In postanem — kakorkoli že praviš svojim podanikom, in da bi to postala tudi moja žena? Mislim, da ne! Mi...«

Jingadangelow je dvignil svoj zvonec in pozvonil.

Noter sta vdrli dve starki, obe oblečeni v togi; ena izmed njiju je bila zelo debela, z izbuljenimi očmi, ki so gledale le Gospodarja.

»Duhovnici Druge generacije,« je rekel Jingadangelow, »povejta, kakšen je namen mojega prihoda.«

Polovico stavka je bolj suhljata izmed njiju odpela: »Prišli ste, da nadomestite Boga, ki nas je zapustil; prišli ste nadomestiti ljudi, ki so nas zapustili; prišli ste nadomestiti otroke, ki nas zanikajo.«

»V tem ni ničesar fizičnega, ah razumeš, Sivobradec,« je izjavil Jingadangelow.

»Kjer je ostal le še pepel, prinašate upanje; kjer je le žalost, prinašate življenje; kjer smo imeli le prazne želodce, ste nam prinesli polne trebuhe.«

»Strinjal se boš s prozo in z njenim psevdobibličnim pomenom.«

» Povzročate, da neverniki umirajo, verniki pa preživijo; otroke vernikov boste naredili v otroke Druge generacije, ki bodo ponovno naselili Zemljo.«

»Zelo dobro, svečenici. Vajin Gospodar je zadovoljen z vama in še posebej s sestro Madgeo, ki govori o tem tako, kot da dejansko verjame. Sedaj, dekleti, recitirajta, kaj vse morata storiti, da se bo vse to uresničilo.«

Ponovno sta začeli z recitalom. »Iz svoje notranjosti morava pregnati vse grehe; pregnati morava vse grehe iz drugih; morava slaviti in častiti Gospodarja.«

»To bi lahko imeli za končni stavek,« je rekel Jingadangelow Sivobradcu. »V redu, duhovnici, sedaj lahko gresta.«

Toda oni dve sta ga morah še prijeti za roko, ga božati po glavi in prosjačiti, če lahko še malo ostaneta.

»Ne me smešiti, dekleti; občinstvo imam. Pustita me samega!«

Odšli sta iz njegovega gosposkega brloga, on pa je razburjeno rekel Sivobradcu, medtem ko se je stresel, da se znebi nelagodnosti: »To je kazen, ki te doleti, če imaš apostole - enostavno zrastejo čez sebe. Ponavljanje istega sranja zlahka napolni ženske glave. Jezus je že vedel stvar ali dve, ko sije izbral le moško ekipo, toda jaz se nekako bolje razumem z ženskami.«

Sivobradec je rekel: »Ne izgledaš popolnoma predan svoji vlogi, Jingadangelow.«

»Vloga preroka je vedno malce dolgočasna. Koliko časa že to počnem? Stoletja in stoletja še bom! Toda dajem jim upanje - to je bistvo mojega poslanstva. Smešno, da daješ ljudem nekaj, česar niti sam nimaš.«

Na vratih je potrkalo, vrata so se odprla in vstopil je razcapanec, ki je naznanil, da so bile vse ženske wittenhamskega otoka varno na obali ter daje ladja pripravljena na odhod.

»Ti in tvoji raje odidite,« je rekel Jingadangelow.

Takrat je Sivobradec prosil za prevoz. Razdraženo je Jingadangelow zabrusil, da jih lahko zapelje, vendar morajo biti takoj nared. Prepeljal bi jih do Hagbourna v zamenjavo za določeno delo Pitta, Charleyja in Sivobradca. Po posvetovanju so se dogovorih in nabrali skupaj svoje imetje; večina jih je bila spravljenih v Pittovem čolnu, ostalo pa je šlo z njimi na parnik, kjer jim je bilo dodeljeno določeno področje palube parnika. Ko so se odpravili na pot, se je megla že dvignila. Dan je ostal težak.

Pitt in Charley sta z dvema možakoma iz posadke vrgla karte. Martha in Sivobradec sta se sprehajala po palubi in videla popraskane sedeže, na katerih so včasih sedeli počitnikarji in si ogledovali staro reko. Na krovu je bilo le nekaj ljudi; verjetno devet ‘duhovnic’, ki so stregle Jingadangelowu, in nekaj mož posadke. Prisotnih je bilo tudi nekaj nezaposlenih gospodov, ki so lenarili v senci na krmi in bili tiho. Oboroženi so bili s pištolami, da bi lahko odbili kakršenkoli napad na plovilo. Sivobradcu niso bili njihovi pogledi prav nič všeč; vesel je bil, da je imel s seboj svojo puško.

Ko sta šla skozi salon, ki je bil zagrnjen z zavesami zaradi Jingadangelowi potreb, so se odprla vrata, izza njih pa je pogledal sam Gospodar. Izzivalno je pozdravil Martho.

»Celo Bog potrebuje malce svežega zraka,« je rekel. »V moji kabini je kot v pečici. Dobro izgledate, kot vedno, gospa; stoletja niso na vašem obrazu pustila niti sledi. Ko smo že pri lepoti; bi lahko stopili semkaj in si nekaj pogledali.«

Martho in Sivobradca je usmeril v svojo kabino in proti vratom, ki so stala na drugem koncu.

»Oba sta seveda nevernika, rojena nevernika; vedno sem imel teorijo, da se neverniki rojevajo prav tako, kot se rojevajo svetniki; toda v upanju, da vaju spreobrnem ... Ali bi si hotela ogledati enega mojih čudežev?«

»Ali bi se še vedno rad kastriral?« je vprašala Martha in obstala, kjer je bila.

»Ne, sveta nebesa! Ah opazite mojo preobrazbo, ga. Sivobradec?

V mojem makeupu ni nobenega trika. Pokazati vama hočem primer Druge generacije.« Dvignil je zaveso, ki je prekrivala stekleni del vrat, in jima dovolil, da pogledata skozi v drugo sobo.

Sivobradcu je zastal dih. Njegovi občutki so se dvignili kot glasba.

Na pogradu je spala mlada deklica. Bila je gola, ker ji je rjuha zdrsnila z ramen in pokažala večino njenega telesca. Bilo je gladko in porjavelo ter zelo obzirno oblikovano. Njeni roki, zviti pod njo, sta podlagah njene prsi; eno koleno je bilo spodvihano, da se je skoraj dotikalo njenega komolca in tako razkrivalo pubične dlake med njenima nogama. Spala je z obrazom proti vzglavni blazini, imela odprta usta in razmršene rjave lase. Imela bi jih lahko šestnajst.

Martha je tiho potegnila zaveso preko stekla in se obrnila k Jingadangelowu.

»Torej nekatere ženske še rojevajo... Toda ta otrok ne pripada nobeni izmed žensk na krovu?«

»Ne ne, kako prav imaš! Tale deklica je le prerokova uteha, kot bi lahko rekli. Tvoj mož izgleda ganjen. Lahko upam, da ga bomo po tem dokazu pozdravih v skupini Druge generacije?«

»Ti zviti hudič, Jingadangelow, kaj počneš s tem dekletom? Popolna je — za razliko od tistih ubogih pojav, ki smo jih videli v Oxfordu. Kako si jo dobil v svojo oskrbo? Od kod prihaja?«

»Saj se zavedaš, da me navzkrižno zaslišuješ? Lahko pa ti tudi povem, da sumim, da je na tem svetu še več takih, kot je Chammoy - tako ji je ime - ki se sprehajajo po deželi gor in dol. Vidita, da svojim podanikom lahko ponudim nekaj otipljivega! Zakaj se nam sedaj ne bi pridružila tudi vidva?«

»Mi potujemo proti ustju reke,« je rekla Martha.

Odkimal je z glavo. »Na stara leta postajate jezik svojega moža, ga. Sivobradec. Ko sva se srečala pred stoletji, sem mislil, da imate svojo glavo, s katero mislite.«

Sivobradec je zgrabil sprednji del njegove toge.

»Kdo je tista deklica? Če je še več otrok, potem jih moramo rešiti in jim pomagati —ne smejo služiti za kurbe takim, kot si ti! Pri Bogu, Jingadangelow ...«

Gospodar se je opotekel nazaj, zgrabil svoj zvonec in močno pozvonil ter z njim udaril Sivobradca po obrazu.

»Ljubosumen si, ti pes, kot vsi ostali!« je zatulil.

V istem hipu sta prišli duhovnici in tulili ob pogledu na direndaj ter se odpravili po možaka, ki sta sedela na krmi. Zgrabila sta Sivobradčevi roki in ga držala.

»Zvežite ga in ga vrzite preko krova!« je ukažal Jingadangelow in se opotekel v svoj stol. Težko je sopihal. »Naj ga dobijo ščuke. Zvežite tudi žensko, a jo pustite na krovu. Z njo bom govoril, ko pridemo v Hagbourne. Dajmo!«

»Ostanite, kjer ste,« se je od vrat zadrl Pitt. V Jingadangelowa je imel uperjeno puščico svojega loka. Iz njegovih ust sta se svetila dva zoba, ki sta mu še ostala. Ob njem je stal Charley in z nožem

v roki pazil na hodnik. »Če se kdo premakne, bom brez oklevanja ustrelil vašega Gospodarja.«

»Martha, primi njihove pištole,« je dejal Pitt. »Vse v redu, Sivobradec? Kaj naj sedaj?«

Podanika Bunnyja nista pokažala niti najmanjše volje, da bi si želela bojevanja. Sivobradec je Marthi vzel njuni pištoli in ju vtaknil v svoja žepa. Z rokavom sije brisal lice.

»Ne bomo se prepirali s temi ljudmi,« je rekel, »če so nas pripravljeni pustiti pri miru. Odšli bomo do Hagbourneja in jih tam pustih. Dvomim, da jih bomo še kdaj srečali.«

»Oh, ne moremo jih spustiti kar tako!« je rekel Pitt. »Poglej, kakšna priložnost se ti ponuja. To je naša priložnost, da zajamemo parnik. Posadke se lahko znebimo na najbližjem bregu.«

»Tega ne moremo storiti, Jeff. Prestari smo za pirate,« je rekla Martha.

»Čutil sem, da se mi moč vrača, kot takrat, ko sem bil še mlad,« je rekel Pitt in ne gledal nikogar. »Ko sem stal tam s svojim lokom, sem se v trenutku zavedel, da bi lahko ponovno ubil človeka. Oh ... To je čudež ...«

Pogledali so ga in ga ne razumeli.

Sivobradec je rekel: »Bodimo praktični. Te ladje ne bi obvladali. Prav tako je ne bi spravili iz Morja Laježev.«

»Martha ima prav,« je rekel Charley. »Nimamo moralne pravice, da jim ukrademo ladjo; to bi bilo lopovsko.«

Jingadangelow se je zravnal in si popravil togo. »Če ste končali s prepiranjem, prosim, da prijazno zapustite mojo kabino. Spomniti vas moram, da je ta kabina osebna in sveta. Ne bo več težav, to vam zagotavljam.«

Ko so odšli, je Martha opazila temno oko, ki jih je opazovalo skozi zagrnjeno, oddaljeno okno.

Ko se je pozno popoldne pokažal Hagbourne, se je pojavil ne iz megle, pač pa iz zavese močnega nahva. Do takrat, ko so se privezah na kamnitem pomolu, je dež že ponehal. Izza malega mesta so se dvignili griči Berkshire Downa. Mesto, ki ga je imel Jingadangelow za svojo bazo, je bilo skoraj zapuščeno. Parnik so pomagali zavezati le trije starci. Izkrcanje, ki je sledilo, je v žalostno sceno vneslo malo življenja.

Sivobradčeva družba je previdno odvežala svoja čolna. Jingadangelow ni dajal znakov, da bi se hotel prepirati. Česar niso pričakovali, je bil pojav Becky, ki je pristopila, ko so nalagali svoje imetje v čolna.

Pogledala jih je in usmerila svoj zašiljen nos v Sivobradca.

»Gospodar me je poslal, da govorim z vami. Pravi, da mu dolgujete nekaj dela v zameno za prevoz, ki vam ga je omogočil.«

»Delo bi tudi opravili, če ne bi napadel Sivobradca.« je rekel Charley. »Tisto je bil poskus umora. Tisti, ki častijo lažne bogove, bodo izgubljeni za vedno, zato raje pazi, Becky.«

»Charley Samuels, drži jezik za zobmi; pazi, kako govoriš z duhovnico Druge generacije. Sploh pa se nisem prišla pogovarjat s teboj.« Obrnila se je in mu pokažala hrbet ter dejala Sivobradcu: »Gospodar nosi v svojem srcu resnično odpuščanje. Ni zloben, zato vam ponuja tudi prenočišče za danes. Spraznil je prostor, da boste

vi lahko spali v njem. To je njegova ponudba in ne moja, kljub temu, da ste se borili z njim in položili roko na njegovo bit!«

»Nočemo njegove gostoljubnosti,« je rekla Martha. Sivobradec se je obrnil k njej, jo prijel za roke in preko ramena dejal Becky: »Povej svojemu Gospodarju, da bomo hvaležno sprejeli njegovo zavetje za preko noči. Poskrbi, da nas bo tja odpeljal nekdo, ki ga bomo razumeli.«

Ko je odšepala, je Sivobradec v nuji dejal Marthi: »Ne moremo kar oditi in ne ugotoviti več o tistem dekletu; od kod prihaja in kaj se bo zgodilo z njo. Sicer pa tudi noč izgleda oblačna. Nismo v nevarnosti, zato bomo veseli suhe sobe. Počakajmo tukaj na priložnost.«

Martha je potegnila črto na mestu, kjer bi bile v drugačnem času obrvi. »Priznam, da ne razumem, kaj te zadržuje pri tej barabi. Preveč očitno je, da te tista deklica, Chammoy, privlači.«

»Ne bodi smešna, mala ženska,« je rekel nežno.

»Naredili bomo, kot želiš.«

Rdečica se mu je razlezla preko obraza na plešo. »Chammoy name nima nobenega učinka,« je rekel in se obrnil ter Pittu dal navodila glede prtljage.

Prenočišče, ki jim ga je Jingadangelow ponudil, je bilo dobro. Hagbourne je bila umazana razbitina hiš iz dvajsetega stoletja, toda na enem koncu mesta, ki si ga je za svoje delo izbral Jingadangelow, so stale starejše zgradbe in hiše, ki so bile manj anemične. Po vsem kraju se je razraščalo rastlinje. Večino mesta so zavzele ravno rastline, bezeg, vrbe, koprive, trave in robide. Rastje okoli mesta je bilo drugačne narave. Ovce, ki so včasih krajšale travo nižinskih predelov, so že dolgo nazaj izginile. Brez čred, ki so jedle sadike grmičja in dreves, se je starodavno pokrivalo dreves in hrastovine počasi vračalo in preraščalo hiše, kjer so včasih živeli potrošniki ovac.

Ta močan mlad gozd, od katerega so še kapljah ostanki zadnjega dežja, se je drgnil ob kamnite stene hleva, v katerem bo druščina prenočila. Sprednja in zadnja stena sta bili porušeni, tako da so bila tla na tistih delih blatna, toda lesene stopnice so vodile na majhen balkon, na katerega sta se odpirali dve majhni sobici, skriti pod zdravo in učinkovito streho. Nekdo je še nedavno nazaj tukaj živel in se udobno namestil. Pitt in Charley sta zavzela eno sobo, Martha in Sivobradec pa drugo.

Dobro so jedli, par mladih rac in graha, Martha je to nakupila od neke ženice na ladji, saj so duhovnice v prostem času rade barantale. Iskanje žuželk in mrčesa je razkrilo, da bodo imeli mirno noč; tako so se zgodaj umaknili v sobi. Sivobradec je prižgal svetilko, nato pa sta si zMartho sezula čevlje. Ona sije začela česati in krtačiti lase, on pa je potegnil puško, ko je zaslišal škripanje lesenih stopnic.

Tiho je vstal, napolnil puško in nameril proti vratom.

Vsiljivec je očitno slišal pok nabitja puške, saj je glas zaklical: »Ne streljajte!«

Sivobradec je zaslišal Pitta, ko se je zadrl: »Kdo je, vi hudiči? Ubil vas bom!«

»Sivobradec, jaz sem, Jingadangelow! Želim govoriti s teboj.«

Martha je rekla: »Jingadangelow in ne Gospodar!«

Ugasnil je svetilko in na stežaj odprl vrata. V somraku je stal Jingadangelow na polovici stopnišča, nad glavo pa držal majhno svetilko. Njena svetloba je osvetljevala le njegovo čelo in lica. Pitt in Charley sta stopila na majhen balkon in si ga ogledala. »Ne streljajte. Sam sem in nič vam nočem. Le s Sivobradcem bi rad govoril. Lahko se vrnete v postelje in varno spite naprej.«

»To se bomo pa kar mi odločili,« je rekel Pitt, toda njegov ton je namigoval na utrujenost. »Danes ste že ugotovili, da vaših neumnosti ne bomo prenašali.«

»Bom jaz, Pitt,« je rekel Sivobradec. »Bolje, da prideš gor, Jingadangelow.«

Krošnjar večnega življenja se je zredil v zadnjem času; deske so cvilile pod njegovim stopanjem proti Sivobradcu. Sivobradec je stopil na stran in Jingadangelow je vstopil v njuno sobo. Ko je videl Martho, je naredil priklonu podobno geto. Svojo lanterno je postavil na kamnito polico v steni, tam obstal, si grizel ustnico in ju opazoval ter lovil sapo.

»Je to družabni obisk?« je vprašala Martha.

»Prišel sem sklenit kupčijo,« je rekel.

»Mi se s tem ne ukvarjamo; to delaš ti in ne mi,« je rekel Sivobradec. »Če hočeta tvoja dva silaka nazaj revolverje, jima ju bom vrnil zjutraj, preden odidemo, če v njunem imenu lahko zagotoviš lepo obnašanje.«

»V mislih nisem imel tega. Ni se treba grdo pogovarjati z menoj samo zato, kar imaš rahlo prednost. Želim predlagati pošteno kupčijo.«

Martha je rekla hladno: »Dr. Jingadangelow, upamo, da bomo zjutraj zgodaj odšli. Prosim, da kar preidete na bistvo.«

»Ima kaj opraviti s tisto deklico, Chammoy?« je vprašal Sivobradec.

Jingadangelow se je spustil na tla in se usedel.

»Vidim, da nimam druge izbire, kot da položim nekaj kart na metaforično mizo. Prosim vaju, da mi velikodušno prisluhneta, ker se hočem znebiti bremena. Najprej bi rekel, da mi je žal, ker me ne sprejemate na prijaznejši način. Kljub tisti težavici na ladji se moj odnos do vas ni spremenil.«

»Zanima naju vse v zvezi z deklico, ki jo imate,« je rekla Martha.

»Ja ja, takoj bom povedal. Kot vesta, sem za časa svojega službovanja prepotoval večino centralnega del Anglije. V veliko pogledih sem človek, ki je prisiljen tavati in trpeti... Med svojimi podvigi sem le redkokdaj videl kakšnega otroka. Seveda vemo, da naj zdravih otrok ne bi bilo. Vendar pa sem posumil, da je dejansko stanje drugačno od stanja, kakršno se nam zdi na prvi pogled. Za dosego tega zaključka sem pretehtal številna dejstva, ki vama jih bom sedaj predložil.

»Če lahko prikličeta v spomin tisto oddaljeno obdobje pred starodavnimi tehnološkimi civilizacijami v dvajsetem stoletju, se bosta spomnila, da so različni specialisti postavljali nasprotujoče si diagnoze glede polnih učinkov vesoljskih bomb. Nekateri so mislih, da se bo v nekaj letih vse vrnilo na normalo, drugi pa, da bo akumulacija radioaktivnosti zbrisala vsakršno obliko življenja s tega pregrešnega sveta. Mi, ki smo preživeli, pa sedaj vemo, da so se oboji motih. Imam prav?«

»Prav. Nadaljuj.«

»Hvala, bom. Drugi specialisti so domnevali, da se bo radioaktivnost v nekaj letih absorbirala v zemljo. Verjamem, da se bo ta napoved uresničila. Verjamem pa tudi, da si bo s tem nekaj žensk opomoglo, da bodo spet lahko zanosile in rodile zdrave otroke.«

»Zdaj pa moram priznati, da sam še nisem naletel na plodno žensko, čeprav sem jih v svoji novi vlogi pozorno iskal. Zato sem se bil prisiljen vprašati: ‘Kaj bi storil, če bi bil ženska, stara okoli šestdeset poletij, ki je odkrila, da lahko zanosi in rodi otroka, ki mu pravimo Druga generacija?’ To je precej teoretično vprašanje; kako bi vi odgovorili nanj, gospa?«

Martha je počasi rekla: »Če bi jaz pričakovala otroka? Bila bi počaščena, verjetno. Vsaj tako sem mislila dolga leta. Vendar ne bi hotela, da mojega otroka vidi kdorkoli drug. Se posebej pa ne bi hotela tega razkriti komu, ki bi bil tak kot vi in ki bi me prisilil v — torej neke vrste prisilno rojevanje.«

Jingadangelow je prikimal. Govorjenje ga je utrudilo.

»Hvala, gospa. Pravite torej, da bi se skrili skupaj s svojim naslednikom. Ali pa bi se izpostavili in tvegali, da vas ubijejo, kot se je zgodilo neumnici iz bližine Oxforda, ki je rodila deklico. Če domnevamo, da je majhno število žensk začelo rojevati otroke, moramo pomisliti tudi na to, da jih je lahko še precej takih, ki živijo v od sveta odrezanih skupnostih. Novice o rojstvih se tako ne morejo razvedeti.

»Potem moramo upoštevati tudi stanje otrok. Mislih bi si, da bi jim okolica lahko zavidala; vsi odrasli v soseščini pa bi jih ljubkovali in jih ščitili. Globje poznavanje človečnosti vas bo prepričalo v nasprotno. Zavidanje tistih brez otrok bi bilo brezmejno, ostareli starši pa ne bi mogli odbiti učinkov zavidanja. Otroke bi začeli krasti nori in sterilni starci. Mladi otroci bi bili stalen plen neke vrste črnih straž; z nekaj takimi sem se bil pred osemdesetimi leti prisiljen spoznati, ko sem potoval naokoli zaradi svoje lastne zaščite s sejmom. Do takrat so otroci - dečki in deklice - doseg

li svoja zgodnja pubertetna leta; ob misli na to, kakšnega spolnega ponižanja so bili deležni, nam lahko le zastane dih ...«

»Chammoyina izkušnja je pa verjetno znosnejša,« ga je prekinil Sivobradec. »Izpusti hinavščino, Jingadangelow, in preidi na bistvo.«

»Chammoy je potrebovala mojo zaščito in moj moralni vpliv, poleg tega pa sem osamljen mož. Kakorkoli, povedati želim le to: največja grožnja otroku bi bila - človeška družba! Če te zanima, zakaj ni nobenih otrok, je odgovor takle: če obstajajo, se skrivajo pred nami v novih divjinah, daleč stran od ljudi.«

Martha in Sivobradec sta se spogledala. Drug drugemu sta v očeh prebrala veliko verjetnost te teorije. V njeno podporo sta se lahko spomnila govoric, ki so krožile naokoli pred desetimi leti, da se v grmovju skrivajo gnomi in majhne človeku podobne oblike, ki izginejo, ko se jim približaš. Kakorkoli ... Bilo je preveč, da bi naenkrat prebavil; v njunih mislih in telesih se je vera v živeče otroke že povsem posušila.

»Vse to je del tvoje norosti, Jingadangelow,« je zabrusil Sivobradec. »Tvoje misli so obsedene s tem, da zajameš še več teh mladih pojav. Prosim, da naju pustiš sama. Ničesar več nočeva slišati - midva se morava soočati s svojo lastno norostjo.«

»Počakajta! Vidva sta nora, Sivobradec, in ne jaz! Kaj nisem bil dovolj jasen? Jaz sem bolj pri zdravi pameti kot vidva, ki hočeta na vsak način priti do ustja reke.« Nagnil se je naprej in v neke vrste agoniji zaploskal. »Poslušajta! Da vam tole pravim, imam dober razlog.«

»Naj bo res dober.«

»Dober je. Gre za idejo. To je najboljša ideja doslej; poznam vaju — oba — in vem, da se bosta strinjala. Oba sta pametna človeka in po vseh teh letih mi je bilo v veselje, da sem vaju spet srečal kljub tistemu neljubemu dogodku zjutraj, za katerega ste bili krivi predvsem vi — toda, ne, pozabimo to. Resnica je, da zaradi vaju hrepenim po inteligentni družbi - in ne po bebcih, ki me ta hip obdajajo.« Jingadangelow se je nagnil naprej in se posvetil le Sivobradcu. »Ponujam, da vse pustim in se vam pridružim, kamorkoli že greste. Brezpogojno bi vam sledil. To je velika in plemenita odpoved. To bi storil izključno v dobro svoje duše in ker me ti imbecili, ki mi sledijo, popolnoma dolgočasijo.«

V kratki tišini, ki je sledila, je debeluh živčno opazoval poslušalca; skušal se je nasmehniti Marthi, vendar se je raje zadržal.

»Sam si si izbral bedake, ki ti sledijo, zato jih moraš tudi prenašati,« je počasi rekel Sivobradec. »To je nekaj, kar sem se naučil od Marthe še ne milijon let nazaj: kakorkoli preudarjaš svojo vlogo v življenju, lahko živiš le tako, kot sam najbolje znaš.«

»Toda ta vloga Gospodarja, sveta nebesa, ni moja vloga. To skušam pustiti za seboj.«

»Ne dvomim, da bi lahko igral ducat vlog, Jingadangelow, vendar sem enako močno prepričan, da leži srčika tebe v teh vlogah. Ne želimo te z nami - biti moram brutalno iskren. Srečni smo! Kljub vsem stvarem, ki smo jih izgubili med Veliko Nesrečo 1981. leta, smo eno tudi pridobili - ni več potrebe po hinavščini in prevarah civilizacije; sedaj smo lahko povsem naravni. Ti bi med nas vnesel nestrinjanje, saj s seboj v teh preprostih časih prenašaš številne maske. Prestar si, da bi sedaj prenehal s tem — koliko tisoč let si star? — tako, da se z nami ne bi nikoli pomiril.«

»Midva sva filozofa, Sivobradec! Sol Zemlje! Z vami želim deliti enostavno življenje.«

»Ne. Ne bi mogel. Lahko bi ga le pokvaril. Ne bo šlo. Žal mi je.«

S kamnite police je vzel svetilko in jo dal Jingadangelowu v roko. Gospodar ga je pogledal in se počasi obrnil proti Marthi. Iztegnil je roko in jo potegnil za rob obleke.

»Ga. Sivobradec, odkar smo se srečali v Swifford Fairu, je vaš mož postal neizprosen. Prepričajte ga. Povem vam, da so tukaj otroci - Chammoy je ena izmed njih. Mi trije bi jih lahko polovili in postali njihovi učitelji. Zgledovali bi se po nas, saj bi jim dali vse svoje znanje. Prepričajte tega vašega trdosrčnega moža, rotim vas.«

Rekla je: »Slišali ste, kaj je rekel. On je šef.«

Jingadangelow se je vzdihnil.

Skoraj samemu sebi je rekel: »Na koncu smo vsi sami. Zavest

— to je breme.«

Počasi sije pomagal na noge. Martha je prav tako vstala. Iz desnega očesa mu je pritekla solza in se spustila po rejenem lici navzdol preko brade in vse do vratu.

»Ponujam vam svojo skromnost in človečnost, vidva pa jo zavračata!«

»Imaš vsaj možnost, da se vrneš nazaj k svoji božanskosti.«

Vzdihnil je in se priklonil le tako, da se je malo upognil v kolenih.

»Zaupam, da boste zgodaj zjutraj odšli,« je rekel. Obrnil se je, se odmaknil od vrat, jih zaprl za seboj in ju pustil v temi.

Martha je prijela svojega moža za roko.

»Kakšen govor si mu naklonil, dragi! Pa si le malce domiseln. Oh, slišati te reči, kar si rekel, srečni smo. Res si pogumen mož, moj dragi Algy. Starega, nezaupanja vrednega prevaranta bi morah vzeti s seboj, če bi te še kdaj lahko tako zbudil.«

Prvič je Sivobradec hotel utišati njeno zbadljivo prijaznost. Ušesa je napel in poslušal zvoke, ki jih je povzročal Jingadangelow oziroma jih je prenehal povzročati. Po nekaj korakih, ki jih je naredil po škripajočih stopnicah, se je ustavil, Sivobradec pa je zaslišal pridušen ropot in nato tišino. Godrnjavo je potisnil Martho stran, poiskal puško, si jo oprtal in odprl vrata.

Jingadangelowa svetilka je bila še vedno prižgana. Gospodar je ni več nosil. Stal je na tleh hleva, roki pa je imel tresoče iztegnjeni nad glavo. Okoli njega so poskakovale neverjetne človeške postave; ena izmed njih je držala njegovo svetilko in z njo mahala naokoli, tako da so sence norele po stavbi, po strehi, po tleh in stenah.

Postave so bile groteskne, vendar jih je bilo v slabi in nihajoči svetlobi težko razločiti. Imele so štiri noge in dve roki, stale pa so napol čepe. Ušesa na njihovih lobanjah so bila zašiljena; imele so tudi gobce in dolge brade. Skakale so okoli opotekajočega človeka v svoji sredini. Gledalcu bi bilo lahko odpuščeno, če bi jih zamenjal za hudiče.

Vse dlake Sivobradčeve brade so šelestele zaradi toka vraževernega strahu. Refleksno je dvignil puško in ustrelil.

Hrup je bil strašanski. Nasprotna stena hleva je padla v blatno notranjost. Istočasno so plešoče podobe zajokale in padle. Svetilka se je razbila med tekajočimi nogami in ugasnila.

»Oh, Bog, oh Martha, prinesi luč!« je nenadoma zavpil Sivobradec. Spustil se je po temačnem stopnišču, ko sta na balkon pritekla še Pitt in Charley. Charley je imel s seboj njuno lanterno.

Z vzklikom navdušenja je Pitt spustil puščico proti bežečim podobam, vendar je zadela le umazanijo na tleh. On in Charley sta sledila Sivobradcu, takoj za njima pa je tekla Martha, v rokah pa držala njuno lanterno. Jingadangelow se je naslonil na najvarnejšo steno in bil v šoku; izgledal je fizično nepoškodovan.

Na tleh, stiskajoč se pod krošnjarjevimi kožuhi, je ležal majhen deček. Ena izmed kož je bila pritrjena precej nizko, kar je dajalo videz dodatnih nog; druga pa je bila nameščena precej visoko, daje prekrivala dečkov obraz. Kot dodatek pa je bilo njegovo telo premazano z barvo ali pa blatom. Za pasom je imel majhen nož. Puška ga je prestrelila skozi stegno. Bilje nezavesten in hitro je izgubljal kri.

Charley in Pitt sta padla na kolena poleg Sivobradca, ko je ta umaknil kožo. Rana je bila bolezen, ki se je hranila na gladkem mesu dečkove noge.

Komajda so slišali Jingadangelowo ihtenje. »Če te ne bi bilo, bi me ubili, Sivobradec. Mah divjaki! Rešil si mi življenje! Male pogube so ležale naokoli in me čakale! Tukaj blizu sem ujel Chammoy, zato mislim, da so prišli ponjo. Mali divjaki! Moji verniki me ne smejo najti tukaj! Se vedno moram biti Gospodar! To je moja usoda.«

Pitt je stopil do njega in se soočil z njim iz oči v oči. »Nočemo te več videti. Utihni in izgini od tod!«

Jingadangelow se je dvignil. »Misliš, da bi hotel ostati?«

Opotekel se je iz hleva v noč, ko je Martha povila dečkovo nogo. Ko je namestila obvezo, so se dečkove oči odprle in se zastrmele v vzorec senc na strehi. Nagnila se je k njemu in se mu nasmehnila.

»Kdorkoli že si, vse bo še v redu, dragec,« je rekla.

Zgodaj zjutraj je čoln odrinil, za njim pa je bil privezan Pittov čoln. Pitt je sam sedel v njem in si kimal ter si včasih popraskal nos in se režal. Ko so zapustili Hagbourne, je bilo oblačno, toda ko so se premaknili na novo stopnjo potovanja, ki naj bi jih nekega dne pripeljalo do rečnega ustja, je skozi oblake prodrlo sonce, hkrati z njim pa zapihal lahen veter.

Preperelo pristanišče, v katerem je bil privezan parnik Druge generacije, je bilo zapuščeno. Na njihovo olajšanje jih nobeden izmed Jingadangelowe družbe ni pri odhodu oviral. Ko so bili že dodobra na poti, se je na obali pojavila osamljena podoba in jim pomahala; bili so predaleč stran, da bi jo lahko prepoznali.

Sivobradec in Charley sta spravila vesla, ko se je veter uprl v jadro; Sivobradec se je usedel k Marthi. Gledala sta se, a ne rekla besede.

Imel je težke misli. Prevarantski Gospodarje imel prav vsaj v eni stvari: človeške roke so se obrnile proti otrokom v praksi in ne le v teoriji. On sam je streljal na prvega otroka, ki ga je videl od blizu! Verjetno v ljudeh obstaja kakšna potreba, ki jih sili v uničenje.

Jasno je bilo vsaj to, da je bila samoohranitev močna v novi generaciji - in ker jih je bilo tako malo, je bilo to dobro. Bali so se človeka. Po njihovih oblačilih sodeč bi lahko rekli, da so se bolj poistovetili z živalmi kot pa z norimi bedaki, ki so še vedno naseljevali Zemljo. Kakorkoli pa bodo stvari za njih čez nekaj let mnogo lažje.

»Lahko se jih nauči, da se nas ne bodo bali,« je odsotno izjavil Sivobradec. »Po tej življenjski lekciji bi jim lahko ponudili veliko pomoči.«

»Seveda, če ti tako praviš. Vendar so oni praktično nova rasa — morda je še najbolj idealno, da se jih ne nauči, naj se nas ne bojijo,« je rekla Martha. Ko je vstala, mu je na rame naslonila roko.

Sivobradec je razmislil o njeni pripombi in jo opazoval, kako je odšla proti premcu. Sklonila se je preko improviziranih nosil in se nasmehnila, ko je nežno začela zamenjavati povoj mladega Arthurja. Mož jo je opazoval kakšno minuto; njeni roki, njen obraz in otroka, kako ji zre v oči.

Obrnil je glavo, eno roko položil na puško, z drugo pa si zasenčil pogled in se pretvarjal, da zre proti horizontu, s katerega so se dvigovali hribi.